Vydáno ve spolupráci se St. Martin’s Press, LLC. Všechna práva vyhrazena.

My (Part-Time) Paris Life

Text copyright © Lisa Anselmo, 2016

Translation © Ina Leckie, 2017

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7565-171-6

ISBN mobi 978-80-7565-172-3

Pro mámu

Paříž… příliš skutečná a příliš krásná.

Sáhne po vás a otevře vám duši do široka, a tak to už zůstane.

Američan v Paříži

Café L’ingénu, 11. arrondissement, Paříž

Co si o sobě vůbec myslíš?

Tahle fráze asi dokáže zabránit v podniknutí něčeho velkého více lidem, než jakákoli jiná. Co si o sobě myslíš, že chceš ještě víc? To máš vážně pocit, že si to zasloužíš?

Říká se, že velká, silná osobnost lidi inspiruje, ale ve skutečnosti to funguje vždycky jen v případě velké osobnosti někoho jiného, někoho, kdo žije v jiném světě, někoho, o kom jsme viděli film. Jako je třeba Gándhí.

Ale silná osobnost někoho blízkého? Naše? Moje vlastní? Brrr, to je snad horší než strčit ruku do kbelíku plného živých krabů, jak kdysi řekla jedna moje známá. Jen si zkuste vyrazit za něčím víc a všichni kolem po vás chňapnou a budou vás tahat zpátky do takzvané reality.

Možná je za tím závist – nebo obava, že se tak ukáže mnohem lepší řešení. Protože jakmile jednou člověk ví, že existuje lepší řešení a nepokusí se ho najít, život na dně kbelíku se stane nesnesitelným. A kdo by po něčem takovém toužil? To radši pěkně zůstat tam kde jsme, tam, kde je nám ta mizérie důvěrně známá a teploučká. Kde si můžeme říkat, že takhle to stačí a že bychom měli být vděční za to, co máme.

Moje máma chtěla pro sebe něco víc. Zamlada snila o tom, že bude výtvarnice. Talent opravdu měla. Když jí bylo asi tak deset, narazila jednoho dne na reklamu, jakých bývalo v té době v novinách a časopisech plno, byl tam v ní obrázek třeba piráta nebo želvy a titulek lákal: „Nakresli mě a vyhraj 2 roky studia na výtvarné škole!“ Člověk nakreslil co nejvěrnější kopii toho obrázku a poslal ji na uvedenou adresu. A pak „vyhrál“ zápis do výtvarného kurzu a dostal všechny možné výtvarné potřeby, ale k nim taky účtenku. Moje máma byla tenkrát samozřejmě ještě příliš malá, než aby to pochopila, její touha ji nutila chopit se té šance; bylo to snad to nejodvážnější, co v životě zkusila. A její rodiče udělali přesně to, co by udělali i všichni ostatní imigranti z doby velké hospodářské krize: vyděsili se a ucouvli. Děda si musel ze svého mizerného platu zedníka najmout i advokáta, aby dceru z té smlouvy vyvázal. A to byl konec jejího snu, jednou provždy.

Když mi bylo asi tak stejně, co mojí mámě v době té události, udělala jsem málem to samé. Já jsem snila o tom, že se stanu spisovatelkou, a tak jsem vzala svůj vlastní román, sto čtrnáct rukou psaných stránek, a poslala ho do vydavatelství, které mělo inzerát v časopise Tiger Beat. Po přečtení mého díla mi napsali, že by to moc rádi vydali, a jestli bych jim tudíž mohla poslat ověřený šek na sto padesát dolarů. Mí rodiče ten dopis otevřeli a přečetli dřív než já, takže mi rovnou udělili přednášku o riskování, která pro mě ovšem nebyla tak inspirativní, jak si asi mysleli: řekli mi, že jestli to myslím vážně, tak mi pomůžou vyhledat seriózního nakladatele, ale cosi v jejich chování jako by křičelo: No to tedy pozor! S tím ani nezačínej! Ještě dlouhá léta jsem pak na psaní vážně ani nepomyslela.

Co si to o sobě vůbec myslíš?

Ten pocit ruky v kbelíku krabů se přenáší z generace na generaci. I když jsem chtěla udělat přesně to, co předtím má matka, nemohla ona zareagovat jinak, než jak se sama naučila od svých rodičů, a tak mě strhla z toho děsivého neznáma zpátky do bezpečí své náruče.

Vnímáme něčí velikost jako něco cizího, hrozivého, dokonce nám připadá jako něco špatného, nejen u ostatních, ale i u sebe. Učíme se, že nejvznešenější rys je pokora, jenže si pokoru zaměňujeme s uhýbáním před světem. Vždyť i Gándhí vedl svůj národ, a přece to dělal s pokorou.

Být naplno sám sebou, vyjít do světa s náručí rozpřaženou a očima dokořán – to je síla osobnosti, kterou mám na mysli. Vědět, že si zasluhuji spokojenost a štěstí.

Moje máma nevěděla, že si spokojenost a štěstí zaslouží, a předala ten dojem i svým dcerám. Mohla nám donekonečna vykládat, jak jsme úžasné, stejně jsme toho víc pochytily z toho, jak zacházela sama se sebou. Však víte, ono tolik nesejde na tom, co říkají ti druzí. Nakonec to vždycky skončí větou: „Zrcadlo, zrcadlo, pověz mi…“

Může to být moment, kdy člověk konečně odejde ze zaměstnání, které je pro něj jen slepou uličkou, kdy se vymaní z nevydařeného manželství, kdy se pustí do podnikání – ať už je to cokoli, v ten okamžik si zkrátka uvědomí, že dál už takhle nemůže žít: celý den se mu motá hlava, nemůže spát, nedokáže se zbavit tísnivé úzkosti. Jediné, co ho žene vpřed, je sen o něčem lepším, o něčem víc. Člověk se k němu upne, a to mu pomáhá brodit se dál vším tím bahnem, v němž uvízl. A říká si: jednou. Jednou ten krok udělám, a pak teprve začnu doopravdy žít.

Jenže člověk čeká. Čeká na chvíli, kdy se všechno tak nějak pěkně samo uspořádá, kdy si bude připadat silnější, kdy bude mít víc peněz. Pak bude připravený učinit tu změnu. Jenže já tvrdím, že taková chvíle nikdy nenastane. Protože vy nečekáte, až budete připravení; čekáte, až vám někdo jiný udělí svoje svolení. Tak na to rovnou zapomeňte. Prostě se začněte hrabat z toho kbelíku ven.

Já jsem se nakonec vyhrabala – když jsem byla až na dně a nemohla jsem se vydat nikam jinam, než vzhůru. A když jsem se vyhrabala až na okraj kbelíku, přepadla jsem do Paříže.

Tehdy se to všechno změnilo.

.

ČÁST 1

Existuje život po životě?

1. kapitola

Naděje se nakonec vynoří

Moje matka byla ta nejkrásnější žena na světě. Hotová Audrey Hepburnová, štíhlá, šik, elegantní, upravená, vždycky se rty namalovanými rudou rtěnkou. Bývalo mi líto ostatních dětí, protože jejich maminky nebyly jako ta moje. Máma byla ve všech ohledech dokonalá.

Tedy aspoň do svých čtyř let jsem o tom byla přesvědčená.

Jednou ráno jsem se dívala, jak se máma maluje; to se mi moc líbilo, hlavně to, jak si jedním plynulým tahem dělala oční linku, jemně prohnutou ve vnějším koutku oka. Byla nádherná; byla jako princezna.

„Šeredo,“ řekla vtom svému odrazu v zrcadle.

To slovo rázem obrátilo celý můj svět vzhůru nohama. Všechno, v co jsem do té chvíle věřila, se najednou rozletělo do všech stran. A má mysl se to snažila honem posbírat, udělat v tom zase pořádek. Jestli je máma škaredá, tak jaká jsem potom já? Jestli není dokonalá a krásná moje máma, tak kdo potom?

V ten den jsem zjistila, že existuje něco jako pocit méněcennosti.

Ale už den předtím jsem nějak vytušila, že je máma v hloubi duše nespokojená. Ne, že bych si to plně a jasně uvědomovala, na to jsem byla moc malá, ale vnímala jsem ve vzduchu něco, co mě znepokojovalo.

Máma se předtím vůbec nechtěla stěhovat z dvoumilionové, životem kypící metropole Buffalo ve státě New York, kde žili i všichni naši příbuzní, do mrňavého zapadákova kdesi v New Jersey. Jenže tátu přeložili, a tak jsme museli. Byly mi tenkrát dva a půl, ale dodnes ji pamatuju, jak plakala. První roky byly nejtěžší. Nikoho jsme v New Jersey neznali, a protože táta býval v práci a moje starší sestra Maria ve škole, byly jsme s maminkou většinu času samy doma. Pamatuju se, jak jsme spolu sedávaly u kakaa a sendvičů s burákovým máslem – a jak mámu osamělost tížila. Říkávala, že se jí pořád držím za sukni, ale nevím, která z nás potřebovala tu druhou víc.

Když jsem šla poprvé do školky, máma probrečela celou cestu k zastávce. Ten den jsem se tedy dozvěděla, že vydat se do světa je něco děsivého. Rozhodně tím svou malou holčičku neinspirovala k radostnému vzletu, taková prostě byla moje máma. Život bez svých dětí si absolutně neuměla představit. A já jsem byla ustrašené děcko, které se od ní nechtělo hnout. Možná mě tak zformovala ona, ale možná, že jsem byla prostě jen citlivá a umělecky zaměřená jako ona. Když jsem byla větší, trávila jsem spoustu času ve svém pokoji a četla jsem, psala a snila. S ostatními dětmi jsem si moc nerozuměla – už jako dítě jsem je považovala za dětinské. Myslím, že jsem trávila příliš mnoho času s mámou. Obdivovala jsem ji, visela jsem na každém jejím slůvku – a taky na každém odstínu její nálady.

Ale to jsme tak vlastně měly se sestrou obě. Mámino rozpoložení ovlivňovalo celý den. Když byla spokojená, bylo to jako v nebi. Zbožňovala nás, svoje děti – hrála si s námi, četla nám. Měla ohromný smysl pro humor, uměla se radovat, doslova blbnout, zničehonic třeba začala zpívat, popadla některou z nás do náruče a roztančila se po kuchyni. A my jsme převracely oči v sloup a pištěly: „Mamíííí, přestaň!“

Ale ve skutečnosti jsme nechtěly, aby přestala, protože když se jí nálada změnila, bývalo to až zničující, už jen proto, že to zdánlivě přicházelo z ničeho nic. V jednu chvíli jsme spolu dělaly domácí úkoly a v následujícím okamžiku na nás máma ječela, že máme v pokojíčcích po kotníky prachu. Toho prachu, prachu! Prostě ji něco vytočilo, něco, co jsme vůbec nechápaly.

Strašné ale nebylo to, že na nás ječela; strašné na tom bylo, že předtím byla tak spokojená a veselá, a pak najednou nebyla – a tím pádem ani my. Chtěla jsem šeredu proměnit zase zpátky v princeznu.

Když jsme byly malé, často jsme balancovaly v prostoru mezi máminými náladami a jen čekaly, kdy to přijde. Byla jsem přesvědčená, že to dokážu vylepšit; pomocí napravování mámina trápení jsem se vypořádávala s labilitou v našem životě. Naučila jsem se, jak ji potěšit, jak toho zvládat víc než jiní, být zdrojem její hrdosti. Měla jsem na to jednoduchou strategii: za žádnou cenu mámu nerozčílit. Ona uměla být přísná, někdy až krutá. Kritická. Tak ji prostě vychovali a ona tak vychovávala nás. Naučila jsem se pohybovat se v mezích domácích pravidel i obcházet je. Maria na to měla jiný recept: schválně se snažila všechno co nejvíc rozhodit.

Maria s mámou válčila kvůli každé drobnosti, tropila šílené scény a asi se tím zmatkem, který působila, dobře bavila. Uječené hádky mezi ní a mámou spolehlivě ničily atmosféru v našem domě ještě dřív, než u ní vůbec vypukla puberta.

Čím víc se jí má sestra vzdalovala, tím víc máma připoutávala k sobě mě. Vnímala jsem její trápení – i tátovo, a tím víc jsem se snažila, tím rychleji jsem šlapala vodu, abychom se neutopili. Byla jsem hodná dceruška, ta co nosí domů jedničky jako bič, plní si povinnosti, ta co ve sboru zpívá i sólo. Připadala jsem si důležitá a užitečná – že mám všechno pod kontrolou. Tehdy jsem sama sebe přesvědčila, že právě já držím všechno pohromadě.

Někdo to přece dělat musel, že.

Začala jsem mít vztek na sestru, na neschopnost rodičů, ale cítila jsem se kvůli tomu provinile, protože jsem je zároveň měla ráda. Pěkná směska emocí. S Mariiným trápením jsem se vypořádávala stejným způsobem jako s máminým: snahou mírnit a tlumit, co se jen dalo. Jenom aby byl klid. Dělat prostředníka. Zmírňovat.

Anebo se zašít nahoře ve svém pokoji. I tahle možnost byla vždycky po ruce.

Nechápala jsem, proč se Maria tak umíněně snaží všechno rozvracet. Proč pořád bojuje? Nebylo by snad i pro ni jednodušší smířit se s tím, jak se věci mají? Tak jako já?

Jenže to nebyla její role v rodině. Ona byla obušek, co tříská do křehkého řádu věcí, který máma budovala, a já jsem byla koště, co po nich tu spoušť neustále zběsile zametá.

A to nás poznamenalo. Mámin pocit méněcennosti se otiskl i do nás. Já jsem jej kompenzovala perfekcionismem a Maria rebelováním. Ale bez ohledu na taktiku jsme se obě shodně vyhýbaly aktivní účasti – vyhýbaly jsme se riskování.

Zůstala jsem tou zodpovědnou, hodnou dceruškou, napravovatelkou i v dospělosti – byla jsem jí ještě dlouho poté, co už to vlastně nebylo nutné. Měla jsem to v sobě prostě zakódované. Sestra se odstěhovala až na Floridu, a já jsem zůstala nablízku, v New Yorku, a tak nějak samovolně jsem se stala máminou družkou, hlavně od doby, co pak umřel táta.

Máma mě prostě uvrhla do jeho role, do role společnice a řešitelky problémů – a mně to naprosto vyhovovalo; byla to úloha, která vznikla už tenkrát před lety, když jsme se odstěhovali do New Jersey. A tak jsme se zase držely jedna druhé za sukni.

Jezdila jsem za ní o víkendech a chodily jsme spolu obhlížet starožitnosti, nebo na čaj se zákuskem někde v kavárně v některém ze sousedních městeček nebo vesnic, takových těch kuriózních, které se chlubí nápisy jako: ZDE PŘENOCOVAL SÁM GEORGE WASHINGTON. Anebo jsme jen tak vysedávaly u ní v kuchyni a tlachaly. Vždycky jsme si měly co povídat; byly jsme si tak blízké, spíš jako sestry než jako matka a dcera.

Náš vztah dorostl k dospělosti a já jsem měla mámu pro sebe v její nejlepší formě, spokojenou mámu. Měly jsme jedna druhou.

Díkůvzdání a Velikonoce jsme trávily jen samy dvě. A taky Den matek. A její narozeniny. Vytvořily jsme si vlastní sváteční tradice – Díkůvzdání jsme slavily v některé elegantní restauraci v New Yorku; Velikonoce u mámy doma – barvily jsme spolu vajíčka k nedělní snídani. A vždycky jsem vedle talíře našla čokoládového zajíčka, bez ohledu na to, kolik mi už bylo let. Možná ten náš vztah nakonec zas tak úplně dospělý nebyl.

Pomáhala jsem mámě s vánoční výzdobou, s daněmi, se zahrádkou, a ona mě odměňovala pečeným kuřátkem s křupavými brambůrkami. Jak jí přibývalo let, spoléhala se na mě čím dál víc, ale i když jsem lamentovala, že chci mít vlastní život, potřebovala jsem ji stejně tolik jako ona mě. Úloha dcerušky napravovatelky se mi líbila, dodávala mi na důležitosti. A dokud tu byla máma, mohla jsem bezpečně žít v prostoru ohraničeném jejími potřebami a požadavky a moje zodpovědnost mi nedovolovala vyrazit příliš daleko od všeho bezpečného a známého.

Když si člověk z vlastní matky udělá svou nejlepší kamarádku, problém je v tom, že… no prostě v tom, že jeho matka je jeho nejlepší kamarádka. Psychiatři na to mají speciální výraz: kodependence, spoluzávislost.

Když jsme se dozvěděly, že se mámě vrátila rakovina prsu poté, co od ní měla patnáct let pokoj, byla nemoc už ve třetím stadiu. V době, kdy jsme se pustily do vánoční výzdoby v jejím domě, nastoupilo stadium čtvrté.

Po šesti týdnech už člověku nemocnice nepřipadá tak příšerná, zvlášť když na jednom z lůžek leží někdo, koho máte rádi. Je to až překvapivé, jak rychle začnete být s tím místem spjatí. Když chodíte do nemocnice dennodenně, hluboce se sblížíte s lidmi, kteří tu pracují, protože každý z nich je symbolem naděje, lanem hozeným do vody přes okraj záchranného člunu. A vy se ho držíte, ze všech sil.

Když se člověk stane každodenním návštěvníkem nemocnice, začne záležet na rutině. Udělá cokoliv, jen aby to naoko vypadalo normálně. Prochází už dobře známými vchodovými dveřmi a už nekrčí nos nad pachem, který je směsicí lešticího prostředku na podlahy, dezinfekce a tělních tekutin. Kývne na vrátného. Zdravím, pane, vás tu vídám každý den. Je to ten postarší dobrák s výrazem, který říká: „vítejte zase zpátky“. Ten dobrák, co vám sehnal taxík, když jste se docela rozhození vypotáceli z nemocnice poprvé. A člověk by mohl přísahat, že po třech týdnech takového potkávání se mu už v očích objevuje něco jako soucit.

Po takové době už člověk zná všechny dobrovolníky v obchůdku s dárky křestním jménem, stejně jako pokladní v bufetu. Má už vybudovaný osobní vztah k veškerému personálu – k sestrám, asistentům, internistům, specialistům. Hlavně tedy k sestrám a asistentům, protože právě oni tu dělají všechnu práci. Ti milí vám spraví náladu, ti nejlepší vám spraví celý den. Člověk už zná jejich rozpis služeb. Upeče sestřičkám něco dobrého – to přece pravidelní návštěvníci dělají, zvlášť když se do toho vloží vděčnost. Když jde o vlastní matku, člověk nechce, aby někdo jen mechanicky pobíhal kolem a vlastně nevnímal, že maminka celou noc sténá, protože morfium jí navozuje halucinace. Ne, naopak, chcete, aby si ta osoba na tomhle patře pamatovala váš obličej, vaše slzy, vaše děkování – aby viděla matku s její milující rodinou, ne pacientku s rakovinou na lůžku č.1, pokoj 301.

Je to snaha přežít v místech, kde se hraje o život.

Cítíte, jak vás to rve na kusy, ale držíte se pohromadě zuby nehty. Když vás matka potřebuje, posbíráte odkudsi z hloubky odvahu i sílu. Jinak to ani nejde, protože nemocnice jako instituce vás nutí činit rozhodnutí, jaká by člověk v takovém stavu mysli, v jakém se právě nacházíte, absolutně činit neměl. Třeba, když se vás zeptají, jestli chcete podepsat souhlas s NR – „NeResuscitovat“. Jinými slovy, zda souhlasíte s tím, že když se vaší matce zastaví srdce, nebudou se ji lékaři snažit oživovat. Že ji prostě nechají umřít.

Pošlou za vámi mladého doktora, který se tváří, jako by si zrovna vylosoval tu nejkratší sirku, a ten vám ohleduplně – tak strašně ohleduplně – vysvětlí, že vzhledem k pokročilému věku vaší maminky a k tomu, jak je oslabená, by jí srdeční masáž, potřebná k obnově srdeční činnosti, rozlámala žebra, a ona už přece prodělala i tu operaci kyčelního kloubu, protože nešťastně upadla při rehabilitaci, zrovna když se všechno vyvíjelo tak slibně. A teď to jde naopak spíš z kopce, ne nějak překotně, spíš jakoby ve spirále, ale pravděpodobně už to nebude možné zlepšit. Pak se pan doktor zeptá obou bezradných dcer dotyčné pacientky, které jsou na pokraji zhroucení vyčerpáním, zda by skutečně chtěly, aby jejich maminka v této situaci podstupovala další agresivní opatření k záchraně života.

A vy překvapeně zamrkáte.

Máma umírá?

Lékař čeká na odpověď s upřeným pohledem a s perem v ruce.

Ježiši, máma umírá.

Ehm, takže, přejete si, aby jí polámali žebra při pokusu zachránit ji třeba jen na jeden další den života?

Ne, jistěže ne. Teoreticky.

Ten člověk vám připomene, že vaše matka si to tak přála z vlastní vůle – dala nám to písemně. Jako by vám to snad mohlo usnadnit rozhodnutí. Vždyť tedy jenom děláte to, co ona sama chtěla. Tedy pokud to samozřejmě chcete vy; my vám nemůžeme říkat, co máte dělat. Až na to, že ten formulář na stole už má doktor stejně vyplněný. Chybí tam už jen váš podpis.

A vy si řeknete o pero.

A díváte se, jak vaše vlastní ruka píše vaše vlastní jméno.

A pak se na toaletě vyzvracíte.

S naší mámou to šlo z kopce tak rychle, že jsme obě jen lapaly po dechu, a hrnuly jsme se z toho srázu za ní v zoufalé snaze chytit ji dřív, než narazí na dno a rozbije nám náš svět na střepy.

Nikdo se myslím nesnažil tak jako já, horečnatě jsem řešila, jaká se jí poskytuje péče, komunikovala jsem s jejím onkologem, kardiologem, urologem, nefrologem, i s praktickým lékařem, se všemi. Když se budu pořádně ohánět, když budu kmitat a opravdu se do toho obuju, můžu ji zachránit. Musím ji zachránit. Ona je všechno, co mám.

A ona najednou nebyla.

Najednou jsem měla na starosti jen sebe. První, co se mi vydralo ze rtů, když má matka vydechla naposled, bylo: „Proboha, a co teď?“

Tam, kde měl být můj život, byla teď jedna veliká díra.

Někteří lidé říkají, že první rok poté, co vám někdo zemře, bývá ten nejhorší. Já s tím ale nesouhlasím. Celý první rok po mámině smrti jsem byla jako ochromená, a tudíž znecitlivělá. I díky tomu jsem dokázala uspořádat vzpomínkový koncert a na máminy narozeniny sehnat skupinu lidí na pochod proti rakovině prsu. A proto jsme taky se sestrou odjely na Vánoce do Paříže a užily jsme si to tam – je to vidět na každé fotce, kde připíjíme na památku naší mámě s takovým teskným, zadumaným úsměvem lidí, kteří jsou jako v tranzu. Ten první rok jsme byly obklopené a hýčkané láskou a soucitem příbuzných i přátel, bylo to jako kapačka morfinu, která otupuje bolest i hlavu.

Překulil se druhý rok a máma byla pořád mrtvá. Přátelé se vrátili zpátky ke svému životu, soucit v práci postupně mizel. Když jsem začala slýchat „Opravdu potřebujeme, abyste přišla včas,“ pochopila jsem, že období hájení je pryč. Jenže já jsem teprve teď začínala cítit bolest. Od chvíle, kdy vznikla má rána, uplynul víc než rok, ale teprve nyní se konečně dostavila bolest, prudká a neutuchající.

Na jídelním stole se mi vršily haldy papírů týkající se nejrůznějšího majetku, tisíce dolarů v účtech za léčbu, stohy obálek s poštou, která se nyní přeposílala na mou adresu a všechno to bylo třeba zrušit. Podle Poštovních Služeb Spojených Států a všemožných mailových databází byla moje matka pořád naživu. Každý den mi do schránky přicházely její oblíbené katalogy a newslettery z charity – zlomky jejího každodenního života. A jakákoliv taková obálka mi pokaždé jakoby vrazila pěst do břicha. Máma už nežije. Ti sobečtí marketingoví darebáci se snaží něco prodat i mrtvé.

Valila se na mě taková záplava pošty a s ní spojené bolesti, že jsem si musela každý den vyhradit hodinu na telefonáty a maily všem těmhle organizacím, abych jim sdělila, že máma je po smrti. Někdo z nich občas i odpověděl a vyjádřil smutek a lítost, zvláště menší charitativní spolky, které máma pomáhala držet nad vodou. Každý den jsem začínala právě tímhle, sdělováním špatných zpráv, ukončováním máminých vztahů. Zemřela bylo slovo, které jsem napsala a vyslovila snad tisíckrát. „Prosím, vymažte ji z Vaší databáze, neboť zemřela.“ Vymažte ji. Právě ta, která ji toužila mít naživu, vlastně pomáhala vymazat ji z prostoru zvaného existence.

Musela jsem nicméně dál fungovat; byla jsem tehdy výkonná kreativní ředitelka ve velkém vydavatelství. Jenže vstávat ráno do práce pro mě bylo den ode dne těžší. A když jsem měla volno, spala jsem běžně do jedné po poledni a vstávala tak kolem čtvrté. Špinavé prádlo se hromadilo v koši a nádobí ve dřezu, o prachu ani nemluvě. Co bych se taky snažila? Smrti stejně neujdu, ne?

Mé matce bylo třiaosmdesát, když umřela. Všichni říkali: „No, však si prožila dobrý a dlouhý život,“ aby mě utěšili. Jenže ona ještě nechtěla umřít; nebyla na smrt připravená. Když byla ke konci v hospicu, stalo se několikrát v noci, že nám volali, že umírá. Vyrazily jsme tam, ale ona se držela dál. Byla neklidná, vykřikovala chvílemi a my jsme ji nemohly uklidnit. Bránila se vší silou spánku, jako by spánek byla sama zubatá. Křičela třeba na svou už mrtvou sestru: „Jdi pryč, Helen!“ Bála se, že si pro ni sestra přišla, a ani za nic nechtěla jít.

Chtěla toho ještě tolik udělat.

Vím, kolika věcí litovala, vím, kolik měla nesplněných snů. Konec přišel příliš rychle, aspoň jí to tak připadalo. Říct „Prožila dobrý a dlouhý život“ – to pro ni byla urážka, a pro její děti taky, bylo to vlastně jakési popření velikosti našeho žalu.

Sledovala jsem, jak máma bojuje se smrtí, a sama jsem si připadala tím zranitelnější. A když umřela, pocit vlastní křehkosti ještě zesílil. Lpěla jsem na životě se stejnou tragickou tvrdošíjností. Vždyť mám ještě tolik plánů a práce. Stihnu to všechno, nebo budu umírat s dlouhým seznamem neodškrtnutých položek a s lítostí? Nedokázala jsem myslet na nic jiného, než na to, jestli na mně vůbec záleží. Bude můj život nakonec k něčemu dobrý? Všechno se mi zdálo marné a beznadějné.

V té době jsem nabyla přesvědčení, že podle mayského kalendáře skutečně nastane konec světa. Nebyla to nějaká vědomá úvaha, ale kdesi v podvědomí mě to ovlivňovalo. Začala jsem si po domě schovávat hotovost. Nakoupila jsem šest galonů vody, různé konzervované potraviny a taky baterku, která prý vydrží až sedm hodin. Pravidelně jsem všechny zásoby kontrolovala a týrala jsem se přemítáním, co bych si s sebou vzala, kdybych musela prchat – však víte – na takový ten evakuační autobus, co člověka odveze před koncem celého světa někam do bezpečí. Bylo mi ale úplně jasné, že stejně všichni umřeme, a měla jsem dojem, že jsem jediná, kdo o tom ví, nebo koho to zajímá, a tím to bylo všechno horší.

Anebo bych při mém štěstí nějak zázračně přežila, a musela bych unést pohled na všechnu tu hrůzu, smrt a zkázu. Ne, přežít to raději nechci. Jestli má přijít konec, chci stát přímo uprostřed Times Square s terčem na hrudi. A vlastně, krucinál – co kdybych ty mayské předpovědi prostě předběhla? Proč bych se měla trápit déle, než skutečně musím? Vždyť je to jen otázka techniky – jak to udělat – a taky vůle to udělat.

Chvilička odvahy a všechna bolest by byla za mnou.

Jenomže lidská mysl je zapeklitá záležitost. Dokud člověk dýchá, mysl ho nutí chtít dýchat. A moje mysl se začala upínat k nepatrné jiskřičce světla a naděje, která na sebe vzala podobu bytu v Paříži. Ta doufající část mé mysli, která chtěla žít, naskočila na internet a začala hledat bydlení ve Městě světel. Napoprvé jsem si prohlédla několik nabídek. Potom pár dalších. A najednou byly dvě hodiny ráno. Další den jsem se už nemusela tolik přemlouvat, abych vůbec spustila nohy z postele. Ne, vyskočila jsem a hurá k počítači. Prohlédla jsem si pár dalších bytů. Osm hodin uteklo jako voda.

Čtyři týdny. Šest. Každý pracovní den dvě hodiny večer a o víkendech od rána do večera hledání, porovnávání: našla jsem různá honosná sídla v Saint-Germain-des-Prés v řádech milionů dolarů, i malé podkrovní garsonky na Montmartru. Dalo by se splnit si jakýkoli sen. Má mysl měla před sebou velké poslání.

Roztřídila jsem si tu posedlost do složek: podle místa, velikosti, ceny za metr čtvereční. Doopravdy nic kupovat nebudu, ale na tom nesejde.

Jiskřička světla a naděje začala sílit.

2. kapitola

Paříž byla neštěstí

Paříž jsem nesnášela.

Když mi bylo šestnáct, jela jsem s naší třídou francouzštinářů o jarních prázdninách na školní výlet do Evropy. Paříž byla poslední zastávka na šňůře po Švýcarsku a Francii. Třináct studentů střední školy ze severu New Jersey se vydalo do Evropy, aby si procvičili francouzštinu a seznámili se trochu s evropskou kulturou.

V našem malém městečku to byla veliká událost a na náš odjezd dokonce přišla i reportérka z místních novin. Zapózovaly jsme na fotku jako stopařky – já jsem natahovala do silnice ruku se zdviženým palcem a moje kamarádky Dawn a Karin držely fixou napsanou ceduli, která hlásala: PAŘÍŽ, 7000 KM. Sekly jsme se v odhadu vzdálenosti o pár tisícovek kilometrů, ale nikomu to nevadilo. Hlavně, že z toho bylo jasné, že Paříž je hrozně daleko.

Ten výlet stál osm set dolarů – to byly tehdy pro moje rodiče velké peníze, ale máma trvala na tom, že musím jet, i kdybychom měli půl roku obden večeřet jen polentu, aby se na to našetřilo. Aspoň někdo z rodiny ať se do té Evropy podívá.

Ten, kdo naplánoval Švýcarsko jako první, to měl dobře promyšlené. Švýcarsko je dokonalý reprezentant Evropy: je prostě bezchybné, pěstěné, lehce ospalé. Plné jemnocitných a neuvěřitelně zdvořilých lidí. Ulice hrázděných domů s truhlíky barevných tulipánů za okny. Bylo to tam jak v nějaké disneyovské verzi Švýcarska – bylo to příliš dokonalé, než aby to byla skutečnost. Nad tím vším se vypínaly Alpy s bělostnými vrcholky, jejichž travnaté svahy byly poseté malými dřevěnými chaloupkami a vypadalo to přesně jako ta miniaturní krajinka na hrací skříňce, kterou mívala moje teta Mary v hale u schodů a u které jsem ráda snila o dalekých krajích. Kdyby nějaký obr nadzvedl střechu jedné z těch alpských chalup, jestlipak by se uvnitř na melodii „Edeweiss“ otáčela malá tanečnice?

Čím zaujme takové Švýcarsko bandu amerických teenagerů: baví je, že můžou ze dna nádoby na fondue odlupovat ztuhlý bublinkový sýr a dávat si tolik husté smetanové čokolády, že se z předávkování cukrem válí smíchy po zemi.

Jednou ráno jsem si k snídani objednala horké kakao a číšník přinesl šálek svařeného mléka a na talířku vedle ležel sáček z alobalu. Už jen to zpěněné mléko bylo sexy až až, natož to, co jsem pak do něj vysypala ze sáčku. To nebyla ta známá pískovitá nahnědlá směs. To byly báječné, kouzelné opravdové švýcarské čokoládové hoblinky. Potápěly se do mléka, rozpouštěly se v něm a proměnily jej v tekutý puding. Všichni spolužáci u našeho stolu se k mému šálku nakláněli s pusou dokořán a s očima navrch hlavy. Tohle je zaručeně ta slavná haute cuisine.

Určitě jsme se byli podívat i na nějaké památky a jiná zajímavá místa; pamatuju se, že jednou nás z autobusu vysadili v Bernu před sochou medvěda, abychom se tam mohli navzájem vyfotit, ale pro mě byl z celé Evropy nejlepší ten šálek dekadentního tekutého pudingu. Sem se jednou přestěhuju a budu to kakao popíjet každý den. Byla jsem zamilovaná až po uši.

A pak jsme přistáli v Paříži.

Začátkem osmdesátých let minulého století její budovy pokrývala vrstva špíny. Kanály páchly; voda se nedala pít. Toaletní papír byl hnědý a měl povrch asi jako náš baličák. Tohle moje máma věděla a prozíravě mi přibalila do kufru roličku Scottu, což ze mě udělalo nejoblíbenější účastnici zájezdu. Rozdávala jsem dílky papíru jako drogový dealer v parku na Washington Square.

A Pařížané? Neurvalí, příkří, naštvaní. Možná je to tím toaleťákem, říkali jsme si, kdo ví? Rozhodně se nedali se Švýcary srovnávat. Ženské se na nás mračily, nebo se aspoň tvářily upjatě a chlapi po nás hleděli potměšile. Všude nás jen popoháněli sem a tam jako neposlušné psy a jen vzdychali a protáčeli oči. Jednou na ulici mé kamarádce jakýsi bezdomovec z ničeho nic nastrčil před obličej cosi jako vycpanou ponožku a zavrčel: „Táhněte domů, Amíci.“ Nebyla to ponožka. Ten chlap držel v ruce za ocas mrtvou krysu.

Jo, Paříž byla zkrátka vopruz.

Bydleli jsme na Rue de Lyon v Hôtel de France, což nebylo pro celou zemi zrovna lichotivé. Bylo to nedaleko Lyonského nádraží, jehož okolí bylo prošpikované sex shopy a prostitucí. Úzká šestipatrová budova hotelu vypadala, jako by ji zpříma držely jen sousední stavby. Uvnitř se nic nezměnilo snad od roku 1890. Točité schodiště v hale s vybledlým dubovým táflováním skrývalo výtahovou šachtu s rozhrkanou klecí. Na schodech ležel rádoby perský běhoun s roztřepenými okraji a zdi pokrývala popraskaná zažloutlá výmalba. Holt, když sem klienti chodí jen na rychlovky s místními provozovatelkami nejstaršího řemesla, tak proč by se hoteliér obtěžoval investovat do vylepšování. Většina pokojů ani neměla koupelnu, jen sprchový kout v rohu místnosti.

Pokojské nosily papírové koupací čepice a modré laboratorní pláště, jako kdyby uklízely spíš nějakou výrobní halu a ne hotel. Možná že ty pokoje mezi jednotlivými návštěvami dezinfikují hadicí. Náš pokoj připomínal unavenou shrbenou stařenu. Stoletý nábytek, kdysi jistě krásný, přímo žadonil o to, aby ho už někdo konečně vysvobodil z té bídné existence. Jedna strana dvířek na skříni nejistě visela na jediném pantu. Malý stoleček se zakýval, když jsem si na něj položila peněženku. Honem jsem ji popadla zpátky. Můžou člověka ve Francii strčit do vězení za ničení nábytku?

Postel zavrzala, když jsem si na ni sedla, a když jsem po chvíli vstala, zůstal v ní hluboký otisk. Povlečení vypadalo, jako by bylo ušité ze starých pytlů od mouky. Další ráno jsme vstávali s otlačenými boky a odřenými lokty. Možná, že tohle je ten důvod, proč jsou ti lidi tady pořád naštvaní.

Dvě věci v tom pokoji ale stály za to: výhled na Eiffelovku a opravdová koupelna s asi jedinou vanou v celém hotelu. Ta vana byla velká a hluboká a měla zlatavou baterii, ze které visela sprchová hlavice jako telefonní sluchátko. (Na porcelánových kohoutcích bylo ozdobně vyvedeno CHAUD a FROID.) Vlastně tu bylo docela převanováno. Byla tu totiž ještě dětská vanička – aspoň to bylo jediné, co to podle nás mohlo být. Stála na zvláštním podstavci v opačném rohu pokoje, úplně mimo koupelnu. Když jsem otočila kohoutkem, vystříkla voda z trysky uprostřed té mísy až pocákala i strop a nás všechny kolem. Ječely jsme, že to muselo být slyšet až na dvůr.

Ti Francouzi jsou ale fakt divní.

Prohlíželi jsme si Paříž z okýnek zájezdového autobusu, památky se kolem míhaly závratnou rychlostí a všechno mi to splývalo dohromady. Fotila jsem jen z pocitu povinnosti. Kdoví, třeba to ocením někdy v budoucnu, říkala jsem si. Ale v té chvíli mě nic nezajímalo. Stýskalo se mi po té čokoládové zemi kouzelných chaloupek a celá Paříž se mi příčila. Byla jsem unavená a chtělo se mi jet domů.

To mohl být konec mezi mnou a Paříží, jenže naše francouzštinářka měla jiné plány.

V životě někdy nastanou situace, že i ve chvíli, kdy je prožíváte, je vám jasné, že s vámi už zůstanou navždy: jsou to situace, které vás formují. Jedna taková v mém případě nastala uprostřed třetího dne, když naše malá skupinka opustila turistický autobus a vydala se městem po svých. Bylo to v pátek, obloha bez mráčku, vzduch voněl rozkvetlými stromy a naftu v něm bylo cítit jen nepatrně.

Všude jsme chodili pěšky a pohybovali se tak mezi Pařížany, slyšeli je mluvit, mohli se jim podívat přímo do očí. Zamířili jsme na oblíbená místa naší učitelky, například do Latinské čtvrti, kde jsou úzké uličky dlážděné kočičími hlavami a vládne tam klid, jako by zbytek města docela zmizel. V Tuileries jsme seděli na zajímavých zelených skládacích židličkách na rozpalujícím slunci a dávali si sendviče k obědu. Nakupovali jsme gramodesky na Rue de Rome a popíjeli Colu v kavárně z počátku minulého století pod vysokým stropem zdobeným malbami s optickými klamy. A večer jsme se vydali na Montmartre.

Kdybych ještě i v té chvíli byla s celou Paříží na vážkách, Montmartre by mě přimělo složit zbraně. Ta čtvrť pěkně na kopci nad městem mi hned připomněla Švýcarsko s klikatými uličkami a legračními domečky. Pulsovalo to tu jakousi živou energií, odkudsi doléhala živá hudba. Šli jsme po Rue des Abbesses, míjeli kavárny plné lidí, jeli jsme lanovkou k bazilice Sacré-Coeur a dívali se odsud na mihotající se město pod námi.

Byla jsem tehdy mladinká, takže mě místní turistické atrakce prostě neotrávily. Vnímala jsem jenom ten kavárenský život, mladé lidi, studenty – i hezkého kreslíře, který na Place du Tertre dělal na počkání rychlé portrétní skici, třicet franků za kus. S kaštanovými vlnitými vlasy, ryšavými hustými vousy a svetrem z hrubé příze vyhlížel jako Hemingway zamlada a flirtoval s námi při práci anglicky, jen s lehkým přízvukem.

Paříž se mi začínala dvořit, ale já jsem se zamilovala až o dvě dekády později.

Koncem devadesátých let jsem byla zblázněná do Itálie. Nebyla jsem zdaleka sama. Všichni jsme měli jakousi toskánskou horečku – šíleli jsme po toskánském stylu, jídle i literatuře. Pro Američanku italského původu, jako jsem já, byla Itálie jakýmsi elementárním potvrzením mého já. Snila jsem o tom, jak tam budu jednou žít, měla jsem v plánu přesunout tam veškerý svůj život do deseti let. Nebo i dřív, kdybych se seznámila s nějakým sympatickým Italem.

Jezdila jsem tam každý rok, před zavedením eura to bylo hříšně levné. Kolem roku 2001 už se mi Itálie pomalu stala druhým domovem. Pak nastalo 11. září. Přišla jsem o práci a dolar se zřítil střemhlav dolů. Moje milá Itálie musela jít stranou.

Začátkem příštího roku se mě jedna kamarádka zeptala, jestli bych s ní nejela na její narozeniny do Paříže. Nebyla jsem z toho nijak nadšená. Nebylo by lepší jet do Říma, nebo třeba do Florencie? Jenže ona měla z nějakého důvodu moc ráda právě Město Světla, možná proto, že jí tam nikdo nikdy krysu do tváře nehodil.

Pracovala jsem jen na částečný úvazek a k takovému utrácení jsem se musela nechat přemlouvat. Proběhlo to takhle nějak:

Ona: Našla jsem speciální nabídku. Zpáteční letenka za 335 dolarů.

Já: Uf.

Ona: Pokoj s vyhlídkou na Eiffelovku. Já mám spoustu věrnostních bodů, takže ubytování je zdarma.

Já: Cože?

Ona: A k tomu volný vstup do Executive Lounge. Drinky taky gratis.

Já: A kdy že teda jedeme?

Kromě zaplacení té levné letenky jsem potřebovala už jen pár peněz na útratu. Kdo by dokázal odmítnout výlet do Evropy za pět stovek? S pitím zdarma? A tak jsem vyskládala do kufru tucet balíčků papírových kapesníčků in lieu s roličkou toaletního papíru značky Scott a hurá do Paříže.

Jak se všechno dokáže za dvacet let změnit.

Špína, kterou jsem si pamatovala, byla tatam. Okapy a kanály bez poskvrnky, budovy bíle svítily v paprscích slunce. Ať jsem se podívala kamkoliv, všude bylo to město neuvěřitelně, oslnivě krásné.

Ani kapesníčky jsem si vozit nemusela; Francouzi učinili od mé poslední návštěvy ohromný pokrok v technologii zpracování hygienických papírových potřeb. A i když mě museli trochu přemlouvat, s radostí jsem pak zjistila, že i voda se tu dá pít.

Paříž byla najednou docela jiné město. Dokonce i Pařížané byli milejší.

Nu ano, přiznávám, část těch změn proběhla spíš u mě. Pro dospívající holku z malého města bylo tempo a rozměry Paříže hotový šok, zvlášť poté, co jsme procestovali pár sladkých švýcarských vesniček. Kdežto nyní, po osmnácti letech života v New Yorku jsem byla na ten běžný ruch velkoměsta zvyklá. Přivykla jsem i pohledu na městskou špínu a nepořádek. Bez poskvrnky je relativní pojem. Paříž byla nyní rozhodně čistší než předtím, ale jen o malinko čistší než New York. A taky jsem si uvědomila, že to asi nejenom Pařížané jsou neomalení a netrpěliví, ale že možná všichni obyvatelé velkých měst jsou takoví. Ostatně vás by nenaštvalo, že se musíte prodírat houfem třinácti nemotorných amerických teenagerů, když už stejně jdete pozdě do práce? Taky bych vzdychala a obracela oči k nebi. Ksakru, možná bych si i hodila mrtvou krysou.

Nějak jsem teď ty Pařížany zkrátka chápala a jejich město se mi líbilo. Moc se mi líbilo.

Když se mě kamarádka znovu zeptala na cestu do Paříže o půl roku později, souhlasila jsem bez váhání. Během dalších tří let už jsem tam jezdila dvakrát častěji a začínala jsem to tam docela znát. Cestování do Paříže je jednoduché: stačí na to sedm hodin. Dostat se do Itálie byla proti tomu hotová odysea. A na rozdíl od Říma, což je omračující změť ulic a uliček, se Paříž dala zvládnout levou zadní. Při druhé návštěvě už jsem si troufla i jezdit metrem.

Deset let po své první návštěvě s kamarádkou jsem už měla k tomuhle místu opravdový vztah. Každá čtvrť mi byla důvěrně blízká a Paříž se stala součástí mé duše. Každou dovolenou jsem trávila takříkajíc monomaniakálně v Paříži, a žila jsem tam úplně jiným životem. Pokaždé to proběhlo stejně: v okamžiku, kdy mé letadlo přistálo v Paříži, jako by se ve mně přepnul nějaký spínač a nastartoval mé pařížské já. Oblékala jsem se jinak, mluvila jsem jinak, byla jsem tvořivější, odvážnější i spontánnější, měla jsem svoje pařížské přátele, jedla jsem pařížské jídlo, pohybovala jsem se takovým pařížským tempem. Dokonce jsem si občas i zapálila cigaretu, což by mě v New Yorku vůbec nenapadlo.

Nebyla to žádná přetvářka, byla to ryzí proměna.

Možná měla něco společného s působením the Rose Line – starého dobrého prvního poledníku, který městem prochází. Nevím, Paříž mě prostě dokázala přeladit. Potřebovala jsem ji stejně, jako někteří lidé potřebují občas zajet do lázní. Do New Yorku jsem se pak vždycky vracela jako lepší člověk, lepší, než když jsem odjížděla.

Paříž se mi otiskla do duše, vsákla se mi hluboko pod kůži. Nedokázala jsem si už život bez ní vůbec představit.

Konečně propukla ta velká láska.

3. kapitola

Kdo to byl?

V době prvního výročí máminy smrti jsem už půl roku naprosto ujížděla na své závislosti na „bydlení v Paříži“. Dosud jsem si to nechávala jen pro sebe, ale to se mělo zakrátko změnit.

Zarezervovala jsem si cestu do Paříže právě kvůli tomu výročí, protože v takový den jsem chtěla být jedině tam: 3.600 mil od všeho, čemu jsem se už i tak vyhýbala; od placení máminých účtů za doktory až po hledání výmluv pro rodinu a známé, kteří se ustavičně vyptávali, kdy už necháme vyrýt její jméno na náš rodinný náhrobní kámen. Taky tu byl ještě její dům, dům našeho dětství, ve kterém se od máminy smrti s ničím nehnulo.

Nemohla jsem se k ničemu z toho všeho pořád odhodlat, a tak jsem raději strávila ten den s přáteli na Montmartru a v Sacré-Coeur jsem za ni zapálila svíčku.

Další den, cestou přes Coulée Verte, což je takový vyvýšený park, který se táhne po tělese nyní už zrušené vlakové trati do Bastily, jsem se svěřila se svým opojením z internetového lovu bytů kamarádovi Fabienovi. Čekala jsem, že se mi rovnou vysměje. Vždyť je to úplná hloupost. Ale on mě jednoduše vzal za ruku a odvedl mě do nejbližší realitní kanceláře s názvem Agence Immobilière Bastille.

A tak to celé začalo.

Jeden můj strýc je duchovní církve Science of Mind, a ten vždycky říkal, že když se člověk svěří vesmíru se svými sny, tak vesmír odpoví. Jakmile člověk s někým o svém snu promluví, stane se za něj rázem zodpovědný – a to je silná motivace.

„Lepší by byly dva pokoje, ale spokojila bych se i s garsonkou, pokud by mi vyhovovala dispozice a byly by tam dostatečné úložné prostory…“

To mluvím opravdu já?

„Ve starší zástavbě, protože tam jsou lepší ceny. Vysoké stropy… klidně i štuk, parketové podlahy a krb. Ale co je nejdůležitější: aby tam byl dostatek světla, výtah, a aby to byla dobře udržovaná budova v bezpečné části města.“

No ano, rty se mi pohybovaly. Ale zapojená byla jen ta doufající půlka mého mozku. Zbytek mého já byl naprosto zděšený.

„Za kolik?“ zeptal se agent.

Taková kraťounká a jednoduchá otázečka, ale já jsem se zapotácela, jako kdyby mě s ní právě bacil do hlavy. Konfrontace s realitou už prostě taková je. Takže jakou má můj sen finanční hodnotu?

Vysypala jsem ze sebe sumu. A jak jsem se slyšela ji vyslovovat, málem jsem se nervově zhroutila.

„Nebo tak něco,“ dodala jsem ještě.

Nechtěla jsem tím říct, že mi na pár tisícovkách nesejde. „Nebo tak něco“ byl podle mě jen dostatečně vágní výraz, abych měla nějakou únikovou cestu. Abych zůstala aspoň jednou nohou v realitě. Protože „Nebo tak něco“ ve skutečnosti znamenalo „ani o euro víc, i tohle je až až“. Z koho si to vlastně tropím žerty? Koupě bytu v Paříži je pro úplně jiné lidi. Pro ty bohaté. A kurážnější.

Nechala jsem v realitce svůj kontakt a šli jsme s Fabienem na oběd. Oběd zvládnu. To je jednoduché, na to má inteligence stačí.

Akorát že v žaludku jako by mi teď něco bez přestání bublalo.

Ten byt byl na Rue des Immeubles-Industriels neboli v ulici Industriálních budov. Byla to čtvrť unifikované zástavby, která tu vznikala od roku 1870, a v níž původně sídlily všelijaké manufaktury a dílny. Dodnes asi polovinu z nich využívají různé podniky a firmy. Jsou to takové impozantní a maskulinní budovy, s fasádami propojovanými litinovými žebry a s řadami velkých obloukových oken. V Paříži, kde jinak převládá zdobný kámen opracovaný ve stylu Haussmanna, je to vzácný pohled.

Makléř mi předtím zavolal, že by měl byt v čísle pět. Můj kamarád Fabien byl zrovna v práci, a tak poslal svého přítele Christiana, aby mi pomohl, protože měl zkušenosti s tím, jak taková realitní hra v Paříži probíhá. A hned v tom byli zapojení hned dva jiní lidé. Zodpovědnost je pěkná bestie.

Stáli jsme na ulici a prohlíželi si ty domy, a já jsem se Christianovi zmínila, že mi to připomíná zástavbu v newyorském SoHo, která je proslavená podobnými továrními budovami s litinovými prvky, které byly v sedmdesátých letech většinou opuštěné, když se většina výroby přestěhovala do zámoří. V současnosti jsou však obývané umělci a celá ta čtvrť si začíná získávat jméno. Když jsem byla malá, byli jsme se tam jednou se sestrou a s rodiči projít. Jednotlivé vchody byly označené jen malými modrými tabulkami s nápisem A.I.R. („Artist in Residence“) aby například hasiči věděli, že tam vůbec někdo bydlí. Představovala jsem si tenkrát sama sebe v takovém loftu, jak se dívám velikým dvoukřídlým oknem dolů na dlažbu z kočičích hlav.

„Nebylo by to úžasné, bydlet v něčem takovém?“ prohodila máma, když jsme procházeli po Green Street. Záblesk v jejích očích prozrazoval, že by si to sama moc přála. Ani mě to nepřekvapovalo. Když jako mladá dívka bydlela v padesátých letech v Buffalu, snila o životě v Greenwich Village, kde by si mohla malovat ve vlastním ateliéru, filozofovat se spisovateli a jazzmeny a luskat prsty při potlesku za četbu poezie v některé kavárně na Waverly Place plné beatniků.

Jenže v Buffalu padesátých let mladá děvčata studovala těsnopis a pak pracovala v nějaké kanceláři, kde se seznámila s budoucím manželem, a toho si vzala, měla s ním děti a starala se o domácnost. A tak to bylo i mámou.

Vymyslela ten rodinný výlet do SoHo právě proto, aby nám dětem do ještě měkké a tvárné mysli vtiskla svůj vlastní sen. I v dalších letech mě postrkovala ve směru svých tužeb jako nějaká ambiciózní máma, co tahá děti po konkurzech. Chtěla se pojistit, že nebudu tu její chybu opakovat. Její přístup měl pro mě být inspirativní, ale spíš mi tím předala svoje marné touhy a strach ze ztráty.

Veškeré možnosti mít jednou loft v SoHo padly, když excesy osmdesátých let povýšily závratnou rychlostí centrální Manhattan na téměř aristokratickou čtvrť. V době, kdy jsem v New Yorku studovala umění, už bych si nemohla dovolit koupit v SoHo ani čtvereční píď nějakého bydlení. Nastěhovaly se tam všelijaké galerie a zanedlouho i obchodní řetězce. Skončilo to dřív, než to mohlo začít. Dokonce i spousta umělců se nakonec vystěhovala, přestože to byli právě oni, kdo tu oblast učinil tak vyhledávanou.

A teď, o nějakých strašných třicet let později jsem stála tady, na Rue des Immeubles-Industriels. Byla to jiná čtvrť v jiném městě, v jiné zemi, ale pulsovala stejnou energií místa, které je na pokraji velkých změn. Ty budovy nebyly zdaleka opravené, člověk by musel docela improvizovat, ale kdyby se rozhodl do toho jít, mohla by to být opravdu slibná investice.

V přízemí budovy, kam jsem se měla jít podívat na velký ateliérový byt, byla zbrusu nová galerie – bezpochyby jedna z mnoha dalších budoucích – a její starodávné a nyní sněhobílé stěny voněly ještě vlhkou malbou. Změny už odstartovaly.

Agent dorazil o pět minut později. Byl to takový čilý chlapík, něco přes dvacet, s velkýma hnědýma očima a trochu omluvně našpulenými rty. Já jsem mu to neměla za zlé, Christian nicméně ano, a taky mu to hned řekl.

Vešli jsme dovnitř a vyjeli výtahem do patra. Až na velkorysá velká nová okna tu nebylo skoro nic, co by nepotřebovalo nějaký zásah: na podlaze levné linoleum, koupelna a kuchyně téměř v dezolátním stavu, pochybné rozvody elektřiny a vody. Ale to bylo všechno jedno. Já jsem viděla jen ta tři oblouková okna od podlahy přes celých deset stop výšky místnosti a nad nimi strop s lakovanými litinovými nosníky. Viděla jsem jen to, jaké to bude: jak si tu večer s přáteli hovíme na sedačkách a křesílkách z padesátých let, stěny jsou jedna velká nahodilá galerie výtvorů různých známých, a třímetrový vánoční strom, protože i takový obr by se sem vešel.

Krev se mi hrnula do hlavy. Zvládla bych to?

Christian si můj vysněný loft bedlivě prohlížel s přimhouřenýma očima. Chvílemi potřásl hlavou. Klekl si, dotkl se na několika místech elektrických kabelů, které tu byly přisponkované k podlaze, šel vyzkoušet vypínače světla, mračil se ve dveřích do koupelny. Zeptal se agenta na pár věcí a ostrými souhláskami své pařížské francouzštiny mu obrušoval jeho zřejmé počáteční sebevědomí na minimum.

„Podlaha je úplně v háji. Elektřina taky,“ říkal mu. „Koupelna a kuchyň se musí předělat od základu. Sem bude potřeba vrazit aspoň takových padesát tisíc eur.“

A bylo po snu. Dočista.

Pak si mě Christian vzal stranou a řekl mi anglicky: „Myslím, že bys měla nabídnout cenu.“

Chvíli mi trvalo, než jsem si to ujasnila. Copak to celé zrovna nesmetl ze stolu? Srdce mi bušilo až v krku. Takže je to ono. I Christian to tak cítí, i on to ví: tohle je správné místo ve správné chvíli – a se správnou cenou, hluboko pod průměrem v tomhle městě. Koupila bych to za nejlepší myslitelnou cenu. Jestli jsem o tom až dosud jen snila, tak teď můj hon za bydlením začíná být hmatatelný – a proveditelný. Nezáleží na tom, jestli si to můžu dovolit; nějak to zkrátka vymyslím. Koneckonců, tohle je to, co pro mě chtěla moje máma. Prostě to celé zosnovala z toho velkého neznáma, nebo kde to vlastně teď je.

Agent řekl Christianovi něco, čemu jsem neporozuměla. Christian bafl odpověď a rozhodil při tom ruce. „C’est déjà fait,“ řekl mně a spráskl ruce k sobě.

Trhlo to se mnou. „Co už se stalo?“

„Majitel už přijal jinou nabídku,“ zopakoval. „Už je to prodané. Tak jdeme.“ Popadl mě za rukáv a zamířil ke dveřím.

Odtáhla jsem se. Prodané?

Přiměla jsem ho, aby mi to řekl ještě jednou. To není možné, tohle je přece to, co si přála i moje máma!

Dívala jsem se na toho kluka, na ty pěkné pootevřené rty. Velké hnědé oči se nám omlouvaly, ale jinak bylo ticho.

„Tady je to už prodané?“ zeptala jsem se ho.

Zasmušile přikývl.

Chtělo se mi ho přes tu pěknou pusu plesknout. Přes tu prolhanou pusu. Zeptala jsem se ho, proč tedy vůbec ztrácel čas.

„Protože nám neměl co jiného ukázat,“ štěkl Christian. „Měl ještě klíče a ty jsi pro něj zajímavá klientka, a tak nám ukázal aspoň tohle, aby tě namlsal. Jenže je to už prodané, hotovo. Jdeme.“

Takže tohle moje pařížské bydleníčko nebude.

Mělo by se mi ulevit. Stejně jsem si přece nebyla úplně jistá, že to opravdu chci, tak co?

Jenže se mi vůbec neulevilo. Něco se ve mně posunulo. Vstoupila jsem jednou nohou do nového světa, kde jsem mohla získat cokoli bych si přála, a ten pocit se mi náramně líbil.

Ode dne, kdy jsem nabyla a hned zase pozbyla loft na Rue des Immeubles-Industriels, uplynulo několik týdnů, a ustavičné snění bylo dávno pryč. Shánění bytu se mezitím zredukovalo na chvíle strávené o samotě dlouho po půlnoci v záři monitoru počítače. Od všech známých, kterým jsem o tom řekla, jsem slýchala: „To je bezva! Zajímavé! Už by sis to zasloužila!“ Zvlášť to zdůrazňovali ti, kdo věděli, čím si procházím.

Ale ano, opravdu si to už zasloužím, ne? Trochu štěstí a spokojenosti jen pro sebe.

Nepřemýšlela jsem zatím, z čeho bych byt v Paříži dokázala platit. Nic jsem vlastně nepromyslela. Rozumní lidé se zamyslí nad svými možnostmi, než začnou investovat do nemovitostí, zvlášť pokud se jedná o nemovitosti v zahraničí. Jenomže pro mě to nebyla investice, vlastně to nebylo ani tak docela kvůli Paříži. Byla to spíš čirá sebezáchrana. Ulpěla jsem na myšlence na byt a byla jsem ve vleku té myšlenky.

Nejvíc mě povzbuzovali kolegové v práci. Chodili mi hromadně nakukovat přes rameno na obrazovku, co jsem zase našla nového, a vzdychali nadšením nebo pochybnostmi. Můj tvůrčí tým mi podstrkoval nápady na zařízení a výzdobu, nebo všelijaká řešení malých prostor, to když jsem třeba uvažovala nad garsonkou o výměře 200 čtverečných stop na Rue de la Roquette.

Zdálo se mi, že mé okolí inspiruje fakt, že se snažím dosáhnout na něco většího. Čím víc jsem s nimi svoje šílené představy a plány sdílela, tím víc lidí se o ně zajímalo a přispívalo k nim.

Stal se z toho komunitní projekt.

Christian si po návratu do Paříže vzal za úkol pomáhat mi s hledáním bytu – a bral to vážně, takže jsem to musela brát vážně i já. Chtěl, abych mu posílala odkazy na nabídky, které se mi zamlouvaly, a pokud se i jemu zdály slibné, šel se na ně podívat a o všem mě informoval. Myslím, že ho to bavilo; psal mi například:

Budova – 7 bodů (z 10); byt – 10, okolí – 3. Musím ti to nedoporučit. Pro ženu bez partnera tam nebude bezpečno.

Tohle bylo jeho hodnocení jednoho krásného bytu na Rue Crespin du Gast, který jako celek zrenovoval jistý architekt. Bylo tam jako v zimní pohádce: bílé stěny, bílé podlahy. I cena se držela hluboko pod běžnými pařížskými sumami, ale byl to podle Christiana důsledek právě onoho sousedství. Vyškrtla jsem tedy tohle místo ze seznamu, ale stejně jsem si říkala, jestli si nenechávám ujít skvělou příležitost v místech, která jsou teprve na vzestupu. Možná, že kdybych se tam podívala osobně, změnila bych názor.

Pak tu byl prostorný byt v nejvyšším patře na Rue de Charonne, s balkónem, parketovými podlahami se stromečkovým vzorem a mramorovými krby – dokonalý pařížský apartmán, a zase za příznivou cenu. Christian si tam ale všiml skvrn od vody – podle něj tam zatékalo střechou – a hned vytáhl červený praporek: budova – 4 body. Takže jsem vyškrtla i ten, a zase mi to bylo líto. Co když zrovna tohle mělo být to moje vysněné hnízdečko?

Začínaly mě svrbět prsty touhou stisknout už spoušť.

Velmi přesvědčivě se tvářil velký třípokoják v osmnáctém arrondissementu, na severu města, v nádherném secesním domě, kam se Christian šel podívat v sobotu. Nastavila jsem si budík na pátou ráno newyorského času, abych co nejdřív zjistila, co si o tom myslí. Když jsem mu zavolala, byl ještě pořád v tom bytě, a tak jsem si musela počkat, co mi řekne pak. Bude to konečně na celých deset bodů?

Dělala jsem si ohledně tohohle bytu velké naděje. Místnosti tu byly uspořádány do étoile, čili do hvězdice – do každé z nich se vstupovalo z velké haly. Velmi elegantní a velmi pařížské. Okraje stěn zdobené štukem, kuchyň s jídelnou zvíci tanečního sálu. Byla tam samostatná šatna, dvě ložnice – zkrátka dokonalost sama, a taky výhodná koupě, i když reálně cena převyšovala sumu, kterou jsem chtěla na bydlení použít. Ale stálo by to rozhodně za to.

Půl hodiny po mém telefonátu mi Christian konečně zavolal zpátky.

„Tak už jsem si to tam všechno prohlédl.“

„A?“

„Je to opravu hezké. I okolí je v pořádku, velice bezpečné. Jenom –“

„Jenom co?“

„No, je to tmavé.“

Tmavé? Jak moc tmavé? To by možná zas nebyl takový problém. Tady v New Yorku mám taky docela tmavý byt. Do jaké míry bych to snesla i tam?

„Vážně bych ti to nedoporučoval.“

To je tam úplná tma nebo co?

„Okna vedou do uzounkého dvora. Sousedy naproti bys měla tak na tři metry daleko. Slunce tam zasvitne jen stěží.“

Aha, tak to vysvětluje tu cenu. No ale po všech ostatních stránkách je to tak báječné. Možná bych se tam měla podívat osobně. „Co myslíš, měla bych přijet na víkend a podívat se tam?“

Cože, já se ho ptám, co bych měla dělat?

Co se to se mnou děje?

„No, jestli myslíš,“ řekl Christian, „proč ne. Ono je to docela těžké, kupovat tímhle způsobem byt. Stejně musíš přijet. Domluvíme nějakého agenta a víc návštěv najednou.“

Jistě, měl pravdu. Samozřejmě to tak musím udělat, protože jinak to nejde, když si vážně chci kupovat nemovitost až v Paříži.

Aspoň si myslím, že vážně chci. Teď už ano.

O dva týdny později jsem už seděla v letadle. Plán zněl: jeden den, šest bytů.

Byla jsem v tom opravdu až po uši.

• • •

„Tak jsem si o víkendu zajela na nákupy do Paříže. Pořídila jsem si paštiku, nové tričko – jo a ještě tenhle byteček.“

To byl můj post na Facebooku, když jsem se vrátila z Paříže domů. Byly na něm fotky krásného sluncem zalitého apartmánu s vysokými stropy, překrásným podstropním štukem a dvěma obrovskými okny do elegantní úzké ulice v jedenáctém arrondissementu. Byl to poslední z těch šesti, které jsme navštívili. Stalo se to na den Sv. Patricka. Přiletěla jsem do Paříže o půl deváté ráno a řekla jsem si, že bez bytu odsud neodjedu. Tedy polovina mého já to tak cítila; ta druhá se ptala: Co to sakra vyvádíš?

Vědělo o tom teď už tolik lidí, že moje zanícení pro věc už částečně byla i snaha zachovat si tvář. Můj strýc měl na mysli asi právě tohle, když mluvil o zodpovědnosti. A protože jsem opravdu další den odlétala zpátky do New Yorku, věděla jsem, že to musím vyřešit dnes – ale byla to veliká výzva. Problémem byl můj rozpočet. I když jsem na to měla na svoje poměry vyčleněnou obrovitou sumu, výběr toho, co jsem si za ni mohla dovolit, nebyl zrovna nejširší: byt nad autoservisem Renaultu, který by vyžadoval dalších bratru sto tisíc dolarů na renovaci, nebo neslaná nemastná garsonka v přízemí jakéhosi bezduchého domu z osmdesátých let.

Ani dva nejslibnější byty nebyly bez chybiček na kráse. Sejde ale na tom, pokud chci odjet z Paříže s koupeným bytem? Mám málo peněz v drahém městě, vždycky to nakonec bude nějaký kompromis. Otázkou je spíš to, s jakým typem kompromisu budu schopná žít.

Takže na co vlastně čekám, na nějaké znamení?

Ten apartmán měl rozměry hotelového pokoje a z mého seznamu požadavků nesplňoval skoro nic, ale dalo se do něj rovnou nastěhovat a byl o stopadesát tisíc dolarů levnější než kterýkoli jiný z těch, co jsem viděla. V podstatě, kdybych se dokázala rozloučit s částí svých úspor na důchod a zděděných peněz, mohla bych ho zaplatit v hotovosti. Bylo to prostě technicky proveditelné.

Agent říkal, že prodávající je taky Američanka, a taky pracuje ve vydavatelství. Vlastně žila podobně jako já – často jezdila do Paříže a měla tu svoje zázemí. Prapodivná náhoda.

Znovu jsem se tam rozhlížela. Přestože bylo pět odpoledne a byl deštivý březnový den, bylo to tu zaplavené denním světlem. Byt prošel v posledních několika letech renovací, měl velké úložné prostory, byla tu pračka, nové radiátory a okna, a taky dost slušná a praktická kuchyňská linka, celá lesklá a kobaltově modrá.

Moje máma měla vždycky modrou kuchyň. Modrá pro Pannu Marii. To je pro každého správného katolíka nutnost: mít aspoň jednu místnost v modré barvě. Nebylo divu, že si máma pro tuhle barvu zvolila právě kuchyň, protože pro italskou náturu je kuchyň duší domu.

Francouzi tomu říkají coup de coeur srdeční záležitost, to, co člověka chytí za srdce a donutí zvolat: ano!

Hned na místě jsem projevila vážný zájem. O to ostatní se budu starat až pak.

Prodejce tu nabídku přijal tři dny předtím, než jsme se já a moje sestra pustily do vyklízení mámina domu a nachystaly ho na prodej. Moje pařížské hnízdečko nemohlo přijít v lepší dobu.

4. kapitola

Jeden domov zlikviduj, další začni budovat.

Myslím, že by sis měla uvědomit, jak často mluvíš o minulosti,“ řekl mi jednou na obědě jeden kamarád. Měl o mě starost. Zdálo se mu, že příliš lpím na vzpomínkách na svou rodinu a na to, co jsem už prožila.

Jistě, mluvila jsem hodně o mámě, ale vždyť ta umřela teprve před rokem. A co je ostatně tak zajímavého na budoucnosti? Jediné, co jsem v ní viděla, byly monumentální povětrnostní jevy způsobené globálním oteplováním, nadvláda korporátních firem a průmyslově vyráběné potraviny bez chuti.

Mám nostalgii v krvi. Má matka byla zanícená učitelka dějepisu a milovnice všeho, co „bylo“. Jsem na tom podobně a mívám sklony smutnit nad tím, že něco skončí, i když se to právě děje a já si to ještě můžu užívat.

Podle mého kamaráda to ale byl velký nedostatek. „Dělám si o tebe starosti,“ říkal mi. „Myslet pořád jenom na minulost není prospěšné.“

Byla jsem podle něj asi mimo obraz, má mysl se rozkládala, zadušená vrstvami moly prožraných snů a zatuchlých vzpomínek, a ten příkrov mi bránil přijmout a přivítat nové věci.

Celý život jsem obklopená starými věcmi a mám to tak ráda. Dům mé babičky, který byl postaven v italském slohu ještě v první polovině devatenáctého století v centru Buffala, býval hotovou pokladnicí nostalgie: vitrína ve vstupní hale s rodinnými fotkami, dřevěné rádio o velikosti bytelné komody, mahagonový sekretář z 18. století v obýváku, který jsme mohli otevírat „jen po sem“, protože jinak by dvířka vypadla z pantů a zpřerážela by nám prsty na nohou. A moje nejmilejší ze všech těch starých dobrých věcí: kuchyňský stůl s černobílou smaltovanou deskou, na kterém babička dělávala svoje vynikající gnocchi. Dodnes se živě pamatuji, jak jeho kovový povrch studil, když jsem se přes něj dychtivě nakláněla, abych viděla, jak babička strouhá brambory do mouky, hněte z nich těsto a válí ho. Jednotlivé kousky pak tvarovala zručnými pohyby dvou prstů se strojovou rychlostí a přesností, jaká se může dostavit jedině po letech ustavičného opakování téže činnosti. To všechno se mi vrylo do paměti a hodlala jsem se k tomu vracet, kdykoli se mi zachce. Klidně mě za to pranýřujte.

Starší sestra mé matky, tedy naše teta Nicky, umřela pouhé dva týdny po mámě a do hrobu si s sebou odnesla spoustu rodinných receptů. A pak už nezůstal nikdo, koho bych se mohla ptát na svoje předky, nebo kdo by mi připomenul moje první Vánoce.

Teď jsem starší generaci v rodině tvořila já se sestrou a naši bratranci a sestřenice. My jsme měli být ochránci vzpomínek pro ty mladší. Bránila jsem se tomu, pořád jsem se cítila spíš jako benjamínek rodiny, a držela jsem se toho.

Měla by sis uvědomit, jak často mluvíš o minulosti…

Minulost pro mě byla důvěrně známá a bezpečná. Líbilo se mi tam. Byl to prostor, kde ještě pořád byla máma, mluvila se mnou a pekla mi kuře k obědu. Ve věčně svěží zeleni minulosti v mé paměti pořád cinkaly porcelánové šálky v sekretáři, když jsem u babičky proběhla jídelnou do kuchyně, kde všichni vysedávali kolem stolu u kávy a mluvili hlasitě jeden přes druhého. A teta Mary mě pořád brávala s sebou na čaj do Albright-Knox Art Gallery. A s tátou jsme zase seděli v kostele, já jsem si opírala hlavu o jeho rameno a oba jsme se vzpamatovávali z dalšího záchvatu zdušeného smíchu.

Vzpomínky byly to jediné, co mi zbylo. Jak by po mně mohl někdo chtít, abych se jich vzdala? To bych snad měla bezhlavě vyrazit kupředu jako Robert Moses nebo Haussmann a nemilosrdně jedním rozmachem zbořit celou tu ulici historických domečků – vzpomínek, co nosím v hlavě?

Možná, že lidé člověku říkají, aby se neohlížel do minulosti, protože mu chtějí ulehčit trápení, jenže pro člověka, který postrádá přímo hmatatelný vztah k někomu blízkému, koho měl strašně rád a přišel o něj, to znamená jen další ztrátu. Je to kruté.

Ale ať jsem chtěla nebo ne, nakonec jsem minulé věci opustit musela. Chystaly jsme se se sestrou vyklidit dům, ve kterém jsme vyrostly, abychom jej mohly prodat.

Odkládaly jsme to víc než rok, a potom jsme velmi rychle přišly na to, jak obrovská chyba to byla. Měly jsme to udělat hned, když máma umřela, dokud jsme byly ještě ochromené a necitlivé. Takhle jsme si připravily hotový očistec.

Má sestra Maria se do domu nastěhovala. Já jsem si v práci brala tolik volna, co to jen šlo a víkendy jsem si prodlužovala na tři, i čtyři dny. Objednaly jsme krabice a balicí materiál a kontejner. Vyklidila jsem v kuchyni jeden šuplík plný zbytečností. A skříň v hale. Maria nakoupila potraviny. Pily jsme víno. Uplynul týden.

Pak přijeli lidé z dražební společnosti a nacenili naše rodinné poklady. Zjevně jim nepřipadaly tak hodnotné jako nám dvěma. Chtěly jsme vyklidit máminu skříň, jenže v jejím oblečení byl ještě cítit její parfém. Šla jsem radši do garáže. Maria vařila a telefonovala. Pily jsme Jacka s kolou.

Zdálo se nám, že jednodušší bude probrat naše vlastní věci a tak jsme se třetí týden vrhly na naše pokoje. Zůstaly oba naprosto nedotčené od dob, kdy jsme tu ještě bydlely: měla jsem stále na prádelníku vystavenou sbírku andílků, které jsem pravidelně dostávala k narozeninám, a šuplíky plné připomínek školy. Ty dva pokoje byly svatyně našeho dětství; na dveřích ještě měly porcelánové jmenovky: TADY BYDLÍ MARIA, TADY BYDLÍ LISA. To prohrabování se naší minulostí vyneslo na povrch naše mladší já. Maria se jednou objevila mezi dveřmi v neonových anatomických slunečních brýlích ve stylu New Wave. Já jsem ji trumfla nažehlovací nálepkou fanklubu KISS Army. A ona mi na to řekla, že jsem trdlo, což byl přesně ten výraz, který použila právě v den, kdy mi nálepka přišla poštou. Ten týden jsme se chechtaly v jednom kuse. Já jsem měla svůj pokoj do neděle hotový, zato Maria byla teprve v polovině svého. Postřehla jsem, že často telefonuje nebo odchází na verandu.

Čtvrtý týden jsme prodaly mámino auto její nejlepší kamarádce. Přebírala jsem věci v jídelně a obýváku, ale Mariu jsem musela nutit, aby přemýšlela, co si chce nechat a co ne. Nějak se nedokázala soustředit. Často sbalila pár věcí a vytratila se; buď s telefonem, nebo vařit, nebo nakupovat. Sama jsem nabalila šest krabic nádobí, sklenic a ubrusů na uskladnění.

Pořád ještě zbývalo hodně práce a neodsýpalo to. Sepsala jsem rozvrh úkolů: příští týden sklep, ten další půdu. Přemlouvala jsem Mariu, aby pořešila aspoň jednu komodu nebo skříň, zatímco já budu zase v New Yorku. Slíbila mi, že ano, ale když jsem se vrátila, neměla hotové nic. Nebyla to lenost; byla paralyzovaná bolestí. Já jsem musela být tou přísnou, bičem, který ji poháněl, aby neztrácela čas. Maria se bránila při každém dalším kroku, zvlášť když jsem hodlala udělat nějakou radikálnější změnu v domě: například, když jsem chtěla naskládat stále přibývající krabice do obýváku nebo začít vyklízet kuchyň. „Já tady ale musím bydlet!“ namítala.

Cože? Kdo tu bydlí? Snad tady končíme, ne?

Vyklízela jsem půdu a sklep a ona si vlastně hověla, vařila nám, vykládala, jak je fajn být zase zpátky doma, a že si právě teď začíná uvědomovat, jak je tu příjemné okolí.

Zkrátka Maria mířila dovnitř, a já ven. A obě jsme toho měly už plné zuby. Konečně jsem pochopila, co měl můj kamarád na mysli, když říkal, že lpění na minulosti je nezdravé.

Myslela jsem si, že smrt naší matky bude to nejtěžší, co budeme muset vytrpět, ale tohle bylo mnohem, mnohem horší. Bylo to, jako by rodiče umírali ještě jednou. Musely jsme se prokousat čtyřiceti lety nahromaděných vzpomínek. Každá věc, kterou jsme objevily, v nás oživila konkrétní vzpomínku, která se k nim nějak pojila, a musely jsme se rozhodovat, jestli si ten který předmět nechat, prodat jej nebo vyhodit: dětské nůžky pro leváky, tátův zápisník z druhé světové války, o kterém jsme předtím vůbec nevěděly, mámin náramek z univerzitního spolku se jmény všech jejích „sester“, o kterých jinak často mluvila. Naše hračky, jedna každá zvlášť, i padesát let stará přáníčka k všelijakým svátkům a narozeninám. Našla jsem umělou květinku, kterou dal táta mámě, když spolu chodili, i Mariiny výkresy, když byla malá, označené máminým písmem třeba „Mariina první malba vodovkami, 4 roky“. Naši schovávali všechno. Hromady cenností, kousků našich životů, útržky toho, kým jsme byli a kým jsme nyní. Náš příběh ve hmatatelné podobě.

Opakovaly jsme si tenhle citový rituál skoro sto dní, aspoň tisíckrát.

A zatímco já jsem házela kusy našeho domova do dvacet yardů dlouhého kontejneru, probírala jsem v duchu plány na nový domov. Smlouvu na ten byt v Paříži jsem už podepsala, našla jsem si už architekta a firmu, která mi ze dvou malých místností udělá prostornou garsonku. Kdekdo mi říkal, že bych se neměla pouštět do takového projektu na vzdálenost tří a půl tisíc mil, ale pro mě to bylo poslání. Nedokázala jsem překonat hluboký pocit ztráty, který mě ovládl, ale mohla jsem se sama rozhodovat, v jaké barvě chci kachličky v koupelně a kde by měly být umístěné zásuvky.

Vlévala jsem do té renovace veškerou energii i starosti. Poslala jsem firmě aspoň stovku e-mailů, a další dobrou stovku architektovi: nákresy, nápady, seznamy, připomínky. A dotazy, nespočet dotazů. Bude stačit rozvod elektřiny i na to, kdybych jednou chtěla dovybavit kuchyň troubou? Jaké nejhlubší umyvadlo tu můžu mít? Měla bych uvažovat o kompletní výměně podlah, o kolik by to asi navýšilo cenu? Byla jsem jako posedlá každou jednotlivou drobností; svírala jsem opratě celé té renovace s takovou silou a vůlí, jaké jsem jen byla schopná.

Byl to můj jediný zdroj naděje, jediná část mého života, která hleděla kupředu.

Vymýšlet zařízení a budoucí podobu toho bytu nám oběma – mně i Marii přinášelo aspoň nějakou radost. Vždycky po dlouhém dni plném prachu a slz jsme se usadily se sklenkou vína u mého počítače a brouzdaly jsme po výlohách e-shopů, snily a plánovaly. Pokaždé jsme se na to těšily. Můj pařížský byt představoval záchranný vor o velikosti 258 čtverečních stop. Snad jsem ho koupila právě kvůli tomuhle. Někde v hloubi duše jsem cítila, že mám-li vydržet likvidaci jednoho domova, potřebuji současně budovat nový.

Den, kdy jsme vyklízely kuchyni, byl zdaleka nejhorší, protože kuchyň byla fyzicky středem celého domu: byl to přece střed mámina života, i nás dvou. Už jsem se dovtípila, proč tam Maria trávila tolik času vařením, zatímco já jsem rozebírala ostatní místnosti na kusy. Dokud tu mohla vařit, byl to pořád náš dům. Žádný jiný prostor mámu tolik nepřipomínal. Vyprazdňovat šuplíky a skříňky bylo jako vytahovat z nich ven mámina ducha.

Většina těch věcí skončila v našich krabicích.

Začátkem června jsme měly zabalené všechno, co jsme si chtěly vzít, a byly jsme dohodnuté s dražební síní a Armádou spásy, že si přijedou pro to, co zbylo. Před odchodem z domu jsem ještě sundala jmenovky ze dveří našich pokojíčků. Už tady nebydlíme. Je načase, aby si tu začaly tvořit svoje vzpomínky nějaké jiné děti.

Naplnily jsme skladovací jednotku o rozměrech 10 krát 12 stop bezmála sedmdesáti krabicemi, ale jedna měla jiné místo určení. Bylo na ní napsáno DO PAŘÍŽE a ukrývala pár vzácností – kousíčky minulosti, kterými si vyzdobím svou budoucnost: červenobílý ubrus, který jsme s mámou prostíraly o Valentýnu, malou Degasovu reprodukci ve zlaceném rámečku z mého pokoje, podnos, který odjakživa stával opřený na lince – a teprve nedávno jsem si uvědomila, že je na něm obrázek nějaké pařížské ulice. Takže teď bude stávat na jiné lince v jiné modré kuchyni, kde budou vznikat nové vzpomínky.

Seděla jsem v Nashwillu v Tennessee na sedadle autobusu, když mi na telefonu pípl nový e-mail. Předmět zněl: „Stala jste se právě hrdou majitelkou apartmánu v Paříži!“

Bylo 5. června, půl sedmé večer. Měla jsem na sobě bílé kalhoty a lehoučkou růžovou tuniku. Detaily takového okamžiku si člověk prostě zapamatuje.

Můj zástupce v Paříži za mě právě podepsal kupní smlouvy, zatímco já jsem byla na konferenci, které se účastnila i naše firma. Je to zvláštní, že u toho člověk není, když se přesouvají stovky tisíc jeho dolarů. Možná právě díky tomu jsem toho kroku byla schopná. Celou tu záležitost za mě vlastně vykonal agent, který mi jen říkal, co a kdy mám udělat. Já jsem v New Yorku dál žila svůj život a věřila jsem, že všechno ohledně Paříže půjde podle plánu. Byla jsem nucená nechat staré jít, a čím víc jsem toho udělala, tím víc se toho dělo. Ten byt už dávno nebyl jen místo, kde budu žít, ten byt mě přímo učil, jak žít.

Konference mě zaměstnala na celý den a já jsem docela zapomněla, že už je to poslední den. A když jsme jeli na slavnostní večeři a já jsem měla chvilku čas zkontrolovat si poštu, blikla na mě tahle zpráva.

Vyskočila jsem ze sedadla a zvedla telefon do výšky, abych všem dala najevo, že mi přišlo něco zajímavého. „Tak už jsem hrdá majitelka bytu v Paříži!“

Autobusem se rozlehl potlesk a jásot: „Výborně! Super! Gratulujeme!“ Mí kolegové se mnou sdíleli mé trápení a žal, a tak bylo správné, aby se teď se mnou mohli podělit i o mou radost. Bylo to hrozně milé.

Blesklo mi hlavou, že musím zavolat mámě.

Tři dny předtím jsem zamykala její dům a loučila se. Dnešek už byl ve znamení toho, co bude dál.

O pár týdnů později jsem zamířila do Paříže, abych se podívala, jak pokračuje renovace a nakoupila si do svého petit nid parisien, tedy pařížského hnízdečka, různé dekorativní drobnosti. Uplynulých pár týdnů jsem strávila online vybíráním zařízení a vybavení, a to vše s ráznou rozhodností designérky interiérů. Byt v New Yorku jsem měla zařízený spíš vším, co mi pod ruku přišlo – z bazarů, i věcmi, které už nechtěl někdo z příbuzných, zato bydlení v Paříži jsem si mohla vybudovat zbrusu nové. Měla jsem o tom naprosto jasnou představu: propojit čisté moderní linie s několika připomínkami staré dobré Paříže. Udělala jsem si na to skrovný rozpočet, vytvořila portfolio, shromažďovala vzorníky barev a materiálů a sestavila si seznam obchodů. Nikdy předtím jsem nebyla tak odhodlaná a tak rozhodná – troufala jsem si i na desetinnou soustavu, i ve francouzštině. Normálně jsem se nad každým rozhodnutím mohla utrápit, zabývala jsem se danou věcí třeba dlouhé měsíce a často se pak nerozhodla vůbec. Snad jsem se bála, že budu litovat, že jsem si zvolila špatně, ale nyní to všechno bylo pryč.

Činila jsem teď jedno rozhodnutí za druhým a výsledkem jsem se hodlala zabývat až později, nebo taky vůbec. Ano, ano, ano. Byla jsem samé ano.

Když jsem ale jako nová majitelka spatřila ten byt poprvé, tak jsem byla spíš samé „proboha“.

„Ježiši, tady je to ale fakt šíleně mrňavé,“ vyhrkla jsem hlasem přidušeným prachem z omítek a klopýtala jsem po stavebním nepořádku na podlaze. Můj řemeslník Aiden, vychrtlý Jihoafričan s chlapeckým obličejem, zaraženě potřásl hlavou.

Srdce se mi úzkostně rozbušilo. Byla jsem zmatená, můj sen se smrskl o dobrých sto čtverečních stop.

Když jsem si to tu byla v březnu prohlédnout ještě v původním stavu, strávila jsem tu necelou půlhodinku. Potom už jsem se mohla spoléhat jen na fotky z agentury, které, jak se teď ukazovalo, byly pořízené s velkou šikovností. Za těch několik měsíců mi tyhle fotky notně pomohly zapomenout na větičku, kterou jsem tenkrát při prohlídce utrousila hned ve dveřích: Doprčic, to je malinkatý!“

Teď mě to napadalo zase, a nic jiného jsem na to ani říct nemohla. Krucinál!

Co jsem to jen ksakru koupila?

„Vy jste to neviděla osobně, než jste to koupila?“ ptal se Aiden, pořád ještě zaskočený mým zděšeným obličejem.

„Ale jo, jenom… ty bláho… já nevím… ono to takhle prázdné vypadá jinak, nebo co.“

„Má práce se vám nelíbí? Je něco špatně?“ Aiden svraštil obočí. Měla jsem z něj dojem, že ustaraný výraz je v jeho tváři ten základní. Bývalo to slyšet i v jeho hlase, když jsme si předtím volali a domlouvali se, vždycky v tom zněl podtón nějakých obav. Připadalo mi to uklidňující. Starosti se v mém pojetí rovnaly serióznosti a oddanosti svěřenému úkolu, svědomitosti. Dělá si větší starosti o můj rozpočet než já, zabýval se každou drobnou změnou, i když šlo třeba jen o dvacet eur navíc. A taky jsem si říkala, že sama mám jiných starostí víc než dost, a tak jsem ho ohledně renovace nechávala starat se za nás oba.

Na jeho práci nebylo vůbec nic špatného, naopak, byla bezchybná – tedy aspoň to, co dosud udělal. Zbytek byl zatím jen šílená změť všeho možného: kachliček vysekaných z koupelny, zákop uprostřed podlahy, kde bývala stěna, dřevem obložené a nyní už zbytečné dveře ležely na hromadě suti. Ty dveře ve mně vyvolaly záchvěv provinilosti. Starobylé francouzské dveře se mi vždycky moc líbily, hlavně ty kliky ve výši lokte. Už před pořízením tohohle bytu jsem si ráda prohlížela kliky na svoje zatím neexistující dveře v BHV na Bazar de l’Hôtel de Ville — v mém nejoblíbenějším z les grands magazins, tedy pařížských obchodních domů. Zamlouvaly se mi tucty různých typů, ale nejzajímavější pro mě vždycky byly ty klasické mosazné nebo porcelánové kliky namísto koulí. Slibovala jsem si, že si jednou nějakou takovou opatřím právě do svého pařížského bytu.

A teď nic. Ke klice člověk nutně potřebuje dveře, a já jsem ty svoje nechala zrovna vybourat.

Ten byt ve skutečnosti renovaci zas tolik nepotřeboval, ale úplně dokonalý taky nebyl. Obývák byl příliš malý a ložnice zbytečně velká. Předchozí majitelka to vyřešila tak, že pohovku nastěhovala vedle postele, jako na ubytovně. To asi nevadilo všem těm studentům, kterým to tu pronajímala, ale mně to nevyhovovalo. A tak jsem stejně jako Reagan v Berlíně zvolala: „Strhněte tu zeď!“ Prostor se otevřel a pro spaní se vytvořil malý výklenek.

To mohlo stačit, jenže mně to nestačilo. Nedokázala jsem se povznést nad pruh červených kachliček v koupelně, který se táhl po zdi ve sprše na podlahu a po ní ke dveřím. Jako by na mě tou rudou barvou ustavičně vztekle křičel, a tak musel pryč.

A když už jsme tak byli v tom vyhazování, tak co to mrňavé umyvadýlko? Pryč s ním. Ani osvětlení neprošlo. Na všech zdech v bytě trčely zastaralé talířovité lampy, ale světla z nich bylo pomálu. Navíc mi připomínaly pohřební síň, a tak to měly rychle spočítané. Starožitný křišťálový lustr v obýváku se taky vymykal mé představě, a tak se začaly sekat nové rozvody.

Věděla jsem už od začátku, že jsem mohla jednoduše nechat vymalovat a spokojit se s tím. Spokojit se, v tom jsem byla vždycky dobrá. Pocházím z dlouhé linie generací, které se vždycky uměly přizpůsobit a spokojit se s tím, co měly, a byly vděčné, že to mají. Mohla jsem si koupit do koupelny ručníky s červeným lemem, aby ladily s kachličkami, sehnat si zajímavější nástěnná svítidla, mezi postel a pohovku pořídit paraván. Přesně jen to jsem mohla udělat a bylo by to tu dokonale obyvatelné.

Jenže to bylo ještě předtím, že umřela máma. Mé nové já, to, kterým jsem se teprve stávala, se ale nechtělo spokojit s haraburdím po někom jiném. Chtěla jsem si byt zařídit podle svých nároků a přání. Máma se spokojovala celý život a nikdy si nepřipustila, že stála za mnohem víc.

Vždyť už tím, že jsem si koupila byt v jiné zemi, jsem udělala velký skok do neznáma. Co je proti tomu krůček směrem k dokonalosti.

Nezasloužím si to snad?

Jenže když jsem se teď dívala na ty otevřené operační rány svého bydlení, houpal se mi z toho žaludek. Napravovatelka, ta s koštětem, co vždycky všechen nepořádek pečlivě zamete, se zpotila uprostřed nepořádku, který si sama nechala napáchat ve svém vzácném pokladu. Zastyděla jsem se najednou. Bylo to, jako bych popadla starožitnou vázu a schválně jí mrštila o zeď, takže z ní zbylo jen tisíc neslepitelných střípků. Nedokázala jsem si představit, jak to tu bude vypadat, jen jsem věděla, jak to tu vypadalo – jaké to už nikdy nebude. Zničila jsem to.

Při mé pověstné smůle se zaručeně něco stane, nějaká katastrofa, něco, co zabrání dokončit všechny práce a já navždycky uvíznu v hromadě stavební suti. A dobře mi tak, za to, že jsem zničila takový pěkný byt. Co si to o sobě vůbec myslím, že se vrhám do takové náročné renovace, já, která se vždycky se vším spokojí? Kdybych si tu nechala jen za pár peněz vymalovat, mohla jsem se už teď stěhovat.

„… vymalovat, Liso?“

Otočila jsem se od těch nebohých dveří k Aidenovi, který listoval ve vzorníku barev.

„Nechcete si vybrat barvu na dominantní zeď?“ ptal se. „A rozhodla jste se už vlastně, která bude ta dominantní?“

Zamrkala jsem překvapeně. Která stěna by tu měla hrát hlavní roli?

Zadívala jsem se na ta dvě obrovská okna, která teď bez příčky bylo vidět obě naráz, a najednou jsem věděla, že to bylo dobře, že jsem se pustila do renovace. Přešla jsem k šatně, která už byla oddělená sádrokartonovou příčkou a přejela jsem dlaní po povrchu, ještě křídově drsném.

Aiden poklepal prsten na jakousi značku na ní. „Sem dáme ztmívač. To bude fajn, ne?“

Ten vypínač bude na nový lustr. „Bezva,“ prohodila jsem a hleděla k drátům, které trčely ze stropu.

Vlastně, když jsem si to všechno začala prohlížet důkladněji, uvědomila jsem si, že na nějaké budování už tady přece jen došlo: byla natažená nová elektřina, lišty byly opravené a stěny hladké, skoro jako nové. Můj domov začínal dostávat novou podobu: v ruinách klíčila naděje.

Stejně, jako v mém životě.

Byt v Paříži bych si nikdy nekoupila, dokud byla máma naživu, neměla bych kuráž na to, abych jí o takových úvahách řekla. To jsem se dokonale odnaučila už dávno předtím:

Před pár lety jsem jednou jela za mámou na víkend, který obnášel i Den matek. Nejdřív bylo všechno úplně báječné. Pracovaly jsme spolu na zahradě a šly jsme kouknout po starožitnostech. A pak se to při snídani v neděli dopoledne všechno nějak pokazilo.

Začala jsem jí vyprávět o svých hodinách zpěvu, což bylo pro mě důležité téma. Zpívání jsem zbožňovala ještě víc než psaní. Studovala jsem zpěv už několik let, jen jako koníček, ale cvičila jsem se zápalem operní pěvkyně. Má učitelka byla přesvědčená, že mám dostatek talentu i na opravdovou kariéru a i já jsem tomu pomalu začínala věřit. Právě na páteční lekci před Dnem matek mě učitelka představila agentce, která projevila zájem sepsat se mnou smlouvu. Byla jsem z toho nadšená a chtěla jsem mámu tou novinkou překvapit a potěšit.

Jenže ona zareagovala, jako kdybych na ni zaútočila. Hezká tvář jí docela ztuhla a husté hnědé obočí připomínalo zlomené pravítko. „A co bys asi tak chtěla dělat, zpívat v Metropolitní, nebo co?“

Tón jejího hlasu, to byl šíp namočený v jedu, a mířil přímo na moje nerozhodné srdce. Nebyla to otázka, bylo to pokárání: Co si to o sobě vůbec myslíš?

Tohle si už znovu líbit nenechám. Nenechám se dál srážet na kolena, blesklo mi hlavou. Tentokrát už ne. Zhluboka jsem se nadechla a přikývla: „Jistě. Přesně to mám v plánu.“

Věděla jsem, že tomuhle sama nevěřím, ještě než jsem tu větu vyřkla. V životě nebudu zpívat v Metropolitní opeře, protože moje máma ve mně vždycky zmáčkne tlačítko OFF. Neudělala to poprvé, ani posté. Udělala to už aspoň pomilionté.

Nejhorší je, že máma mi vlastně hrozně fandila. Vodila na moje představení všechny svoje přátele – když jsem zpívala Musettu v Bohémě, nebo Rosinu v Lazebníkovi sevillském, i na můj koncert ve Weill Recital Hall v Carnegie Hall – vždycky seděla někde v prvních řadě, slzy v očích, hrdá a dojatá. A teď, když došlo na opravdový průlom, na ostrou střelbu na skutečný cíl, podtrhla mi emocionální kobereček pod nohama. To ji nechám v New Jersey samotnou, pokud se dostaví úspěch? Bude to horší, když ji překonám? Udělá to z ní bezvýznamnou šedou myš? Bude to z mé strany fatální podraz?

Máma nás vždycky nabádala, abychom se snažily o něco významného, ale jakmile jsme začaly přemýšlet o něčem, co přesahovalo komfortní zónu jejího vlastního světa, začala to okamžitě prohlašovat za hloupost a rozdmýchávat pochybnosti. Její hranice možností se stávaly i našimi. Já vím, že to tak nemyslela, ale stávalo se to pokaždé znovu a znovu.

Odstavila jsem kvůli ní svůj život do depa; její smrt mě vyhnala zpátky na koleje a do pohybu.

V srpnu už byla renovace hotová, byt zařízený, a já jsem se vydala zabydlet se tam.

Když jsem otevřela dveře, nebyla jsem vůbec připravená na to, co za nimi spatřím, i když jsem připravená měla být. Vždyť jsem všechno vymyslela a naplánovala do posledního palce prostoru, vybrala jsem si každý steh na čalounění, odsouhlasila umístění každé jednotlivé zásuvky, ne?

Nikdy dřív jsem se nepokusila žádný svůj sen zhmotnit, aspoň ne takhle šílený. Jistě, snila jsem o ledasčem, ale vždycky to bylo něco naprosto nedostižného, takové to „až někdy“. Jednou. Toužení bylo součástí mé osobnosti. Schovávala jsem si ty velké sny pěkně v hlavě, abych měla na co myslet, když mi život připadal k nevydržení. Snění byl způsob, jak přežít, a ne akční plán.

Celý můj život byl o „až jednou“.

A teď jsem se rázem ocitla přímo uprostřed toho „jednou“.

Vnímala jsem to všechno jako omráčená. Cestovní tašku jsem upustila na podlahu; držadlo mi prostě vyklouzlo z ruky, která se mi roztřásla a zeslábla, sotva jsem vkročila dovnitř.

Byl to tu přesně takové, jaké jsem si to představovala: do poslední židle, do posledního kousku textilu. Celé měsíce to byly jen plány a nákresy, koláž námětů, řetězce e-mailů. Nyní jsem stála uprostřed toho všeho a vůně čerstvé omítky a nátěrů mi připomínala, že je to skutečné, sluneční světlo se sem linulo z oken vysokých od podlahy až po strop místnosti, orámovaných závěsy z šedého proužkovaného hedvábí. To nebyl jen byt, ale hlavně důkaz toho, jak moc dokážu.

Poprvé v životě jsem nesla zodpovědnost za svoje vlastní štěstí.

Paříž pro mě byla dokonalým místem, kde jsem hodlala položit základy pro další etapu svého života. A byl to ten jediný nepatrný bod na mapě města, který mi teď bezvýhradně náležel, a nepatřila k němu žádná souvislost, žádný závazek mínění z minula, z toho, co jsem znala dřív. Tady budu moci být sama sebou, tady je možné cokoliv.

Investovala jsem koupí bytu v Paříži do sebe samé, nastavila jsem si ve světě vlastní laťku.

Můj čas nastal, teď je řada na mně.

.

ČÁST 2

Naučit se žít jako místní

(VŽDYCKY JEN JEDNA DOVOLENÁ)

5. kapitola

Na území nikoho

Ani jsem se pořádně nepodívala, co všechno je v okolí, než jsem ten byt koupila. Dokonce jsem ani přesně nevěděla, kde na mapě to je, když jsem projevila zájem o koupi, protože to bylo ke konci opravdu dlouhého dne a my jsme předtím prochodili už snad celý jedenáctý arrondissement. Jen jsem měla jakýsi neurčitý dojem, že je to někde poblíž známé Bastily.

Nebylo. Můj byt se nacházel v oblasti, kterou jsem si už předtím soukromě označila jako „území nikoho“, daleko na východním okraji Paříže, kde jsem byla doslova jednou jedinkrát, před dlouhými lety; sešli jsme se tam s jedním známým na večeři, ta ulice se jmenovala Rue du Faubourg Saint-Antoine.

Bydlela jsem tenkrát v hotelu nedaleko Saint-Germain-des-Prés, což je krásná, ne-li přímo honosná pařížská čtvrť. Vím, že jsem do té restaurace musela přes řeku a pak dlouhý kus přes město na Place de la Nation – to je rozlehlý kruhový objezd, ze kterého hvězdicovitě vybíhá deset ulic jako loukotě kola od kočáru. Když jsem vyšla ven z metra, velikost toho prostranství mě docela ochromila. Kterým směrem se vydat? Provoz kolem jen svištěl, všichni někam spěchali. Všimla si mě skupinka mladíků u východu z metra, která mně, Newyorčance, zákonitě připadala jako banda drogových dealerů. Raději jsem bez dalšího přemýšlení vykročila.

Uplynulo už aspoň čtvrt hodiny a já jsem šla pořád dál, míjela jsem různé odbočky i hlavní třídy, smrákalo se, a na mě doléhala úzkost – zabloudila jsem ve městě, o kterém jsem si myslela, že jej znám.

To nebyla Paříž, kterou jsem si zamilovala. Tahle Paříž se skládala z bloků moderních obytných domů, dvojnásobně širokých avenue a všelijakých hypermarketů. Místo všudypřítomné hausmannovské architektury s elegantními kovanými balkónky tu budovy byly nudně ploché, jakoby utahané, a poseté graffiti. Třeba ani nejsem v Paříži. Třeba jsem omylem dojela vlakem o pár zastávek dál a skončila v Bronxu.

Po dvaceti minutách hledání té přízračné ulice jménem Faubourg Saint-Antoine jsem se ve velkém kruhu vrátila tam, kde jsem předtím začala – bylo to jako v takovém tom zlém snu, když člověk utíká a běží, ale vůbec se přitom nehne z místa. A zase po mně pošilhávala ta tlupa dealerů v kapucích.

Už jsem se chtěla vrátit do metra a hezky zpátky na důvěrně známý levý břeh Seiny, ale vtom jsem uviděla přímo před sebou pouliční tabulku s nápisem, který dokazoval, jak jsem nemožná: Rue du Faubourg Saint-Antoine.

Takže kdybych se ze stanice metra vydala doprava a ne doleva, byla bych na místě do půl minutky. Úplně jsem cítila, jak se mi celá čtvrť pochechtává: Tudy pchece, ty chuso chloupá!

Zařekla jsem se, že do těchhle končin Paříže už v životě nevkročím.

A pak jsem si kousíček přesně těch končin za nemalý peníz koupila.

Lidé, kteří si kupují nemovitosti v Paříži, obvykle vyhledávají oblasti v centru města, kde se jejich ceny sice šplhají výš, ale zato je člověk většinou považuje za typicky pařížské: bývají to ty budovy z devatenáctého století, z bílého kamene, se šedými mansardovými střechami a filigránsky zdobenými balkony, před nimiž se na prastarých kočičích hlavách rozkládají kavárenské zahrádky se smaltovanými stolky. Ale já ne, kdepak, já jsem vrazila své těžce vydělané peníze rovnou do Území Nikoho.

Hned první den ve svém novém bydlišti jsem se jala prozkoumávat ulice v sousedství. Všude kolem se tyčily ponuré budovy ze sedmdesátých let sotva uplynulého století; připomínaly mimozemská vesmírná plavidla, která se zřítila do starých ulic. Jejich nehezká užitkovost mě docela znervózňovala; do města, které miluji právě pro jeho krásu, mi něco takového vůbec nezapadalo.

Celkově tu chybělo mnoho základních ingrediencí klasického pařížského prostředí. Nikde v okolí jsem nemohla najít jedinou slušnou kavárnu, jen spoustu fastfoodových krámků s nevkusnými umělohmotnými nápisy, které hlásaly sortiment: PIZZA-BAGEL-KEBAP-HAMBURGER. Kde to proboha jsem? Na kraji města na jerseyském pobřeží?

Brasserie na rohu naší ulice měla svá nejlepší léta dávno za sebou a nabízeli tam už bůhvíjak dlouho otevřené víno z krabice. Celý den tam bylo skoro prázdno, až na dva tři starochy, kteří se nalévali u otlučeného laminátového baru a celkově to dýchalo kouzlem dálničního odpočivadla.

Čerstvé pečivo každé ráno si v boulangerii na rohu taky nekoupím. Žádná do vzdálenosti aspoň pěti bloků tu totiž nebyla. Zato kdybych se rozhodla stát se kuřačkou, krámků s nápisem Tabac jsem měla na výběr víc než dost. Hned ve vedlejších ulicích byly rovnou tři, všechny s poblikávajícími zářivkami, a před každým postával na chodníku hlouček šlukujících a popíjejících chlápků. Propalovali mě pohledem, když jsem procházela kolem nich.

Ztracená v Území Nikoho.

Takhle jsem si to vůbec nepředstavovala, když jsem přemýšlela, že si v Paříži koupím byt. Takhle to totiž dopadne, když člověk udělá při výběru nemovitosti emoční a neuvážené rozhodnutí. Asi z toho bytu nikdy nebudu mít to potěšení. Zmocňovalo se mě přesvědčení, že jsem ho pěkně přeplatila. Pokazila jsem si to vlastní zbrklostí.

A maš tó, tý chuso chloupá!

Okolí zkrátka tak kontrastovalo s mým roztomilým bytečkem a příjemnou ulicí – byla jen jeden blok dlouhá, po jedné straně s břečťanem porostlou alejí, která vedla do parčíku plného zeleně. Vzduchem se linula nezpochybnitelná máslová vůně snad právě pečených sladkých sušenek. To mám asi nějaké čichové halucinace, vybavila se mi vzpomínka na mámu, znamení, že jsem doma.

A doléhala sem taky nějaká hudba. Její původ jsem ovšem znala, tóny se nesly ze školy naproti, z takové pařížské verze newyorské High School of Performing Arts, která se proslavila ve filmu Fame a pro mě to byla má prvotní inspirace k tehdy ještě dětskému snu o kariéře na prknech, která znamenají svět. Že by to bylo další znamení, které mi posílá máma, že jsem tu přece jen správně? Zařizuje to tak, aby její dcera, zpěvačka a muzikantka, žila obklopená hudbou a potleskem.

Znamení, že mi tenhle kout Paříže vybrala máma, se začínala objevovat jedno za druhým. Nebo že bych si jen kompenzovala to zklamání, že tahle čtvrť nemá žádný charakter? Možná. Ale taky jsem nemohla nepostřehnout, že číslo mého domu je stejné jako datum máminých narozenin a že v bytě je modrá kuchyň, stejně modrá jako mámina. Jestli mi tedy tohle fádní, jednotvárné místo vybrala moje máma, je teď na mě, abych zjistila proč.

Kupovala jsem si snad ten byt jen jako investici do nemovitosti? Ne. Nikdy jsem nezamýšlela pronajímat to tu na dovolenou nebo to zase rychle a se ziskem prodat. Prostě jsem koupila kousíček města, abych měla nějaké útočiště; byl to skok ze zoufalství směrem k naději. Když se člověk takhle vrhá do čehokoli, touží po záchranné síti, a já jsem to odsud měla blízko k přátelům. Můj nejmilejší kamarád, Geoffrey – a nevyslovuje se to Džefri, ale Žofré – bydlí se svým přítelem Christophem jen o pár ulic dál. To je přece to nejdůležitější kritérium.

Seznámili jsme se s Geoffreym před šesti lety, když provozoval čajovnu na Rue de Seine, v šestém arrondissementu, nedaleko hotelu, kde jsem bydlela. Bylo to tehdy, v jednu nevlídnou zimní neděli, jediné místo v okolí, kde měli otevřeno, a jásavé hřejivé barvy oken mě přímo vtáhly dovnitř. Geoffrey mi nabídl čaj a bylo to. Během další hodiny jsme spolu probrali všechno možné, co nás oba zajímalo.

Geoffrey je opak jakéhokoli pařížského stereotypu: bez zábran, optimistický, že to až hraničí s naivitou, pořád se usmívá a umí být opravdu velkorysý. Nějaká vyšší moc mu přidělila neutuchající energii, hodně hlasitý srdečný smích a ještě srdečnější rozmáchlá gesta. Mívám pocit, že vstoupit mu nějakým způsobem do života znamená být stržen dravým proudem, jako účastník i jako pouhý pozorovatel.

„Nevím, jestli to tobě bude zdát dyvné,“ řekl mi tehdy Geoffrey, „ale já cítým takový silný něco hodně společný u nás dva.“

Měl pravdu, to pouto vzniklo okamžitě a trvá dodnes. Geoffrey říká, že jsem jeho p’tite soeur, mladší sestřička a svoje zprávy podepisuje jako „Tvůj francouzský bratr“. Fakt, že teď budu bydlet v bytě pět minut cesty od něj, způsobil, že jsme oba pištěli radostí jako osmileté holčičky.

Hned v prvním týdnu mého bydlení v Paříži Geoffrey pořádal jednu svou typickou velikou narozeninovou oslavu. Jeho výtvarnická nátura mu velí přisoudit vždy takové akci určité téma s „fotovýzvou“ – jednu zeď má vytapetovanou vzorkem z vlastního firemního loga, což je dlouhatánský staromódní knír, a my jsme u ní pózovali jako hollywoodské celebrity. Nebylo to nic seriózního, on prostě rád oslavoval život takovýmhle velkolepým stylem.

Naposledy jsem byla na jeho oslavě narozenin jen pár měsíců poté, co umřela moje máma. Musela jsem k němu tehdy jet z hotelu přes celé město. Tentokrát jsem jen vyšla ze dveří svého bytu a ven z domu a za pár minut jsem byla u Geoffreyho.

To mám teď v Paříži život. A stvořila jsem si ho sama pro sebe.

To, že jsem měla blízko k přátelům, znamenalo, že se u mě každou chvíli někdo zastavil, a proto jsem vždycky měla v zásobě nějakou tu láhev vína a něco k zakousnutí. V New Yorku můj společenský život skomíral, hlavně v době, co se mi na jídelním stole začaly vršit hromady lejster týkajících se mámina majetku, ale tady v Paříži zase nabíral dech. Možná nejenom ten společenský.

Přátelé ke mně chodili na snídani, na oběd i na večeři. Ukázalo se, že můj úsporný stůl pro čtyři osoby je prostě malý. Nikdy jsme u něj neseděli jen dva nebo tři, vždycky nás bylo aspoň pět, někdy sedm, osm a tísnili jsme se jeden vedle druhého – někdo seděl na stoličce, další na taburetu. A nikomu to nevadilo. Pařížané jsou na kompaktní prostory zvyklí. Máme k sobě takhle blíž, řeknou. Sesedli jsme se prostě k jídlu a řeč, smích i Geoffreyho řehot se odrážely od protější budovy v naší úzké ulici.

Tihle lidé byli srdce i duše mého Území Nikoho. Odkrývali mi mapu pokladů zdejšího okolí, tajemství ukrytá pod patinou všednosti, třeba jedny z nejlepších a nejstarších kaváren v celé Paříži, nebo pekařství, boulangerie, do kterých se i o čtvrthodinku delší cesta rozhodně vyplatila. Postrádala jsem jídla, která vařívala máma, ale na Rue de Charonne jsem si mohla vybírat hned z několika obchodů s italskými specialitami. A nejlepší masna? Košer řeznictví jen kousek dál v ulici.

A kdyby se mi někdy přejedlo francouzské a italské jídlo, což jsem si ani nedovedla představit, byl v odbočce z Rue du Faubourg Saint-Antoine – ano, přesně z té ulice, co se mi kdysi postarala o noční můru – čínský krámek, kde člověk mohl sledovat, jak mistr kuchař dělá nudle přímo na objednávku. Vyhazoval těsto do vzduchu a natahoval je až na tenké provázky, které se vlastní váhou trhaly a padaly rovnou do hrnce s vařící vodou.

Asi největší poklad v sousedství bylo velké venkovní tržiště na Marché d’Aligre. Z tohohle rohu francouzské kulinářské hojnosti až oči přecházely. Překypovalo to tu zeleninou, sýry, pečivem, masem, rybami, drůbeží i květinami, a o tržních dnech taky zákazníky, kteří plnili proutěné košíky a tašky kořistí a neodmyslitelné bagety čouhaly snad ze všech nákupů – bylo to jako z plakátu. Pravý pařížský život.

Tohle bylo na Území Nikoho asi nejlepší: byli tu jen místní. Tedy žádní turisté, a bylo to poznat na první pohled. Byly tu obchody a služby pro všední život, ne noblesní módní butiky, které jsem znala z centra Paříže. Tady byly opravny obuvi, výrobna klíčů i prádelna. A ceny zatraceně nízké. Vlastně jsem tu zažila i jakýsi opačný cenový šok: ve výloze obchodu s oděvy na Rue de la Roquette jsem si všimla cenovky na jedné sukni a musela jsem se podívat ještě jednou a zblízka: 25 eur. Cože? Nechybí jim před tou dvoucifernou sumou ještě jednička? Nechyběla.

Tady, kde žijí a nakupují obyčejní Pařížané, ne. Tady je běžná sklenka vína za čtyři eura, a to domnělé čůčo z krabice bylo nakonec taky dost slušné.

Celá léta jsem si stěžovala, jak přicházím o domácký pocit v mé čtvrti v New Yorku, z níž se stala jedna z módních částí Manhattanu. Nikde v okolí se tam už nedá objednat stůl v restauraci. Dokonale lesklé obytné budovy vyrostly v místech bývalých garáží, protože všechno šplhá po žebříčku ambicí a komerce. Tomuto jevu podléhá i velká část Paříže, ale tady v Území Nikoho ještě pořád dýchá městečko nedotčené developery a pádícím časem.

Poslední ostrůvek skutečné Paříže. Bůhvíjak dlouho ještě bude existovat, ale bylo jasné, že Území Nikoho je hotový drahokam. Tady se dalo opravdu normálně žít, znát se se sousedy, zakořenit. Tady jsem si mohla dopřát takovou kvalitu bydlení, kterou jsem neměla ani v New Yorku: tu osobní a intimní.

Jsem na to vůbec připravená?

6. kapitola

Stál byste za úvahu,

kdybych vám rozuměla

Bonjour, bleble ble ble blééé?“ zdravil mě majitel obchůdku s oblečením. „Ach, oui, bleble ble! Ble blé?“

Sevřel se mi žaludek.

Proboha, co mi to jenom povídá? Že by něco o počasí? Nebo mají zrovna výprodej? Nebo snad mám na tváři šmouhu.

Zkřivila jsem rty do pokusu o úsměv, ale vyšla z toho spíš grimasa, naklonila jsem hlavu na stranu jako pes, který slyší hlas svého pána, ale chápe jen tón. Pochytila jsem tak zhruba každé třetí slovo – a význam celého výroku se mi jako pomyslný špekáček pohupoval o kousek dál, než na dosah.

Jak je možné, že si se svou francouzštinou nevystačím v běžném pařížském životě? Až doposud jsem neměla problém objednat si jídlo v restauraci, vysvětlit taxikáři, kam se chci dostat, nebo si koupit lodičky v Bazar de l’Hôtel de Ville – no prostě ve všem důležitém. Jenže tady, v okolí mého bydliště, kde anglicky neuměl nikdo ani zakašlat, to byla docela jiná planeta.

Tady šlo o francouzštinu, se kterou potlachám v baru o politice, dokážu se s kýmkoli seznámit, doberu se hlubších souvislostí – a zatím jsem slyšela jen samé „blebleblé“.

Jak se vlastně francouzsky řekne „To jsem teda pěkně v háji“?

Je to hrůza, když člověk pobíhá po břehu jezera nějaké cizí řeči a umí tak nanejvýš šlapat vodu. Kolem něj se toho tolik děje, šplouchají vlnky konverzace, a on si troufá jen tak po kotníky. Ta neznalost je jako vyhazovač u dveří lákavě vyhlížejícího klubu, který vás nepustí dál.

Celá ta léta, co jsem do Paříže jezdila, jsem i přes šest roků trvající a podle mě dokonalou a poctivou jazykovou přípravu od kolemjdoucích na ulici nebo od vedlejšího stolku v kavárně vždycky slyšela nějaké to „ble bleble blééé“.

Je to ohromující, jak moc člověka spojují se světem jen náhodně zaslechnuté řeči. Ty útržky jsou vlákna života, která z vás dělají součást určité komunity. Je to rozdíl, když se člověk nějakého dění účastní, a když to jen pozoruje.

Často jsem jezdila na dovolenou do Paříže sama a moje neschopnost – nebo zbabělost – pustit se jen tak do řeči o čemkoli mě izolovala. Vypořádávala jsem se s tím tak, že jsem v duchu vedla sáhodlouhé hovory sama se sebou – takové nepřetržité monology, které přebíjely osamělost.

Tady bych se asi měla dát doleva. Sice nevím, jestli tudy dojdu, kam mířím, no ale co? A neměla bych si vybrat peníze támhle z toho bankomatu? No jo, hotovost už opravdu zase potřebuju. Jé, tady mají makronky!

Koncem dovolené už jsem si pokaždé připadala tak trochu na hlavu. Ale vždycky jsem se vracela do New Yorku jen s těmi nejlepšími zážitky a vzpomínkami, osamělost upadala rychle v zapomnění jako porodní bolesti díky kufru plnému francouzských pochoutek.

A teď jsem tu bydlela. Pocit izolovanosti už teď jen tak po čase nepomine, naopak, zabydlí se u mě, pokud se s místními ne parler français, tedy nedomluvím po jejich. A to neznamená jen fungovat; chci sem přece patřit. Jak dlouho potrvá, než ble bleble bléé začne nabírat podobu obyčejných, každodenních řečí, do kterých se budu schopna zapojit?

Tak strašně jsem chtěla, aby mě tu lidi měli rádi a přijali mě mezi sebe, že jsem se naučila předstírat, že rozumím – usmívat se a přikyvovat, případně vše papouškovat po člověku, který se mnou mluvil. Nejlíp to zabíralo při náhodných setkáních se sousedy u poštovních schránek ve vstupní hale domu. Umožnilo mi to vybudovat si reputaci zdvořilé sousedky a dopřát si aspoň du moment – chvilkový – kontakt s lidmi. Ale pocit prázdnoty to nezahnalo.

Postrádala jsem skutečné seznamování s lidmi. Omezovala mě vlastní neschopnost vyjádřit, kdo vlastně jsem. Nemohla jsem se přinutit otevřít pusu, a když jsem to přece jen občas udělala, znělo to jako výroky čtyřletého děcka. Ano. To je hezké. Já taky. Mé spisovatelské já vnímalo neschopnost vyjádřit exaktním způsobem každou sebenepatrnější nuanci svých myšlenek jako hotové peklo.

Ta hrůza, když mi někdo s úsměvem plným očekávání něco řekl a vzápětí zjistil, že jeho slova narazila na můj tupý, zastřený výraz. Zklamání dotyčného bývalo často téměř hmatatelné – a mě to rvalo na kusy. Uhýbala jsem před lidmi pohledem, protože jsem se bála, aby mě neoslovili. Stala se z toho moje noční můra. Budu jim rozumět? A jestli ano, dokážu jim taky odpovědět?

Jednou jsem nakupovala na trhu u fromagera sýr a usmál se na mě jakýsi elegantní člověk s hustým vlnitým hnědým obočím. Taky jsem se usmála, ale uvědomila jsem si, že jsem mu tím dala příležitost ke konverzaci. Proboha, nemluvte na mě, nedělejte to! Strčila jsem hlavu mezi bochníky sýra.

„Ble ble ble vynikající, že?“ zeptal se ten muž s očima upřenýma na sýr, který jsem držela v ruce.

Nebyla jsem si tak docela jistá, o čem mluvil, ale použila jsem svou prověřenou techniku přikyvování a úsměvů.

Taky se usmál modrýma očima. Netušila jsem, jak dlouho se dokážu takhle přetvařovat, a jen jsem doufala, že mi to půjde hodně dlouho, protože ten chlapík se mi moc líbil.

„Osobně mám raději bleble blééé,“ ukázal na jiný typ kozího sýra.

Fajn, tak zatím to tak zlé není, došlo mi, že mluví opravdu o sýru a že tamten sýr, na který ukazoval, je lepší než ten, o kterém uvažuji já.

„Ano? Je lepší?“ ujišťovala jsem se svou předškolní francouzštinou.

„Ano, já ho mám raději. Bleble blééé hodně smetanový blééé bleble s fíky.“

Hodně smetanový. S fíky. Nu ano, z toho se člověku sbíhají sliny, a tak jsem se odvážila dál. „Hmm, mňam,“ řekla jsem významně a jen jsem doufala, že jsem se trefila.

On se naštěstí znovu usmál. Pak se pustil do něčeho, co jsem pouze odhadovala na odbornou přednášku z oblasti málo známých kvalit různých typů kozího sýra a výčet krajových sýrových specialit z celé Francie. Pochopila jsem slovo terroir, které označuje charakter určité oblasti, a tím pádem i výrobků, které z ní pocházejí. Zbytek jeho proslovu na mě ovšem pršel tak rychle a hustě, že jsem nedokázala vůbec pochytit jeho význam. Zase jsem plavala proti proudu. Sotva jsem jednomu slovu porozuměla, deset dalších mi beznadějně uniklo. Ať jsem se snažila sebevíc, za chvíli jsem se už topila v oceánu bleble blééé.

Cítila jsem, jak mi úsměv strnul v koutcích úst, a už jsem ani nepřikyvovala, jako bych ochrnula hrůzou. Terorem. Terroirem.

Ten člověk se najednou uprostřed bleble ble zarazil a naklonil hlavu na bok. „Vy s tím ale asi nesouhlasíte?“

Nesouhlasím? S čím jako? Tváře mi zalilo horko. Už s tím fakt přestaň, holka! Konec!

„Já se moc omlouvám,“ řekla jsem pomalu francouzsky a nasadila jsem k tomu svůj nejsladší úsměv. „Já francouzsky neumím moc dobře.“ Pak jsem přidala ještě pohled malého štěňátka, aby to náraz reality ještě zmírnilo.

A hned jsem viděla to zklamání v jeho modrých očích „Aha.“

Stáli jsme u pultu se sýrem a obklopovalo nás těžké rozpačité ticho. Tomu nevyslovenému jsem ale rozuměla dokonale: dveře se zabouchly.

Ten člověk se po chvilce zase usmál, ale tentokrát se mu při tom tvář nerozzářila. „Nic se nestalo,“ řekl – pas grave, tedy doslova nic vážného. „Tak hezký den.“

Ale bylo to grave. Velmi vážné. Ten sympatický muž právě odcházel neznámo kam. Kdybych mu rozuměla, mluvila jeho řečí, možná bych se mu i zamlouvala, třeba by mě pozval někam na kávu. Seznámili bychom se blíž, domluvili si rande, pak další, a byl by z toho vztah – ježiši, já jsem od sebe právě odehnala svého budoucího francouzského manžela!

Nejsem schopná plynulé přirozené konverzace ve francouzštině, a proto se ten člověk nikdy nedozví, že stojí za to mě znát. V angličtině umím být kouzelná, vtipná, inteligentní. Středobod pozornosti. Kdežto ve francouzštině jsem tichá, zaražená, nebo ještě hůř, hloupá. Pařížská Lisa je zkrátka jen vybledlá napodobenina té skutečné, a dokud se tu řeč nenaučím pořádně, nebude mě nikdo zdejší pořádně znát.

Ale je opravdu ten problém v mé francouzštině? Nebo mě drží při zdi něco jiného?

Největší strach jsem vždycky měla z toho, že bych se měla vrhnout do světa zranitelná a s nedostatky. Vyhýbat se takovým situacím, to bylo moje celoživotní úsilí. Pokaždé, než jsem něco řekla nebo udělala, jsem si dala záležet na tom, abych byla v tom ohledu dobře informovaná, abych se v tom vyznala. Má hrůza z potupy a výsměchu je téměř chorobná, protože někde ve mně je pořád ještě to dítě, které dělá, co jen může, aby ostatní potěšilo – aby zůstalo v dosahu přízně. Mámina výchovná metoda, to byla kritika, opravování – a propichování duhových bublin. A dokonalost byla jediná možnost, jak se vyhnout pohledu na tu „škaredou“ v zrcadle.

Nejtrvalejší dopad však na mě asi měla kritika ze strany mé sestry. Když jsme byly ještě děti, mívala sklon vystavovat mě posměchu – nejspíš proto, aby jej odvrátila od sebe. Sotva se mi něco nepovedlo, už byla tady, ukazovala na mě prstem a chechtala se a vykřikovala, že jsem trdlo.

Tak jsem se naučila, že nejlepší způsob, jak umlčet ty, co vás kritizují, je dělat všechno lépe než oni. A pokud to nešlo, tak raději nedělat vůbec nic.

Právě z tohohle důvodu jsem asi pořád ještě neposlala svůj román nějaké perspektivní literární agentuře, ani se nepokusila o kariéru operní pěvkyně, přestože jsem pilně cvičila už dvanáct let. Nebyla jsem na to dost dokonalá.

Nebo jsem si to nezasloužila? Byla snaha o dokonalost jen výmluva, jen způsob, jak zůstat bezpečně schovaná v koutečku? Nebyla jsem pořád ještě ta malá holčička ve svém pokojíčku, která se tam ukrývá před celým světem?

Věděla jsem, že jestli mám žít tady, v Paříži, budu to muset nějak překonat, vrhnout se do světa a účastnit se dění, ať už to umím dobře nebo špatně. A to znamená použít nesprávné slovo, špatný slovesný čas, prostě mluvit v podstatě mizerně. Jistě, někdo se mi může smát, ale jestli sem chci patřit naplno, doopravdy, budu se muset naučit žít i s tím, že jsem občas trdlo.

Kéž bych byla víc jako Geoffrey, kterého naprosto netrápí, jak se ostatním jeví. Zakládá si na tom, že se mnou mluví zásadně anglicky – „To jé vic kůůůl!“ – přestože jeho angličtina taky zdaleka není dokonalá, možná jen o trošku lepší než moje francouzština. Jemu to nevadí. Angličtina, nebo aspoň cosi angličtině podobného, se mu z pusy valí jako kulometná palba. Časování? Slovesné tvary? A není to fuk? Když nějaký výraz neví, poangličtí si ten francouzský a jede dál. Takže když si nevzpomene na výraz „day“, tedy „den“, řekne prostě „journey“, tedy „cesta“, z francouzského journée, což znamená celou délku dne. A tak nás častuje třeba výroky typu: „To zas bylo dneska bláznivý cestá,“ a my se divíme, kde asi byl.

Když Geoffrey něco plánuje, tak to „planifikuje“, protože podle něj se ten proces nazývá „planifikace“.

I moje jméno, Lisa, vyslovuje po svém jinak: pro něj jsem Líza, s dlouhým í a znělým zet. Cožé, to ne fšichni Američany chíkají taklé? Pozdě. Pro své pařížské přátele jsem už jednou provždy Líza.

Říkáme těm jeho jazykovým pokleskům geoffreyismy.

Jeho schopnost vystačit si s omezenou anglickou slovní zásobou je mi dobrým příkladem. Je to hotová poezie, když dává dohromady nějakou úvahu a vynalézá nové způsoby, jak vyjádřit svoje emoce, a jeho silný přízvuk těm jeho ismům ještě pomáhá.

„No pchedstav si, Lízo,“ vykládal mi jednou u večeře tajuplně, jak nad čímsi dočista užasl, „zadek jsem z toho měl na vrch-lavy!“

Taky jsem užasla. Co? „Zadek - ass?“

„Jasně, zadek navrch ’lavy!“

No to kvůli tomu dělal stojku nebo co? Ti Francouzi teda ale mají pěkně barvitá přirovnání. „Počkej, u vás se fakt říká, že má někdo ass – zadek navrch hlavy?“ A zároveň jsem se poplácala názorně po obou zmíněných částech těla.

„Ale né!“ Geoffrey si šermoval rukou před obličejem, div si nevypíchl oči. „Moje ass! Áss!“

„Aha, eyes – oči!“

Chechtali jsme se pak, až nám z toho „zadky“ slzely. A fráze „mít zadek navrch hlavy“ se stala natrvalo součástí našeho slovníku.

Ať se ale Geoffreyho angličtina hemží chybami sebevíc, vůbec ho neomezuje. Jemu ostatní lidé nejenom rozumí, ale doslova ho prociťují. Závojem nejasností vždycky prosvítá ten opravdový Geoffrey, a možná právě díky těm nedostatkům září jeho osobnost ještě víc.

Měla bych odvahu přiznat nedostatky i já?

Novozélanďan Josh, další řemeslník, kterého jsem si najala, chodil po bytě sem a tam a dokončoval různé drobnosti, které ještě zbyly po celkové renovaci. Ze dvou dnů práce už bylo pět a já jsem mu v duchu začala říkat Eldin, podle postavy všudypřítomného kutila z televizního seriálu Murphy Brown. Byl u mě celý můj první pobyt. Stejně jako Eldin s Murphym jsme si dopoledne povídali u čaje, nebo diskutovali o současném dění ve světě, zatímco on lakoval nějakou lištu nebo vsazoval zámek.

„Hele, Liso,“ zeptal se mě, když jsem jednou odpoledne odcházela na nákupy nějakých drobností do bytu, „jdeš zase do Castoramy?“

„No, pročpak?“ Tušila jsem, co bude dál. Včera, když jsem šla do Bazar de l’Hôtel de Ville, požádal mě, abych tam zrovna vyzvedla gravírovanou mosaznou jmenovku na dveře, a předevčírem jsem mu zas donesla plechovku laku na ty lišty. Nevadilo mi, že to dělám, vlastně mě docela bavilo podílet se na práci na vlastním bydlení, na těch posledních detailech.

„Jestli chceš, abych ti pověsil to zrcadlo, tak budu potřebovat nějaký skoby.“

Zahleděla jsem se na jeho obří kufr s nářadím, který Josh každý den se zaduněním postavil doprostřed obýváku. „A ty žádné skoby v té své velezásobě nemáš?“

Josh zavrtěl hlavou. „Ne tak velký, aby unesly tenhle kvicht.“ Kvicht bylo zrcadlo z doby Napoleona III., které jsem zrovna ulovila na obřím bleším trhu na Marché au Puces de Saint-Ouen na severní straně města. Bylo čtyři stopy vysoké a na vrcholku rámu mělo ještě ozdobný vyřezávaný vavřínový věnec, který mu přidával dalších osm palců.

Josh mi nakreslil, co přesně potřebuje, a napsal mi k tomu správný francouzský název: cheville. „A ujisti se, že to bude mít nosnost aspoň kolem padesáti kilo.“

„Provedu, šéfe.“ Prohlížela jsem si to poněkud falické ztvárnění té věcičky. „Jen nevím, jestli mi ten obrázek k něčemu bude.“

Josh si ho taky prohlédl a pokrčil rameny. „Tak se prostě zeptej na ‚še-ví-j‘,“ slabikoval mi jako miminu. „To zvládneš.“

Nikoho se na nic ptát nebudu, řekla jsem si v duchu. To je na Castoramě krásné – je to takové megakutilství nedaleko Place de la Nation, kde člověk koupí všechno od ozdobných mašlí na záclony až po kompletní kuchyň. V obchodě takové velikosti mám anonymitu zaručenou.

Opravdu jsem si cheville našla hravě sama, super, a k nim ještě pár věcí, o kterých jsem ani nevěděla, že je potřebuji, například šedé měkoučké ručníky na ruce a balíček fajnových jelenicových prachovek, bez kterých bych nedokázala dál žít. A když už jsem tak byla v tom nakupování, usoudila jsem, že pořídím ještě svinovací metr.

Jenže ouha, i když jsem pročesala všechna tři patra toho monstrózního krámu, metr na měření ne a ne najít.

Vypadalo to, že se – probůh! – „budu muset někoho zeptat“. A vůbec, jak se vlastně řekne francouzsky „metr“, tedy pásmo?

Obsluhu tohohle obchodu tvoří tým opálených chlapíků něco přes dvacet, kteří v uniformách na tělo postávají v uličkách mezi regály a čekají, aby vám mohli posloužit. Kdyby to bylo v New Yorku, chodila bych sem obden, jen abych se jich mohla ptát na věci, které vůbec nemám v plánu kupovat, ale tady, ve Francii, mě tihle cukrouši naopak děsili.

Opatrně jsem se připlížila k jednomu z nich, který vyhlížel nejvstřícněji, a pokusila jsem se ho svou nejlepší mizernou francouzštinou zeptat na něco, co jsem neuměla ve francouzštině pojmenovat.

„Zdravíčko, mladý muži, poslyšte, já hledám takovou tu věcičku, kterou se měří délka, ale já hloupá vlastně nevím, jak se jí francouzsky správně říká.“ Přesně takhle jsem to chtěla říct. Vysoukala jsem ze sebe ovšem zhruba toto: „Dobrý den. Já hledá takové užitečné, co měřím a slovo neznám.“

Tvář toho hezouna se napjala samým úsilím pochopit, co po něm chci. Naklonil se ke mně blíž a mně se rozbušilo srdce – ale samozřejmě z těch špatných důvodů.

Doprčic, a co teď?

Jestli z toho kšeftu vylezu bez metru, v životě si to neodpustím. A tak jsem se na toho hezouna zeširoka usmála a pantomimicky mu předvedla, jak natahuju metr – zzzip! – pak jej k něčemu přikládám. Tac!

Byla jsem docela pyšná na to, jak jsem bezchybně vyslovila to francouzské tac!

Chlapík vykulil oči a po tváři se mu rozlil úsměv plný úlevy. „Aha, un mètre!“

Jo! Heuréka! Rozumíme si! Jupí! jak říkají Francouzi.

Pak mi vysvětlil, kde najdu různé metry a všechno bylo najednou v pořádku. No, neminulo mě sice ještě nějaké další ukazování a pantomimické scénky, ale nakonec jsem přece jen odcházela s metrem.

Měla jsem si připadat jako trdlo – vždyť přesně toho se děsím nejvíc, ne? – ale místo toho mě ta zkušenost vzpružila. Navázala jsem s tím prodavačem kontakt a pořídila jsem, co jsem chtěla. Komunikovala jsem s tím fakt pěkným klukem.

A hned mě napadlo: jestlipak bude Josh něco potřebovat i zítra? Najednou jsem byla celá ráda, že mu můžu dělat poskoka.

Ten úspěch v Castoramě mě povzbudil, a tak jsem zkusila utrousit pár slov francouzsky i tuhle a támhle, představila jsem se například některým lidem v obchodech a službách, kam jsem chodila často, a dokonce jsem se občas pokusila i o krátkou konverzaci se sousedy, když jsme se v domě potkali a nezdravila jsem je už jenom kývnutím hlavy a úsměvem.

Nechala jsem se od přátel vyzbrojovat různými frázemi, které by mi na mých pochůzkách mohly být užitečné, a byla jsem čím dál odvážnější. V sýrárně jsem prodavači řekla, že chci uspořádat cocktail dinatoire, a jestli by mi pomohl s výběrem sýrů – chtěla jsem kravské, kozí i ovčí. Jenže jsem si nemohla vzpomenout na slovo ovčí. Nezpanikařila jsem, prostě jsem zabečela a on to pochopil. Samozřejmě se smál – ale ne mně. Oba jsme se tím pobavili.

Jakmile jsem se zbavila toho ochromujícího strachu z potupy a přestala se před lidmi uzavírat a uhýbat, uvědomila jsem si, že ve čtvrti, kam nechodí turisté a kde žije jen hrstka cizinců, jsem zajímavost. Místní lidi moje neumělé konverzační pokusy prostě okouzlovaly. Zapojovali se do procesu a pomáhali mi vysvětlit, o co mi jde. Koneckonců, oni zas neuměli anglicky, a tak jsme byli všichni na jedné lodi. Pouštěla jsem tu tedy do neznámých vod, ale naštěstí byli domorodci přátelští.

7. kapitola

Paříž k sežrání

Horké křupavé pečivo namáznuté tlustou vrstvou bretaňského másla a posypané pár krystalky mořské soli? Karamelovo-čokoládové kostky zvané pavés, které se člověku přilepí v puse na patro a tam se pomaloučku rozpouštějí? Foie gras a lanýžové sendviče? Hele, milá Paříži, to teda vůbec není fér.

Jezdila jsem teď do Paříže často a nemohla jsem si nevšimnout, jak se mi to město snaží páchat sabotáž na mé postavě. Paříž má výlohy plné lákavě naaranžovaných dobrot, zlatavé kůrčičky pečiva se třeba u Harryho Winstona vystavují jako drahokamy. Ale i v nejobyčejnějších obchodech pro obyčejné pracující lidi, jaké byly v okolí mého bydliště, se dokázali pochlubit každým zákuskem, každým plátkem sýra, který uměli zabalit do čtverce papíru tak, že vypadal jako složité japonské origami.

Jak by tomu člověk dokázal odolat?

Jen pár minut chůze od mého bytu je patisserie považovaná za jednu z nejlepších v celém městě; dělají tam dokonalé výstavní pečivo a zákusky, některé dokonce potřené zlatým leskem. Rychle jsem si tam vytvořila závislost speciálně na jednom druhu - tarte au citron, což jsou dokonale nakrájené kostky s citronovým krémem, který je na povrchu nazdobený do podoby malých bobků, pěkně v řadách jako žluťounké kuličky na počitadle, aby si člověk mohl počítat kalorie, které s tou dobrotou konzumuje. Jedna kulička: 200 sedů-lehů. Šest: celý den v tělocvičně. Naštěstí jedna standardní kostka má jen čtyři kuličky, a ty určitě dokážu spálit celodenním nakupováním, a nakupovat tedy budu muset, protože když sem budu pravidelně chodit na tyhle zákusky, budu potřebovat větší oblečení. Ale stejně, má to svoje kouzlo, když člověk jí něco tak úžasného – připadá mu, že celý svět je taky dokonalý. Dokud převaluju tak lahodnou chuť na jazyku, nemůže se přece stát nic zlého.

Když jsem byla malá, a pak ještě i v pubertě, často jsem do jídla sotva ďobla. „Jíš jako vrabec!“ říkávala mi máma. Lamentovala, že je to hrozné, mít dvě dcery a ne radši dva syny – ne že by podle ní chlapci byli něco lepšího, ale protože my holky jsme málo jedly. Mně ale mámino jídlo chutnalo, měla jsem i svá nejmilejší jídla, a když jsme se doma sesedli u stolu, připadalo mi vždycky, že je najednou úplně všechno v pořádku a nic nehrozí.

Od těch dob má chuť k jídlu poněkud vzrostla, a v Paříži nikdy nebyla o lákadla nouze. Vůbec nechápu, jak vůbec může existovat něco jako štíhlá Pařížanka. Žádným knížkám o hubnutí a udržování postavy prostě nevěřím. Jsem přesvědčená, že tady ženy žijí jen na cigaretách a kávě, protože kdyby opravdu konzumovaly zdejší jídlo, nutně by musely být mnohem macatější – ale jestli je to vážně takhle, tak to je mi jich hrozně líto. To já se raději nadlábnu a budu spokojená i v o číslo větších šatech, než abych věčně odolávala všem pamlskům, co na mě jukají na každém rohu.

Tak třeba pečivo: v Paříži mají určitě nějaký zákon na to, že každých pár ulic musí být aspoň jedna boulangerie, protože těm se prostě nedá vyhnout. V tomhle městě se nemůže zdařit jediný pokus o nízkotučnou, neřku-li bezlepkovou dietu. Bochníky a bochníčky s křupavou kůrkou se vrší ve výlohách spolu s lehounkými croissanty a pain au chocolat – mám v Paříži pokaždé co dělat, abych nebyla celou dobu nadmutá. Pečivo jsem měla vždycky ráda, už od malinka. Máma říkávala, že ničím jiným jsem se krmit ani nenechala. Prý vyzkoušela kdejaký trik, včetně generacemi prověřeného „krmení husy“, aby do mě dostala aspoň lžičku mrkve s jablkem. Na sestru to zabíralo, ale já jsem se prostě nedala. Nakonec přede mě na stůl zničeně položila křupavý vypečený bagel. „Tak na, sněz aspoň tohle!“ A k tomu mě už prý pobízet nemusela, dokázala jsem ho sežmoulat půlku, než by řekla ‚švec‘. Pečivo mi jako vášeň zůstalo dodnes.

Když jsem kupovala svůj byt, řekl mi kdosi, že v sousedním desátém arrondissementu je boulangerie, kam stojí za to se vypravit. Prodávali tam briošky z poctivého vaječného těsta s jemnou příchutí pomerančového květu a sladkou, křupavou cukrovou polevou, kterým se říká mouna. Taková otoustovaná a máslem namazaná brioška – lepší začátek dne neznám.

V Paříži je pro mě nemožné, abych na jídlo nemyslela od rána do večera. Okolí mého bydliště je samý traiteur s hotovým jídlem i specialitami. Jen v naší ulici je několik krámků hned vedle sebe. Fromagerie, tedy sýrárna, sousedí s Nicolasovou vinotékou, o kousek dál je prodejna čokolády a hned za ní charcuterie, čili lahůdky. Vůně, které se z nich linou, člověka informují o nabídce dřív, než si přečte nápis nad vchodem. V boucherie-rôtisserie se na rožních celý den otáčejí zlatavá kuřátka a šťáva z nich kape na podnos s bramborami opečenými do křupavé dokonalosti, které jsou skoro tak dobré, jako ty, co dělávala máma. Je ale třeba pro kuře zajít včas, protože do šesti večer už jsou jako chutná rychlá večeře do posledního vyprodaná.

Má to zkrátka svůj důvod, že je Paříž proslavená i jídlem, a já jsem se při každém svém pobytu tím městem doslova projídala. Vždycky, když jsem sem jela, měla jsem sepsaných pár restaurací a obchodů, které jsem hodlala vyzkoušet, jako bych se chtěla Paříže najíst, nasytit, a stát se tak o něco víc Pařížankou. V našem arrondissementu se postupně objevovaly nové skvělé restaurace, které si otevírali mladí šéfkuchaři, kteří se nebáli změn a nabízeli staronové speciality, které už před celým stoletím znovuobjevoval pan Escoffier. Byly tu najednou restaurace, které by nepochybně stály za návštěvu, jenže měly rezervace i na půl roku dopředu, a člověk, který nebyl VIP, neměl vůbec šanci. To všechno jsem však dobře znala z New Yorku. Zaručeně by to byly úžasné zážitky, jenže tady jsem sakra v Paříži, v království starých bister a brasserií s bílými ubrusy na stolech a dřevěným táflováním na stěnách, zkrátka míst, která v sobě nesou duši Paříže snad ze všeho nejvíc. To byly moje cíle.

Tyhle letité podniky mizely jeden za druhým, a proto bylo třeba si jich užít, jejich atmosféry, stejně jako jídla v nich. Mnohé známé brasserie tu fungují už přes sto let, sídlí v secesních palácích jako je Bofinger nebo La Fermette Marbeuf, blyští se zlaceným štukem a mnohdy velmi propracovanými nástěnnými malbami i vitrážovými střešními světlíky. Stačí jen se v takové restauraci usadit a člověk se rázem přenese ze všedního života někam jinam. Zdá se vám to moc turisticky laděné? Ano, možná. Ale vadí to snad?

Některé ty staré provozovny jsou ale spíš pro místní, třeba to bistro na Rue Paul Bert. Je útulné a přívětivé. Je tam plechový barpult a židle z ohýbaného dřeva a je prostě plné onoho šarmu pravého bistra. Majitelé mají v nabídce le menu o třech chodech za pevnou, relativně nízkou cenu, zvlášť vzhledem k tomu, že se po takovém jídle člověk na ulici vykutálí a slibuje si, že do večera už nepozře ani sousto. Rozhodně to ale není nic pro vegetariány, servíruje se tu například lehce orestovaný hovězí bok s omáčkou Béarnaise, selská vepřová terrina, nebo holoubata s foie gras. Jediné bezmasé jídlo v nabídce je vejce s velkými plátky černého lanýže, což by snad jako vegetariánská nabídka prošlo, pokud by se dalo spolehnout na všechny ingredience ve smetanové omáčce, kterou je to vše hojně zalité.

Jak přežívají v Paříži vegetariáni, je mi celkově záhadou – a pro vegany to musí být naprosto beznadějné. Snad skoro každé jídlo je tu nějaké maso na nějakém mase a s masovou přílohou. Zelenina je často jen ozdoba anebo bývá udušená k nepoznání a utopená v másle nebo v jemném octovém nálevu vinaigrette. Ani se saláty to není lepší. List něčeho zeleného na talíři prostě nenajdete. Klasický hlávkový salát je v Paříži máslově jemný, bez náznaku jakékoli vlákniny, a obvykle zavalený něčím jako jsou opečené brambůrky a škvarky, lardons. Je to samozřejmě vynikající. Ale zdravé? Leda tak pro duši. Ale o to vlastně jde, non?

Moje sestra je výživová poradkyně a odbornice na zdravou stravu a raw food, tedy syrovou stravu, ale zároveň i labužnice, která dobré jídlo miluje. Když jsme spolu přijely do Paříže na ty první Vánoce po mámině smrti, ocitla se Maria rázem na morální křižovatce. I když teorii dobře znala, nedokázala odolat sýru, pečivu nebo masu v moři omáčky. Stěžovala si pak, byla nadmutá, bolela ji hlava, byla otupělá. Proč, bože, proč jsem to jen dopustila? slýchala jsem pak od ní večer. Vždycky přísahala, že nazítří už bude jíst zdravěji, ale pak se to všechno zase opakovalo.

A jak by taky ne? Když rádi jíte, Paříž vás hravě chytí do pasti, naláká vás na máslově voňavou, tučnou, kynutou vějičku. Nedá se tomu ubránit.

Po pěti dnech mě Maria už doslova prosila: „Nemohly bychom jít někam, kde mají něco jiného?“ Jiného? Tady jsme v Paříži, sestřičko. Pařížané mají rádi všechno tak, jak to mají rádi, a mají to rádi přesně takhle už celé dlouhé generace. Jiné tu není právě oblíbené slovo, podobně jako slovo nové. Dělat něco jinak znamená, že člověk myslí podvratně a podkopává tradice, které činí Paříž tak pařížskou.

A samozřejmě je to taky přesně to, co na tomhle městě zbožňují i všichni expati a návštěvníci.

Nejpařížštější součást Paříže jsou bistra a kavárny, kam chodí snad většina Pařížanů, zvlášť před večeří na drink, tedy apéro. Jídlo v kavárnách bývá jen docela průměrné, často zmrazené a fádní a taky za standardní cenu, například croque monsieur: opečená nebo grilovaná šunka se sýrem na sladké briošce, které se říká pain de mie, doplněná smetanovým bešamelem nebo omáčkou Mornay. Když si k tomu ještě přidáte ještě volské oko, máte pak na talíři croque madame. Obě verze by se měly jíst příborem, stejně jako druhý základní pokrm v nabídce: le hamburger. Jenže za sebe musím říct, že když vidím, jak si někdo burger vychovaně krájí na malá sousta, tak mi z toho na mém americkém těle naskakuje husí kůže. Mezi další typická jídla v nabídce kaváren jsou poulet rôti, neboli pečené kuře, a steak frites, většinou vysoký roštěnec nebo hovězí pupek s hranolkami. Z lehčích jídel třeba la salade composée - salát, ve kterém je každý kousek nějak dekorativně naaranžovaný, takže zamíchat si ho pak člověk musí už sám, což na miniaturním kávovém stolečku může být někdy docela výzva. A výběr zálivek na salát? Prosím vás, tady jsme ve Francii, budete jíst, co vám naservírují – a to znamená zásadně krémovou dijonskou hořčici. Vždycky. V každé kavárně po celé Paříži dostanete k salátu vždycky tu samou zálivku z krémové dijonské hořčice. Něco jako „francouzská zálivka“ existuje pouze ve Spojených státech.

Ale na druhou stranu, do kavárny se nechodí kvůli jídlu. V tomhle městě miniaturních příbytků lidé využívají kavárny jako obýváky, pracovny, čítárny. Člověk tam může sedět, jak dlouho chce, skoro všude je volně přístupná wifi, neboli uífíí, jak to vyslovují Francouzi. Taky v jedné takové ráda prosedím celý den, i když jsem tu třeba jen nakrátko. V kafé u kanálu Saint-Martin jsem seděla pět hodin, přicházeli a zase odcházeli různí přátelé, a já jsem psala, pozorovala lidi kolem i všelijaké plavidla na vodě. Nikdo se mě nesnažil vystrnadit, abych uvolnila místo u stolu dalším zákazníkům. To není jako v New Yorku, tohle je země lidí, kterým se říká flâneur – tedy pohodáři, takoví, kdo si umí najít čas na to, aby si život užili. Vysedávat nad sklenkou vína nebo šálkem kávy a sledovat, jak se svět kutálí kolem, to v Paříži není žádný luxus, to je základní předpoklad pro spokojený život.

I pro mě se jedno takové místo v naší ulici rychle stalo mým hlavním stanem – scházela jsem se tady na drink nebo na jídlo s přáteli – nebo jsem psala. A často jsem tu vídala v určitou denní dobu další stálé zákazníky. V zemi, kde jídlo je neoddělitelnou součástí kultury, je logické, že kavárny jsou centrem každodenního života. Už jen kvůli tomuhle jedinému aspektu bych si dokázala Paříž zamilovat, vždyť jídlo hrálo podobnou ústřední roli i v mém životě, když jsem vyrůstala. Sedět celý den u stolu, sledovat dění kolem, ve společnosti dalších lidí, kteří si vychutnávají nějaké dobroty i přítomnost přátel – a život je hned zajímavější.

Podnik jménem Bouillon Chartier v devátém arrondissementu je v provozu už od roku 1896. Ani bych o něm nevěděla, kdyby mě tam jednou nevzal Fabien.

„Ani se mi nechce věřit, žes tam nikdy nebyla!“ Podle Fabiena je krom své dlouhé historie známý hlavně tím, že tam mají dobré jídlo za neuvěřitelně nízké ceny. A řekl mi, že bouillon je vlastně něco jako cantine, kantýna, nebo doslova přeloženo „polévková hala, polévkárna“.

Postřehla jsem, kde přesně to je, sotva jsme vyšli zpoza rohu na Rue du Faubourg-Montmartre. Ke vchodu totiž ukazovala velká neonová šipka a pod ní se vlnila dlouhá fronta turistů.

Hned jsem Fabienovi vyčetla, že mě tahá do takové pasti na turisty. Copak ještě neví, že já už k nim nepatřím?

„Ale místní sem chodí taky,“ namítl a mých očí v sloup si vůbec nevšímal. „Však uvidíš.“

Fabiena sem v dětství brával jeho otec. Od těch dob se jejich vztah poněkud pokazil, a když mi Fabien popisoval různá jídla, která si tu s tátou dávali, hleděl stranou, do prázdna. „Hodně to tu pro mě znamená,“ řekl a pousmál se.

Takže Fabien mě nepozval jen do restaurace, on mě pozval také do své minulosti. Chartier je pro něj to, co pro mě znamená Anderson’s Frozen Custard v Buffalu. Je to vlastně určitá pamětihodnost, která byla původně, v padesátých letech, jen drive-in okénkem, fastfoodem, a nacházela se jen jeden blok od domu mé tety Mary. Prodávají tam místní klasiku – beef on weck, prostě pečené hovězí s křenem na vece, která je původem z Německa a říká se jí kemmelweck, ale proslavili se hlavně tím mraženým pudinkem.

Když jsme tam jako děti jezdili z New Jersey s mámou na návštěvu nebo na prázdniny, měly jsme se sestrou dovoleno chodit tam s kamarády, kteří bydleli hned vedle. Buffalo pro nás byl „pupek světa“. Dokonce i předměstí Kenmore, kde teta bydlela, nám připadalo úžasné: bývalo tam slyšet sirény a na obzoru zářila světla z centra města. V New Jersey jsme bydleli v nijaké nudné zástavbě obklopené jen kukuřičnými poli a nic jiného v okolí nebylo. Když k nám přijela poprvé babička, poté co jsme se tam odstěhovali, podivovala se svým silným přízvukem: „Ale vy maté tadý na vesnici o žních bily prách!“ V průmyslovém Buffalu byla totiž zvyklá stírat odevšud černý mour z továrních komínů.

U nás „na venkově“, jak babička říkala, k nám pravidelně zajížděl zmrzlinář. V Buffalu jsme mohli sami kdykoli zajít k Andersonovi – a to byla ta pravá nezávislost. Někdy jsme se cestou zastavili u trati a položili jsme na koleje penci a čekali jsme, až pojede vlak. To byla největší zábava. Vagóny se prořítily kolem nás a nám lemy šatů plácaly jako ve vichřici a culíky zrovna tak. Potom jsme tu minci museli vždycky chvíli hledat. Když jsem vyklízela svůj dětský pokoj v mámině domě, našla jsem jeden takový rozplácnutý penízek v rohu šuplíku.

Vlak už tam dávno nejezdí, trať je zrušená, ale u Andersona na Sheridan Drive kousek od tetina domu dál prodávají můj nejoblíbenější čoko-vanilkový „twist“ v piškotové oplatce. Na Andersona se můžu spolehnout, i když teta už tu není a máma taky ne. Andersonův podnik mě jaksi fyzicky spojuje s mou minulostí. Dodává mi pocit vlastní věčnosti. Anderson je prostě součást mého života a Chartier zase toho Fabienova. Tady, mezi těmihle zdmi, cítí sounáležitost se svým otcem.

Jak by se mi to tu mohlo nelíbit, turisté – neturisté?

Nemuseli jsme čekat dlouho, než jsme se dostali dovnitř. Fronta sice čítala určitě aspoň stovku lidí, ale hýbala se překvapivě rychle. Ani ne za deset minut už jsme procházeli dveřmi. A až uvnitř jsem pochopila proč.

Fabien to nazval polévkovou halou docela výstižně. Byl to ohromný prostor, širokánský a stejně tak vysoký – na dvě patra. Stoly a boxy zaplňovaly každou čtvereční stopu té rozlohy, včetně přídavných stolků v mezaninu. Zdálo se mi, že tady obsluhují aspoň tisícovku lidí najednou. Tucty číšníků v černých vestičkách a dlouhých bílých zástěrách se hemžily všude kolem. Z mnohohlasého hukotu mě brněly uši.

Na stěnách se zdobnými béžovo-bílými výplněmi visela veliká zrcadla. Strop byl po celé ploše prosklený a světlo z kulatých lamp z přelomu století pod ním se odráželo od světlých stěn i zrcadel, až jsem musela přimhouřit oči. Na zadní stěně visely obrovité hodiny, a byla to asi jediná věc, která mi tu připomněla, že čas se docela nezastavil, protože jinak mi celý ten prostor připadal, jako by se v něm dobrých sto let vůbec nic nezměnilo – nad jednotlivými boxy se dokonce blýskaly i mosazné držáky na zavazadla z dob, kdy to všechno bylo součástí velkého nádraží, jak mi vysvětlil Fabien, proto tu byly ty velehodiny. Dřevěné stoly s litinovými nohami prostřené červeno-bílými ubrusy s jednou papírovou vrstvou navíc. Všechno jako tenkrát. Skoro kýč, ale zároveň to člověka fascinovalo.

Číšník nás zavedl ke stolu pro čtyři osoby, který stál u stěny pod schodištěm do mezaninu – v takovém útulném koutku. Až na to, že jsme se o něj museli dělit s dalšími hosty. U stolu už se totiž prokousávala hlavním chodem britsky vyhlížející dvojice. Tahle restaurace si tedy na přílišných formalitách nezakládá.

Jídelníček byl vytištěný na jediném listu, oboustranně, a písmo i papír vypadaly taky jako z dvacátých let. Fabien mě pak musel ujišťovat, že čtu správně. Předkrmy za euro osmdesát? Půl karafy vína za sedm eur?

„Opravdu,“ přikyvoval Fabien. „Vždyť ti to říkám!“

Bylo jasné, proč to sem už tradičně přitahuje pracující třídu z celé Paříže. Tady se prostě nabízí dobré, poctivé jídlo za nízkou cenu.

Číšník k nám přisvištěl, sotva jsme se usadili. Byl to chlapík ve středním věku, který mezi natěsno uspořádanými stoly poletoval s grácií a atletickou mrštností krasobruslaře, vlnil boky sem a tam, podnos s jídlem měl posazený na špičkách prstů jedné ruky, bez náznaku námahy, jako by tady pracoval už od čtrnácti. A asi to tak opravdu bylo. Mluvil věcně, ale usmíval se.

„Je vous écoute!“ řekl. Poslouchám!

Objednala jsem si pečené kuře s hranolkami a malou karafu burgundského. Fabien si objednal tři vegetariánské předkrmy – tahle možnost výběru byla další důvod, proč sem chodil tak rád. Číšník načmáral objednávku přímo na papír na našem stole a bleskově odkličkoval.

Angličané odešli. Někdo jiný z personálu uklidil talíře, vyměnil papírový svrchní ubrus za nový a odkudsi vyčaroval čisté prostírky a příbory. Vzápětí si k nám přisedla další dvojice, tentokrát Pařížanů.

Byl to prostě jeden velký, perfektně seřízený a naolejovaný stroj, obří továrna na stravování – uvést, usadit, nakrmit, vyprovodit. Talíře z kuchyně pluly z kuchyně nad našimi hlavami na vlnách oceánu číšníků, kteří je servírovali, a přistávaly na stolech před stále se obměňujícími davy lidí, co se sem přišli najíst, napít a pobavit se. I kdyby to jídlo bylo sotva průměrné, stálo za to sem zajít už jen kvůli téhle podívané.

Ale jídlo bylo právě tak dobré, jak Fabien sliboval. Podobné jako Andersonovo hovězí na vece – nijak načančané, ale velmi dobré a uspokojivé. Nebylo to jen jídlem.

Když jsme dojedli, zjevil se číšník, načmrkal rychle ceny vedle objednávky přímo na papírovém ubruse a v mžiku je měl sečtené. Všechno dohromady – čtyři předkrmy, jedno hlavní jídlo, půl karafy vína, dva dezerty a káva – to stálo pětatřicet euro.

„Pravdu já měl?“ zeptal se Fabien. „Líbíš Chartier?“

Přikyvovala jsem. Nic se tu nijak nepřetvařovalo, nemaskovalo, vzpomínky vykukovaly z každého kouta. Je to kus historie, který je ale zároveň živoucí součástí města – stejně jako Anderson’s v Buffalu – čas se tu dokáže zastavit právě jen na tak dlouho, aby člověk vydechl a získal ve víru každodenního života zase rovnováhu. S Fabienem a u Chartiera mi všechno připadalo trošičku víc v pořádku, jako kdyby pouhé posezení tady v koutku té obří starobylé „polévkárny“ mělo hojivý účinek aspoň na kousek z té rány, co mi po mámině odchodu zůstala na duši.

8. kapitola

Hra na rendez-vous

Seznámit se je v Paříži jednodušší než v New Yorku. Za prvé, Francouzi víc komunikují. Klidně se člověku na ulici podívají do očí – opravdu, dlouze, ne úkosem jako v New Yorku, kde muž pohled okamžitě stočí bokem, jako by říkal: „Bojím se, že bys mě měla za zvrhlíka, když si tě tak prohlížím.“ V Paříži muži chtějí, aby žena věděla, že se jim líbí. Zezačátku jsem se ve městě v jednom kuse červenala. Kontakt s někým cizím na této úrovni jsem absolutně neznala, byl mi divný, zvlášť když jsem se jen potřebovala za nějakým účelem dostat z bodu A do bodu B.

A pořád říkali: „Charmante.“ Okouzlující.

Není to zkrátka žádné chlípné pošilhávání. Není to jen očima vyjádřené nějaké „hej, bejby“. Je to vyspělé a decentní flirtování dvou lidí, které je upřímné a překvapivě osobní.

Muži se se mnou dávali do řeči kdekoli, od obchodů s potravinami až po stanice metra. Dokonce i mladíci, i ti, co vypadali tak na dvacet. Nejsem žádná stařena, ale když mě v New Yorku naposledy oslovil někdo kolem dvaceti, byli Guns N’ Roses ještě na vrcholku hitparád.

Paříž mému egu vskutku prospívá.

Seznamovat se s francouzskými muži byla ta jednodušší část hry. Jakmile jsem ale s někým začala chodit, všechno se zkomplikovalo.

Zažila jsem v Paříži i velmi romantická rande – s muži, kteří se uměli postarat, aby si žena připadala naprosto výjimečná. Jeden z nich byl manažer restaurace, kam jsem jednou večer zašla. Padli jsme si do oka a on mě párkrát někam pozval. Poprvé to bylo v jednu deštivou neděli na oběd. Šli jsme na něj do bistra v Saint-Germain-des-Prés. Bylo tam útulno, intimní atmosféru dokreslovalo tmavé obložení na stěnách i krb na dosah ruky. Povídali jsme si tam několik hodin a pak jsme se ještě pod deštníkem prošli podél Seiny.

Při druhé schůzce pro mě přijel autem, když mu skončila směna, a strávili jsme celou noc ve světlech města. Nakonec jsme na Montmartru sledovali, jak nad střechami domů vychází slunce. Byl to skutečný gentleman – zůstal celou dobu u polibků na tvář a držení za ruku – to bylo opravdové dvoření jako v dávných dobách. Když jsem se pak vrátila do New Yorku, dychtivě mi psal, zdálo se, že se snaží naši známost rozvíjet, ale po nějaké době pošta od něj začala řídnout, až ustala docela. Můj poslední mail typu „Jak se máš?“ se už nedočkal odpovědi. Možná našel jinou ženu, která to k němu měla blíž.

Jiný muž, se kterým jsem se seznámila, naplánoval první rande na celý den. Chtěl mi totiž ukázat všechno, co jsem v Paříži ještě neviděla; obnášelo to mimo jiné i vyhlídku z vrcholku Eiffelovky. Bylo až dojemné, jak se snažil, bylo to tak okouzlující a nefalšované gesto. A taky mi psal, když jsem odjela do New Yorku. Plánovali jsme, jak se opět setkáme, až budu zase v Paříži, ale pak se v dohodnutý den vůbec neobjevil, i když mi to týden předtím e-mailem potvrdil. Možná jsem něco udělala. Nebo naopak neudělala, nevím.

Skoro by to vypadalo, že je to s Pařížany jako na houpačce, že jsou jednou celí žhaví a pak zas studení jak psí čumák, jenže hodně jich bylo pořád jen žhavých – na mě až příliš. To byli takoví ti neúnavní lovci, co volali pořád znovu a znovu, dokud jsem telefon nevzala. Pokud jsem to nezvedla hned, volali za minutku znovu. Jeden takový snaživec mi jednou zavolal během tří minut desetkrát. Byla jsem zrovna na obědě v docela hlučné restauraci a ani jsem telefon neslyšela. Přišlo mi to pak poněkud absurdní, a tak jsem mu napsala esemesku, jestli mi třeba nevolal jen omylem. Ne, on prý mě chtěl opravdu, opravdu, ale skutečně opravdu vidět. Opravdu? U nás se tomuhle říká stalking. V Paříži je to naprosto normální.

Je snad Paříž město vztahové závislosti?

Moje zkušenosti mi pak potvrzovaly různé moje kamarádky, taky Američanky, které tu vesměs žily déle než já. Podle nich se mi prostě stalo, že už považuji Paříž za tak důvěrně známou, že zapomínám, že je to přece jen jiná kultura. A o navazování vztahů se zdejšími muži jsem se měla věru co učit.

Nabyla jsem mylný dojem, že Francouzi vnímají chození a vztah sofistikovaně – že se budou chovat moderně, otevřeně a volně, à la Simone de Beauvoir a Jean-Paul Sartre. Chybička. Ve skutečnosti jsou namlouvací rituály ve Francii mnohem provinčnější, než jsem čekala, a pro Newyorčanku hrozně naivní.

Něco jako nezávazná schůzka ani neexistuje, nebo tak mi to aspoň říkali. Každý hned hledal lásku. To by vysvětlovalo, proč vždycky vyrukovali s těžkou romantikou. A taky to mohl být důvod, proč mě po první, druhé schůzce nechali plavat. Nač investovat zrovna do ženské, která tady dalších osm týdnů nebude? Za tu dobu se chlap seznámí s tuctem jiných.

A jelikož tu nefungovalo nezávazné randění, nedalo se dost dobře scházet se na střídačku s víc než jedním chlapíkem. Tedy přinejmenším o těch druhých žádný z nich nesměl vědět. Takže žádné randění, dokud člověk nepotká Monsieura Správného. Jedno rande vede k druhému, to ke třetímu a najednou – voilà! – je z vás oficiální pár.

Taky jsem zjistila, že nemám líbat muže na ústa hned na prvním rande – tedy pokud se s ním nehodlám vyspat. Takže proto byli zatím ti dotyční tak fyzicky rezervovaní. Je to snad na mně, abych udělala první tah? Možná proto už v dnešní hovorové řeči sloveso baiser neznamená ani tak „líbat“ jako spíš „spát s někým“. S randěním zkrátka musí člověk v Paříži opatrně. Ať už je o polibku jenom řeč, nebo na něj dojde, může to být v každém případě docela záludné.

A když už se člověk chce vyspat s tím, s kým chodí na rande, měl by rovnou být připravený na vztah, protože tady platí, že po sexu už k sobě ti dva dotyční patří.

Je to tu zkrátka jak na střední škole.

Tak zhruba v pětapadesátém.

Kdybych si chtěla některého z těch sympaťáků, co mě pozvali na romantickou schůzku, opravdu udržet, pak bych podle toho, co jsem se postupně dozvěděla, měla vznést svůj nárok, použít onen polibek a posléze i sex, abych si ho k sobě připoutala.

Nepřipadalo mi to zrovna dvakrát moderní. Ani nijak náramně vyspělé. Se slovem láska si tu muži pohrávali hned a jakoby nic. Nedalo se brát je vážně. Jestli je pro někoho tak snadné zamilovat se, tak jak opravdové to může být? Možná jsem otupělá Newyorčanka, ale tady jsem se ocitla v zemi, kde slovesa „mít rád“ a „milovat“ splývají v jedno – aimer – takže jsem nemohla nebýt podezřívavá. K čemu ten spěch, pánové? To se bojíte, že mě sbalí někdo jiný? Proč se mám někomu zavazovat hned po pár schůzkách? Není to náhodou zbrklé? Nebo zoufalé?

Možná, že ani nejde o romantiku, nebo dokonce ani o sex. Možná Pařížané prostě jen touží k někomu patřit. Ti, které znám, přecházejí od jednoho vážného vztahu rovnou ke druhému, a měli jich v dospělosti jenom pár. Zní to báječně, pokud člověk hledá Francouze, se kterým se chce usadit. I pár mých známých z přistěhovaleckých kruhů se se svými pařížskými manželi seznámilo hned během prvních několika měsíců tady. Potkaly někoho zajímavého, chvíli spolu randili – a bác! Vzali se. A dodnes jsou spolu, takže to celému tomu pařížskému stylu randění dodává určitou váhu.

Jenomže já jsem neprahla po manželství, ba ani po zvlášť vážném vztahu. Jen jsem špičkou prstu zkoušela vodu pařížského života, neskákala jsem do ní šipku.

Při jednom z mých pobytů v Paříži mě jedna kamarádka expatka a její francouzský manžel pozvali na pozdní snídani na Montmartre, ale kdybych to měla popsat pravdivě, musela bych to označit spíš za intervenci. Začalo to docela nevinně, ale rychle se rozvinula intenzivní debata o mě a o tom, že nemám partnera, což těm dvěma připadalo jako nějaký nedostatek. Prý postrádám spoustu krás života v páru. „Ty jsi přece báječná ženská,“ říkala mi kamarádka. „A my bychom jen chtěli vidět tě s někým šťastnou.“

Copak to nejde, být báječná sama o sobě? Copak snad taková neukotvená báječnost ohrožuje ty, kdo žijí ve dvojici? Anebo je pojem „single“ výrazem pro nemoc, kterou je třeba léčit?

Připadala jsem si najednou zahnaná do kouta, jako oběť nějakého násilí. Byla bych moc hnusná, kdybych se rovnou zvedla a odešla? Protože najednou jsem měla po náladě.

„Vám to tak vyhovuje,“ řekla jsem nakonec. „Ale ne každá žena se chce vdávat.“

„Však ne nutně vdávat.“ Kamarádka se sladce usmála a očima přímo žadonila o pochopení, o kolik šťastnější bych mohla být. „Copak by nebylo fajn sdílet s někým svůj život?“

A co když ne? Co takhle ne? Jak by to znělo, kdybych jí na to řekla, že ne?

Prožívala jsem v té době poprvé, jaké to je, když se nemusím starat o nikoho jiného než jen o sebe. Nezasloužím si tedy snad právo užívat si tu slastnou samotu – rochnit se v ní jako v horké lázni, dokud se mi bříška prstů nescvrknou jak sušené švestky? Já jsem si teprve začínala připadat zase silná. Poslední, po čem bych toužila, by byl nějaký chlap, který by mi to pokazil.

Jenže samozřejmě, kamarádka našla trvalou lásku a chtěla to samé dopřát i mně. Seznámila se se svým mužem docela brzo poté, co se přestěhovala do Paříže, ale to bylo tím, že právě hledala lásku. A zatímco ona strávila dlouhý čas předtím jako nezadaná, já jsem za ty roky vystřídala několik vztahů. Pár z nich vydrželo i docela dlouho a byly opravdu vážné, a pak mnou hluboce otřásly. Konec toho posledního mě sebral tak, že jsem si lízala rány ještě pět let poté. Potřebovala jsem pauzu.

Takže do Paříže jsem se nevydala za láskou, ne, teprve jsem si budovala život bez mámy a potřebovala jsem si všechno uspořádat, než k sobě pustím někoho dalšího. Sama jsem byla jedna velká otevřená rána a nechtěla jsem se hned na někoho věšet. Jistě, flirtovala jsem s muži od chvíle, kdy jsem sem začala jezdit, mohlo z toho být i něco víc, ale ono z toho nic víc prostě nevzešlo, protože jsem prodělávala období velkých změn, a jak všichni víme, do pohyblivého cíle se Amor strefuje jen těžko.

Takhle jsem si to vysvětlovala, ale dobře jsem věděla, jak to je jednoduché: byla jsem zkrátka mnohem spokojenější bez vztahu než v něm – cítila jsem se stabilnější a vyrovnanější. Moje nezávislé já se mi zamlouvalo mnohem víc než ta hadrová panenka, kterou jsem se stávala, když jsem se zamilovala.

No ovšem, miláčku, máš pravdu, to já za to můžu. Nezlobíš se? Určitě se nezlobíš? Kde bych se taky naučila být něčím jiným, než spoluzávislou partnerkou, napravovatelkou, která vyrostla v přesvědčení, že spokojenost a štěstí všech lidí v mém okolí, tedy hlavně mé mámy, je něco, co můžu a musím kontrolovat a řídit?

Vztahy pro mě byly bezedné jámy plné různých potřeb, které mě pohlcovaly. S každým dalším jsem rozdala kus sebe samé. Po letech opakovaného přikyvování zmatkům a zlému zacházení jsem vůbec nevěřila, že bych si dokázala najít toho správného partnera. Proto jsem se do té hry na randění prostě nehrnula.

Mé matce se nikdy nezamlouval žádný z mužů, které jsem přivedla domů. Většinu z nich naopak přímo nesnášela, a ona si nebrala servítky, takže ten chlap to vždycky věděl taky. Když se tak nad tím zamyslím, tak uznávám, že ve většině případů měla máma vlastně pravdu, jenomže tehdy mi tím jen dělala ze života peklo. Nebylo to tak docela jen kvůli tomu, jaký ten dotyčný byl nebo nebyl, ono šlo mnohem víc o její soupeření s oním pánem o mou pozornost. I kdybych potkala někoho naprosto bezchybného, ona by si na něm nějakou chybu našla a pokoušela by se vrazit mezi nás klín.

„Nóó, tak to tě teď už vůbec nebudu vídat,“ prohlašovala máma, když jsem začala chodit s někým novým, a já jsem už dobře věděla, jak se to bude vyvíjet dál: budou se o mě s mým přítelem přetahovat a já budu uprostřed našponovaná k prasknutí.

Nejhorší to bylo, když umřel táta. Dva měsíce po jeho smrti jsem se seznámila s jedním chlapíkem, ale podle mámy to bylo příliš brzo: hodná dceruška by veškerou svou energii věnovala truchlící matce. Navíc k tomu byl můj tehdejší přítel tak trochu manipulativní typ a současně si dělal majetnické nároky na můj čas. Sesypala jsem se, když mi jednou večer máma po telefonu kázala o tom, jak se jí dostatečně nevěnuju, a on mi do druhého ucha hučel prakticky to samé.

V pozdějších letech pak máma občas lamentovala, že jsem se neprovdala a nedala jí vnoučata. „A cos pro to udělala ty, jak jsi mě v tom podporovala?“ ptala jsem se jí.

Smutné je, že by byla skvělá babička, bylo to vidět už jen z toho, jak se chovala k dětem mých přátel. Uměla být velkorysá, zábavná i srdečná. Jenže její nejistota – a moje potřeba potěšit – spolu sepsaly příběh, po němž jsme obě toužily ze všeho nejmíň: já jsem zůstala sama a ona bez pokračování rodu.

Byla máma ten důvod, proč jsem se až dosud nevdala? V určitém bodě už jsme za svá rozhodnutí zodpovědní my sami, ne? Podle mé terapeutky, ke které jsem začala chodit po nervovém kolapsu toho večera, kdy mě matka s přítelem společně postrčili přes okraj útesu, byl důvod, proč si najdu vždycky nevhodný typ přítele, spíš v mé snaze prokousat se mnohem větším problémem, a tím byla máma. A já, místo abych se z té terapie poučila a naučila se, jak nalézt a pěstovat zdravý vztah, udělala jsem si z mámy ještě větší součást svého života a na kohokoli jiného už mi skoro nezbývalo místo. Nejdřív jsem svoje partnery přestala vodit k nám domů a seznamovat je s ní. A pak jsem po nějaké době zanevřela na vážné vztahy vůbec.

Ale teď, když už tu máma nebyla? Pořídila jsem si byt v Paříži; abych si tím podvědomě dělala místo v životě pro něco víc? Nebo mi zatím bude stačit jen to, že se budu starat jen o sebe? Vztah k sobě samé, to byl zřejmě ten, který jsem dlouho zanedbávala ze všech nejvíc a na kterém bude potřeba nejvíc zapracovat.

9. kapitola

Domovy, sladké domovy

Ranní špička, stanice metra u Rockefellerova centra, New York. Zalovila jsem v kapse kabátu a vytáhla jsem dvě věci: newyorskou „tramvajenku“ a jízdenku na pařížské metro. Kolem se valily davy lidí a já jsem usilovně přemýšlela, kterou použít. Kdeže to jsem?

Byl to už skoro rok, co jsem ten byt v Paříži koupila, a jezdila jsem tam teď zhruba každých šest až osm týdnů. V práci jsem měla nárok na čtyři týdny dovolené a ukusovala jsem z nich pomaličku v podobě prodloužených víkendů. Vždycky, když jsem dorazila do Paříže a otevřela dveře svého maličkého domova, proběhla mnou vlna nadšení. Pořád to tu ještě vonělo čerstvou malbou; ten sen, který jsem si pořídila, byl pořád nový a překvapující.

Než jsem byt koupila, jezdívala jsem do Paříže tak dvakrát do roka, zjara a na podzim, a psala jsem o módních přehlídkách pro jedny frankofilní webové stránky. Pokaždé jsem takovou událost plánovala několik týdnů dopředu – nakupovala oblečení speciálně pro tu příležitost, měnila dolary za eura a pronajímala si francouzský mobil.

Ten pronajatý mobil reprezentoval moje pařížanství víc než cokoli jiného: jako dočasné. Hned po přistání jsem ze všeho nejdřív nahrála všechny pařížské kontakty do adresáře. A když jsem se vrátila do New Yorku, musela jsem je zase vymazat – a s nimi i svůj pařížský život. Udělala jsem si z toho takový rituál, „Tak ahoj zase příště,“ řekla jsem vždycky, než jsem zmáčkla volbu Delete All.

Žila jsem newyorský život přerušovaný Paříží.

Nyní se to měnilo. Jako by se prostor mezi mými dvěma městy zmenšoval, protože ubývalo času, který jsem trávila mimo Paříž. Sotva jsem se z Paříže vrátila do svých newyorských vyjetých kolejí, už bylo načase udělat čelem vzad a vyrazit zase zpátky do Paříže. Tam uběhlo pár dnů poznamenaných časovým posunem jako voda a zase zpátky do New Yorku. A zase zpátky do Paříže.

Stalo se pro mě tradicí, že se moje pobyty vyznačovaly nejrůznějšími večírky a party: party na uvítanou a party na rozloučenou, nebo třeba fête de vidange, což byla slovní hříčka z fête de vendange, tedy vinobraní, a my jsme z toho udělali vider neboli vyprazdňování, a mysleli jsme tím vyklizení ledničky před mým odjezdem do New Yorku.

Pořád jsem se přesouvala, a tím jsem si znemožnila zabřednout v pocitu ztráty, který mě stále neopouštěl. Věděla jsem, že když se zastavím a zamyslím se nad tím, do jakých rozměrů se mi život rozrostl, možná i do větších, než si zasloužím, máma v mé mysli – její obavy a omezení, které tam pořád ještě působily – by mi to mohla překazit. A tak jsem se nezastavovala. Neustále jsem se hrnula dál a dál.

Z takového života jak na kolotoči se mi točila hlava a obě města se rozmazávala a splývala v jedinou šmouhu. Zatoužila jsem po restauraci v jednom městě, a pak jsem si vzpomněla, že jsem v tom druhém. Hledala jsem svou oblíbenou červenou šálu, dokud mi nedošlo, že ji mám na poličce za oceánem. A ano, na vteřinku jsem tu a tam i zapomínala, kterým metrem vlastně jedu.

Eurocenty mi na dně peněženky cinkaly unisono se svými americkými bratranci, oblečení naplnilo skříně v obou zemích a v adresáři jediného telefonu se řadily kontakty všech mých přátel naráz.

Život už nebyl rozdělený, nebyla to Paříž versus New York.

Zásadním průvodním jevem toho všeho bylo, že Paříž už nebyla cizí město. Nepotřebovala jsem už čas na to, abych se jí pokaždé přizpůsobila, část mého já nyní přebývala v obou městech; byla jsem jako cestovatel časem, který prožívá dvě simultánní reality propojené e-mailem, naplánovanými večírky a seznamy úkolů.

Myslela jsem si, že mít byt bude jako mít soukromý hotelový pokoj – bez omezené doby přihlašování a těžkých zavazadel – ale samotná jeho existence změnila můj vztah k Paříži.

Změnu ve vztahu k někomu nebo něčemu většinou způsobí nějaká závažná, podstatná událost, něco významného, o čem pak člověk po letech vypráví vnoučatům, avšak můj vztah k Paříži sílil díky nenápadným, bezvýznamným maličkostem. Čím všednější věci se stávaly, tím bližší mi byly. Nákupy potravin, přípitek s přáteli o šťastné hodince, zamávání na pozdrav majiteli kavárny – tyhle každodenní rutinní drobnosti mě začleňovaly do života Paříže jakýmsi důvěrným a opravdovým skutečným způsobem.

Už jsem nebyla návštěvnice.

A nezměnil se jen můj vztah k Paříži. Něco se změnilo i ve mně. Má duše se rozrůstala stejně jako můj svět.

Sousedé o mně mluvili jako o „té Američance“. Nebylo to míněno pohrdlivě, nemysleli tím: „Co pohledává ta Američanka v našem baráku?“ Byl to spíš údiv: „To jste vy, ta Američanka?“ Jakoby je fakt, že Američanka z New Yorku se nastěhovala zrovna do toho jejich koutku světa, obzvlášť pobavil. A mě zas rozesmívala představa jejich řečí, když se potkali ve vchodu.

„Bonjour, Claire. To se nám zas rozpršelo, co?“

„Bonjour, Charlotte. No, to je hrozné, když tak leje v tuhle roční dobu. Už jste to slyšela, že se k nám do domu přistěhovala nějaká Američanka?“

„Jistěže. Madame Hamidou říkala, že je prý z New Yorku.“

„Z New Yorku! No to je ale něco. A už jste ji potkala?“

„Ne, a vy?“

„Já taky ne.“

A v tom byla potíž. Nikdy „tu Američanku“ nepotkali, protože tam v jednom kuse nebyla. Ten její kočovný život z ní dělal nedostatkové zboží, především pro ni samotnou. Sotva se mi žití v Paříži rozběhlo, už jsem ho zas musela na nějakou dobu strčit do kufru.

Zezačátku mi to příliš nevadilo, ale po roce, tím, jak jsem se do zdejší společnosti začleňovala víc a víc, začala jsem mít dojem, že mi spousta věcí uniká – a opravdu mi unikaly.

Celý ten nápad s bytem vznikl jako rozptýlení od žalu, jako něco, co mi zvedne hlavu, ale nyní jsem už toužila po nějakém hlubším smyslu toho, že tu žiji. Po pocitu, že sem náležím. Možná jsem se tím pořád ještě snažila zaplnit prázdno po mámině smrti, prázdno, které se časem ještě zvětšovalo, a ne naopak.

Jednou v poslední večer před odjezdem do New Yorku jsem na schodišti potkala nové sousedy – pána s dítětem. Ten malý, mohlo mu být tak rok a půl, zkoušel jít po schodech nahoru sám, byl odhodlaný, ale ještě mu to moc nešlo. Jeho otec byl hned za ním a trpělivě dával pozor, kdyby syn ztratil rovnováhu.

Řekli jsme si Bonsoir a já jsem vyrazila po schodech. Když jsem procházela kolem chlapečka, usmála jsem se na něj a on mě chytil za lem kabátu, aby si pomohl na další schod. Přidržela jsem ho maličko a řekla jsem: „Copak, človíčku?“ Mon petit homme. To mi zas jednou má neohrabaná francouzština nahrála.

Otec se zeširoka usmál, podotkl cosi o tom, jak chlapec rád někam leze a dodal ještě pár slov, která jsem ale nepochytila.

„Je roztomilý,“ řekla jsem francouzsky. Trés mignon.

„Ah, blebleble bléé!“ prohlásil na to otec.

A je to zase tady. „Pardon?“

Přejel mou tvář důkladným pohledem. „Vy jste ta Američanka?“ Ȇtes-vous l’américaine?

Jistě, jak jinak, to já jsem ta Američanka, co neumí pořádně francouzsky. „Ano, z New Yorku.“

„Ach táák, New York! Ten zbožňuji! Jeden můj známý ble-ble ble blééé! Tak vítejte!“

Poděkovala jsem. „Ráda vás poznávám.“

„I já vás. Ach, New York! To je úžasné!“

Stáli jsme tam a přikyvovali, mně došla zásoba francouzštiny, a on anglicky neuměl asi vůbec.

„Tak fajn, tak nashledanou,“ napadlo mě. À bientôt.

„Fajn, nashledanou!“

Rozloučili jsme se, ale o pět minut později jsem zaslechla nesmělé klepání na dveře. Byl to zase ten člověk, tentokrát bez syna. „Rádi bychom vás se ženou pozvali k nám na skleničku.“

Cože? Páni. To je pozvání do soukromí mých sousedů, to je jasná známka toho, že mě berou – jenže… „Dnes? Já už mám jiný program, bohužel.“ A na zítra letenku do New Yorku.

„Ne ne, dnes ne, někdy jindy. Přijdete?“

Chtěla jsem mu vysvětlit, že odjíždím, ale ráda si to naplánuju na svůj příští pobyt tady, protože jsem se nechtěla připravit o tu vzácnou příležitost sblížit se. Jenže má mizerná francouzština mě zradila. „Ano. Děkuji. Je to od vás tak milé.“

„Okay, dobře,“ přikyvoval soused. Neusmíval se ani tolik ústy, jako očima, srdečně a upřímně. „Řeknu ženě. Tak brzy nashledanou!“

„Ano, brzy.“ I když jsem věděla, že brzy to nebude, že přijedu nejdřív za dva měsíce.

Ten milý, přátelský soused u mě určitě klepal hned příští týden, a nejspíš to zkoušel i několikrát, a já nikde. Divili se s ženou, kde vězím? A pak to vzdali a přestali o mně přemýšlet?

Ani při několika svých dalších návštěvách v Paříži jsem pak na toho souseda už nenarazila. Loď zkrátka odplula.

V našem domě se jeho obyvatelé střídali docela často, skutečných vlastníků tu bydlelo jen málo a většinu bytů si lidé pronajímali jen na přechodnou dobu, často to byli studenti nebo dvojice mladých lidí, kteří se zase odstěhovali do něčeho většího, jakmile byly na cestě děti. Možná, že právě tohle byl i případ onoho souseda, který mě zval na k nim na skleničku. Odstěhoval se s rodinou, nejspíš někam dál na předměstí, kde bylo víc prostoru a zábavy.

Častěji jsem potkávala jen několik lidí. Jedním z nich byl Cyril z bytu naproti přes chodbu, člen rady zdejšího conseil syndical, společenství vlastníků bytů. S ním jsem si na jednoduchou konverzaci troufla. On naopak ovládal angličtinu natolik, že jsme si docela rozuměli. Jednou jsem ho i s jeho partnerkou pozvala k sobě na malý večírek – přijal to s nadšením, ale pak se vůbec neukázali. Možná to s tím vzájemným porozuměním si nebylo až tak dokonalé, jak jsem si myslela.

Někde výš, nevím ve kterém patře, taky spolu bydleli dva zajímaví pánové, s nimiž jsem si na schodech vždycky vyměnila jen srdečné bonjour. V duchu jsem jim říkala bratři Smithovi, protože oba nosili mohutný plnovous a připomínali mi obrázek na krabičce kapek proti kašli, které se právě po těch slavných vousatých bratrech jmenují. Mí sousedi ale sourozenci nebyli, i když jistá podoba se jim upřít nedala, a chodili vždy v dokonale padnoucích oblecích a naleštěných botách a vousy měli perfektně přistřižené. Kdybych nevěděla, že jsou stejně jako Cyril členy conseil, nikdo by mi nevymluvil, že jsou to dva dobrosrdeční duchové z konce devatenáctého století, kteří tu od těch dob bloumají po chodbách a zdraví každého, koho potkají: Boooooon- jour!

Dole v přízemí v rez-de-chaussée bydlela Andrea, se kterou jsem se seznámila hned ten první týden, co jsem tu bydlela. Ve zbrusu nové koupelně mi tehdy začal protékat kohoutek a můj řemeslník nebyl k zastižení. Rozběhla jsem se honem do obchodu pro náruč zemovek a podobného savého materiálu, než seženu instalatéra. Ale kde a jak takového instalatéra seženu, a jak se s ním potom domluvím? A seženu vůbec nějakého, teď, v srpnu, když je skoro celá Francie na dovolené?

„Musíš mi s tím pomoct, mami,“ mumlala jsem si dole ve vchodu s rancem papírových ubrousků a hadrů, které by vystačily na celý rok. A tam jsem poprvé potkala Andreu.

„Je v tomhle domě nějaký concierge – domovník?“ ptala jsem se jí tehdy ze zoufalství francouzsky.

„Je pense que non,“– myslím, že ne – ona na to, a řekla to s hodně anglickým přízvukem.

Zeptala jsem se jí, jestli je Angličanka. Ne, Kanaďanka, zněla odpověď.

„Já jsem z Buffala!“ zajásala jsem, jako kdyby to bylo to samé. No vždyť ono skoro je. Z Buffala stačí přejet přes Peace Bridge a člověk si může dát oběd v Kanadě, což jsme taky často dělali.

„A já jsem v Buffalu studovala na univerzitě!“ zajásala zas ona.

Následně jsme spolu tam dole v hale provykládaly dalších dvacet minut. Andrea mi pomohla sehnat správce budovy, a ten zařídil instalatéra. Počkala pak se mnou na něj a zůstala celou dobu, aby mi pomohla s domluvou. Kanaďani už jsou prostě takoví.

Dozvěděla jsem se, že Andrea nejen bydlela v Buffalu, ale dokonce v ulici, kde jsme bydleli do mých dvou let i my. Stejná ulice, stejné město. Tohle setkání musela zařídit má matka přímo z nebe. Jak jinak si vysvětlit, že zrovna ve chvíli, kdy jsem to opravdu potřebovala, se tu vynořila sousedka, která umí anglicky a zná město i ulici mého dětství na druhé straně oceánu?

Ale bez ohledu na vysvětlení nás to propojení s Buffalem okamžitě spřátelilo. Chodily jsme s Andreou po její práci skoro každý den na šťastnou hodinku do nedaleké kavárny a v sobotu jsme často vyrážely na nákupy do Bastilly. V New Yorku se mi většina kamarádek vdala, odstěhovaly se na předměstí, a mně zbyla jen společnost gay kamarádů, jako bych byla nějaká Judy Garlandová. Kamarádka, se kterou bych mohla řešit typicky ženské záležitosti, mi chyběla. Zato tady v Paříži jsem měla Andreu, a díky ní jsem si tu připadala ještě víc doma.

Další sousedka, kterou jsem často potkávala, byla postarší dáma z patra pode mnou. Jmenovala se Isabella, a často ji vídal kdekdo, k naší ulici už neodmyslitelně patřila, věčně chodila s hůlčičkou tam a zase zpátky, protože navštěvovala gardienne, takovou tu „dozorkyni“ v sousední budově. Nikdy neměla jediný vlásek nakřivo, vždycky byla sice jednoduše, ale bezchybně oblečená a upravená, většinou v kalhotách a elegantním sáčku s ozdobnou broží na klopě. Jako máma.

Isabella pocházela z bohaté španělské rodiny, která o všechno přišla za vlády Franka. Byla velmi vzdělaná a žila už v šesti zemích, včetně Spojených států. Uměla španělsky, francouzsky, polsky, německy, italsky, portugalsky a trochu i anglicky, ale „Opchafdu jen tchochů!“ Taky hrála na piano a na housle a uměla tančit flamenco. Dozvěděla jsem se to do nejmenších detailů, protože jakmile ji člověk začal poslouchat, bylo jisté, že se jejími historkami připraví minimálně o dvacet minut času. Ale byly to ohromné příběhy, pokud je člověk poslouchat chtěl.

Dokázaly jsme se spolu jakžtakž domluvit španělsko-italsko-francouzsky a vždycky, když si některá z nás nemohla vzpomenout na nějaké slovo v tom kterém jazyce, přeskočila prostě do jiné řeči.

Osud nás svedl dohromady u masivních vchodových dveří. Ona mířila dovnitř a já ven. Pomohla jsem jí dveře otevřít. A ona se rozpovídala a několik dlouhých minut mi vykládala nejrůznější věci. Když se to stalo znovu a pak ještě párkrát, začala jsem tušit, že to nebývá jen náhoda, ale že Isabella asi často takhle u dveří čeká, dokud jí někdo nepomůže otevřít, aby si mohla chvíli popovídat a vnést rozptýlení do každodenní samoty.

Začala jsem se o ni tak trošku starat. Když jsem šla na trh nebo do obchodu, zaklepala jsem na ni a zeptala se, jestli něco nepotřebuje. Pomohla jsem jí sundat nějaké věci, co měla odložené nahoře na skříni, donesla jsem jí těžkou tašku po schodech nahoru k bytu. Upozornila jsem správce budovy, že jí do bytu někudy zatéká a že má na stropě velkou skvrnu. Ona sama se totiž bála si na to stěžovat.

„Já jsem už stará. To je v pořádku.“

„To není v pořádku, Isabello! Nemůže to takhle zůstat. Já to budu řešit.“

„Má dcera mi řekla, že z toho nemám dělat tragédii.“

Isabellina dcera odložila svou devětaosmdesátiletou matku do tohohle jednopokojového bytu ve východní Paříži, aby si mohla v klidu a svobodně žít vlastní život kdesi jinde.

Isabella dceru potřebovala. A já jsem přišla o matku. Tak to nakonec třeba přece jen byl osud.

Jenže jsem v Isabellině životě vždycky účinkovala jen pár dní a pak dlouho nic. Nevěděla jsem, jestli se o ni stará někdo jiný, když jsem v New Yorku. Možná mě dojímalo to, že mi připomínala mou mámu, nebo snad její křehkost a osamělost, ale odjíždět bylo pokaždé těžší a těžší – a nejen kvůli Isabelle, ale vůbec, kvůli vlastnímu životu, který jsem tu nechávala.

Měla jsem k Paříži čím dál hlubší vztah, víc mi záleželo na tom, co se kolem mne děje. Najednou tu byl na mě někdo závislý, někdo, kdo chtěl, abych byla součástí jeho života.

Pocit návratu domů se při každém letu do New Yorku vytrácel víc a víc. Jako bych spíš domov opouštěla.

10. kapitola

Mé nové já

Jeden z nejlepších sloganů, které jsme s mým pracovním týmem vytvořili pro lednová vydání našich časopisů, je „Nový rok, vaše nové já“. Znáte to: „Vyrazte do nového roku s těmihle skvělými myšlenkami, které vám přináší…“ Je to vždycky to samé: produktová přehlídka s tipy na to, jak nadcházející rok udělat lepší, než byl ten předchozí.

Na mě tahle reklama neplatí. Každý další rok začíná s různými předsevzetími, ale ta většinou vyprchají dřív, než vypukne jaro. Tak na co velká očekávání? Rok, kdy mámě diagnostikovali rakovinu, byl taky takový. A rok, kdy zemřela, jsem zahajovala vsedě u jejího lůžka v nemocnici. A od té doby šlo všechno jen z kopce.

Ale rok, kterému jsme se právě chystali říct Adieu, byl jiný. Ten začal skoro na nule – potýkala jsem se s žalem – ale s každým dalším měsícem se stav mé mysli zlepšoval a stejně tak i celý rok nabíral na kvalitě. Můj přechodný život v Paříži mě posiloval a nutil mě hledět dopředu. Dokonce i když došlo na prodej domu, kde jsem strávila dětství, nebyl to pro mě smutný konec něčeho, ale spíš osvobozující signál k nové etapě života.

Nový rok, vaše nové já.

Když jsem se nad tím zamyslela, uvědomila jsem si, jak daleko jsem v tom roce došla, a chtěla jsem oslavit Silvestr tam, kde má proměna nastala. Začali jsme to s přáteli plánovat už na podzim, volali jsme si a psali si zprávy o tom, kdo přijde, jaké připravíme jídlo. Hodlala jsem tu oslavu uspořádat u mě doma a každý měl za úkol něco přinést. Geoffrey naše úsilí koordinoval – rozeslal nám dlouhý seznam psaný jeho suverénní frangličtinou:

MENU REVEILLON JOUR DE L’AN:

• Sušenky, tapenáda, humus, tuňáková pomazánka: Lisa & Geoffrey

• Chipsy a krekry: Andrea

• Rosbíf a brambory: Christophe

• Uzený losos s citronem a omáčkou fraîche: Geoffrey

• Salade végétarienne: Fabien

• Sýr a ovoce: Lisa & Geoffrey

• Desserty a čokoláda: Yann

• PAMATUJTE, ŽE FABIEN MÁ ALERGII NA SÝR A ČOKOLÁDU!

• Makronky: Fabien

• Soft drink: 2 x Coca Zero, 2 – 3 x nějaký ovocný juice, a 2 x Perrier: Andrea

• Champagne, víno: Lisa & Geoffrey

• Pečivo: Geoffrey

To všechno mělo být pro šest lidí. Kdo by si náhodou myslel, že je toho příliš, ten nikdy na mé párty nebyl. Čtyřikrát víc jídla, než je počet lidí? Tenhle způsob myšlení mám prostě zakódovaný ve své italské krvi.

Mí rodiče pořádali silvestrovskou oslavu každým rokem a máma to řešila hodně velkoryse. Když jsme počítali s osmi hosty, navařila a napekla pro dvacet, pokud jich mělo být dvanáct, tak pro padesát. To byla její matematika. Chystala jídlo celý týden. Jídelní stůl přetékal všemožnými typy jednohubek, pomazánek, dipů a obložených talířů. A taky dělala svoje speciality, které by normálně byly buď příliš drahé nebo pracné: krabí salát, plněné žampiony, játrovou paštiku i plněná vejce.

A to bylo jen jídlo do půlnoci. Když nám Dick Clark odpočítal přelom roku, máma strčila do trouby domácí pizzy. O čtvrt hodiny později vypukla druhá hostina a trvala tak do dvou i tří ráno.

Jídlo od mámy jsem postrádala snad ze všeho nejvíc. Že si už nikdy nedám nic, co vařila ona, jsem si uvědomila až několik měsíců po její smrti, jednou večer v kuchyni, když jsem si chystala jednoduchou večeři. Už nikdy to dokřupava upečené kuřátko, ani šťavnaté ostré masové kuličky, ani sladké křehké plněné papriky, kterým jsme říkali „zlaté“ a doslova jsme se o ně prali. Ani jí už nikdy nezavolám, aby mi poradila s něčím při vaření nebo prozradila nějaký rodinný recept.

Rozplakala jsem se tehdy tam nad sporákem při pomyšlení, jak daleko tohle „už nikdy“ zasahuje a jak hluboko. A jak je definitivní. Poznání, že už nikdy nebudu jíst žádné mámino jídlo, ve mně vyvolalo takový smutek, jaký jsem od jejího odchodu snad nepocítila.

Když mámě našli rakovinu poprvé, seděly jsme pak jednou ráno spolu u snídaně a ona se na mě jaksi kriticky, zkoumavě zahleděla.

„Umíš udělat masové kuličky?“ zeptala se.

Zavrtěla jsem hlavou.

„A plněnou papriku?“

Taky ne. A ona mě začala přesvědčovat, že bych se to měla radši rychle naučit. Tehdy jsme si asi obě připustily, že by mohla umřít.

A představa, že by mohla umřít dřív, než mi předá tak vzácné znalosti, ji trápila ze všeho nejvíc.

Nikdy jsem se ty její kuličky ani papriku dělat nenaučila, zato mi prozradila recept na omáčku, který koloval v naší rodině už pár generací. Aspoň si myslím, že ho mám od ní:

„Osmahneš maso v hrnci, pomleté, jestli jsi lenivá – ale jestli to chceš dělat pořádně, potřebuješ na to kuřecí křidýlka, pár pěkných žebírek, asi tak na můj palec tlustých, a když to má být hodně slavnostní, tak i kotletu. Ale ne tu velikou hroznou, jakou mívají v Little Italy, s petrželí a kdečím dalším! Pěkné malé plátky. Naklepeš to hovězí, posypeš ho římským sýrem a hodně opepříš a zaroluješ. Nic to není. Pak dáš všechno maso, i ta křidýlka, pěkně osmahnout.

Jestli jsi správná Abruzzánka, tak to musíš udělat pěkně na sádle. A hezky dohněda – až do křupava. To tomu dá tu pravou chuť. Naši sousedi hážou kuličky do omáčky syrové. Hrůza. Co je to za vaření? A ne že tě nachytám, jak do toho rveš česnek nebo cibuli. To pak už vůbec není babiččina omáčka!

Když je maso opečené, vytáhneš ho a vyškrábeš všechny ty přípečky ze dna a zamícháš do toho rajčatový protlak. Protlak, protože krájená rajčata z konzervy mají moc vody! A kousek červené papriky. To je ten fígl. Když se omáčka začne pořádně vařit, vrátíš do ní to maso a necháš to důkladně podusit.

A nech to vařit, dokud to úplně neztmavne.

Vyjde to na osm porcí – nebo s váma dvěma, co zobete jak vrabci, i na deset.“

Snažila jsem se vyloudit od ní informaci o množství jednotlivých ingrediencí, třeba kolik soli, pepře, ale to bylo marné jako vždycky. Máma, stejně jako její matka, to zásadně řešila „s citem, od oka“. Kdybych se vůbec někdy pokoušela něco takového uvařit, asi bych se to naučila taky.

Když jsem hledala bydlení v Paříži, připadalo mi hrozně důležité mít pořádnou troubu na pečení, přestože jako žena bez rodiny jsem mohla spočítat na prstech, kolikrát jsem něco pekla v New Yorku. Saláty a omelety, to bylo moje. Ale v Paříži jsem měla představy, jak budu chystat jídlo pro spousty lidí, jako to dělávala máma. Vánoce chez moi, doma. No nebylo by to skvělé?

Chtěla jsem vytvořit novou vánoční tradici pro sestru, protože bez mámy to bylo právě o Vánocích nejtěžší. Skoro nesnesitelné. Máma pro nás byla ztělesněním těch svátků. Výzdoba jejího domu nám zabrala několik dní, a ona si užívala každou minutu z toho období a pouštěla při tom z chraplavých reproduktorů gramofonu ze sedmdesátých let jedno vánoční album za druhým. Jen vystavit celou její sbírku Santa Clausů trvalo celé odpoledne, byla jich dobrá stovka, pocházeli z celého světa a každý měl svou historii: buď byl od nějakých známých či přátel, nebo si je sama kupovala v různých roztodivných krámcích s upomínkovými předměty. A dcerušky taky celá léta přispívaly svým dílem – to pak byli samozřejmě mámini nejmilejší Santové, od jejích „holčiček“.

Byly jsme sice obě dávno dospělé, ale o Vánocích u mámy jsme se vracely zpátky do dětství. Ona nám pořád kupovala stejná vánoční pyžama, která jsme si oblékaly na Štědrý večer. Ráno bývala pod stromečkem záplava dárků. Máma poctivě udržovala tradice v plném proudu, byla jejich hybným mechanismem. A teď najednou tu nikdo takový nebyl.

Konečně mi začalo docházet, proč se někteří lidé rozpláčou, když slyší vánoční koledy a proč to pro ně může být nejsmutnější období v roce.

Udělala jsem po mámině smrti vánoční výzdobu u sebe doma, ale hlavně proto, že nemít stromeček mi připadalo ještě horší. Vánoční koledy vystřídalo bezduché blábolení postav jakéhosi sitcomu v televizi.

Zatímco zpočátku mi svátky bez mámy neskýtaly pražádnou radost, o dva roky později už naděje svitla. Paříž do toho báječně zapadala. Silvestrovský večírek se pro letošek blížil mým představám o Vánocích tady nejvíc. Přijela jsem o pár dní dřív, abych se na to důkladně připravila. Přistávali jsme v Paříži v sedm hodin ráno. Venku byla ještě tma a na obloze svítil úplněk, když jsem jela taxíkem domů. V ulicích nebylo vidět žádné známky života, jen vánoční osvětlení rozvěšené mezi domy rozespale pomrkávalo. Byla jsem se svým městem sama, užívala jsem si ty tiché chvíle, než vypukne ta sláva a veselí, prostě fêtes. Opírala jsem hlavu o sedadlo, unavená z časového posunu, zavřela jsem oči a po dlouhé době jsem cítila klid. V Paříži jsem neměla žádné nitky, které by mne spojovaly s minulostí, vzpomínky teprve čekaly, až si je stvořím.

Hned jak jsem přišla do bytu, vybalila jsem vánoční světýlka na baterky, které jsem si přivezla, a ozdobila jsem jimi to starožitné zrcadlo a poličku, a jedny jsem taky naskládala do skleněné mísy na konferenční stolek. S každým dalším naaranžovaným řetězem jsem místo bolavých vzpomínek, které se dostavovaly v New Yorku, cítila až dětské nadšení. Jako kdybych tím osvětlovacím rituálem vyháněla staré duchy a resetovala začátek nového života.

Nový rok. Mé nové já.

Časový posun mi klížil oči, ještě když jsem pak odcházela ven se seznamem a nákupní taškou na kolečkách. Šedivá obloha hrozila deštěm, ale bylo mnohem tepleji než v New Yorku, spíš jako zjara, než uprostřed zimy. Ulice byly pořád ještě prázdné, potkala jsem jen jednu paní, která taky táhla tašku, nejspíš taky se silvestrovským nákupem. Má družka v boji. Dál mě bavil pocit, že s místními sdílím život prostřednictvím každodenního nakupování, en faisant les courses.

Na tom seznamu jsem měla krom jiného taky šest lahví šampaňského a nějaké ty večírkové tretky, a tak jsem šla ještě o pět minut cesty dál, skoro až k Place de la Nation, do Monoprixu, protože jsem věděla, že tam najdu všechno najednou, i když mě tohle pohodlné nakupování bude stát o něco víc.

Prošla jsem skleněným vstupem dovnitř a rázem jsem věděla, proč jsou ulice vylidněné a kde se nachází veškeré moje sousedstvo. Celá východní Paříž měla v plánu to samé, co já.

Monoprix je pro Francouze to samé, co pro nás Američany Target (a pro nás Čechy třeba Globus – pozn. překl.), i když podle mě ještě lepší, protože je plný francouzského zboží, včetně široké nabídky specialit. Nakupovala jsem v Monoprixu už předtím, než jsem si tu pořídila bydlení, tehdy hlavně suvenýry a dárky. Monoprix Nation je prý největší z prodejen tohoto řetězce v Paříži, a dnes byla až po střechu plná zákaznictva nakupujícího na svou silvestrovskou oslavu.

Měla jsem na starosti jenom pár konkrétních položek, takže to mohl být docela jednoduchý a rychlý nákup, ale když jsem do toho obchodu přišla, bylo po plánech. Tohle byl přesně takový ten obludně geniální obchodní řetězec, který umí člověku překazit jeho prosté úmysly dokonale naaranžovanými a nepřebernými výrobky, uspořádanými podle barvy, materiálu, velikosti i tématu. V předních liniích tu měli vystavené to nejlepší silvestrovské pohoštění – paštiky, makronky, čokoládu, cukrovinky, uzeniny, aby nalákali důvěřivého a nerozhodnutého zákazníka. Dočasné stánky tu měli i prodejci různých specialit, kteří nabízeli ochutnávku zboží přímo od svých dodavatelů: cervelas – vepřové klobásky s pistáciemi z Lyonu, provensálskou česnekovou majonézu zvanou aïoli, nebo foie gras z kraje Périgord. Oči i prázdný žaludek mě vláčely od jednoho ostrůvku vystavených dobrot ke druhému, a já jsem se čím dál víc vzdalovala od své původně vytyčené trasy, vydaná na milost a nemilost obchodníkům.

Šest regálů jen se šampaňským, věže blýskavého zeleného skla s třpytivým staniolem slibovalo akční ceny. Stála jsem před nimi s otevřenou pusou, ochromená svazující nerozhodností. Prodavač se zrovna bavil s kýmsi z ostrahy a já jsem meditovala nad cenou za blanc de blancs: je to výhodná koupě, když si přepočítám 21 eur na svoje peníze? Má každé šampaňské stejně dobrou kvalitu? Jsem přece ve Francii, ne? Mám jich prostě šest popadnout a jít?

Uplynulo deset minut a ten prodavač pořád neměl čas. Zmocnila se mě netrpělivost, a já jsem se rozhodla, že se ještě podívám jinam a sem se vrátím později.

Všechno v tomhle obchodě bylo větší a lepší. Pulty s nabídkou sýrů a masa dobrých dvacet stop dlouhé, mléčné výrobky zabíraly celých pět uliček a byly mezi nimi druhy, které jsem vůbec neznala, ani po deseti letech ježdění do Paříže. Jogurt s fíkovou příchutí? Čokoládový fromage blanc, tvaroh? Tomu se nedá odolat.

Boudin (něco jako jelito), veliká brioška nakrájená na plátky, sušenky s růžovým šampaňským, lanýžová sůl – to všechno skončilo v mém vozíku, seznam neseznam.

Ostatně – jen dobře, protože seznam jsem musela mezitím někde ztratit. O tři hodiny později jsem se vypotácela ven s nacpanou taškou na kolečkách a jednou další, kterou jsem si musela přikoupit, abych všechno to, co nebylo na seznamu, a já to přesto koupila, vůbec nějak dostala domů.

Srdce mi cestou domů přes náměstí Place de la Nation divoce bušilo – možná trochu námahou, ale možná taky z toho nevšedního, skoro živočišného záchvatu, kterým jsem právě prošla. Kdo by čekal, že nakupování na večírek může být tak hluboký zážitek? To se může stát jedině v Paříži.

Až před dveřmi do bytu jsem si uvědomila, že jsem nakonec zapomněla na to šampaňské.

Obchodník s vínem se francouzsky řekne caviste – a jeden takový má prodejnu hned na konci naší ulice. Zcela příhodné umístění, ale můj strach z francouzštiny mi zatím nedovolil tam zajít. Jenže v tuhle chvíli už nastal stav nouze. Šampaňské jsme nutně potřebovali, a protože se mi nohy už podlamovaly z těch padesáti liber nákupů vyvlečených z posledních sil do druhého patra, byl pro mě obchůdek na rohu to nejlepší možné řešení. Jenom se musím překonat a odvážit se tam.

„Bonjour,“ pípla jsem ve dveřích krámku. Byla tu ještě původní dlažba, snad z devatenáctého století a květinový vzor na nich byl prošlapaný generacemi vínachtivých Pařížanů. Stěny byly obložené regály s lahvemi ze všech regionů Francie; promáčknutá dna se leskla v denním světle z velkých vitrážových oken. Nejradši bych všechna ta vína ochutnala, jen ne všechna naráz. Aspoň ne dnes. Dnes je na řadě šampaňské.

Majitele jsem nikde neviděla, a tak jsem pro jistotu zabonjourovala ještě jednou.

Ze zadní části obchodu se vynořil vysoký štíhlý a krásný chlapík něco přes třicet, se střapatými světlými vlasy.

„Bonjouůůůr,“ zapěl melodicky.

Páni. Tváře mi zahořely. „Bonjour,“ zopakovala jsem. „Je cherche quelques bouteilles de champagne pour une fête. Pas trop cher.“

Doufala jsem, že jsem mu sdělila, že hledám pár lahví ne příliš drahého šampaňského a nemám v úmyslu ukořistit něco s astronomickou sumou na cenovce.

„Mám tady ble ble blééé. Bleblé a taky bleble ble bléé.“ Hnědé oči mu teple zářily. „Vyhovovalo by?“

No aby ne, brouku. Ať už mi tu vykládáš cokoliv. Od tebe ho koupím celou přenosku.

„Anebo mám ještě tohle,“ pokračoval on. „To je lehčí a velmi chutné. Sám ho mám moc rád.“

Cože? Žádné bleble bléé? Fakt jsem teď rozuměla celé větě? Že by mi už jen ty řeči o víně uvolňovaly zábrany?

„Lehké šampaňské mám taky ráda,“ zopakovala jsem po něm a zkoumala při tom jeho hladkou pleť, výrazné lícní kosti a dokonalý úzký nos.

Prodavač mi nabízel ještě celou řádku dalších typů šampaňského a jeho štíhlé prsty si obratně pohrávaly s lahvemi i s mou fantazií.

Byla to přesně ta pravá chvilka na frázi, kterou mě učil Fabien. Představila jsem se a prozradila svému novému caviste: „Je viens d’acheter un appartement dans le quartier“, tedy že jsem tu nedávno koupila byt, a ještě jsem ukázala prstem na ulici, abych mu dala najevo, že mám tu základnu opravdu blizoučko.

Caviste zvedl obočí a zeširoka se usmál. „To je skvělé. A odkud pocházíš?“ Tu viens d’où?

Uvědomila jsem si, že v hovoru se mnou používá důvěrnější výraz „tu“, že mi vlastně tyká. Francouzi jsou na oslovování velice hákliví. Když začne být člověk příliš brzo neformální, může si společensky docela zavařit. Normálně prodavači zákazníky samozřejmě oslovují formálním vous, je v tom zároveň respekt i odstup, ale tenhle caviste na to šel rovnou osobně. Měla bych tomu přikládat nějaký další význam?

„Je suis de New York,“ odpověděla jsem.

„I love New York!“ řekl na to on legrační angličtinou. Zrovna když se mi začalo víc dařit s francouzštinou.

Ale fajn, tak budu mít bilingvního chlapa.

„Já možná pojedu tam v létě na dovolenou,“ pokračoval on svou osobitou verzí angličtiny. „Kolikchát tady ty?“

Kolikrát tady? A jak mám teď rozumět tomuhle? Jako kolikrát už jsem byla v tomhle obchodě? Že by už vytušil mou zálibu ve víně – i v něm? „Myslíš kolikrát jsem byla v Paříži?“

„Ne, jako… jak často jezdíš? Na dovolenou?“

„Ano, už spoustu let.“ Nedělám tím ze sebe starou? „Až jsem si tu nakonec koupila byt.“

„Superb!“ na to on.

Francouzi říkají „super“ v jednom kuse, i ti inteligentní, což Američanům připadá tak trochu směšné: „Ty jo, Marge, to je ale super!“ A ještě to vyslovují „sy-pech-b“, s důrazem na prostřední slabiku. To samotné „b“ na konci je ve francouzštině taky samostatná slabika.

„A tady bydlíš kvůli pcháce?“ ptal se dál, zatímco balil můj nákup do hedvábného papíru.

Kvůli „pcháce“. No není ten kluk k sežrání? Musela jsem nicméně přiznat, že v Paříži nebydlím nastálo, a že „pcháce“ mám v New Yorku. Ale ujistila jsem ho, že mě uvidí co šest týdnů. Prostě jsem ho nechtěla odradit, pokud mu náhodou šlo i o něco, co se prodeje vína až tolik netýká.

„To je bezva, co děláš!“ zahleděl se mi dlouze do očí. „Skvělé.“

To tedy je skvělé, mít pár kroků od baráku tak hezkého majitele vinotéky, který ještě k tomu umí i trochu anglicky. Michel, le caviste. Odnášela jsem si nakonec šest lahví šampaňského a čtyři vína.

Ty byly navíc, jako velkorysé gesto ode mne.

„Merci, à bientôt,“ loučil se se mnou, když mi podával tašku s nákupem.

To víš, že se zase brzo uvidíme, o tom nepochybuj, mon cheri. Sem já se rozhodně vrátím très bientôt.

Nadcházejí rok se rýsoval opravdu dost slibně.

V bytě svítily jen svíčky a vánoční světýlka, přesně, jak jsme to mívaly na Silvestra u mámy. I stůl se prohýbal pod talíři s jídlem, tak jako kdysi u ní, ale tady to byl výsledek kolektivního úsilí mých přátel. Francouzi dokážou jídlo učinit středobodem čehokoli. Jíst neznamená přijímat živiny, je to zážitek, který je třeba sdílet s dalšími a vychutnat si ho. Jako život.

Postávali jsme kolem stolu, uždibovali z pochoutek, které jsme si připravili, popíjeli šampaňské a smáli se. Byla docela teplá deštivá noc, a tak jsme otevřeli okna a slyšeli jsme hudbu a smích i z jiných silvestrovských večírků v ulici. Bylo nás jenom několik, ale bavili jsme se dobře; energie veselí vibrovala v bytě ode zdi ke zdi. Jestli nás slyšel někdo třeba dole z ulice, musel si podle hlaholu určitě myslet, že je nás aspoň dvacet. Vždyť jsme na tuhle oslavu čekali celý rok. Aspoň mně to tak připadalo.

Chvílemi jsem se přistihla, že sleduji, jak se baví ostatní a sama se tím bavím: Geoffrey se lámal smíchy v pase nad čímsi, co právě řekl Christophe. Fabien přivíral oči blahem nad čímsi, co zrovna ochutnával, Yann se spontánně vlnil do rytmu písničky a Andrea mu při tom něco vykládala svým kanadským akcentem.

Vzpomněla jsem si, jak jsem takhle před lety vídala svou mámu, jak si tu a tam udělala soukromou chvilku a s náznakem úsměvu pozorovala nás ostatní, třeba během bujarého vánočního oběda nebo právě na Silvestra. Nevěděla jsem tehdy, co jí při tom běží hlavou, ale teď jsem to chápala. A cítila jsem to, co ona: o tyhle hezké chvíle jsem se jim postarala já.

Máma byla úžasná hostitelka, dovedla navařit pro celý dav lidí. Byla ve svém živlu, když ji obklopovala spousta přátel a ona milovala ten pocit, že tu dobrou náladu vytvořila. Není divu, že moje nejhezčí vzpomínky z dětství jsou na večírky, které naši pořádali, protože máma bývala v těch chvílích nejšťastnější. Přinášet radost druhým člověka přesvědčí, že za něco stojí.

Výkřiky „Bonne Année!“ z ulice nás upozornily, že nastala půlnoc a s ní je tu Nový rok. Připojili jsme se k nim taky jásotem.

V New Yorku bylo v tu chvíli teprve šest večer, ale stejně jsem zavolala sestře. A řekla jsem jí, že chci, abychom příští rok slavily Silvestra spolu tady v Paříži. Bez debaty.

Po půlnoci jsme se usadili kolem konferenčního stolku a dál jsme hodovali. Nebyla to sice mámina pizza, ale i tak to připomínalo domov.

Zvládli jsme celkem pět lahví šampaňského a dvě lahve vína; ani ten dlouhý seznam jídla a pití nakonec nebyl zas tak dlouhý, většina se toho opravdu snědla. Byl to úspěch. Máma by na mě byla hrdá.

Vlastně jsem mohla oslavit nadcházející rok jedině v Paříži, v místě, které mi vlévalo do žil naději. Možná bych se teď konečně mohla začít těšit na budoucnost. Možná jsem připravená nechat už trápení za sebou.

Nový rok. Nový život.

11. kapitola

Když Bůh zavře dveře, vyhodí tě oknem

Začíná u nás restrukturalizace. Týmy se budou dělit,“ řekla mi moje šéfka a kamarádka, kterou mi byla dvacet let. Přišla s tím ke mně do kanceláře a než promluvila, pečlivě za sebou zavřela dveře a posadila se.

„A co to přesně znamená?“ zeptala jsem se. Hruď se mi sevřela. Jsem vedoucí jednoho z týmů. Přijdu snad o práci?

„To ještě přesně nevím, ale pracujeme na tom,“ slíbila mi. „Ale chci, abys věděla, co se děje, abys to mohla sdělit i svým lidem.“

Vyjmenovala několik lidí z vedení, kteří z firmy odejdou, naši milovanou šéfredaktorku, manažerku digitálního zpracování, a dokonce i ředitele celé redakce, který byl jedním z těch nejváženějších veteránů v téhle branži.

Pryč se vším starým, sem s hrozivým neznámem.

A to byl jen začátek. Výměna generálního ředitele signalizovala další mohutné změny v celé firmě. E-maily, končící slovy: „Děkujeme za těch báječných patnáct let Vaší práce. Hodně štěstí,“ nám vyskakovaly v příchozí poště jako houby po dešti a vyvolávaly zklamané hluboké vzdechy od kanceláře ke kanceláři, podle toho, jak si kdo po ránu zapnul počítač. Proboha, další už ne. Bylo mi jasné, že v příštích několika měsících se zúčastním více rozlučkových párty než za celých těch sedm let v této práci dohromady.

Bude ta příští moje?

„Všechno se u nás v práci mění,“ vzlykala jsem sestře do telefonu cestou od stanice metra domů. „Všichni, koho mám v práci ráda, mají vyhazov. Všichni, kdo vědí, jak jsem pro firmu přínosná. I celé vedení.“

„Jak to myslíš?“ ptala se Maria nechápavě.

„Nebudeme už mít žádné sehrané týmy, Ree! Nebudu vedoucí, každý bude spadat přímo pod marketingového ředitele svého oddělení.“

Mohla jsem si za to svým způsobem sama. Měla jsem ráda všechno účelně strukturované, a tak jsem si velkou část svého rozsáhlého uměleckého oddělení rozškatulkovala do jednotlivých skupin, a jejich lídři byli podřízení mně. Každý z nich měl zodpovědnost za každodenní pracovní rutinu celé skupiny a každý měl taky vlastní lidi na design.

Jinými slovy, výborně jsem se postarala o to, abych tu nakonec byla nadbytečná.

„Jsem úplně v háji.“

„Nebreč, Lee. Léta sis přece spořila, ne?“

„Jo, to víš, že spořila.“ Neměla jsem daleko k hysterii, vzlyky mnou cloumaly jako poryvy větru. O peníze mi zas tolik nešlo. „Jenže já nechci, aby to skončilo!“

Měla jsem tuhle práci hrozně ráda – byl to takový ten džob, který člověku utváří život, kvůli kterému se občas po ránu musíte štípnout, že se vám to nezdá. Celá léta jsem pracovala na tom, abych se do téhle firmy dostala, a každý den, když se otevřely dveře výtahu, a já spatřila na zdi před sebou to slavné logo, napadlo mě: to snad ani nemůže být pravda, že tady pracuju. A nikdy mi ten pocit nezevšedněl.

Nechala jsem plavat možnost stát se operní pěvkyní, abych mohla dělat tuhle práci. Nebo tedy aspoň svůj sen stát se operní pěvkyní. Vystupovala jsem jen ve volném čase, a moje kariéra ve vydavatelství zatím stoupala vzhůru. Po teroristických útocích 11. září 2001 jsem se podobně jako mnoho dalších lidí rozhodla, že se musím chopit příležitosti, dokud je, a vrhnout se na tu operu s plným nasazením. Oficiálně jsem pracovala jako kreativní ředitelka jen na půl úvazku a zaměřila jsem se plně na zpěv – dvakrát týdně jsem chodila na hlasová cvičení, hodiny hudby a jazykového projevu jsem brala o víkendech, a několikrát do měsíce jsem chodila na zkoušky. Po pěti letech jsem byla docela zničená a moje vize toho, jak budu zpívat v Metropolitní, mizela v nedohlednu. Pak za mnou přišla moje kamarádka s návrhem, jestli bych s ní nechtěla pracovat ve vydavatelství největšího časopisu v zemi.

„Nikoho jiného bych na to nechtěla, víš,“ řekla mi.

Váhala jsem. Byla jsem s rytmem svého života spokojená a pořád jsem se ještě držela naděje, že můj velký krok ke slávě se mi povede už při příštím představení. „Já už ale takhle tvrdě pracovat nechci,“ řekla jsem té kamarádce. Dovedla jsem si v té chvíli představit jen stres a tlak a nekonečnou pracovní dobu. Copak do toho bych se chtěla vrátit?

Byla to pozice šéfky velkého týmů autorů, webmasterů, grafiků, tiskařů a videoredaktora. Věděla jsem o tom dost, abych takovou práci mohla dělat, a jelikož bych pod sebou měla i autory příspěvků, mohla bych si celé svoje oddělení a jeho poslání formovat k obrazu svému. Plat mi nabídli taky větší, než jsem měla kdykoli předtím, víc než dvojnásobný oproti mým současným výdělkům. Hrozně mě to lákalo. Nebyla jsem už žádná mladice a měla jsem jen nepatrné úspory a ještě nepatrnější pojištění na důchod.

Bála jsem se ovšem, že je to jen další zkouška, kterou mi všehomír uděluje, aby se ukázalo, jak moc jsem oddaná svému zpěvu. Byly předtím už jiné nabídky, a všechny jsem dosud odmítala. Ne, děkuji. Ne, teď ne. Ne, to není nic pro mě.

Co by se stalo, kdybych na to jednou, jedinkrát kývla?

Po prvním dni v novém zaměstnání jsem pak věděla, že jsem učinila to nejlepší rozhodnutí ve svém pracovním životě. Na konci prvního týdne, když jsme s kolegyní revidovaly jeden projekt, jsem přiznala: „Jsem si jistá, že tady chci pracovat až do smrti.“

A ona přikývla: „Taky to tak plánuju.“

Vypadalo to, že jsou tu do práce zamilovaní všichni, s kým jsem pracovala. Bylo to nakažlivé. Tempo, energie, vyzrálý cit pro věc – to bylo něco báječného. Rozšiřovalo mi to obzory v každém ohledu, nutilo mě to studovat do hloubky to, co jsem – podle svého domnění – už znala. A tahle zkušenost mi měnila i osobní život. Začala jsem psát lépe, víc jsem toho zvládala, využívala jsem příležitosti. Předtím, než jsem nastoupila sem, jsem se redaktorské kariéře plně nevěnovala, ale jak se ukázalo, nevěnovala jsem se plně ani té pěvecké. Když je člověk kreativní, nemůže žádnou součást života odbývat jen napůl, protože se to pak projeví ve všem, co dělá. Nová práce mi přeřadila život na vyšší rychlost.

Za těch sedm let jsem osobnostně i profesně vyspěla. I mému bankovnímu kontu to prospělo. Mohla jsem si dovolit koupit si byt v Paříži a za to jsem nemohla být nic než absolutně vděčná.

A teď? Jak to bude, když tohle všechno pomine? Tady, v této firmě jsem měla určitý význam, záleželo na mně. A co mí kolegové a přátelé? Nedokázala jsem si ani představit, že je už nebudu každý den vídat. Po sedmi letech už to byla moje rodina.

Sestra mi říkala, ať se toho nebojím a nedělám si starosti. „To bude okay, Lee.“

„Já vím,“ vzdychla jsem, i když jsem byla hluboce přesvědčená, že to okay nebude.

Truchlila jsem už rovnou nad koncem, který ještě ani nenastal.

Christophe & Geoffrey

Vás s radostí zvou na svou svatbu

dne 17. května na radnici 11. arrondissementu

Černá obálka s ručně a krasopisně vyvedenou adresou skrývala oznámení svatby roku. Jedna moje známá z práce říká takovým událostem natěšováky, protože se na ně můžeme těšit. Potřebuje je podle ní každý, je to něco zajímavého nebo zábavného, na co se člověk může upnout, zvlášť pokud zrovna prochází nějakým těžkým obdobím. Poprvé se o natěšovácích zmínila, když byla moje máma v nemocnici. A můj a mámin společný natěšovák byl výlet do Paříže plánovaný na duben. Máma se dubna ani Paříže nedožila, ale natěšovák splnil svůj účel: držel ji nad vodou, když jí bylo zle.

Nejistota z té situace v práci sílila, jindy dobrá nálada byla teď proděravělá obavami. Lidé se shlukovali v kancelářích a mluvili šeptem. Nároky na výkon nás ochromovaly a vytlačovaly z práce všechnu radost.

Uprostřed toho všeho mi přišla mailem pozvánka na Geoffreyho a Christophovu svatbu. Natěšovák.

Nebylo to dlouho, co ve Francii povolili sňatky párů stejného pohlaví, a moji přátelé byli mezi prvními, kteří se rozhodli svůj šest let trvající vztah stvrdit oficiálně. Takže to bylo víc než jen svatba; byl to přímo kus historie.

Jakmile to začali plánovat, Geoffrey už nemluvil skoro o ničem jiném. Obřad se měl konat ve stylu dvacátých let, dokonce v černobílém, tedy černo-šedo-bílém provedení. Seznam hudby byl velkolepý. „Se připrav na tanec velký, Lízo.“

To oznámení jsem si připíchla na nástěnku nad počítačem, abych ho měla celé dny na očích. Paříž pro mě zase jednou byla světýlkem v temnotách.

Mairie neboli „radnice“ jedenáctého arrondissementu se nachází zhruba v jeho středu, na náměstí Léona Bluma. Každý z dvaceti pařížských okrsků má vlastní radnici; nejčastěji je to honosná vila nebo zámeček z osmnáctého či devatenáctého století. A lidé si většinu záležitostí, včetně sňatků, vyřizují právě na těchto radnicích, podle bydliště, ne na hlavní radnici Hôtel de Ville.

Ta svatba byla vzhledem ke stylu, který si pánové zvolili, spíš filmová produkce, než společenský obřad. Bylo jasné, že nemůžu jen tak vyštrachat některé svoje starší koktejlky a jít. Tohle bude vyžadovat důkladný plán. Začala jsem nakupovat hned, jak jsem to oznámení dostala.

Jako doprovod jsem měla mít Yanna, jednoho z našich společných přátel, věčně vyparáděného šviháka se slabostí pro dovednosti anglických krejčích. Laťka tedy byla díky němu docela vysoko. Začali jsme spolu diskutovat o vhodném oblečení měsíc před tou událostí. Měly by naše šaty navzájem ladit? Jak moc bychom se měli dobově stylizovat? E-maily s nápady lítaly sem a tam; předváděla jsem Yannovi různé modely na videochatu, aby mohl hned reagovat palcem nahoru nebo dolů. Bylo to bezvadné odreagování od starostí se zaměstnáním a já jsem se do toho úplně ponořila.

Když nadešel ten slavný den, ukázalo se, že ani jeden z nás se těch dvacátých let moc nedržel, ale aspoň barevný rámec jsme splňovali. No, skoro splňovali: Yann měl šedý tvídový oblek s úzkými kalhotami a hnědé střevíce a já širokou černou sukni po kotníky a odvážný černobíle vodorovně pruhovaný crop top bez ramínek. Vypadala jsem spíš jako tanečnice flamenka než jako svatební host, ale slušelo nám to náramně, když jsme spolu kráčeli pod blankytně modrou oblohou k mairie. Lidé ze skrovných kavárniček na Voltairově boulevardu se za námi otáčeli. Možná to bylo v těchto končinách města trochu de trop, silné kafe, ale byla to přece svatba roku, ne?

Hosté se hemžili před radnicí, všichni černo-bílo-šedí, v apartních slamáčcích, čelenkách s flitry, pumpkách i dvoubarevných polobotkách, jako by se právě rozprchli do současného světa ze záběru starého němého filmu.

Když dorazili snoubenci, šli jsme všichni dovnitř. Naše hlasy se rozléhaly v ohromném vstupním prostoru i na mramorovém schodišti do obřadní síně. Vypadala spíš jako slavnostní sál někde ve Versailles než v jedné z mnoha obvodních radnic. Byla obložená mahagonem a strop s malbou s optickými klamy byl aspoň třicet stop vysoko. Kdekdo se užasle rozhlížel po té majestátné nádheře.

Obřad sám trval pouhých patnáct minut, sakumprásk, od přivítání svatebčanů až po podpis oddacího listu. Kapesníček, který jsem pro jistotu svírala v dlani, ani nedostal příležitost.

Tohle stejně nebyl den na žádné slzy.

Po obřadu jsme se všichni prošli pěšky od radnice k Geoffreymu a Christophovi domů na goûter, což jsou takové chuťovky, které se podávaly k nealko punči. Ukázalo se, že Geoffrey to s tou stylovou svatbou vzal ještě o něco víc z gruntu. Ti dva totiž proměnili celý byt v umělecký ateliér z doby před sto lety; nechyběla tu ani stěna s dobovou draperií, před kterou jsme se všichni hromadně i po skupinkách fotili s různými rekvizitami z les années vingt. Na zdech visely obrazy a fotografie hvězd němých filmů a Geoffreyho vlastní kresby inspirované tou epochou. Obvyklý obsah polic v knihovně byl pryč a místo něj se tam skvěly všelijaké starožitnosti a antikvariátní knihy a magazíny. Dokonce i hudba nám hrála z prastaré Victroly. Jestli nás viděl někdo přes dvůr z protějších oken, musel si myslet, že jsme tu uvízli v nějaké časové smyčce, která se točí kolem dokola už desítky let.

V tom nevelkém bytě bylo narváno, postávalo se i na chodbě a hlasy i energie se nesly ještě dál. Byla jsem uprostřed toho dění, ale jaksi nepřítomná. Za úsměvem na tváři se má mysl vraštila úvahami nad mou pracovní budoucností, a já jsem si připadala velice zranitelná. Nadměrné množství euforie mě zahlcovalo, a ta hojnost ostře kontrastovala s každodenní skleslostí, kterou jsem se ještě včera prokousávala v práci. Místo abych se účastnila veselí kolem sebe, raději jsem sbírala prázdné šálky a talířky, doplňovala občerstvení na podnosy a dolévala hostům drinky. Nemohla jsem se své nenálady zbavit, nevěděla jsem jak.

Stačilo mi v té chvíli, že se baví všichni kolem. Sama jsem se jen tu a tam té rozjařené atmosféry nadechla.

Večeře, le dîner, se konala v bytě jednoho z přátel v devátém arrondissementu, takže jsme se všichni, padesát lidí, projeli kousek metrem. Obsadili jsme jeden celý vagón. Ostatní spolucestující se po nás otáčeli a tiše tu podívanou komentovali, tady v černobílé tlačenici už jsem jen těžko mohla k téhle partě nepatřit.

„Prosím, mesdames et messieurs,“ spustila jedna družička ke spolucestujícím, sotva jsme se rozjeli, „je-li vám libo, připojte se k naší gratulaci ke svatbě našich zde přítomných přátel, Geoffreyho a Christophea.“

Vagónem se rozlehl potlesk.

Až mi z toho naskočila husí kůže. Dojetím. Tohle bylo na hony vzdálené přemrštěným plesovým formalitám, na jaké jsem byla zvyklá, tohle bylo velmi osobní a skutečné – sdílela to s námi celá místní komunita.

Dojeli jsme na naši zastávku a místo automatického hlášení se v reproduktoru ozval hlas průvodčího: „Zastávka Bonne Nouvelle. Zdravíme šťastné novomanžele, kteří nyní vystupují.“ A když se souprava rozjížděla, dolehlo k nám na nástupiště trojité zatroubení.

Smáli jsme se, kynuli jsme jako šlechta odjíždějícímu vlaku a lidé z něj nám taky mávali a jejich usměvavé tváře zaplnily všechna okýnka. V New Yorku něco zcela nepředstavitelného. V New Yorku se totiž automatické hlášení v metru přeruší jedině tehdy, když průvodčí chce někoho sprdnout za to, že blokuje zavření dveří.

Náš průvod se natřásal městem k bytu přátel, kde se měla pořádat slavnostní večeře. Vždycky, když jsme procházeli kolem nějaké kavárny nebo obchodu, vyhrnuli se ven lidé a tleskali a smáli se a vykřikovali vstříc našemu svatebnímu průvodu „Felicitations!“, „Blahopřejeme!“.

Občasný doušek té radostné atmosféry už mi přestával stačit. Vdechovala jsem ji už z plných plic a plnila si jí duši. Co je mi teď po tom, co se děje v práci? Nehodlám už nic víc z dnešního dne promeškat jen kvůli jiným obavám.

I večeře byla v osobním duchu, jídlo a občerstvení podomácku nachystal Geoffrey. Byt jeho kamarádů byl v nejvyšším poschodí a patřila k němu terasa s výhledem na okolní střechy. Když jsme sem přišli, svítilo ještě slunce, a když zapadalo, nálada už byla taková klubová a taneční, vlnili jsme se, podupávali až do umdlení, a pak jsme zpocení a utahaní posedávali na terase pod hvězdami.

„Ty moje Lízo,“ sesunul se Geoffrey do křesílka vedle mě. „Jsi spokojená?“

„Moc,“ ujistila jsem ho. Hrozně moc.

Strašně ráda bych tenhle den sevřela do dlaní a odvezla si ho s sebou do New Yorku, kde mi podobná nálada náramně chyběla.

Nebo bych snad měla zůstat tady, kde jsem šťastnější?

První vlna propouštění mě minula a mně se trochu ulevilo, že se se mnou počítá i dál, jenže naše firma už stejně nebyla to, co dřív. Většina šéfů jednotlivých oddělení, od marketingového až po obchodní, byla už pryč. Najeli jsme na úsporná opatření: pracovali jsme víc a bylo nás na to míň.

Nebyli jsme jediní. Celý nakladatelsko–vydavatelský průmysl jako by se hroutil do sebe, a já už jsem si vůbec nebyla jistá, že chci v téhle práci vydržet až do smrti.

Na té svatbě v Paříži se mi najednou před očima mihl záblesk spokojenějšího života, a to mě přimělo zkusit si představit něco takového i pro sebe. Mohla bych si vybudovat novou kariéru jako autorka článků nebo se stát třeba marketingovou konzultantkou – prostě dělat něco, co by mi umožnilo trávit víc času tady.

Dokázala bych ale odejít ode všeho, co znám, i když mi to už nedělá radost? Kdybych to dokázala, stalo by se to poprvé v mém životě.

Před několika měsíci mi kamarádka doporučovala poradkyni pro osobnostní rozvoj, která by mi prý pomohla zbavit se strachu, ale já jsem jí nezavolala. Říkala jsem si pořád, že to zvládnu sama, nebo že něco přijde samo. Jenže nepřišlo, a spíš se to všechno jen zhoršovalo. Až když už jsem byla doslova zahnaná do kouta vlastními obavami a bezmocí, požádala jsem konečně o pomocnou ruku a začala jsem k té poradkyni docházet každý týden.

Má role v zaměstnání se smrskla z dohledu nad skupinou šesti časopisů na vedení kreativního týmu pro jediný z nich. Vynahradili mi to rozšířením mého titulu z kreativní ředitelky na výkonnou ředitelku. Snažila jsem se, ostatně jako vždy, všechno využívat do posledního kousíčku, dělala jsem z drobků hodokvas a přesvědčovala jsem sama sebe, že bych měla být ráda, že aspoň tohle místo u stolu mám. Vždyť mi teď ostatně svěřili tu největší, nejprestižnější sekci, abych na ní zapracovala – a to už snad něco znamená, ne? A nebylo to ani nic hrozného, naopak, bylo docela osvobozující, že jsem se mohla soustředit jen na tu jednu sekci. Nápady mi v hlavě naskakovaly jeden za druhým a nechyběl mi ani elán a koncentrace na to, abych je byla schopná realizovat. Možná bych se měla snažit nějak to tu překlepat, dokud se příští rok v únoru nezačne zase investovat – nebo zůstat i déle, kdyby se to začalo skutečně zlepšovat.

Jenže sotva jsem se trochu vpravila do své nové role, zlomila se pode mnou i ta poslední větvička, na které jsem se ještě držela.

„Musím z vašeho týmu ubrat dva lidi,“ řekla mi nová zástupkyně šéfa marketingu s popelavou tváří.

Sesypala jsem se na židli naproti ní. Život v New Yorku se mi zmenšoval a zmenšoval a byl čím dál těžší. Po posledních dvou vlnách zeštíhlování podniku už nás i tak zbylo zoufale málo; dělali jsme na největším časopise, takže jsme měli nejvíc práce; byl to neutuchající proud požadavků na kreativitu a výkon. Čím dál víc jsme to prostě nestíhali. „Ale tahle práce se nedá děla jen se třemi lidmi. Mívala jsem jich na to patnáct.“

„Já vím,“ řekla. Pořád byla bledá jak stěna. „Já jsem jim to taky říkala.“ Ale bylo to dost jedno.

Přemítala jsem, kdo zbyde z našeho týmu. Direktor digitálního zpracování, direktor designu, direktor tisku a já. To je tedy fůra direktorů. Ale kdo bude dělat tu drobnou, zato každodenní práci? Reklamní e-maily, pozvánky klientům… to se snad ode mě čeká, že budu krom všech velkých strategických projektů, na které mě rozhodně potřebují, dělat i tohle? Jsem podle nich nějaká primadona? Nevděčnice?

Kvalita pracovního života mi vyšuměla přímo před očima a celé moje šťavnaté, zajímavé zaměstnání ztratilo poslední zbytky chuti. Teď se budu od rána do večera lopotit s otupujícími prkotinami jako na nekonečné výrobní lince. Ať jsem pro někoho klidně primadona, ale má kariéra se právě propadla o patnáct let zpátky.

A co tedy ta Paříž? Mé pravidelné střídmé dávky Paříže mě držely nad vodou, jenže s okleštěným pracovním týmem budu ráda, když se tam dostanu dvakrát do roka, tak jako jsem tam jezdila dřív, než jsem si pořídila ten byt.

Dokázala bych spolknout kdeco, ale takhle couvat? Tak to tedy fakt ne.

Přistihla jsem se, jak si kladu tu samou otázku, která mě napadala, když umřela máma: a co teď?

„PODEJTE VÝPOVĚĎ!“

Tohle řešení mi nabídla moje koučka, její e-mail to na mě vykřikoval velkými písmeny, když jsem jí napsala o nejnovějších změnách u mě v práci. Ten den dopoledne jsme měly schůzku, byla pro mě objevná, odhalila mi, jaký vliv na můj život mají emoce, které mě posouvají životem, ale v této době mě brzdí: strach a pocit provinění. A pak jsem si nadefinovala nový životní pohon: dopřávat si a prospívat. Byl to takový skoro extatický začátek dne, který pak šel hodně rychle do kopru.

Ta rada od koučky mě zaskočila. Na něco takového jsem nebyla vůbec připravená. Mohla bych se vzdát pravidelné výplaty? Ještě k tomu tučné, když už o tom tak přemýšlím?

Jistě, to propouštění je hrozné, ale podat výpověď? Snít o změně je jedna věc, ale doslova nutit ruku osudu, aby něco udělala? To je šílenství.

Takový krok budu muset prodebatovat s někým dalším, slyšet víc názorů. K velkým rozhodnutím se vždycky dopracovávám takhle, promluvím si s několika lidmi, než usoudím, kterým směrem se vydám. Je to sice únavné, ale já to potřebuju, a tenhle případ nebyla žádná výjimka. Za chvíli už jsem měla seznam poradců: svou sestru; Stevena, kamaráda a skorobratra už od dětství; bývalou šéfku v práci a jednu bývalou kolegyni. Všichni mě trpělivě vyslechli, ale nikdo mi opravdu neporadil, co dělat.

V tomhle bývala dobrá moje máma.

Měla jsem ale ještě v záloze Matthewa, také jednoho z dobrých přátel, s nímž jsem se znala už dlouhá léta, z doby, kdy jsem pracovala pro jistý dámský časopis, a on byl módní návrhář a měl svou vlastní značku. Matthew byl chytrý a znal mě jako svoje boty. Ten mi určitě poradí.

Pozval mě k sobě do ateliéru, a byl tam ještě jeden náš známý návrhář, Lapo, který zrovna pracoval na jednom projektu pro Matthewa. To mě potěšilo, protože snad neznám nikoho, kdo svoje názory projevuje otevřeněji než můj florentský kamarád Lapo – a dalo se spolehnout, že jeho rady budou taky praktické.

Poslouchali oba, když jsem jim vysvětlovala svou situaci, tak, jak jsem to udělala už šestkrát předtím: jak teď budeme muset dělat práci pro deset lidí ve čtyřech, ale zase mi slíbili, že budou najímat externí pracovníky, takže možná by se to dalo i zvládnout. A jak jsem tak mluvila, najednou ze mě vyletělo něco, co jsem si do té chvíle ani neuvědomila: „Já už jsem z toho docela unavená.“

A jakmile jsem si to připustila, sesypala jsem se. Byla jsem opravdu unavená. Přes rok už jsme všichni žili s hrozbou nad hlavou – reorganizace, propouštění, řeči o tom, že se firma bude prodávat, stres ze stresu samého. „Tak strašlivě unavená.“

„Sekni s tím sama,“ řekl Matthew, jen to tak věcně prohodil, jako by říkal, „Dej si sušenku.“

A rázem to tu bylo zas, tahle šílená rada. To jsem přece slyšet nechtěla. Co si o mně ti dva myslí? To mám jako fakt udělat takový obrovský odvážný krok? A co potom? „Ale to bych odešla od dost slušného korýtka.“ A od placeného zdravotního pojištění, od bonusů, od akcií. „Na to vůbec nejsem připravená.“

„Ale Liso, vždyť jsi úplně v pohodě! Peníze máš. Odstěhuj se do Paříže. Piš. Tvůj profil vyšel zrovna v posledním čísle New Yorku! Co víc bys ještě chtěla?“

Ty „peníze“ o kterých mluvil, byly moje úspory na důchod. Sedm let jsem si tuhle jistotu na stáří budovala. Nechtěla bych to přece rozházet. To by nebylo zodpovědné. „Ale já jsem spořílek, nerada utrácím.“

Matthew zavrtěl hlavou. „Máš peníze, za které si můžeš vybudovat novou kariéru. To je příležitost.“ A nadhodil, že bych si měla o svém strachu o peníze možná promluvit s psychoterapeutem. „Proč se tolik bojíš, že zchudneš?“

Protože jsem se těžce protloukala už dřív, když mi bylo kolem dvaceti, a byla to hrůza. Půjčovat si peníze na nájem, žít na úvěrech. Bylo to už dávno, ale na takovou zkušenost člověk jen tak nezapomene. V jednom roce jsem vydělala jen sedm tisíc dolarů. To mi bylo nejhůř.

A teď jsem se už patnáct let nemusela o peníze bát. Prostě mi jen přitékaly na účet a já jsem se mohla klidně soustředit na jiné věci. Opravdu bych se chtěla vzdát takové jistoty?

„Já myslím, že se nemáš o čem rozhodovat,“ zatrylkoval nakonec Lapo. No bezva, pomyslela jsem si. Můj praktický kamarád měl být hlasem rozumu.

„Taky bys mohla zítra umřít, a k čemu by ti ty peníze byly pak? Buď šťastná radši teď.“

Mohla bys zítra umřít. Lapo ten příměr použil proto, že jeho matka umírala na rakovinu a on si právě začínal bolestně uvědomovat, jak je život křehký a zranitelný, zrovna jako já tehdy, když umírala moje máma.

„Proč chceš v té práci zůstat?“ zeptal se Lapo. „Jaké k tomu máš důvody?“

Vypočítávala jsem svoje náklady: hypotéku, dva drahé skladovací prostory, kde jsem uložila věci po mámě a po tetě, platby za služby a údržbu ve dvou městech. Daně. A taky jsem si představila výraz mých lidí v práci. Jak by se tvářili, když by se dozvěděli, že opouštím loď a je v tom nechávám. Myslela jsem i na mámu, která byla tak hrdá na to, že mám zrovna tuhle práci, že u sebe nosila moje vizitky a ukazovala je přátelům.

Ty důvody se do jednoho týkaly strachu a pocitu provinění, byla to prastará brzda.

Můj život v New Yorku narazil na zeď, kdežto život v Paříži se dál rozvíjel. Paříž mi nabídla smysl života, který mi chyběl, když umřela máma. Všechno to ukazovalo jedním směrem.

Možná, že si zasloužíš něco víc.

Strávila jsem dlouhou dobu budováním základů pro novou fázi svého života, i když jsem si to vlastně neuvědomovala. Matthew má pravdu: měla bych se odstěhovat do Paříže a psát. Prostředky na to mám, příležitost taky. Jasně že nic není jisté, ale jestli to neudělám teď, tak kdy jindy?

Skoro přesně sedm let poté, co jsem zavolala své kamarádce a řekla jí, že beru ten neskutečný džob, co mi nabízí, jsem jí zavolala a zeptala se: „Co když budu v propouštění na řadě já?“

A podala jsem výpověď.

.

ČÁST 3

Strach a sebenenávist

v Paříži

12. kapitola

Žít svůj sen?

Tři kufry, dva laptopy, jedna velká taška – kolik toho člověk potřebuje, aby mohl dva měsíce prožívat „svůj sen“ v Paříži?

Poslala jsem kolegům v práci e-mail na rozloučenou a poděkování, připila jsem si s nimi na rozlučkovém večírku. Naposledy jsem se pokochala vyhlídkou na řeku Hudson ze své kanceláře v osmadvacátém poschodí a odešla jsem.

V koutě mého newyorského bytu se vršily krabice plné složek materiálů a projektů snad z každého časopisu, na kterém jsem kdy pracovala – bylo to moje kompletní pracovní portfolio, každý jednotlivý rok v branži v jedné krabici. Tohle všechno se se mnou stěhovalo ze zaměstnání do zaměstnání, ale tentokrát, přestože jsem vše velmi pečlivě zabalila a označila, přemýšlela jsem, jestli to vůbec ještě někdy otevřu.

To se vážně stěhuju nadobro?

V těch prvních dnech bez práce jsem se bytem jen potulovala. Oprášila jsem cosi v jednom koutě pokoje, uprostřed toho jsem se otočila a šla do jiného; začala jsem balit věci do Paříže a skončila u vyklízení šuplíku v kuchyni. Jednou jsem dokázala strávit půl hodiny srovnáváním hřbetů knih v policích v obýváku, aby vyhlížely pěkně uspořádaně.

Nezaměstnaná.

Nikdo mi najednou nevyplňoval čas svými požadavky, a já nevěděla, co dělat. Týdny se táhly a malátné tempo mého nového života mě dezorientovalo. Vymýšlela jsem si všelijaké pochůzky, plánovala si obědy, vymýšlela cokoli, co by zaplnilo můj náhle prázdný diář. Byla jsem zvyklá na šest schůzí denně, na překrývající se termíny, na stopadesát mailů v příchozí poště. Teď se život najednou zastavil.

Nezaměstnaná.

Měla jsem mít radost. Byla jsem volná, mohla začít žít život, který jsem si pro sebe vysnila.

Před mnoha lety na workshopu tvůrčího psaní jsem měla vytvořit životopis na obálku své imaginární knihy; bylo to takové cvičení představivosti. Už tehdy jsem věděla, že první, co o své budoucnosti napíšu, bude: „Lisa Anselmo, která žije střídavě v New Yorku a v Paříži…“ Zdálo se mi to tehdy nepravděpodobné, ale stejně jsem to tak napsala. A teď jsem to měla přímo v rukou.

Mé budoucí já se stalo tím přítomným.

Jenže já jsem stále ještě vězela ve svém minulém já. Když se přiblížilo datum mého odjezdu, zaplavil mě smutek při představě, že opouštím New York. Jako první dny po rozchodu s někým, když vám ten člověk najednou připadá jako ten nejúžasnější a nejkrásnější chlap pod sluncem, tak mi teď připadalo i tohle město. Právě začínalo léto, počasí bylo den co den mimořádně báječné. Venkovní zahrádky se plnily lidmi, parky ožívaly. V New Yorku to pro mě vždycky byla ta nejlepší část roku.

„Já ani nechci odjet,“ říkala jsem při čekání na taxík našemu vrátnému Carlovi a oči mi při tom vlhly. „Co to se mnou je?“

Mám přece konečně, co jsem chtěla, a najednou to nechci?

Nebyla jsem připravená udělat ten krok, pořád jsem ještě na něčem lpěla. Právě proto jsem asi s sebou do Paříže vláčela tři veliké kufry věcí.

Odpoutala jsem se od předchozího života, a teď jsem vlála ve větru, bez opěrného bodu, bez plánu, bez mapy.

Do letadla jsem ale nastoupila, i když s doběla zaťatými kotníky prstů, protože kupředu byl jediný směr, který jsem si povolila.

Paříž nebo nic.

Taxík vjel do Paříže přes Porte de Vincennes nedaleko mé čtvrti. Jakmile jsem zahlédla světla Castoramy a sloupy z osmnáctého století, které lemují Place de la Nation, rozbušilo se mi srdce. Jsem doma.

New York byl najednou jen vzpomínkou.

Řidič odbočil do naší ulice a já jsem výlohou zahlédla Michela, „mého“ caviste. Zamávala jsem mu, i když jsem věděla, že si mě nemohl všimnout. Mně to ale stejně připadalo, jako bych tím přivítala svůj pařížský život, jako by se tím nastartovalo všechno, co mělo doteď pauzu.

Měla jsem před sebou plných osm týdnů. Kdoví, co se za tu dobu může udát s mým oblíbeným prodavačem vína? Když se budeme celou tu dobu vídat a já budu nosit samé hezké letní věci, možná se nám to posune od nakupování vína k popíjení vína ve dvou, třeba na piknikové dece u Seiny – třeba nadlouho, třeba i navždy.

Osm týdnů. Vypracuju si denní rytmus, upevním vztahy s přáteli a známými, budu tady opravdu žít. Konečně. Teď už jen musím nějak dostat ty tři kufry, dva laptopy a tu velkou kabelu do druhého patra.

„Potřebujete s tím pomoct?“ zeptal se kdosi francouzsky.

V mezipatře nade mnou stál chlapík v pracovním oblečení pocákaném nějakou barvou. Za ním se vznášel oblak prachu ze sádrokartonu a z jednoho bytu se rozléhalo rázné bušení kladiva. Že by nový soused?

„Qui, merci,“ přikývla jsem. „Merci beaucoup.“ Ten člověk byl hotový anděl; i to jsem mu hned řekla.

On nad tím jen mávl rukou a pohybem rtů naznačil: pas de tout, není zač.

„Byla jste dlouho pryč?“ zeptal se zadýchaně cestou do patra se dvěma mými kufry naráz.

Vysvětlila jsem mu tou svojí verzí francouzštiny, že jsem naopak přijela, že jsem z New Yorku a tady se dlouho zdržím. „To víte, vezu si spoustu oblečení.“

„Vy jste z Ameriky?“ rozzářil se chlapík. „Tam já mám bratrance!“ Pak řekl cosi, co znělo jako „karolen d-zud“, ale po vteřince mi došlo, že má na mysli Jižní Karolínu. To bych tedy nečekala, že zrovna tenhle stát by mohl nějakého Francouze zaujmout.

„A on tam pracuje?“ chtěla jsem vědět.

„Ne, zamiloval si tamější pláže.“

Cože? Třeba v porovnání s jihem Francie? Na pobřeží Jižní Karolíny jsem byla, není to tam vysloveně špatné, ale i tak. Z mého pohledu a s mými plány na velezajímavý život ve Francii jsem si prostě nedokázala představit, že by někdo mohl dobrovolně vyměnit tenhle ráj třeba za Myrtle Beach. Jenže ona je tráva asi vždycky plus vert, zelenější, na autre côté, druhé straně plotu.

No ale co. Najednou tu byl člověk, který má příbuzné ve Státech, a objevil se právě ve chvíli, kdy jsem fakt potřebovala pomoct s těmi kufry. Všechno mi v Paříži od začátku hezky nahrávalo.

Zámek při odemykání cvakl velmi uspokojivě – zalila mě vlna radostného rozrušení. Zhluboka jsem se nadechla a otevřela dveře dokořán. Jsem doma.

A v tu ránu jsem se málem zalkla. Plíce jsem měla v okamžiku plné puchu jakési plesniviny, zatuchliny, nebo kdovíčeho. Že by odpady?

Mé tělo se ze všech sil snažilo vykašlat honem ty spory plísně, které jsem právě vdechla. A když se mu to nepodařilo, stáhlo mi průdušnici na průměr špendlíku.

Co to sakra je?

Nebylo to ale zas takové překvapení. Před několika měsíci jsem si všimla jakési vlhké skvrny na zdi koupelny, těsně nad podlahovou lištou. Můj řemeslník Aiden to ohlásil le syndic, správci budovy, a ten poslal instalatéra, aby se na to podíval. Instalatér v koupelně udělal díru do zdi, a zjišťoval, odkud ta voda jde. Nakonec to bylo ze sprchy v koupelně o patro výš. Jednoduché. Za chvíli bylo hotovo.

Fabien, který se v bytě občas zastavil, aby vybral poštu ze schránky, mi pak ovšem psal, že ta skvrna nezmizela, že je to naopak ještě o trochu horší, než když jsem to naposledy viděla já. „Je tam cítit vlhkost,“ napsal mi v e-mailu. „Není to moc příjemné.“

Že to není moc příjemné? Vždyť je to, jako by se mi odpadními trubkami valil do bytu nějaký smrdutý močál. Otevřela jsem honem obě okna dokořán a ze skříně jsem vytáhla i ventilátor, aby sem nahnal čerstvý vzduch rychleji.

Normálně bych začala vybalovat věci a zabydlovat se tu, ale ten puch se nedal vydržet. Vyrazila jsem radši do obchodu a nakoupila zásoby parfémovaných svíček, vonných tyčinek a desinfekčních sprejů – naházela jsem do košíku snad všechno, co slibovalo aspoň trochu příjemný efekt.

V oblacích sladké vůně ze svíček promíchané s čerstvým vzduchem zvenčí jsem pak na chvíli podlehla dojmu, že tak za hodinku bude po problému. Stejně je to nejspíš jenom pach ze zbytkové vlhkosti, jak byl ten byt poslední dva měsíce zavřený. A i když skvrna na zdi mokvala pořád, nedělala jsem si z toho hlavu, protože Aiden mi už předtím řekl, že to může i po opravě nějakou dobu trvat, než zdivo vyschne. „To se spraví jako nic,“ řekl tehdy.

A tak jsem vybalila svoje tři kufry, rozjela oba laptopy a vytahala věci z tašky. Hurá do života v Paříži!

Když jsem věšela poslední svršky do skříně, objevila se u mých dveří, otevřených do chodby kvůli lepšímu větrání, hezká žena, od pohledu Severoafričanka, s barevným turbanem na hlavě a představila se jako ta nájemnice z bytu nade mnou. Potom se bez ptaní a energicky vydala podívat se na to, co její zatékající sprchový kout způsobil.

„Ale bóže, to nic néni,“ zazubila se pak zeširoka. Mais, c’est rien!

Nic? Copak nevidí, jak je to velké a jak mokré? Předvedla jsem jí názorně, jak se už posouvací dveře do koupelny ani neposouvají.

„No a já se kvůli tomu nemůžu sprchovat,“ ona na to. „To je hrůza. Oni to místo zalepili kusem igelitu a já se smím oplachovat jen hrnkem vody.“

Tak moment – rozuměla jsem dobře? „Ono to není opravené?“ Pas réparée?

„No to víte, že né,“ zatrylkovala ona pořád s úsměvem. „A vy tenhle byt vlastníte?“

Zmateně jsem přikývla. Jak je možné, že to nespravili?

„Vy jste fakt majitelka? To je síla. Tak mladinká!“

Popošla až do obýváku a rozhlížela se kolem sebe.

„Máte to tu krásné. I tu zeď jste zbourala, to se mi moc líbí!“

Poděkovala jsem jí za pochvalu, ujistila ji, že zas tak „mladinká“ nejsem, a zdvořile jsem ji manévrovala zpátky k tomu problému ve zdi. Jednak jsem neměla náladu na sousedské lichotky a navíc jsem byla tou situací tak zaujatá, že jsem stejně to její místní bleblebléé nestíhala pochytit.

Zeptala jsem se jí svou primitivní francouzštinou, proč po takové době ta závada pořád ještě není odstraněná. Bylo to už pět měsíců, co jsem o tom správci dala vědět.

Ta dáma jen pokrčila rameny a pořád se usmívala. „Ale to je přece ve Francii normální!“

To má být normální, zničit někomu kvůli troše odpadní vody jeho majetek? V New Yorku to tedy takhle nefunguje. Když mi někde začne zatékat, správce, který je zodpovědný za ochranu mé investice, pošle opraváře hned druhý den a problém se vyřeší. Není to nic složitého.

A tahle závada nám způsobuje potíže oběma, tak proč to mé sousedce nevadí tak jako mně?

„No nic, ráda jsem vás poznala,“ řekla najednou ona a zamířila ven. „Přijdete ke mně někdy na večeři, na kuskus, co říkáte?“

„Ráda, děkuji za pozvání.“ Kdyby to bylo před půl rokem, hned bych si s ní domluvila datum, ale teď jsem dokázala myslet jen na to, že jakmile sousedka zmizí, natřískám rychle e-mail správci.

Ti lidi vůbec netuší, s kým mají co do činění, říkala jsem si v duchu. Teď, když tu bydlím, tak jim ukážu, jak rychle to může šlapat. Říká se, že Francouzi jsou pomalí, no ale teď tu mají mě. A já jsem léta pracovala v redakci týdeníku, takže dobře vím, co znamená slovo tempo. Jedem, jedem, lidi!

Čekala mě ovšem první lekce toho, jak to chodí ve Francii.

Správce mi na e-mail odpověděl a velmi zdvořile, až téměř soucitně, mi sdělil, že by moc rádi pomohli, jenže vzhledem k tomu, kudy do zdi zatéká, je zodpovědnost za nápravu plně v rukou majitelky té závadné sprchy. A že ji mám kontaktovat a požadovat řešení po ní.

Udělala jsem to. „Kdepak, to já ne,“ zareagovala majitelka a přehodila horký brambor zpátky správci budovy.

Copak to snad není jen jednoduchá oprava? Kolik to může stát, proboha? Nanejvýš tak pětistovku?

To snad musí být nějaké nedorozumění. Byla jsem přesvědčená, že to zařídím sama. Zavolala jsem Sarah, své odbornici na nemovitosti, která zprostředkovala koupi mého bytu a dál mi pomáhala vyřizovat všechno, co s tím souviselo. A ukázalo se, že její agentura se zaměřuje právě na zahraniční majitele nemovitostí – to byla určitě další věc, kterou pro mě zařídila odkudsi ze záhrobí máma, přísahala bych na to. Agentura, v níž pracovala Sarah, se mi postarala o veškeré spotřebiče, našla mi řemeslníky i architekta a zařídila pojištění nemovitosti i domácnosti, což, jak se zdálo, bude právě teď zapotřebí.

„Strašně nerada vám to říkám,“ uslyšela jsem nicméně od Sarah v telefonu poté, co si vyslechla můj příběh, „ale tohle je asi to nejhorší, co se mohlo stát.“

Šálí mě sluch? To nejhorší?

„Je mi to líto,“ pokračovala Sarah, „ale budete si muset najmout advokáta. Jedině tak předejdete letitému sporu.“

Letitému?

Vždycky jsem se ze všeho nejvíc bála požáru. Kdo by čekal, že mi domov zničí trocha vody?

Sarah mi vysvětlila, že advokát zařídí, aby celou záležitost urovnal soudní znalec, a pak se mohla provést oprava. Bez soudu to žádná strana nebude chtít opravit, protože jakmile by to udělali, mlčky by vlastně přiznali, že nesou odpovědnost za škodu na mém bytě.

Proč jsem si jenom kupovala nemovitost v Paříži? Francouzsky pořádně neumím; vždyť já bych asi ani nedokázala zavolat do pojišťovny? Všichni mě tu bez problému zadupou.

Svírala jsem ten telefon, jako bych ho chtěla rozdrtit. Zavolejte advokátovi. To je to nejhorší, co se mi mohlo stát. To snad není pravda. To se nemůže dít, ne mně, ne teď. Ti hrozní Francouzi se mě snaží z mého milovaného hnízdečka vyplavit. Jako kdybych sem nepatřila.

Sarah mi poskytla jméno a telefonní číslo svého právníka a radila mi, ať mu zavolám hned. Čas v tom hrál velkou roli, protože na dveře už klepaly srpnové prázdniny a v tu dobu všichni zmizí na tři neděle nebo i na déle. „Rozjeďte to teď a snad se pak v září dočkáte řešení.“

Přijela jsem do Paříže vysedávat po kavárnách a psát knihu. Tak s tím se můžu rozloučit. No, chtěla jsem zažít skutečnou Paříž. Jenom jsem nějak nečekala, že hned první týden jí dostanu dávku, jaká by mi bohatě stačila na zbytek života.

• • •

„Quel putain de bordel de merde!“

Ta slova výstižně vyjadřovala stav mého bytu. A také to bylo první, co vyletělo z úst Christophovi, když přišli s Geoffreym a Fabienem na návštěvu a on poprvé uviděl tu bublající skvrnu.

Quel putain de bordel de merde je jeden z těch nepřeložitelných obratů, které když se člověk naučí, bude si jich postupně víc a víc cenit, protože spojují dokonale vyvážené porce vulgarity, emocí i poezie. Takhle to umějí snad jen Francouzi.

Putain, tedy „kurva“ je slovo, které je slyšet opravdu často, i ve výrazech, kde my řekneme jen „krucinál“, „ty vole“, nebo něco malinko ostřejšího. Putain, to je ale kosa! Zase to, putain, nestartuje! Putain, tos měl vidět!

Bordel je, jak víme, „nevěstinec“. A quel bordel je právě ten výraz pro nepořádek, pro „velký nepořádek“, větší než binec. No prostě veliký bordel. Nedozírný, jako celý vesmír. To je tak francouzské, mais non?

Christophe to tedy přesně vystihl. To tedy je kurva bordel, do prdele.

„Ach, Lízo,“ přidal se Geoffrey. „Co budeš dělat? Nám když zatékalo do kuchyně, tak jsme to řešili celý rok.“

Rok? Takže Sarah nekecala.

Fabien se zhluboka nadechl, hned jak vešel do bytu. „Holka zlatá! Ale ten vzduch je lepší, mnohem lepší!“ Hladil mě po zádech jako by se bál, že mě to Christophovo drsné vyhodnocení situace mohlo neúměrně rozrušit. „Opravdu!“

Fabien se sám od sebe ujal role správce mého bytu, každý týden to sem přišel zkontrolovat a vybrat poštu ze schránky. Když mi začal i uklízet a prát, začala jsem to brát vážně. Proč by z toho neměly mít prospěch obě strany? Seznámili jsme se prostřednictvím Geoffreyho a ústředním tématem byly boty – křiklavě neonově oranžové tenisky. Znali jsme se v té chvíli asi tak půl hodinky. On mě tehdy doprovázel na metro a cestou se najednou prudce zastavil u výlohy s obuví, couvl dva kroky zpátky, rozhodil dramaticky ruce a doslova zapištěl nadšením. Byla to láska na první pohled. Jeho láska k těm teniskám a moje k němu. Nosil je od té doby ustavičně. Ani dnešní večer nebyl žádná výjimka.

„A bylo jinak všechno v pořádku, když jsi přijela?“ ptal se mě teď.

„Bylo, zlato, všechno jako ze škatulky. Až na ten puch.“

„To je ale hnus!“ Fabien to řekl anglicky – shit – a vyslovil to jako „sheet“, ale neměl na mysli prostěradlo, ani nic podobného, měl na mysli bordel de merde. A bylo to tak, ale díky tomu, že tu se mnou teď byli přátelé, má beznaděj slábla. Jejich energie jako by mě tahala z bahna a nadnášela mě.

Rozložili jsme na stůl obvyklou přemíru jídla.

Sýry, které mám nejradši: tvrdý Cantal a krémový St. Félicien. Samozřejmě jsem měla i obložený talíř se šunkou – jambon, suchou klobáskou a paštikou. A spoustu vína a pečiva. S jídlem pro Fabiena to nebylo lehké. Nejen, že je vegetarián, ale navíc má taky alergii na čokoládu a na sýr. A taky nepije víno. Jak tenhle člověk vydrží žít ve Francii, to prostě nechápu. Většinou pro něj připravuji crudités – zeleninový talíř s dipem, a svůj „slavnostní“ čekankovo-hruškový salát – je ale jen takzvaně slavnostní, protože ho dělám v jednom kuse.

Uvědomovala jsem si, že vždycky když přátele pozvu k sobě, mám tendenci nabízet stejná jídla, jen tu a tam s malou obměnou. A někdy jsem si tak trochu dělala starosti, že moje kamarády už musí ten nedostatek fantazie unavovat. Možná si o tom píšou esemesky.

Líza dnes pořádá ten večírek. Jdeš?

Jasně. Čekankový salát jsem odminula neměl.

Ví ona vůbec, že sýrů tu máme stovky různých druhů? Zase koupila Cantal.

Možná to byl u mě spíš jen nedostatek sebedůvěry. Kamarádi u mě vždycky vypadali spokojení, všechno, co jsem nabídla, jim chutnalo, pokaždé. A když jsme byli u někoho z nich, bylo to podobné, taky jednoduché věci. Nikdo nevařil složitá jídla; málokdo měl vůbec pečicí troubu, většina dokonce jen mikrovlnku s grilem. Často jsme měli nějaký salát nebo dip, něco sladkého z místní patisserie, třeba tarte tatin, obrácený jablečný koláč s crème fraîche, zakysanou smetanou. Na každém cocktail dinatoire se krom obvyklého pečiva a sýra taky vždycky objevilo něco pro mě nečekaného. Například jsou tu hodně oblíbené falešné krabí tyčinky, a taky ovocný džus, ze všech nejvíc grapefruitový a jahodový. Vždycky jsem myslela na to, abych tohle všechno měla nakoupené, ale popíjet ovocný džus k sýru? To teda fakt nemusím, aťsi je to francouzské, jak chce.

To hlavní ale nebylo jídlo samo o sobě, to hlavní bylo vychutnávat si jídlo společně s ostatními. Jídlo bylo spíš záminkou se sejít, a ať už člověk připravil cokoli, hosté byli vděční za místo u stolu, protože hostitel je tím zval do svého života.

Říkala jsem tomu francouzská trojice: příbuzní, přátelé a pochoutky. Tohle jednoduché potěšení se v Paříži jakoby znásobovalo, a na mě to pokaždé působilo jako hojivá mast, když jsem přijela na návštěvu. Myslela jsem si, že je to tím, že jsem tu na dovolené, daleko od každodenních problémů, jenže tentokrát jsem měla na krku velký problém s tou mokrou zdí, a přesto to zabralo zase. Díky přátelům kolem stolu mi zas všechno připadalo normální.

Když jsem ale pochopila, jak složité je nechat si opravit takovou hloupost, cítila jsem na jazyku lehkou pachuť toho, jak těžký může být život v Paříži. Nikdo z mých přátel to tu neměl lehké; vždycky se zuby nehty snažili, aby jim všechno klapalo, a frustrovalo je jejich povolání, ze kterého nebylo úniku, protože vězeli v systému, který člověku po dvacítce už nedává moc prostoru pro kariérní změny. Ale když jsme se sešli, bez ohledu na to, jak to mají v životě těžké, ekonomicky nebo jakkoliv jinak, jejich schopnost bavit se a radovat neměla hranice. A byla nakažlivá.

I dnes jsme tedy seděli u stolu, mazali sýr a fíkový džem na křupavé bagety a dolévali sklenky. Konverzace nebyla nijak hlubokomyslná, mluvili jsme o nedávném koncertu v Rexu, o současné krizi u Fabiena v práci nebo o Geoffreyho nové výstavě – a mně se ta vznikající lehkost bytí moc líbila. Ostatně, vždyť to byl můj večírek na přivítanou.

Když jsem tu seděla a jedla a sledovala, jak mí přátelé vymetají talíře, dodávalo to smysl mému bydlení tady, mému bytu jako zdroji radosti a potěšení.

„Je to fakt blbé,“ říkal zrovna Geoffrey francouzsky, „s tím putain mokrým flekem. Protože tady to bydlení je jinak naprosto skvělý.“

Probudila jsem se ráno s bolením zubů. Všech. Bolely mě od toho, jak jsem měla ucpané dutiny. A pálilo mě v očích i v uších.

Ježiši. Plíseň.

Ze všech alergií v dětství jsem dřív nebo později vyrostla, jen z té na plísně ne. Jedna mikroskopická spora mi v těle dokáže nastartovat zběsilou rychlovýrobu histaminu a já kašlu, slzím a kýchám jako o život. Snažím se samozřejmě zatuchlým prostorám vyhýbat, jenže tady teď mám bydlet.

Moje dokonalé pařížské hnízdečko celé zamořené plísní.

Odpotácela jsem se do koupelny pro něco na bolení hlavy. Vyděsil mě pohled do zrcadla: oči jsem měla rudé a tak opuchlé, že jedno jsem měla menší než druhé a sotva jsem mžourala. Je tohle fakt skutečnost? Nebo už mám z té plísně i halucinace?

Namočila jsem ručník ve studené vodě a připlácla si ho na obličej, ale věděla jsem, že na tenhle problém to stačit nebude.

Ani všechny voňavé svíčky světa nemohly zamaskovat holou pravdu. Spodní část zdi u dveří z bytu byla mokrá a pokřivená a parkety kolem nasáklé vlhkostí. A to všechno dohromady tvořilo dokonalou Petriho misku pro pěstování plísňových kultur.

To, že je nebylo na první pohled vidět, jim ještě dodávalo na hrozivosti. Představovala jsem si, jak pod parketami bují hustý huňatý koberec spory produkujících organismů a rozlézá se do provlhlých stěn všude kolem mě a já začínám sípat…

Přestala to být otázka kosmetických úprav mokré zdi. Byt bylo třeba řádně vysušit a plíseň zlikvidovat. Tušila jsem, co to bude vyžadovat: přijdou dělníci s kladivy a majzlíky, vytlučou mi do zdí díry. Vytrhají kus podlahy a zničí při tom i mou modrou kuchyňskou linku – a já tu pak zůstanu trčet zase uprostřed stavebního bince. Sotva jsem to tu zabydlela, a bude se to muset rozbít znovu.

Ale na to všechno dojde až poté, co někdo vyřeší ten problém se zatékáním. A jak dlouho to potrvá? A jak se to do té doby ještě zhorší? Bydlení mých snů se hroutilo jako domeček z karet a já jsem tomu nemohla nijak pomoci.

Chtěla jsem se nadechnout, ale hruď jsem měla sevřenou jako ve svěráku. Začínaly mě brnět ruce. Dělalo se mi nevolno a mdlo. Mám snad infarkt?

Kdepak, věděla jsem, co mi je. Nestalo se mi to poprvé.

Vzpomněla jsem si na tu dobu, když byla máma už pár týdnů v nemocnici – přesněji řečeno, nejdřív v nemocnici, pak v rehabilitačním zařízení, a pak zase v nemocnici. Měla za sebou operaci ledvin a operaci kyčle. A pak ležela na kardiologii, protože prodělala selhání srdce.

Stáli jsme tehdy se sestrou a mým kamarádem z dětství Stevenem na chodbě před jejím pokojem a mně se začalo dělat nějak divně – nebylo to nic konkrétního, jen mi nebylo dobře, jako kdyby mnou najednou profukoval studený protivný průvan. Začal se mi svírat hrudník, někde nad srdcem mě bolestivě bodalo a píchalo mě i v bocích. A ruce mě brněly. A nemohla jsem dýchat.

„Co je ti?“ polekala se tehdy Maria. „Ty jsi bledá jak stěna.“

„Já nevím.“ Zkusila jsem jí to popsat. „Je mi prostě divně,“ dodala jsem.

„Myslíš, že srdce?“ zeptal se Steven. Zastavil jednu sestřičku, která šla zrovna kolem, ale ta mu řekla, že by mě museli nejdřív přijmout na pohotovosti, i když jsme byli právě na oddělení kardiologie.

„To přejde,“ snažila jsem se přesvědčit ty dva, ale i sebe. Přece tu neumřu na infarkt, když v nemocnici je máma. To už by bylo na jednu rodinu trochu moc tragédií naráz.

„Ty mě lekáš,“ řekla ustaraně Maria. „Zažíváš asi moc velký stres! Je ho až příliš.“

Odvedli mě do předpokoje k máminu pokoji, a posadili mě na židli. A stáli nade mnou s výrazem plným obav.

Podlaha se pode mnou kamsi ujížděla. Natáhla jsem ruce před sebe a zachytila se poutek na sestřiných džínách a přitáhla jsem si ji k sobě. Pořád jsem nemohla popadnout dech, hruď se mi dál svírala.

Zvrátila jsem hlavu dozadu a znovu se zkoušela nadechnout. Při výdechu jsem se po celém těle třásla jak osika, a má sestra se třásla se mnou, jak jsem se jí pořád držela. Rozpadala jsem se. Umírala jsem přímo v tom pitomém špitále.

„Co to se mnou je?“ sípala jsem v záchvatu paniky.

Až při dalším pokusu o nádech jsem si uvědomila, že vzlykám.

Čím víc jsem vzlykala, tím víc se mi ulevovalo. Brnění v rukou mizelo a bolest v hrudi ustupovala.

Vzdorovala jsem tomu dny, týdny, držela jsem se kvůli mámě. A moje tělo se pak už muselo nějak projevit – bolestí.

A tak jsem se dozvěděla o somatizaci: když emoce způsobují fyzické potíže. A následně jsem se rovněž poučila o tom, jaké zázraky dokážou anxiolytika, léky proti úzkosti a napětí.

Bylo by super, kdybych měla pár těch kouzelných pilulek teď, když jsem tu stála uprostřed plísní zamořeného prostoru, jenž byl mým pařížským domovem.

Sundala jsem si obklad z obličeje a zahleděla se znova na tu oteklou tvář. Všechno kolem bylo pocákané vodou – umyvadlo i podlaha. To se mi povedlo kvůli tomu obkladu. Jsem neopatrná.

Zoufalá.

Hodila jsem ten ručník na zem a nohou setřela loužičky na podlaze.

Skvrny od vodního kamene na vodovodní baterii vzdorovaly, ať jsem je drhla, jak jsem chtěla. Až když jsem na to vzala drsnější houbu, podařilo se mi je po chvíli sedřít, a tak se i celé umyvadlo konečně lesklo jako v den, kdy ho Aiden vybalil z krabice.

Dobrý. Lepší.

Ale co ten prach na poličkách? No to je děs. Tady měla houba snadnou práci.

Zaschlé stružky na kachličkách si taky koledovaly. To je od toho, jak vždycky po sprchování voda ještě chvilku kape. A na bílém obkladu je to fakt vidět. Popadla jsem stupátko a vyleštila komplet sprchový kout. I se stropem.

A když už jsem tak stála o něco výš, setřela jsem taky prach na nástěnném svítidle a na skříňce. Jak to, že jsem si toho doteď nevšimla?

Takhle je to mnohem lepší. Čistší. Skoro úplně.

Na bílé podlaze se válelo pár mých dlouhých vlasů. Popadla jsem z úklidové skříňky mop a pryč s nimi. A plynule jsem s mopem pokračovala do předsíně, kuchyně i obýváku. Otřela jsem zrovna i podlahové lišty, pár prachových chomáčků tam věru bylo.

Vykartáčovala jsem taky skvrnu z koberečku u stolku.

A povysávala prach ze závěsů.

A jako poslední věc jsem posunula stůl přesně doprostřed vzdálenosti mezi linkou a oknem. A přesně doprostřed stolu postavila vázu.

Teď bylo všechno perfektní.

Až na to, že nebylo.

9:30 ráno, 16. arrondissement.

Strohá modernistická fasáda budovy ze třicátých let jménem Palais de Chaillot vévodila celému náměstí a panovačně shlížela i na mě, když jsem vystoupila na Trocadéru z metra.

Celá tahle čtvrť je nehorázně bohatá a tak nějak zkostnatělá. Pokaždé se tu cítím poníženě – možná je to těmi neuvěřitelně štíhlými ženami, co tu vždycky proplouvají všude kolem v minimalistických splývavých šatičkách a s birkinkou přes rameno.

Jezdila jsem sem opravdu jen málokdy, tak nanejvýš do banky nebo do některého zdejšího muzea. Stejně je to tu víc obytná zóna, než cokoliv jiného, ulice jsou jen řady starodávných bělostných budov a jen tu a tam nějaký obchod. Když má člověk na nákupy personál, k čemu by mu byl krámek na rohu?

Le Seizième zkrátka nebylo nic pro mě, stejně jako třeba Upper East Side na Manhattanu.

Odbočila jsem z Place du Trocadéro na široký boulevard a mrkla jsem na adresu, napsanou narychlo na kus papíru. Než jsem zase zvedla hlavu, byla jsem přímo před budovou, kterou jsem hledala. Impozantní vysokánské kované dveře nenechávaly žádného příchozího na pochybách, jak jsou obyvatelé této stavby důležití.

Jdeš na schůzku s advokátem – tady, v Paříži, běželo mi hlavou, a nebylo mi tak docela jasné, jestli je to víc zlý sen nebo dobrodružství.

Ty masivní dveře jsem otevřela jen s velkou námahou, jakoby mi i ony dávaly najevo, že si musím vstup do haly zasloužit. Byla celá mramorová – stěny bílé, podlaha černá. I rozlehlé schodiště bylo z mramoru. Přepychový rudý běhoun tlumil mé kroky do patra, abych ani v nejmenším nevyrušovala při žádném z těch veledůležitých právnických procesů, které se odehrávaly za jednotlivými, deset stop vysokými dveřmi s nablýskanými bronzovými plaketkami s nápisem AVOCAT À LA COUR – „právník soudního dvora“.

To je záměr, abych se jako klientka cítila jako v nepřátelském území?

Když jsem byla naposledy u advokáta, řešily jsme se sestrou majetek po mámě. Možná proto jsem teď měla žaludek jako na vodě.

Asistentka mého právníka mě zdvořile pozdravila a vybídla mě, abych se posadila. Otřela jsem si ruce o sukni. Odkdy se mi potí dlaně?

Z pracovny vyšel muž, kterému nemohlo být moc přes třicet, a představil se. Nebyl to žádný naškrobený panák v tmavomodrém obleku, nečišelo z něj žádné povyšování. Naopak, tvářil se bezstarostně a byl příjemně neformální.

A taky hezký. Jednoznačně překlopil misku vah ze zlého snu na stranu dobrodružství.

Seděla jsem naproti tomu mladému sympaťákovi, poslouchala, doufala jsem, že se ve svém řemesle dostatečně vyzná a po chvíli jsem vytáhla laptop. Psaní si vzhledem ke stavu mého bytu tahle mašinka moc neužije, a tak jsem jí dopřála aspoň pár poznámek z jednání.

Podle advokáta nebyl můj případ vůbec ojedinělý. V této chvíli měl prý rozdělané ještě další tři podobné spory týkající se zatékání v bytě. Jeden z jeho klientů to řeší už pátým rokem. Pátým. Prý mám štěstí, že u mě je to teprve pár měsíců. Ale stejně prý se budu muset vyzbrojit trpělivostí.

„Takový pchoces,“ říkal mi anglicky se silným přízvukem, „je pomaly, ale féchový. Spchavedlivý.“

„Jak pomalý?“

Vysvětlil mi, že už jen fakt, že je zrovna konec července, je sám o sobě kritický, ale pokud by se mu podařilo dostat případ k soudu ještě před srpnovými dovolenými, kdy si celý soud dává pauzu, mohlo by se leccos vyřešit docela brzo. „Pak bychom vám mochli pchidělit znalce už v chíjnu.“

Co? Říjen, to má být brzo?

A to by prý bylo ideální, protože pak může trvat tak dva tři měsíce, než se ten znalec k mému případu dostane a přijde situaci prozkoumat. A až to udělá, tak doufejme, že posudek vypracuje už během pár dalších týdnů. Řekněme měsíce. Nebo tak přibližně.

Převracela jsem v duchu listy kalendáře. Kam že jsem to zatím došla? K březnu příštího roku? Teď je červenec. Kolik mi toho do té doby stihne ještě v bytě provlhnout a shnít?

„A pak je tu lhůta na posouzení,“ pokračoval advokát.

Lhůta na co?

Dotčené strany mají právo nesouhlasit s rozhodnutím znalce.

„Pakliže tato situace nastane, budeté se muset obchátit na soud.“ A to mě bude stát další peníze a čas. „Ale snad nestane se.“

To se povleče…

„Jste tu v choli oběti, madame,“ pronesl lítostivě. „Avšak nemějte obafy. Dočkáte se kompensace újmy.“

Měla jsem co dělat, abych té jeho angličtině svou hučící hlavou rozuměla. Kompenzace újmy? To je právnický termín nebo nějaký geoffreyismus?

„Myslíte tím, že mi budou uhrazeny náklady?“

„Ano, zodpovědná stchana je uhchadí. Soudce odmění vás za škodu.“

Nemusím nic dokazovat, není to soudní pře. Jakmile soudce rozhodne, kdo zodpovídá za odstranění závady, uhradí mi tento účastník případu všechny výdaje, které mi vznikly, pokud budou v rozumných mezích a já je doložím účtenkami: za opravy, poplatky advokátní kanceláři, soudní poplatky, úhrady zdravotní péče i náhradního ubytování.

Pomalý pchoces… ale féchový.

„Tak tedy dobře, pusťme se do toho.“ Řekla jsem mu, že pokud dojde na pochybnosti o znaleckém posudku, jsem už nyní rozhodnutá pohnat to k soudu. Tuhle Američanku jen tak nikdo nepřeválcuje. Mám z toho újmu. Jsem oběť. A domůžu se té kompenzace!

Ale než jsme mohli pokračovat, bylo třeba jedné maličkosti – zrevidovat si poplatky: odměna pro něj bude asi pět tisíc euro, dvě stě padesát pro soudního vykonavatele, sedm tisíc pro znalce. Začaly se mi znovu potit dlaně, ale slíbil mi přece, že mi to pak proplatí.

Co dělají lidé, kteří si tyhle poplatky nemůžou dovolit? Nechají vodu zatékat, dokud jim nespadne dům? Já mám štěstí, jsem finančně zabezpečená, ale když jsem si vzpomněla na svoje pařížské přátele a jejich malé platy… Co je to za šílený systém? Vždyť jsme v socialisticky orientované zemi, ne?

Na konci našeho jednání mi ten milý pohledný advokát vyhotovil dlouhý seznam úkolů, včetně návštěvy lékaře a alergologa, protože budu potřebovat potvrzení o té reakci na plíseň.

Jako bych právě kývla na práci na plný úvazek.

Další den, který jsem zase trávila o samotě, se dlouze vlekl. Zkoušela jsem psát, dokonce jsem si ve své oblíbené kavárně na Voltairově boulevardu našla i šikovný stolek pěkně na sluníčku, ale stejně jsem naťukala jen pár odstavečků. Inspirace mi nechyběla, zato soustředění ano; nebyla jsem ještě zvyklá na poklidné dny, neuměla jsem být při práci jen sama se sebou. Když kolem mě nebzučeli kolegové, nedokázala jsem se sama rozjet. Už v New Yorku to bylo citelné, ale ani zdaleka ne tolik, co tady v Paříži.

Poslala jsem esemesku své sousedce Andrei, té Kanaďance, jestli by za mnou nechtěla po práci přijít na kávu. Od svého příjezdu jsem ji tentokrát ještě ani pořádně neviděla, a to jsme dřív trávily spoustu času společně.

„Nemůžu, sorry, dělám na velkém projektu!“ zněla její odpověď.

To bylo už podruhé, co odmítla pozvání. Když jsem se jí ozvala poprvé, byl u ní zrovna na návštěvě její nový přítel z Londýna. Její život se měnil, měla teď na programu spoustu jiných věcí.

Vlastně měla většina mých přátel míň času než obvykle. Trávila jsem dny i večery v osamění. A nebyla jsem na to zvyklá. Dřív, když jsem sem přijela, hemžili se kolem mě kamarádi jeden přes druhého. A mě do této doby nenapadlo, že když jsem byla ve městě vždycky jen na pár dní, byla to pro ně událost. Přizpůsobili si svůj rozvrh tak, aby si na mě udělali čas, protože jsem byla pryč dlouhé týdny nebo i měsíce. Ale nemohlo to takhle fungovat, když jsem tu byla na dlouhou dobu.

Měla jsem za sebou skoro tři týdny pobytu v Paříži a před sebou několik dalších. Má přítomnost už nebyla nic výjimečného. Po úvodní vlně setkání a večírků to utichalo a každý se vracel zpátky ke každodenním všednostem. Tak takhle skutečně vypadá život v Paříži. Nebylo by to zas tak špatné, kdybych měla nějaké pravidelné zaměstnání jako dřív, ale život spisovatelky se mi začínal rýsovat v barvách osamělosti. Po jednom dalším takovém dni, kdy jsem se jen bezcílně brouzdala vlastní hlavou, už mi ze sebe samé začínalo být nanic. Prostě jsem se měla plné zuby.

Možná, že právě takhle se cítila i moje máma, když jsme se tehdy přestěhovali do toho mrňavého městečka v New Jersey, a možná právě ta osamělost byla prvním krokem k tomu, jak se pak začala nesnášet.

Tolik volného času mělo být výhodou, příležitostí prozkoumávat vlastní duši, jenže já jsem si žádnou duši zkoumat nechtěla. Co kdybych tam nenašla nic, co by za to stálo?

Znamenám vůbec něco, když nemám svou práci? Záleží na mně vůbec?

Kavárna, kde jsem seděla nad prázdnou stránkou v notebooku, se začínala plnit lidmi, kteří přišli na šťastnou hodinku. Slunečné odpoledne doslova prosilo: užij si mě, a mě svrběly prsty chutí mít nějaký plán. Pár dalších esemesek různým lidem zůstalo bez odpovědi. Rezignovaně jsem usoudila, že večeři si dám sama doma, ale že kvůli tomu nebudu trucovat a raději vyrazím na nákup do jednoho obchodu s italskými specialitami na Rue de Charonne pro nějakou dobrůtku.

Vždyť v New Yorku jsem nakonec taky v týdnu večeřela často sama, a vždycky to bylo takové příjemné domácké uvolnění.

Být sama ještě neznamená být osamělá, připomínala jsem si.

Cestou domů jsem se ještě zastavila u mého caviste. Taková lahvinka rosé mě jedině potěší. A pozdravit se s ním, to taky.

Byl v zadní místnosti, tak jsem na něj zavolala. Když mě uviděl, rozjasnily se mu oči a mně tím pádem nálada. Pak mě totálně zaskočil polibkem na obě tváře.

„Hellóóu,“ zatrylkoval. „Jak se máš?“

Že by něco popil? Ze skladu bylo slyšet smích. „Co se to tam vzadu děje?“

Prý k němu přišlo na skleničku pár kamarádů. „Já mám dnes narozeniny!“ objasnil mi to.

Perfektní záminka pro další polibky na tvář. „Tak všechno nejlepší!“ a ještě polibek. A další. Mé snahy vypěstovat si bližší osobní vztah s tímhle vinařem se začínaly vyplácet. „Večer jdeme k řece, na párty na lodi,“ řekl.

To by bylo super-be! Skvělý způsob, jak si užít dlouhý letní večer. Docela jsem jim to záviděla, a jeho přátelům i to, že se budou bavit společně s ním. Kolikrát sem ještě budu muset zajít a kolik lahví vína koupit, než se od něj dočkám pozvání na něco podobného?

„Cheri!“ zaslechla jsem najednou ze skladu vysoký hlas. „Cheríí, miláčku, kde vězííííš?“

Zpoza závěsu se vynořil chlapík s dlouhými hnědými vlasy a plnovousem. Štíhlé svalnaté tělo mu obepínaly dámské šaty a na nohou měl bílé jehláky. A kolem krku zářivě zelené péřové boa.

„Jejda!“ vyhrkl a ruka mu vyletěla k ústům. „Promiň, ty tu máš zákaznici!“ A s hihňáním zase zmizel za závěsem.

Hmm.

„Mí přátelé jsou docela blázni,“ potřásl můj caviste hlavou s úsměvem.

To půjdou na karneval nebo co? Je to jenom potrhlý úlet hodný puberťáka, nebo…? Cheri, miláčku, kde vězíš?

Do prčic.

Tak tolik pokud se týče mého vyhlédnutého manžela. Koupila jsem si to víno a loudala se domů. Krucinál. A já jsem si hned říkala, že je hezký snad až příliš.

Nalila jsem si velkou sklenku rosé. Chystat si večeři jen pro sebe mi najednou nepřipadalo vůbec fajn. Sama teď rozhodně znamenalo osamělá.

Na telefonu mi pípla zpráva od Fabiena: „Nechceš ke mně přijít na večeři na terase?“

Díkybohu! Nastrkala jsem jídlo rychle zpátky do lednice a do tašky hodila to víno a balíček sušenek. Myslím, že Fabien vždycky nějak vycítí, kdy potřebuju zachránit. Večeře pro jednoho? Tak dnes to nebude.

„Já bych neřekl, že je gay,“ utěšoval mě Fabien, když prostíral stůl na rozlehlé terase, která byla bonusem k jeho maličké garsonce o rozloze dvou dlaní. Tady, v sedmém patře a s orientací na západní stranu města, byl krásný výhled na Place de la Bastille i Eiffelovku. Slunci zbývala za obzor ještě skoro hodinka cesty, ale obloha už nabírala růžový nádech.

„No ale co ten chlápek v dámských šatech?“ namítla jsem a šla se sklenkou vína v ruce za Fabienem dovnitř. Můj hostitel alkohol nepije, ale to mě nemůže zastavit.

Fabien promíchával salát ze sytě zelených listů s čočkou a merlíkem. „To je listí, co? Speciálně pro tebe.“ Než jsem přijela do Paříže, Říše pečiva a sýrů, na tenhle dlouhý pobyt, jedla jsem listovou zeleninu denně. Ale v poslední době mi zadek v džínách seděl jaksi těsněji. Nedostatek „listí“.

Fabien s mísou salátu v ruce vyrazil zpátky na terasu. „Vezmi to pečivo, prosím tě.“

„Tak jak víš, že to není gay?“ vyzvídala jsem, když jsem na stůl položila košík s plátky bagety.

Fabien pokrčil rameny. „Když jsme tam byli onehdy spolu, tak mi tak prostě nepřipadal.“ Škrtl sirkou a zapálil čtyři malé čajové svíčky. „Podívej, ta obloha!“

Klesající slunce malovalo po nebi čím dál sytějšími barvami: oranžovou, karmínově rudou i fialovou.

„Nic takového z něj podle tebe nevyzařovalo?“

„Ne.“ Fabien nakládal porce salátu do misek. „Mimochodem, udělal jsem i španělskou tortillu.“

No dobře, tak i tortilla, to je od tebe pěkné, chlapče, ale nemohli bychom se vrátit k tomu žlutozelenému boa? „Ale co ty šaty?“

„Já nevím.“

„Jak nevíš?“ Fajn, caviste na něj nedělal dojem, že je gay, ale copak neví jak to je, když se vousatý chlap převléká za ženskou? „Musíš tam zajít a ujistit se o tom. Já to potřebuju vědět!“ Co najednou tak visím na chlapovi, kterého sotva znám? Mám snad pocit, že mě odmítá ještě dřív, než vůbec něco začalo? Odmítá mě už předem?

To ve mně zas má matka hledí do zrcadla ošklivosti.

„Tak se tím netrap,“ řekl Fabien. „Radši si užívej ten pohled. Krása, ne?“

Ten Fabien mě štve. Jak může jen tak přehlížet, že jsem z toho celá rozhozená. Je mu to jedno? Nezáleží mu na mě? No nic, tak se budu klidně koukat na tu pitomou oblohu. Měnila se teď s každou minutou – čím níž klouzalo slunce, tím výraznější a krásnější ta scéna byla. Možná je to určitá lekce, lekce o krásných věcech, které se odehrávají, i když něco jiného končí.

Snědli jsme salát. Fabien sklidil talíře a vrátil se z kuchyně se dvěma parfaity, které jsem koupila v Picard Surgelés, což je velmi oblíbený řetězec obchodů, takový le dernier cris, poslední výkřik módy, s mraženými lahůdkami. U Picarda nakupují dezerty a předkrmy i ti nejnóblovější Pařížané. Jeden malý obchůdek Picard mám od svého bydliště jen jeden blok dál po ulici, což nepochybně zvyšuje hodnotu mého bytu.

„A co Serge?“ zeptal se najednou Fabien, když položil talířky s kávovými lžičkami před nás.

Serge? „A to má jako být kdo?“

„Ten číšník z toho podniku, jak tam chodíme na tapas.“

Jo on se jmenuje Serge? Já jsem věděla jen to, že je to takový strašně milý, trošku baculatý chlapík s očima s pohledem roztomilého štěněte a se smyslem pro humor, i když malinko otrlým. Když jsme tam byli s přáteli poprvé, z nějakého důvodu se mi při pohledu na toho číšníka rozbušilo srdce. Šli jsme pak na tapas ještě čtyřikrát po sobě, každý večer, jen abych ho viděla. Ale pak jsem to zbaběle vzdala dřív než by se něco začalo dít. A odjela jsem zpátky do New Yorku a přestala na něj myslet. Odmítla jsem se preventivně sama. Je to tak jednodušší, ne?

„Minule s tebou docela otevřeně flirtoval.“ Fabienovi v očích svítily odlesky plamínků. „Já bych řekl, že se mu líbíš.“

Já že se mu líbím? Že bych se mu líbila? Ha. K čertu tedy se sexuálně záhadným caviste. Postačí mi to ovoce, na které dosáhnu. Nemá někdo chuť na tapas?

„Podívej, Lízo!“ ukazoval Fabien na obzor. Slunce už zmizelo za siluetou městského panoramatu a jeho obrysy se rozzářily jako požárem. Obloha nad tou podívanou pomalu tmavla do temně fialových odstínů. V dáli se třpytila Eiffelovka.

Možná jsem nepotkala lásku svého života, ale Paříž mi teď poskytne spoustu romantických příležitostí. Paříž je moje dlouholetá trvalá láska, i když mi chez moi domov prošpikovala plísní. Vždyť jak se říká, u francouzské lásky se člověk musí smířit i s nějakým tím políčkem mezi hlazením.

Však uvidíme, jak se to se Sergem vyvine. Ale vlastně je mi to docela jedno. Ostatně se tu pořád teprve rozkoukávám.

„Mami, mami!“

Lapala jsem po dechu, průdušky jsem měla stažené. Ne, já už nechci. Prudce jsem se na posteli posadila a ještě jednou vykřikla: „Mami!“ Stálo mě to ale poslední zbytek sil. Zoufale jsem se rozkašlala. V hrudi mi chrčelo a pískalo.

„Už jsem tady, holčičko.“

Máma se objevila ve dveřích s lahvičkou medicíny v jedné ruce a sklenicí vody v druhé.

Rozsvítila lampičku na nočním stolku a světlo jí ozářilo tvář, klidnou a jistou. „Už to bude v pořádku, už jsem tady.“

Bylo mi osm a astmatické záchvaty jsem měla skoro co týden.

Máma mi dala lžičku Myraxu, nového zázračného léku s pomerančovou příchutí, ale byla v tom i taková nepříjemná pachuť, ze které se mi zvedal žaludek. Proto máma nosila vždycky i vodu, abych to mohla zapít. Za chviličku obtíže zmizely.

„To je zázračná medicína,“ podávala mi máma sklenici. „Tak už je to lepší, holčičko?“

Napila jsem se a přikývla. „Ano, mami.“

Astma mi diagnostikovali ve druhé třídě. Moje prababička na něj umřela, po tom, co oškubala několik kuřat na velkou rodinnou hostinu. Obě jsme byly alergické na ptačí peří, krom jiného.

Na alergologické klinice v docela jiném městě mi popíchali ruku desítkami jehliček, aby zjistili, na co všechno moje tělo reaguje astmatem. O týden později jsme s mámou seděly v té ordinaci zase a pan doktor nám vyjmenoval skoro dvacet alergenů, včetně vajec, která jsem zbožňovala, ale taky plísní, prachu, pylu, ptačího peří, psů a koček.

„Kočky taky?“ zeptala jsem se.

„Tam byla hodně silná reakce,“ řekl pan doktor.

Máma se podívala na mě a potom na něj. „Ale my máme jednu kočku doma.“

Pan doktor na moment stiskl rty a pak teprve promluvil. „Pokud se jí nezbavíte, vaše dcera bude mít záchvaty dál.“

Ne, Kitty, to ne! Z pravého oka mi stekla jediná slza. To kvůli mně budeme muset dát pryč naši Kitty? Maria mě bude nenávidět. To je snad jen zlý sen.

„A taky plyšových hraček,“ dodal doktor. „Hlavně nesmí mívat nic takového v noci v posteli.“

Moji plyšáci? Ale ty mám přece odjakživa. Dostávám je ke všem narozeninám i k Vánocům. Jsou to mí kamarádi, v noci na mě dávají pozor.

„Taky závěsy by to chtělo odstranit,“ pokračoval doktor, „zvlášť, jestli jsou blízko postele. V podstatě byste měla vybavení jejího pokoje zredukovat pouze na nezbytné věci.“

To už ale fakt není fér. Maria bude mít holčičí pokojíček s plyšákama a s načechranýma závěsama. A co řekne Christina, až si k nám přijde se mnou hrát a já budu mít v pokoji jenom postel a roletu na okně? Bude si ze mě utahovat, jasně. Ona má celý pokojík laděný do růžové, i ten huňatý koberec.

Proč zrovna já? Určitě jsem prokletá. To je strašná kletba.

Rozplakala jsem se nahlas.

„Neboj se, Lizinko, Kitty nikomu nedáme,“ utěšovala mě máma. Pak se zeptala pana doktora, jestli můžeme zařídit nějak jinak, abychom si naši milovanou kočičku mohli nechat.

„No,“ naklonil doktor hlavu na bok, „pokud se nechcete vzdát kočky, bude vaše dcera muset chodit každý týden na injekce.“

„Každý týden?“ lekla se máma. „A jak dlouho?“

„To zatím nevíme, ale zaměříme se na ty nejsilnější alergie, na ty, kterým se nedá vyhnout.“

„Já injekce zvládnu,“ slibovala jsem. „To je hračka.“ Udělala bych cokoli, jenom abychom mohli mít Kitty dál – a abych byla jako ostatní holky. Doktory jsem znala od svých dvou let, kdy jsem strávila několik týdnů v nemocnici s černým kašlem, zápalem plic a záškrtem. Pamatuju se, že jsem ležela na postýlce v takovém stanu a taky se pamatuju, jak se máma tvářila ustaraně. A ještě si pamatuju, jak jsem se pořád vztekala, když mě naši konečně dovezli domů.

„Tys byla takový rozmazlený spratek, když tě propustili,“ říkávala mi později máma. „Chudák malá.“

No bodejť. Vždyť mě tam šoupli bez ptaní, že jo?

Nemoci dýchacích cest zkrátka byly součástí mého života, hned od začátku, protože jsem se narodila s vodou na plicích. Každý podzim mě dostihl zánět průdušek. Každý rok se to zhoršovalo, až do druhé třídy, tehdy jsem byla nemocná skoro celý měsíc. A pak vypuklo to astma.

Někteří spiritualisté tvrdí, že určité emoce se vážou k určitým orgánům a způsobují jejich onemocnění. Plíce jsou prý sídlem žalu. Když byla moje matka se mnou těhotná, prožívala současně období vážných problémů v rodině. „Plakala jsem každý den,“ říkávala, i když mi vlastně nikdy nevysvětlila, o jaké problémy tehdy šlo. Že by se její trápení přeneslo i na její nenarozené dítě, na mě? Proto jsem se narodila s vodou na plicích?

A jestli jsem si tedy v sobě nesla matčin smutek a bolest od narození, byl to důvod, proč jsem vždycky měla pocit, že právě já to musím napravit?

Deset let jsem pak s mámou jezdila týden co týden, každý pátek, k alergologovi na tři injekce do obou paží, ale astma mě stejně připravilo o možnost běhat s kamarády venku ve svěžím podzimním vzduchu, i o možnost vstoupit do prvního dívčího fotbalového družstva na střední škole krátce poté, co jsem tam nastoupila.

Na druhou stranu jsem ale ani tak nebyla žádná velká sportovkyně, kdepak, já jsem byla umělkyně. Začala jsem hrát v místním divadle a byla jsem docela spokojená.

Alergie ustoupily a zdraví se mi zlepšilo, až když jsem se přestěhovala do New Yorku, „kde nic neroste“, jak říkávala moje máma. „Město je pro tebe nejlepší volba.“

Moji rodiče se oba narodili a vyrostli v Buffalu. V té době byly kolem jen továrny a hutě. Naši se seznámili v chemičce, kde oba pracovali, v době, kdy ženy dostávaly zvláštní příplatek na punčochy, protože vzduch tam byl tak nasycený kyselinami, že punčochy, které nosily do práce, se jim rozpadaly cestou přes dvůr fabriky. Všichni to brali jako normální věc.

Rodiče nesnášeli život na venkově. Má nemoc, způsobená přirozeným prostředím, byla dalším pádným argumentem proti „tomu zapadákovu“, kde jsme žili.

Alergie by ale taky nejspíš hodně ustoupila, kdybychom se zbavili Kitty. Vytrpěla jsem si kvůli naší kočičce své. Ale žila s námi až do své smrti, a v té době už jsem byla na umělecké škole v New Yorku.

Vždycky jsem si myslela, že máma u nás Kitty nechala kvůli nám, dětem, ale ona jednou, po mnoha letech poznamenala: „Nebyla bych dala Kitty ani za nic, když to šlo vyřešit těmi injekcemi pro tebe.“

Nebyla jsem si úplně jistá, jestli to myslela vážně; máma občas něco takhle plácla. Já jsem v ní mnohem radši viděla tu mámu, co stála ve dveřích s lahvičkou sirupu a říkala: „Už jsem tady, holčičko.“ Protože ona tady opravdu vždycky byla, když jsem ji potřebovala.

Bylo to už dvacet let, co jsem měla astmatický záchvat naposledy, ale teď jsem tu lapala po dechu v ordinaci nedaleko krásného parku Monceau v osmém arrondissementu.

Díky zatékající sprše u sousedů jsem tedy teď měla v Paříži nejen svého právníka, ale i lékařku– milou Angličanku, kterou mi doporučila jedna známá, taky Američanka, která tu žila. Když člověku něco je, rozhodně si léčbu nechce nechat zkazit ani sebekratším bleble blé.

Vysvětlila jsem jí, v jaké se nacházím situaci a popsala jí svoje příznaky.

„A říkáte, že po dvaceti minutách mimo ten byt se to vždycky zlepší?“

„Ano, až na to astma.“ Protože jak se ty dýchací roury jednou stáhnou, člověk je nerozevře ani páčidlem, jedině nějakým patákem. To jsem věděla moc dobře.

„Okay, napíšu vám tedy zprávu pro vašeho advokáta,“ řekla doktorka. „Ale léky stejně budete potřebovat.“

To nepochybně.

Napsala mi celkem pět přípravků a při tom mě o nich informovala: inhalátor pro okamžitou úlevu, další s déletrvajícími účinky, sprej do nosu proti zánětu sliznic, kapky do očí a antihistaminové tablety, aby reakce na alergen nebyla tak bouřlivá.

„Vy byste se ale měla odtamtud odstěhovat,“ dodala pak. „Nemáte nějakou možnost se ubytovat někde jinde?“

No v New Yorku, ale to nepřipadá v úvahu. Prošla jsem si už tolika věcmi, než jsem se konečně dostala na delší dobu sem… nehodlala jsem se teď spakovat a odjet, astma neastma.

„Vím, co všechno to obnáší,“ řekla najednou doktorka. „Taky nám zatékalo do bytu.“

„Vám taky?“ podivila jsem se.

„Ano, ze sousedovic pračky. Rozmáčelo nám to zeď v obýváku. Nemůžeme se plísně zbavit dodnes.“ A podotkla, že její přítelkyně, která má na plíseň alergii, k nim už nemůže chodit na návštěvu. „Paříž je zkrátka vlhké město. Plíseň se tu dá odstranit velice těžko – je prakticky všude.“

No potěš. Paříž, jedna velká, obří spora plísně.

Lékařka vytiskla vše potřebné na jeden list papíru, rozstřihla jej na poloviny a podala mi je. „Tady je recept do lékárny a tady zpráva pro vás.“ ukazovala mi. Ujistila mě, že ty léky mi hodně pomůžou. „Ale kdyby náhodou ne, zavolejte mi. A zprávu vašemu advokátovi pošlu do konce týdne.“

Zaplatila jsem jí zlomek toho, co by mě taková návštěva doktora stála v New Yorku – a to bylo ještě i s poplatkem za neregistrovaného pacienta. I léky byly v porovnání s cenami ve Státech skoro zadarmo. Takže průměrný Francouz si možná sice nemůže dovolit advokáta, aby mu vyřešil problém se zatékáním do bytu, ale aspoň patáky proti následkům pak má za pár drobných.

Místo v životě si člověk nevybere, ale to utrpení se zmírnit dá. Vive la France!

„Vy tam teď nemůžete dál bydlet,“ prohlásila Sarah. Byly jsme spolu na večeři v jednom z mých oblíbených podniků poblíž Rue Saint Maur. „Vždyť sotva dýcháte. Já vám pomůžu najít něco náhradního, ano?“ Vyznala se v nemovitostech, měla zdroje informací a taky přehled.

Ale já jsem měla svoje patáky a nebylo mi špatně. A zrovna jsem vybalila ty tři kufry oblečení, co jsem předtím tři týdny hekticky nakupovala právě na tenhle výlet. Ve skříňce mám fůru kosmetiky a spíž a lednici nacpané jídlem. Jsem v tom bytě zabydlená – fyzicky – a taky citově.

Nepřesvědčujte mě, já nechci pryč!

Takovou dobu jsem na tom pracovala, abych teď konečně mohla být tady, doma, ve své čtvrti. Nechtělo se mi to hned zase vzdávat. Proto jsem si to tu přece kupovala. Jak bych teď mohla odejít?

„No, jak myslíte,“ řekla Sarah. „Ale je to docela slyšet, jak se vám krátí dech.“

I ostatní mi nabízeli pomoc. Jeden známý, taky expat, měl malý byteček na Montmartru, a nájemníkovi zrovna končila lhůta. Montmartre jsem si zamilovala už v šestnácti. Jak moc by bylo zajímavé žít nějakou dobu tam?

Ale nakonec jsem to taky zarytě odmítla. Chtěla jsem mít nablízku svoje přátele, psát ve své oblíbené kavárně na Voltairově boulevardu! Ne a ne a ne!

Pak mi Sarah poslala e-mail ohledně jednoho bytu na Île de la Cité, poblíž Notre Dame, v samém srdci města. Šlo o prostorný byt s jednou ložnicí v domě ze sedmnáctého století, a byl volný do začátku září.

Takže se mi nabízí byt, když ho opravdu nutně potřebuju. Sarah ví, co říká: z vlastního příbytku mám zdravotní potíže. Možná bych se měla spíš ptát, proč jsem tak ochotná trpět tam?

O hodinu později už jsme s Fabienem stáli na nábřeží Quai aux Fleurs u Seiny a čekali jsme na agenta, kterého Sarah pověřila, aby nám ukázal to bydlení u Notre Dame. Dívala jsem se přes řeku k Hôtel de Ville – pařížské radnici, jak se v jejích oknech odrážejí horké sluneční paprsky. Listí na lípách podél řeky se třepotalo ve vánku.

Čtvrtý arrondissement je překrásný, to nepochybně. A taky žádaný. Byla by to příležitost vyzkoušet si bydlení na adrese, jakou bych si normálně vůbec nemohla dovolit.

Jenže v létě se to tu hemží turisty. A já už v Paříži žádná turistka nejsem, ne?

Agent dorazil během chvilky a všichni tři jsme z nábřeží zamířili do úzké klidné a malebné uličky jménem Rue des Chantres – tedy Ulice pěvců. Fabien samozřejmě hned zdůrazňoval význam názvu té ulice pro mě jako zpěvačku.

Odsud jsme odbočili do další, podobné, taky právě tak malebné, že to turisty uvádí do stavu obdivného vytržení. Kráčeli jsme podél starodávných dvoupatrových budov, tu a tam porostlých unyle elegantní vistárií.

Vzpomněla jsem si na mámu; napadlo mě, jak by z toho byla nadšená.

Došli jsme k domu s jednoduchou bílou fasádou a vraty pro kočár pobitými starobylými hřeby. Před ním parkovala řádka motorek. Fabien mě vzal za loket a ukazoval na budovu motobrigády francouzské národní policie, která byla přímo naproti. Před vchodem tam zrovna stáli čtyři mladí urostlí příslušníci s koženými chrániči na nohou.

Fabien mě propaloval očima. „Sem se prostě musíš nastěhovat,“ mumlal směrem ke mně.

Potřásla jsem hlavou. „Přestaň, prosím tě. Ještě jsme to ani neviděli.“

„No a?“ Čím je Fabien nadšenější, tím vyšším hlasem mluví. „To je dokonalost sama!“

Agent stiskl mosazné tlačítko u vrat, a ta se s cvaknutím otevřela. Naskytl se nám pohled do dvorního traktu s prastarými kočičími hlavami a zdmi porostlými psím vínem. Vrata se za námi zase zavřela a moderní svět rázem zmizel. Jako bychom se ocitli v honosné venkovské usedlosti, na míle vzdálené od jakéhokoli turistického ruchu.

Byt se nacházel na vzdáleném konci dvora, v patře, kam vedlo kamenné schodiště obroušené třemi stoletími lidských kroků. Mrkli jsme po sobě s Fabienem a napohled jsme v tom oba měli úplně jasno: tohle je velmi vzácná příležitost.

Dveře bytu neslyšně klouzaly po mohutných železných pantech, kterým už muselo být také několik set let. Fabien mi stiskl ruku, když jsme vstoupili dovnitř.

Všechno tu bylo bezchybně zrenovované, stropy aspoň deset stop vysoké, okna na dvě strany, do dvou rozlehlých dvorů, takže sem proudila záplava světla a čerstvého vzduchu. Kuchyň byla malá, ale kompletně vybavená, lepší než ta moje v New Yorku a mnohem lepší než ta, kterou jsem si zařídila u sebe v jedenáctém arrondissementu.

Další stisk ruky mě upozornil na psací stůl v ložnici, který stál u vstupu na malou terasu.

To už Fabiena úplně dorazilo. „To je nádhera! To musíš vzít!“

Bylo to rozhodně úžasné bydlení, i když ne tak slunečné jako u mě, ale hlavně jsem pořád váhala kvůli turistické povaze těchhle končin: samý obchůdek se suvenýry a předražené a přitom průměrné kavárny. Takhle přece v Paříži žít nechci. Jsem tu teď doma a chci si ten pocit uchovat.

Šla jsem k jednomu sedm stop vysokému oknu a otevřela jej, jako bych otevírala svou mysl té představě o bydlení tady. Svěží větřík čechral listy psího vína, takže po zdi se vlnilo svislé moře prolínajících se odstínů zelené. Někde nedaleko se rozezněl kostelní zvon a jeho jasný zvuk vibroval ve vzduchu. Vzápětí se k němu připojil druhý a pak ještě další, v nižší tónině. Zvonění mohutnělo, každý další duněl hlouběji a hlasitěji, až se celý dvůr i byt naplnily velebným chorálem desítek zvonů. Byla to hotová oslava zvonů.

„To je tvoje máma,“ řekl mi Fabien do ucha. „Přeje si, abys to vzala.“

Zvony z Notre Dame hlaholily několik minut. Poslouchala jsem, hleděla na roztančené listy psího vína a po tváři mi stékaly slzy. Máma chce, abych to vzala.

„Dobře, beru to.“

• • •

Tři týdny mi předtím v New Yorku trvalo, než jsem si naplánovala a nakoupila potřebné oblečení a vybavení do Paříže. Měla jsem v podstatě jediné téma: pařížská letní šik kočka. To vyžadovalo tři kabelky, čtyři saka, šest sukní, sedmery kalhoty, tucet halenek a patnáct párů obuvi. Prostě základ. Všechno jsem měla vyžehlené a rozvěšené podle barev, boty srovnané od nizoučkých tenisek až po vysoké platformy.

Hleděla jsem na to všechno už dobrých deset minut a nebyla jsem schopná se rozhodnout – ne o tom, co si vzít na sebe, ale co si vzít do bytu na Île de la Cité. Všechno snad ne, nebo ano? To mám zase tahat tři kufry po městě? Zdálo se mi to kvůli pár týdnům přehnané a bylo mi do pláče z pomyšlení, že sotva jsem všechno vybalila a uspořádala, mám to zase cpát zpátky.

Jenže pomyšlení, že by mi cokoliv chybělo, bylo ještě horší, už jen vzhledem k tomu, co mě stálo úsilí to sem všechno přivézt. Prostě to byl další plán, který mi ta mokrá zeď pokazila.

Ne, vezmu si jen to nejnutnější – to, co nosím nejraději, a k tomu pár párů bot. To bude rozumné.

Vybrat to nejnutnější byla ovšem úmorná dřina. Ne, potřebuju to všechno. Chci to všechno. Jsou to moje věci! Pohrávala jsem si dlouho s něčím, co jsem už dvakrát odložila, pak jsem vzdychla a pověsila to zpátky potřetí. Taková škoda. Za další půlhodinu jsem to pořád ještě neměla hotovo a byla jsem z toho čím dál víc nesvá. Co když budu potřebovat zrovna přesně právě to, co jsem tu nechala? Jak si mám být jistá, že se zrovna teď rozhoduju správně?

Ježiši, Liso, jsou to jenom hadry. Co se to se mnou děje?

Podobně nemožně jsem řešila i kosmetiku a zásoby jídla. I kdybych to do nového bydliště přestěhovala všechno – celé tři kufry – nebyla bych s tím spokojená o nic víc. Pořád jsem opouštěla svůj domov.

Po hodině jsem měla sbalený ten nejmenší kufr se základním oblečením a nákupní tašku s kosmetikou a méně trvanlivými potravinami, včetně načaté lahve vína.

I tak to byla pořádná tíha. Dovlekla jsem se k metru zrovna v odpolední špičce. To jsem tomu dala. Lidé kolem se po mně dívali a kroutili hlavou. Překážela jsem kdekomu.

Na stanici Hôtel de Ville jsem musela vyjít nahoru na ulici, odtáhnout zavazadla přes most na Île de la Cité a doklopýtat s nimi až na svou novou adresu. Ve dvoře už jsem doslova zakopávala přesně o ty kočičí hlavy, které se mi včera zdály tak kouzelné.

Nahoře v bytě jsem všechno nechala stát uprostřed obýváku a sesypala se v ložnici na postel.

Žiji ve zlém snu, probuďte mě někdo, prosím.

13. kapitola

Život v exilu

Probudila jsem se v cizí posteli, v cizím bytě. Vstala jsem, ještě zmatená, a nohy mě samy nesly po studených parketách do obýváku.

Zvony na Notre Dame se rozezněly. Deset hodin. Zavazadla stála tam, kde jsem je včera nechala, uprostřed pokoje, ale jídlo jsem někdy v noci musela dát do ledničky – až na tu láhev vína. Usadila jsem se u stolu a dorazila ji. Sledovala jsem při tom dva holuby venku ve změti šlahounů na zdi – buď se prali, nebo naopak milostně laškovali, co já vím. Rozhodně se bavili líp než já.

Musím se podívat na to oblečení. Potěšila mě prostorná skříň s dobrými dvěma tucty ramínek a čtyřmi hlubokými policemi. I tyhle drobnosti to tu značně vylepšovaly. Byl to pěkný byt, musím to uznat a být za něj vděčná. Někdy v budoucnu.

V této chvíli jsem ale koukala z okna na šedý příkrov mraků a litovala, že jsem doma nechala všechny šátky.

Vestoje u dřezu jsem snědla jogurt. Asi v polovině kelímku jsem se napomenula, že si ho mám vychutnat, vždyť to byla má oblíbená příchuť – rebarbora, kterou jsem v New Yorku v životě neviděla, a na kterou jsem vždycky musela dva měsíce čekat.

Hrnek čaje. Teplá sprcha. Zvony na Notre Dame odbily jedenáctou.

Mraky s sebou přinesly chlad a sychravo. Bundu jsem si zapnula až ke krku hned jak jsem vyšla ven z domu. Na holých nohou mi naskočila husí kůže. Displej na mobilu mi prozradil, že je necelých 14 stupňů – v srpnu.

Fronta ke zvonici Notre Dame se vinula kolem celého parku až ke Quai de l’Archevêché. Rodinky na dovolené se k sobě tulily, aby se zahřály; počasí je přece nemůže odradit. Myslela jsem na mámu, na to, jak na každou dovolenou naplánovala něco historického – jednou jsme jeli do Gettysburgu, jindy zas do Williamsburgu. A taky na ty nekonečné fronty a na pamětní desky, které nám máma předčítala hlasem, rozechvělým dojetím.

Jestlipak tihle turisté opravdu oceňují ty hmatatelné dějiny kolem sebe? Nebo je to jen položka, kterou si v duchu odškrtnou z povinného seznamu aktivit? A uvědomují si, jaké mají štěstí, že mají jeden druhého?

Šla jsem podél řeky svižnou, cílevědomou chůzí, ale to byl jen zvyk, který si moje tělo ještě uchovalo z minulosti. Poručila jsem si zpomalit, rozhlédnout se. Takhle se nikam nedostanu.

Ale nevěděla jsem ani, jak bych se nikam dostala.

Cítila jsem napětí v ramenou, rozbolelo mě za krkem a hrudník se mi svíral. To je ta náhlá zima, pomyslela jsem si. Musím si koupit aspoň šátek na krk. Všude ale byly jen obchůdky se suvenýry.

„Co chtěla lady?“ zeptal se prodavač před jedním z nich legrační angličtinou.

„Šátek.“

Ukázal na stojan za sebou a já jsem si až teď všimla řádky velkých bavlněných šátků s pestrobarevnými vzory. „Pět euro.“

Bez rozmýšlení jsem jeden stáhla a celý ten stojan se roztočil jako káča; barevné cípy šátků vlály vzduchem.

„Co jiné? Další?“ ptal se ten chlapík a výmluvně potřásal svazkem přívěšků na klíče ve tvaru Eiffelovky. „Pcho vás, lady, tchi za sedm –“

„Jenom ten šátek, prosím.“

Strčila jsem mu do ruky pětieurovku a mašírovala pryč.

„Já nejsem žádná turistka,“ vrčela jsem – tak trochu pro sebe a tak trochu, kdyby mě snad někdo poslouchal.

Chodník byl plný turistů, a tak jsem přešla na druhou stranu k řece. Ale i tam jich bylo víc než dost. Nakonec jsem to vzdala, odbočila jsem úplně a proplétala se mezi zelenými stánky na ptačím a zahradnickém trhu nedaleko budovy policie. V kleci opodál vřeštěl papoušek a mával divoce bílo-zeleno-černými křídly. Musela jsem přemáhat nutkání otevřít mu dvířka. Jestlipak by ho napadlo, že může vyletět ven?

Kolem mě procházela skupinka mladých urostlých policistů v zásahové výstroji. Jejich kamenné výrazy odrazovaly od sebemenšího pokusu o flirt.

Další nekonečná fronta turistů se vinula po boulevardu Du Palais. Čekali na vstup do Saint-Chapelle, která je už několik set let uvězněná v komplexu budov Justičního paláce. Nikdy jsem tam nebyla. Jednou to napravím, ale dnes rozhodně ne.

Vyšla jsem po chvíli zpátky na nábřeží a pokračovala podél budovy Conciergerie, která i v tom pošmourném dni bělostně zářila, jak z její kamenné fasády nedávno konečně oškrábali letité nánosy sazí. Jedno malé místečko ale záměrně nechali v původním stavu, aby se na minulost nezapomínalo. Vyfotila jsem si jej.

Dívala jsem se na Seinu, na zasklené pramice nacpané turisty, kteří si s mobily nad hlavou fotili Conciergerii i se mnou, a tou technikou si vlastně vytvářeli bariéru mezi sebou a skutečností.

Sychravý vzduch mě nakonec opravdu přinutil vytáhnout ten nový šátek, který jsem předtím otráveně nacpala do kabelky. Byl růžovo bílý a zobrazoval známé pařížské památky. Nejsem žádná turistka. Trochu jsem ho přeložila, tak, aby ty monumenty a moje rozpaky z nich nebylo moc vidět, a omotala si ho kolem krku. Byl nemožný, ale hřál.

Na protějším břehu žlutě svítily liduprázdné pařížské pláže; modré slunečníky složené a nikde ani živáčka. Dnes slunce na tu umělou pláž ani nezasvitne. A jak byli Pařížané v červenci nadšení, sršeli optimismem, když se tady u Seiny stavěla tahle Riviéra – snili o piknicích, o krásných dívkách v plavkách, i o volejbalu. A teď v srpnu se tu všichni klepeme zimou. Taková škoda, říkala jsem si, a takové plýtvání.

Otočila jsem raději hlavu na druhou stranu a pokračovala po nábřeží dál. Zmocňoval se mě pocit marnosti. Kolem je tolik krásy, ale je jaksi prázdná. To na mě možná padla nějaká melancholie z těch davů turistů. Nebo z toho turistického pozlátka v celé téhle čtvrti – všechno je tu naprosto kouzelné, ale srdce to postrádá. Je to jen takový Pařížland pro turisty.

Ta prázdnota mě možná napadla proto, že tu nebylo vidět žádné místní lidi; v drtivé většině všichni odjeli na srpnovou dovolenou a svoje město nechali napospas turistům, a ti se sem radostně nahrnuli a jsou tu jako doma.

Stejné to bylo i na Pont des Arts, Mostě umění. Turisté se mačkali jeden přes druhého, vypadali jako oživlé graffiti, a každý se snažil nacvaknout další visací zámek na pletivo po stranách mostu. Původní zábradlí už vůbec nebylo vidět, ježilo se a místy i hroutilo pod váhou toho banálního turistického sentimentu, protože pletivo už tuhle šestipalcovou vrstvu masivního kovu prostě nemohlo unést a trhalo se z rámů.

Stála jsem uprostřed mostu a trudné myšlenky sílily a svíraly a kroutily mi útroby.

Vzpomněla jsem si na to, jak jsem tady byla poprvé, s mužem, do kterého jsem tehdy byla úplně blázen. Právě tady mě vzal poprvé za ruku, šli jsme po mostě, tehdy ještě prázdném, nezatíženém, lehoučkém, jako bychom kráčeli přímo po vodách. Pak jsme se posadili na lavičku, dívali se směrem k Pont Neuf a povídali jsme si, dokud nad městem nezačalo svítat.

Dalo mi práci si tu vzpomínku udržet v mysli, protože ten most už tu vůbec nebyl, a ten, na němž jsem nyní stála, skýtal výhled jen na kov a posprejovanou překližku.

Ta ošklivost, která tím vznikala, nikoho netrápila. Všichni s úsměvem dál ničili to, co jsem měla tak ráda. Bývalo to půvabné a teď to bylo prostě pryč. Šeredné.

„Sabotéři,“ uslyšela jsem vlastní hlas.

Nikdo z turistů si mě ani nevšiml. Vesele věšeli zámky a fotili se ostošest, a že tím někomu ubližují, si vůbec neuvědomovali. Nejradši bych jim otĺoukla čela o tu stěnu ze zámků, aby se probrali. Tohle tu děláte! Úplně jsem se roztřásla vzteky.

Ubíjíte to tu.

Myšlenky mi ujely k té mokvající zdi u mě doma; k mámě na smrtelné posteli. Rozplakala jsem se a slzy se vpíjely do šátku s překrásnými pařížskými památkami.

Tak aspoň už vím, co mi doopravdy vadí.

Měla jsem doma složku vzkazů a zpráv od mámy, těch krátkých, nijak zvlášť významných poznámek, které připojovala k článkům vystřiženým z časopisů, co mi občas posílala, nebo připisovala k přáníčku k narozeninám se šekem uvnitř. „To je pro tebe, holčičko. Hezky si to uspoř!“

Když mi něco psala kolem Halloweenu, přikreslila k podpisu maličkou dýni. O Velikonocích zas kříž s lilií nebo siluetu zajíčka. Nejradši jsem asi měla jmenovku, kterou jednou vyrobila a přilípla na valentýnskou krabičku bonbónů - srdíček. Byl to kousek obyčejného papíru ve tvaru srdce s ozdobně vystříhaným okrajem a na něm bylo červeným fixem napsáno. „Mám tě moc moc moc moc moc moc ráda! Máma.“

Mám tě moc moc moc moc moc moc ráda! Byla to také jedna z posledních věcí, co mi řekla, ale celkově ji říkala často, třeba po telefonu, nebo když jsem na konci víkendu odjížděla zpátky do New Yorku. Vždycky to bylo šestkrát moc.

Všechny ty lístečky jsem si před cestou do Paříže nafotila a uložila si je v mobilu, abych je měla po ruce, když budu chtít mít mámu nablízku.

A v těchhle dnech jsem je potřebovala opravdu hodně.

Jedna z těch cedulek ale vlastně vůbec nebyla pro mě. Našly jsme ji se sestrou na boku lednice, když jsme vyklízely dům. Na složeném kousku papíru měla úhledně vytisknutou větu, která určitě pocházela z některé její modlitební knížky, asi takovou svou osobní každodenní mantru. Zněla: V mém nitru dlí Boží mír; jsem klidná.

I moje máma měla v duši bouři, stejně jako její dcera – neuměla si odpočinout, nemohla najít klid. Nedokázala být právě v dané chvíli spokojená, nebo aspoň ne po nějakou dobu. Vždycky ji něco popouzelo – nějaký zvuk, průvan, něco nedodělaného.

A největší starosti si dělala kvůli věcem, které dopředu nikdo neví.

„Co kdyby se ti něco stalo, když jsi v tom bytě pořád tak sama?“ zeptala se mě jednou, když jsem byla u ní na večeři.

„Co by se mělo stát?“ podivila jsem se s pusou plnou křupavých opečených brambor.

„Mohla bys třeba uklouznout ve sprše. A nikdo by ti nepomohl.“

Ujistila jsem ji, že nakonec by sousedy znepokojil mrtvolný puch, a tak by moje tělo objevili.

„To vůbec není vtipné!“ namířila na mě máma rozhořčeně vidličku s napíchnutým kouskem kuřecího. „Takové věci se stávají v jednom kuse.“

„No ale doufám, že tohle není důvod, proč nemůžeš v noci spát, mami. Uklouznout ve sprše? To je tak ohrané klišé.“ V duchu jsem si říkala, že to už je mnohem pravděpodobnější, že mě třeba srazí autobus. A to by se stalo hezky na ulici, kde by o tom hned věděli všichni v okolí. „To si mám jako koupit takový ten přivolávač pomoci v nouzi? Prosím tě. Ty bys ho potřebovala víc než já.“

Máma na to prohlásila, že to je jenom pro staré lidi. Samotné jí sice bylo osmdesát, ale stejně vždycky mluvila o „těch starých“, jako kdyby si vlastní věk ani neuvědomovala. Nebo to byl její způsob, jak uhýbat před myšlenkami na vlastní smrtelnost.

„Jenom mám o tebe obavy, když žiješ sama ve velkém městě,“ pokračovala. „A doufám, že si na noc pořádně zamykáš.“

„To ano, ale víš, to by pak měli o to těžší záchranáři, kdyby se ke mně potřebovali dostat.“

Strach z výpadku proudu v bouřce, obava z kruhových objezdů, starost, že okapy jsou ucpané listím – to všechno vyplňovalo každičkou minutu mámina života, den za dnem. Vždycky byla připravená na jakýkoli problém, který by mohl nastat, a v kabelce nosila všechno možné, co by snad mohla potřebovat, od léků až po šitíčko. Někdy jsem jí v duchu říkala Máma Cokdybyová. Ona se prostě takovýmhle způsobem vyrovnávala s hrozivým neznámem. A já jsem stejná; moje schopnost dělat si předem starosti kvůli potenciálnímu problému a plánovat si jeho řešení je zřejmě právě to, co ze mě udělalo kreativní ředitelku. Jenže jako přístup k životu to není zrovna výhra.

Neuměla jsem nikdy být v klidu, stále jsem čekala, kdy se něco zvrtne. Byla jsem si jistá, že k tomu dojde, byla to jen otázka času. Každou chvíli se stane něco zlého. A nic není v pořádku navždycky. To jsem se naučila od mámy.

„My máme vždycky takovou smůlu,“ říkávala, jako kdyby naše rodina byla prokletá. „To by bylo, kdybychom si aspoň pro jednou mohli dát od všech těch starostí pokoj.“ Proto bylo podle ní zbytečné taky sázet v loterii. My prostě nikdy nic nevyhrajeme. Jistě, pokud věříte na Štěstěnu, řeknete si teď, že aspoň jsme z toho venku; život sklouzne k fatalismu velice snadno.

Podle mámina způsobu myšlení jsme prostě byli odsouzeni. A právě proto byla šance na nějaký klid a mír docela mizivá.

Když došlo na zlé věci, kterých se máma předem bála, říkala, že ji trestá Pánbůh.

„Myslím, že mě nenávidí.“

„Vážně? Tebe? A proč, mami?“

„Protože nejsem moc správný člověk.“

Tvrdila, že smůlu a nemoci na ni Bůh sesílá za to, jak ho štve.

„Ten tvůj Bůh taky není žádný dobrák,“ vtipkovala jsem. Vždycky jsem si z ní dělala legraci, když takhle mluvila, to prostě bylo potřeba zesměšnit, jak se jen dalo, jinak hrozilo, že se mi to vsákne pod kůži a ovlivní to i moje myšlení.

Nebo už na to bylo stejně pozdě?

V mém nitru dlí Boží mír; jsem klidná.

Je mi smutno, když pomyslím, že se máma tolik trápila, že možná prožila celý život, aniž kdy poznala skutečný pokoj v duši. Ale nic s tím nenadělám.

Moje máma byla vůbec nejkrásnější v ten den, kdy umřela. Tvář měla naprosto uvolněnou a bez vrásek. Ať už to byly jakékoli starosti, co ji celá léta trápily, nechala je teď konečně všechny být, a možná v ten poslední den života se přece jen dostavil klid a mír.

Taky jsem ten klid toužila najít – i když jsem zatím byla víc docela živá a na vrcholu svého života – ale jako dcera své matky jsem s tím každodenně bojovala, zvlášť s tím, co jsem zakusila tady, v Paříži. Je správné snažit se o klid, bojovat o něj, nebo existuje i jiný způsob, jak dospět k vyrovnanosti a štěstí?

„Kde jsi?“ To byla esemeska od řemeslníka Aidena.

„Na Île de la Cité.“ Seděla jsem už druhý den u stolu a pozorovala holuby v houštině psího vína. Na displeji přede mnou svítila bílá stránka nového dokumentu, stejně prázdná jako o hodinu dřív.

„Přijď na apéro. Rue des Archives.“

S Aidenem jsme se začali vídat častěji, když jsme zjistili, že máme společné přátele. Ukázalo se, že jakmile můj seriózní a pracovitý řemeslník odloží kladivo, začne s ním být spousta zábavy. A teď tedy seděl s nějakými našimi kamarády kousek odsud, jen přes řeku od mého dočasného domova, a nabízel mi způsob, jak se zbavit té chandry. Jenomže já musím taky pracovat.

Kurzor blikal, čekal chudák, až začnu stránku plnit písmenky. A blikal a blikal. Listí na zdi za oknem tmavlo, jak v pozdním odpoledni ubývalo světla. Ten kurzor je tak sám. Jako já. Blik, blik, blik.

„Za 5 min.“

„Pohni si. Jedem 2. rundu.“

Na Rue des Archives se to hemžilo lidmi, bylo to jako nějaká pouliční párty. Aidena a pár známých jsem našla u piva před jedním barem; postávali u pultíků, které tu byly právě k tomu účelu. Ti, co už u nich místo nenašli, se s pivem v ruce prostě jen tak potloukali po ulici a klábosili. V New Yorku bychom hned platili pokutu za konzumaci alkoholu mimo prostory k tomu určené.

Nikomu nevadilo, že je neděle a zítra se jde od práce; všichni teď byli venku; předzahrádky byly plné lidí. Co se týče obyčejného lidského potěšení, Paříž u mě nad New Yorkem vítězí na celé čáře.

Chandra mizela jak pára nad hrncem.

Tuhle denní dobu jsem vždycky měla moc ráda – tu apéro hodinku, dobu mezi obědem a večeří, která je vlastně další příležitostí, kdy si dát drink a pobýt s přáteli. Proto tu taky mezi pátou a osmou bývá v kavárnách a barech plno, kdežto v New Yorku tou dobou zejí prázdnotou. Mám ten čas ráda už proto, že bez ohledu na to, jaké mají všichni plány na večer, většinou se najde někdo, s kým si můžu dát sklenku vína a hodinku dvě posedět, než se na mě zase navalí samota dalšího večera.

„Já jsem tak ráda, že ses ozval,“ řekla jsem. „Psaní mi dneska vůbec nešlo. Ani jsem nezačala.“

„To je bída,“ svraštil obočí Aiden. „Ty se potřebuješ soustředit, holka.“ A postavil přede mě pintu piva, která předznamenávala pravý opak.

„Měla bys tu svou knížku okořenit nějakou vášnivou romantikou,“ podotkl. „Co se vlastně stalo s tím číšníkem?“

„Se Sergem?“

Byli jsme v té restauraci s Fabienem už třikrát. Serge mě pokaždé zaujal tím svým roztomilým, skromným vystupováním, kombinací plachého úsměvu a lišáckých záblesků v koutcích očí, které prozrazovaly, že za tou sladkou stydlivostí je ještě něco jiného. Když jsme se dali do řeči o mém blogu, chopila jsem se konečně příležitosti a dala mu na sebe kontakt. Serge se červenal, když si ode mě vizitku bral, ale slíbil, že se mi ozve. Fabien mi pak gratuloval ke správně nahozené síti při lovu budoucího manžela.

„Prostě mi nezavolal,“ řekla jsem teď Aidenovi. „A je to už dva týdny. Řekla bych, že je asi ženatý.“

Aiden na to prohlásil, že to pro chlapa v Paříži není žádná překážka.

„Ale já nehodlám být ničí bokovka,“ řekla jsem. „To je k ničemu. Už je to passé, já jdu dál.“

„A co ten tvůj sexy caviste?“

Rozpovídala jsem se o tom záhadném chlapíkovi v ženských šatech, kterého jsem viděla, když jsem tam byla naposledy. „Ale Fabien si myslí, že bych se o to měla přesto pokusit.“

Thierry, jeden ze známých, vrtěl hlavou.

„Neměla bych? Určitě?“ obrátila jsem se na něj. „Ale můj kamarád ten pocit neměl. A to je sám taky gay.“

Thierry však neřekl nic, jenom dál kroutil hlavou a rty měl sevřené. „Sorry. To fakt nevypadá dobře.“

Tak tolik k možnosti vášnivé, romantické zápletky v mém příběhu.

Pár lidí odešlo, ale objevili se další známí. Objednali jsme si další rundu.

Aiden se mě ptal, jak se mi líbí bydlení na Île de la Cité. A vyšlo pak najevo, že renovaci toho bytu dělal spolu s jedním architektem taky on.

„Je to tam pěkné, viď?“

„To je,“ přikývla jsem. „A navíc tam můžu i dýchat.“

Jakmile jsme s Aidenem nakousli téma mé problematické zdi, přidali se ostatní se svými zkušenostmi. Podobalo se to rybářským historkám; každý tvrdil, že ta jeho je největší. Na mě normálně spadl celý strop, když jsem spal… No a já jsem bydlel tři roky s dírou ve zdi, než to pořádně vyschlo…

Člověk by si myslel, že když slyší, jak v tom zdaleka není sám, utěší ho to.

Jenže to bohužel nefunguje.

„Je to holt stará zástavba, Liso,“ shrnul to nakonec Aiden. „Holt se někdy něco pokazí.“

Tak to je možná ten pravý důvod, proč jsou všichni venku. Nikomu se nechce domů, mezi mokré zdi.

Mezi šedými mraky se konečně prodralo slunce a zalilo nás ještě honem na chvíli rudooranžovou září, než zapadne. Dopili jsme další rundu.

„Tak co teď, půjdeme někam na večeři?“ zeptal se Aiden.

Motající se hlava mě nenechávala na pochybách, že večeři jsem si měla dát už dobře před hodinou.

„Bezva nápad.“

Zvedli jsme se ještě s jedním kamarádem, Antoinem, a ve třech jsme se přesunuli dál po ulici do restaurace v retro-americkém stylu. Další taková. Vůbec cokoli aspoň trochu brooklynovského tu bylo náramně módní, ale mě to docela děsilo. Normálně jsem se podobným místům spíš vyhýbala, nežiju přece v Paříži proto, aby se tu najedla tak jako v Brooklynu, U.S.A.

Studovala jsem menu, a tak jsem ani nepostřehla, že ke stolu přišel číšník.

„Tak co to bude?“ uslyšela jsem jen. Dites-moi!

Zvedla jsem hlavu a uviděla úsměv ve tváři s vysedlými lícními kostmi. Další restaurace, další zajímavý číšník. Džíny bokovky mu sotva seděly na úzkých bocích a na svalnatém předloktí měl tetování.

„Čím vás mohu uspokojit?“ zeptal se mě pořád s tím neodolatelným úsměvem.

Podívala jsem se na Aidena. „To se vážně zeptal–“

„Jo.“

Tak tuhle hlášku jsem raději přeslechla.

Pak se nás ještě zeptal, jestli jsme Angličani – a ptal se bezchybnou angličtinou. Aiden mu prozradil složení naší mezinárodní skupinky: Francouz, Jihoafričan a Američanka.

„Z New Yorku,“ upřesnila jsem to, jako by to bylo něco úžasného.

„A, New York! Super!“ zareagoval potetovaný číšník pohotově a s tak nepatrným francouzským přízvukem, že mu to málem ubralo na přitažlivosti. Ale jenom málem.

„Jsem tady na dva měsíce,“ dodala jsem ještě. Takže máš spoustu času, abys mě zkusil sbalit, říkala jsem mu v duchu a jen jsem doufala, že to slyší i bájný Amor a sáhne do toulce pro šíp.

„To je bezva. Doufám, že k nám budete chodit často,“ usmál se zase on.

Cíl zaměřen.

„Lisa je spisovatelka,“ udělal mi vzápětí reklamu Aiden. „Přijela do Paříže napsat svoje přelomové dílo.“

Číšníkovi zasvítily oči. „Působivé. Měla byste chodit psát sem.“

Zhruba v této části konverzace jsme si nějak cosi objednali, ale neobešlo se to bez dalšího flirtování, ať už se to týkalo vína, které nám nabídl on, nebo burgru, který jsem chtěla já.

„Zaručeně se mu líbíš,“ prohlásil Aiden, sotva číšník odešel vyřídit naši objednávku. „Nás skoro ani nevnímal.“

Já jsem si byla docela jistá, že se ten krasavec chová prostě jenom francouzsky, ale Antoine měl na to odlišný názor a utrousil v tom duchu pár nějakých blebleblebléé.

„Antoine říkal, že jsi tomu klukovi zaručeně padla do oka,“ tlumočil mi vzápětí Aiden. „Tak s tím budeš muset něco udělat, holka zlatá.“

„Vždyť mu může být tak pětadvacet,“ řekla jsem. „Nanejvýš třicet. Nanejvýš.“

„No a? Tady chlapi na věk nehledí. A ty na třicet vypadáš!“

Antoine přikyvoval.

„Tak to zkus. Šanci pořád máš,“ pobízel mě Aiden dál.

Zkus to. To se mu řekne. Mám? Když jsem to zkoušela minule, šlo do rázem do háje. „Vy Francouzi přece nemáte dobyvatelky v lásce.“

Antoine se pustil do přednášky na téma láska po francouzsku a Aiden mi to překládal. Prý nejde o upejpavost, ale o decentní lehkost – a taky o načasování. Měl za to, že náš číšník se objevil v pravou chvíli. A že stačí, když mu dám najevo, že mám zájem a nic víc dělat nemusím. To prý zatím bohatě stačí. „Jen se postarej, aby o tom začal uvažovat.“ Aby si to začal přát. Pak sem znovu přijď, řekněme tak za týden. A opakuj to podle potřeby.

Francouzsky pojatý proces zvaný l’amour mi připomínal způsob, jakým se po francouzsku řeší problém se zatékáním do zdi. Zbytečně zdlouhavý.

V restauraci bylo dost plno, a tak jsme toho číšníka vlastně už ani neviděli. Nechali jsme po jídle peníze na stole a odcházeli.

„Haló, slečno! Promiňte!“ ozvalo se za námi volání. „Slečno!“

Náš číšník za námi vyběhl ven z restaurace. Instinktivně jsem sáhla po mobilu v domnění, že jsem ho nechala ležet tam.

„Chtěl jsem se jen rozloučit,“ řekl ale on. „Jmenuji se Leo – francouzsky Léon. A vy?“

Zopakoval moje jméno po mně a studoval přitom mandlovýma očima můj výraz. „Moc rád jsem vás poznal.“

Serge, kdo dál? „A máte raději, když se vám říká Leo nebo Léon?“

„No… správně jsem Léon.“

„Tak vám tak budu říkat taky.“

Začervenal se. Antoine měl pravdu: on se snad do mě opravdu zamiloval na první pohled.

„Doufám, že k nám zase brzy přijdete.“ A pak se sebe vysypal rozpis svých směn na celý příští týden.

A na ten další.

Jo, šanci teda pořád ještě mám.

Cestou domů jsem se koupala v záři osvětlené radnice a hladina Seiny ji ještě odrážela. Mraky se odvalily kamsi pryč a uvolnily místo moři hvězd a baculatému měsíci, většímu, než jaký jsem kdy viděla.

Ach Paříži, lásko moje, jak jsem jen mohla zapomenout, jak jsi báječná?

Měla jsem spoustu času na to, abych si Paříž pořádně užila.

Dokonce jsem i jenom tak prošla kolem mého oblíbeného obchodu, BHV. Nemám tam proč jít zrovna dnes. Mám i zítřek. A další dny.

Paříž bez seznamu povinností. Říkala jsem si, jaký je to luxus, vnímat město beze spěchu, nechat dny splývat jeden s druhým, žít jak na běžícím pásu, pořád se posouvat dopředu, potkávat nové a nové příležitosti něco udělat. Nebo nedělat nic, když si usmyslím.

Jenže jestli nebudu dělat nic, začne z toho rašit pocit provinilosti.

Pořád jsem si v duchu dělala rozvrh, pořád jsem byla v životě bez programu nesvá: Dnes zajdu do Latinské čtvrti; zítra se vypravím do Saint-Germain-des-Prés. Byla jsem vnitřně pořád napjatá; můj bývalý život mi stále ještě nastavoval tempo.

A potřebovala jsem se něčím zabývat, abych předešla nepříjemné malátnosti.

Každý den teď pršelo, chlad a vlhko mi pronikalo až do kostí a unavovalo mě. Bylo to pro mě neodbytné téma od chvíle, kdy jsem sem přijela. Chybělo mi krásné newyorské léto a tak trochu jsem se na Paříž zlobila, že mě okradla o jeden z mála opravdu teplých měsíců v roce.

Proč pořád nejsem spokojená? Umím to vlastně vůbec?

Žiju si přece svůj pařížský sen. Dlužím vlastní každodenní pocit štěstí svým kolegům, přátelům, všem kdo někde o něčem sní, ne?

Ale stejně jsem ze sebe nemohla setřást pochmurnost, obavy a nechuť. A osamělost. Paříž měla být mým šťastným místem, ale teď se obracela proti mně.

Nebo jsem se proti sobě obracela já sama?

Když jsem skončila se zaměstnáním v New Yorku, abych mohla odjet do Paříže, čekala jsem, že to bude báječné a že mě to bude naplňovat. Udělat takový velký odvážný krok by mělo člověka uspokojovat. Když někdo vyleze na vysokou horu, měl by si užít ten výhled na svět z jiného úhlu. Měl by spontánně vykřikovat „Juchůůů!“ samým nadšením.

Ale já jsem se na té hoře nějak ztratila. Razit cestu může být dost osamělá dřina.

Celý život nás všichni učí, jak bychom měli snít o něčem velkém. „Natáhni se až ke hvězdám,“ říká se dětem. Ale nikdy nikdo neřekne, jaké to je, když se ten sen stane skutečností. Člověk vyroste v domnění, že až se mu ten sen vyplní, vyřeší se všechny problémy. Že se promění v jakousi nedotknutelnou nebeskou bytost, která bude žít šťastně až do smrti.

Ve skutečnosti ale každý pořád zůstává sám sebou, motá se stále kolem stejných potíží – stejných obav, stejných pochybností o sobě, jako prastará černobílá Dorotka v pestrobarevné zemi Oz.

Otevřeným oknem jsem každou čtvrthodinu slyšela zvony z Notre Dame, jejichž melodie se pokaždé o tón natáhne, až v celou hodinu zahrají nejdelší a odbijí i čas. A ty zvony odbíjely moje dny a já jsem byla čím dál víc nesvá.

Bim-bam-bim! Slunce už konečně svítí!

Bim-bam-bim-bam! Už je půl třetí!

Bim-bam-bim-bam-bom! Co pořád trčíš doma, holka?

Naplánovala jsem si celý den: Půjdu do té restaurace, kde pracuje můj potetovaný číšník Léon, a budu tam „psát“, dokud mu neskončí směna. Pak mě doufám pozve na drink po práci, a možná i někam na večeři. Jsme přece v Paříži, tady je možné cokoliv.

Pak dorazilo znechucení sebou samou.

Můj jídelníček skládající se z pečiva, sýra a vína, se začínal projevovat. Všechno mi bylo těsné. Vyzkoušela jsem si několik kombinací různých věcí a nic na mně nevypadalo dobře. Za chvíli se všude po zemi válely kusy oblečení. Vzpomněla jsem si postupně na všechny ty věci, co jsem nechala ve svém neobyvatelném bytě, a které by mi zaručeně pasovaly líp. A co to proměnlivé počasí? Mám si vzít koženou bundu, nebo mi v ní bude moc horko? A které moje sexy botičky mi nepromoknou, kdyby se zase rozpršelo? Váhala jsem a váhala a nebyla vůbec schopná se rozhodnout. Co když to odhadnu špatně a budu pak litovat?

Nesnáším tohle rozpoložení. Ale krizi už se nedalo zabránit.

Bim-bam-bim-bam-bom! Bom-bam-bim-bom! káraly mě i zvony z Notre Dame, jak odbíjely třetí hodinu.

Slunce už ze dvora zmizelo a v bytě ubylo světla. Takový výjimečně slunečný den za celý propršený srpen, a já se o něj připravím! Jestli ho propásnu docela, budu večer ještě osamělejší než kdy předtím.

Co to sakra vyvádíš, ty blbko jedna? Jsi trapná! zaječela jsem na sebe v duchu. Já si nikdy v duchu neříkám takové to „Jdi do toho, holka! To dáš!“ Není divu, vzhledem k tomu, že jsem nevyrostla právě v prostředí plném podpory osobnosti. Spíš jsem vždycky byla sama na sebe jako taková ta hnusná školní tělocvikářka na rozpačitou třeťačku, která při sestavování týmů vždycky zůstane poslední na výběr.

Ale tentokrát to, že jsem si vynadala, zabralo. Nějak jsem se z toho otřepala, oblékla jsem se a vyrazila ven.

Slunce bylo ještě vysoko a svítilo na modré obloze bez mráčku jako obrovský oslnivý lampión. Město se rychle rozehřálo k rušnému životu. Předzahrádky kaváren a restaurací byly plné lidí a kdekdo s úsměvem nastavoval tvář teplým paprskům. Skupinky i jednotlivci po celém nábřeží si prohřívali vlhkem prolezlé kosti. I pařížské pláže na protější straně řeky konečně plnily svoje poslání; nebylo tam jediné volné místečko. Lidé posedávali a polehávali po dvou, po třech i více, většinou na prostěradlech, což je taková městská obdoba plážové deky. Barevné skvrny textilu se rozprostíraly po písku od jednoho konce na druhý.

Jsem pitomá, promarnila jsem takový kus pěkného dne. Utěšovala jsem se, že mi ho ale stále ještě pořádná porce zbývá. Letní dny jsou v Paříži dlouhé.

Přešla jsem přes Pont d’Arcole na prostranství před Hôtel de Ville. Na dočasném letním hřišti se tu hrál beach volejbal. Policisté proti hasičům.

Dva týmy státních ochránců a zachránců v šortkách a tílkách vyskakujících energicky do výšky. Připojila jsem se k davu diváků, kteří lemovali hřiště ze všech stran podle toho, komu fandili, jen já jsem se nějak nemohla rozhodnout.

Na Rue des Archives bylo taky všude plno. Ani v Léonově restauraci jsem nikde neviděla volný stůl, venku ani uvnitř, ale než mě to stihlo rozladit, zvedl se zrovna jeden pár od stolku v předzahrádce, kousek ode dveří. Mělo to tak být.

Léona jsem nikde neviděla, ale moc mě to netrápilo. Však on si mě všimne.

Přišel jiný číšník a já jsem si objednala Aperol spritz. Možná má Léon dnes na starosti vnitřní část restaurace. Však se nic neděje. Vytáhla jsem notebook a začala si psát nějaké poznámky.

Uplynulo půl hodiny a Léon pořád nikde.

Půl páté. Kývla jsem na číšníka, který šel právě kolem. „Prosím vás, je tady Léon?“

„Ne, ten tu dnes není.“

Jak to?

Byla jsem si jistá, že říkal, že v neděli je tu do pěti. Tak co se stalo, Paříži? Proč mě nemáš ráda? Vypadá to, že Paříž a já nejsme tentokrát synchronizované už od chvíle, kdy jsem přijela. Ale proč? Vždycky předtím jsem se mohla spolehnout, že tady všechno klapne. Ať už mi v hlavě vrtalo nebo v duši hlodalo cokoliv, s pobytem v Paříži se to vždycky samo vyřešilo. Tohle město mi vždycky pomohlo, posílilo mě, navrátilo mi víru v lidi.

A teď se chová přesně opačně.

Přijela jsem sem v dobré víře, že Paříž má pro mě příslib štěstí. Všechno jsem kvůli ní opustila. A ona se teď ke mně obrací zády.

Paříž, můj vrtošivý miláček.

Snad nic mě neděsilo tolik, jako La Poste, prostě pošta. Dokonce i v New Yorku, kde mi nedělal problém jazyk, jsem odjakživa měla respekt z poštovních úředníků, kteří většinou neprojevovali zrovna nadšení, když uviděli zákazníka. La Poste byla zrádná kombinace: civilní úředníci a prestižní instituce – a k tomu v cizí zemi.

Francouzská pošta je jedna z nejvýznamnějších entit v celé Francii. Je to víc než jen systém doručování zásilek, je to i banka, La Banque postale, kde si člověk může spravovat všechny svoje finanční záležitosti: platit účty, měnit peníze, žádat o kreditní karty a úvěry, dokonce si i zřídit pojištění.

Když potřebujete poslat fax, pořídit fotokopie, nebo si zavolat, taky to můžete udělat na La Poste. Je to centrum každodenního pařížského života a jen těžko se mu lze vyhnout, pokud chce člověk v téhle zemi strávit nějaký čas.

Osobně jsem se tomu vyhýbala, jak dlouho to jen šlo, jenže teď jsem potřebovala poslat doporučený dopis ohledně toho zatékání do zdi. A zase mi tahle zatracená závada uspíšila zasvěcení do reálného francouzského života. Možná to mohlo být pozitivní, někdo by třeba i řekl, že je to hotový dar – někdo, kdo se zrovna netřásl strachy před poštou na Rue Léon-Frot.

Nakonec jsem se zhluboka nadechla a vstoupila dovnitř. Jenom dva členové ostrahy. Paní za pracovním pultíkem zvedla hlavu, když jsem vešla, a pak ji zase sklopila. Jednu stěnu lemovaly samoobslužné automaty. Některé byly modrožluté a jiné šedožluté. Jaký je mezi nimi rozdíl, proboha? Podívala jsem se znovu na tu paní. A na automaty. A na paní. A na automaty.

Ne, dneska ne.

O pár dní později jsem zkusila poštu na Rue Faidherbe. Tam už jsem jednou byla, před pár lety, s Geoffreym. Třeba tam najdu nějakou přívětivou tvář.

Bylo tam plno lidí, v nevelkém prostoru se vlnilo hned několik front. Samoobslužných automatů tu bylo jen pár, a já jsem pořád netušila, v čem se liší modrá od šedé. Takže tady na to taky nedojde. Třeba přijdu zítra s posilami. Posily budu rozhodně potřebovat.

„Ty jsi tak ustrašená. Co je to s tebou?“ řekla by mi máma. Když mi bylo asi tak sedm nebo osm, přinutila mě, abych si u Nathana sama objednala. Postrčila mě k pultu. „Běž!“ Proč mě trestá? Co jsem provedla? Kde se v ní bere taková krutost?

Jenže ona nebyla krutá, jen nechápala, jak můžu být taková, jaká jsem byla. Podle ní jsem pocházela z rodu kurážných žen a basta. Když byla moje babička v Buffalu ještě teprve čerstvou přistěhovalkyní, pokusil se jednou prodavač brambor na trhu využít její nedostačující angličtiny. Podle toho, jak se to u nás v rodině pak vyprávělo, babička se sebrala, popadla za loket prvního strážníka a odvlekla ho k tomu chlapíkovi, co se snažil babičku obrat. A tak se spravedlnosti domohla. Ono to ale vyžaduje pevné nervy a žaludek, nedat se jen tak, zvlášť někde, kde je to docela jiné a člověk se ani pořádně nedomluví. To bych měla vědět.

Jenže já nejsem svá vlastní babička.

Já jsem spíš svá vlastní teta Nicky. Nicoletta byla druhá starší sestra mé matky. Milá, hodná teta Nicky, která vždycky adoptovala zatoulané kočky a vypiplávala opuštěná ptáčata. Háčkovala nám šatičky pro panenky a o Vánocích nám vyráběla legrační kloboučky ze zbytků balicího papíru. Sama děti neměla, ale k nám, svým čtyřem neteřím, se chovala jako k vlastním.

Jejím posláním v rodině bylo starat se o všechny ostatní – být doma, vařit a uklízet. I máma říkávala, že ji vlastně vychovala „Nig“, jak Nicolettě přezdívali, protože babička byla dost nemocná. Když se teta Nicky dozvěděla, že moje máma umřela, plakala, že „malá“ neměla umřít první. O pár dní později šla jednou večer spát a už se neprobrala. Neměla se už o koho starat.

Až na krátké období práce v továrně během druhé světové války teta Nicky nikdy neměla jiné zájmy a povinnosti mimo dům, v němž vyrostla. Když umřeli naši prarodiče, zůstala tam bydlet i s nejstarší sestrou, mou tetou Helenou – ani ta se nevdala. Nicky nevycházela z domu, pokud nutně nemusela – a to bylo jen na nákup, sem tam na pozvání na návštěvu, nebo čas od času na svatbu. Když ji v pozdějším věku začala trápit artritida, nechodila ven už vůbec. Babička jí dům v závěti odkázala, a teta Nicky byla hotová vládkyně celého vesmíru mezi těmi důvěrně známými a bezpečnými zdmi. Ale mimo ně to bylo docela jiné kafe.

Já jsem tetu Nicky naprosto chápala. Taky se bojím nových zkušeností a změn v zaběhnutém řádu věcí, prostě každé situace, kdy bych se mohla ztrapnit, protože něco nevím a neumím. Mám ráda všechno zmapované, dobře naplánované a předem vyzkoušené. Jsem ten typ člověka, co si na virtuální mapě prochází trasu tou malou postavičkou, aby se pak v reálu neztratil. Naučit se, jak dělat všední věci v Paříži, pro mě bylo jako chůze neznámým územím bez zkoušky předem, a to neznámo bylo dost pravděpodobně minové pole plné skrytých náloží pochybností a ponížení.

Řekla bych, že jsem taková od toho dne, kdy mě máma poprvé vyprovázela na školní autobus a plakala při tom. Její slzy mi naznačovaly, že to není v pořádku, že odcházím z bezpečí domova a z její blízkosti.

Anebo možná ještě dodnes část mého já přebývá v tom domě v New Jersey, a není si jistá, jestli dnešek bude dobrý nebo špatný, a nedokáže zvládnout ten nečekaný nedostatek spokojenosti, který nás dokázal přepadnout jako tsunami v krásný a slunečný den. Byla jsem ochromená strachem z neznáma, pomyšlením na to, že něco nezvládnu, a připadala jsem si malá a nicotná.

Ale vždyť jsem si na dálku, přes oceán, koupila byt v Paříži a zrenovovala jsem ho! Odešla jsem z dobře placené práce, abych mohla v jiné zemi začít znova! Opravdu jsem pořád ta ustrašená holčička, po tom všem, co jsem už zvládla? Opravdu se bojím jiné lidské bytosti na poště?

Jistě, jestli nezvládnu ty všední, ale důležité úkoly, tak se špatné věci vážně začnou dít – například ten dopis, který se zatím marně pokouším poslat, se nedostane k mému právníkovi. Nedostane se vůbec nikam, dokud ho budu nosit u sebe v kapse.

Fajn, tak tedy rozhodně zítra.

Možná.

„Paříž je divná. Všechno je tu tak těžké.“

To jsem si vylévala srdce nad hrníčkem čaje u kamarádky, taky přistěhovalé, která se shodou okolností jmenuje Lisa a kterou znám už od střední školy. Žije v Paříži už deset let a je provdaná za Francouze, který o nás mluví jako o les Deux Lisas, o dvou Lisách. Jestli někdo dokáže pochopit, čím si jedna Lisa prochází, je to jedině ta druhá Lisa.

Pověděla jsem jí, jak se snažím uchovat si pozitivní přístup a umět se radovat z maličkostí. Přiznala jsem i to, že se cítím provinile už kvůli tomu, že si vůbec stěžuju – že řeším problémy prvního světa, a tak vůbec. Že vím, jaké mám naopak štěstí, jak bych za to měla být vděčná. „Možná prostě jen postrádám něco, co si to vyžaduje.“ Možná si to vůbec nezasloužím.

Mluvila jsem dál a dál a Lisa se mlčky usmívala, jako někdo, kdo je sám se sebou srovnaný. „Proděláváš obrovskou změnu v životě. A strašně málo si věříš. A máš toho strašně moc. Co jiného jsi čekala?“

Nečekala jsem, že budu mít pocit selhání.

Vždycky jsem byla jedničkářka. Musela jsem být ve všem nejlepší. Doma ve Státech mi spousta lidí fandí, čekají, že se mi tu bude dařit, a já je takhle zklamávám. „Všeho se bojím,“ přiznávala jsem. „Tak třeba včera na poště. Nebo dneska, nerozuměla jsem, co mi řekl průvodčí, a měla jsem z toho úplný záchvat úzkosti.“ Je tohle všechno jen kvůli té závadě v mém bytě? „Já se prostě vůbec nemůžu zbavit strachu.“

Lisa mi začala vyprávět, jak si šla obnovit průkaz povolení k pobytu a jak na ni imigrační úřednice na prefektuře ječela kvůli nějakému papíru, který Lisa neměla. „A já jsem vůbec nechápala, co mám udělat. A rozbrečela jsem se. Přímo tam před ní, u její přepážky.“

Lisa je ten nejstatečnější člověk, jakého znám. Já jsem přijela do Paříže zatím vždycky jen na dovolenou, kdežto ona opustila celý svůj dřívější život, přestěhovala se sem, ačkoliv tu nikoho neznala, a vybudovala si tu nový život. Byla mi inspirací, zdála se mi nezdolná, byla pro mě ranařka, která prostě vyrazila do světa a rovnou ho popadla za koule. „To si nedovedu představit, že ty by ses tak sesypala.“

„Ono se to postupně nahromadilo,“ řekla na to ona. „Všechno bylo těžší, než jsem čekala. A se spoustou věcí jsem si prostě nevěděla rady.“ Řekla mi taky, že zezačátku měla z pošty stejnou hrůzu jako já. „To jsou pak z maličkostí obří balvany. A když moc neovládáš jazyk, je to tím horší.“

Tvrdila, že obavy jsou úplně normální. „Prostě začínáš znovu. Nikdo ti neslíbil, že to bude snadné.“

To určitě ne, nebylo to snadné, aspoň ne tak, jak jsem to udělala já. Neodkráčela jsem jen od bezpečí dvacet let trvající kariéry, ještě jsem si to okořenila tím, že jsem opustila i jistoty rodné země a vyměnila ji za jinou. A jediné, na co jsem se mohla spolehnout, byl můj pařížský byteček, který teď prostě nefungoval.

Není divu, že jsem si připadala jako vyhnanec, odříznutá od všeho známého, jak bych se mohla necítit ztracená? „Takže bát se je normální?“

„Jak byl ten citát? ‚Odvaha není absence strachu‘?“ řekla na to Lisa. „Bojuj dál. Ono se to zlepší, uvidíš.“ A dodala ještě, že je na mě hrdá, a že já bych na sebe měla být taky.

Vydala jsem se na cestu, dál, než jsem kdy předtím byla, a nic tu nebylo předem naplánované. Žádná postavička na mapě, se kterou bych mohla brouzdat sem a tam, a která by mi se životem pomohla. Proto byly ty nekonečné dny plné úzkosti a neklidu, proto jsem si musela dělat rozvrh na každý z nich. Potřebovala jsem nějaký řád, něco konkrétního, čeho bych se mohla chytit uprostřed nedozírného neznáma.

Pořád jsem byla ta napravovatelka, co se může přetrhnout, aby všechno bylo normální. Jenže normální se změnilo, a ta dívenka s koštětem, co vždycky umetala chaos, už to nezvládala.

Život se příliš rozrostl na tak prosté uvažování.

Jsi ve stavu expanze, vysvětlovala mi Lisa, tvůj život se rozšiřuje v mnoha ohledech, takže si musíš zvyknout na to, že jsi z toho občas nesvá. A dál mě ujistila, že to není něco, co je třeba napravovat, ale něco, co mám naopak vítat a nebránit se tomu, třeba tomu strachu, který mi vlastně ukazuje, že jsem přesně tam, kde bych měla být. Ale musím prý věřit, že si zasloužím zajímavější život, a s takovým způsobem myšlení jsem měla zatím pramalou zkušenost. Sebedůvěra pro mě byla pořád neprozkoumané území. Další stezka, kterou si musím proklestit sama pro sebe.

Večer jsem si vyhledala ten citát, který Lisa zmínila. Je od Ambrose Redmoona: „Odvaha není projevem nedostatku strachu, nýbrž poznání, že existuje něco důležitějšího, než je strach.“

V okamžiku, kdy Lisa tu část citátu vyslovila, mě to opravdu zaujalo, jenže dlouho mi to nevydrželo. Odvahu mají vojáci, nebo lidé, kteří v Africe bojují proti nemocem. Sama jsem se odvážná necítila. Vykládat bojácné duši jako já, ať je odvážná, je asi tak stejné, jako vykládat tlustému, ať uvažuje jako hubený. Nijak mě to nepovzbudilo, spíš poplašilo. Ale na druhou stranu, takhle ucelený měl ten citát nepopiratelnou sílu, s níž mě vzal za ramena a pořádně mnou otřásl. Ona tedy odvaha není něco posilujícího; je to úsudek. Pan Redmoon mi tím vlastně předložil akční plán. Možná nejsem kurážná, ale můžu si v životě vybrat. Teď hned.

Existuje totiž něco důležitějšího než strach: já.

Po mámině smrti jsem zvolila naději a koupila si ten byt. A teď chci, aby se mi dařilo, a už jsem udělala první kroky k plnějšímu a víc uspokojujícímu životu. A řekla jsem si, že odvahu nepotřebuju, že se jen musím rozhodnout, že budu šťastná a udělám cokoliv, aby to tak bylo. To přece dokážu, ne?

Něco se ve mně uvolnilo a ten můj spisovatelský blok konečně zmizel.

Cestou na můj krásný exilový ostrov jsem si na mostě z Île Saint-Louis připadala jako Napoleon na Elbě. Tohle je teď má každodenní trasa v mém neobyčejném životě – tiše se valící Seina, opěrné pilíře Notre Dame, všední neobyčejný pohled.

Na mostě recitoval nějaký staroch s mohutným šedivým plnovousem básně z knihy, kterou měl položenou na notovém stojánku. Jen o pár kroků dál jiný člověk, pro změnu mladý, se střapatou hřívou hnědých vlasů, zpíval „Heart of Gold“ od Neila Younga.

Turistická Paříž – to je prostě směs zajímavostí a absurdit, která člověka dokáže okouzlit i vyděsit zároveň.

Zvony na Notre Dame odbily celou. Ten den byl svátek Nanebevzetí, a tak zvonily ještě zajímavěji; svolávaly lidi na mši.

Na nebi se zase začaly kupit bouřkové mraky a ohrožovaly ten jediný slunečný den, který jsme v poslední době měli. Slunce ještě bojovalo – budova Hôtel de Ville zářila proti temné obloze.

Zvony zněly čím dál hlasitěji.

Přes rameno jsem nesla velkou tašku s nákupem z Monopu na Rue de Rivoli: různé věci, převážně menší a méně osobní verze všeho, co jsem nechala ve vlastním bytě v jedenáctce, jako připomínku mé situace. Pořád jsem se nemohla zabydlet, nedokázala jsem se v tom dočasném světě plném turistů přimět ke klidu.

Pořád mi vadilo, že tady tak skvotuju, že jsem se nechala vyhostit z domova, pořád mi to nedalo pokoj, jako ta voda ve zdi, a kazilo mi to tu krásu kolem. Ale zvony z Notre Dame neutichaly. Naopak, zněly stále hlasitěji – slavnostně, bujaře.

Jsi v Paříži! Jsi v Paříži!

Zastavila jsem se na mostě a vyfotila si Seinu s tou oranžovou radnicí, stejně jako jeden turista opodál. Užívala jsem si to stejně jako on, nechala jsem se tím dojímat stejně jako on. Buď spokojená. Ono to má něco do sebe, vnímat Paříž jako turista, osvobozený od běžných starostí. Všední věci se pak mění v neobyčejné. Vždyť já už zapomínám na ten vykulený úžas, na důvod, kvůli kterému jsem sem především přišla. Tak aspoň prozatím to tak budu dělat, rozhlížet se a fotit. Se zvlhlýma očima, když se zaposlouchám do zvuku zvonů z Notre Dame.

Stála jsem na mostě vznášejícím se nad řekou a připadalo mi, že se taky vznáším – můj život v Paříži už nebyl jen sen, ale ani nebyl tak docela reálný. Nebránila jsem se tomu, prostě jsem dál existovala v tom prostoru mezi, visela jsem ve vzduchu jako hlasy těch zvonů, jak postupně doznívaly.

Buď spokojená.

14. kapitola

Osvobození

Na chvíli zpátky v jedenáctém arrondissementu – opravdu jen dočasně. Potřebovala jsem víc oblečení a pár jiných věcí. Na stanici Reuilly–Diderot na mě čekal Fabien, že mi pomůže dopravit to všechno na Île de la Cité. Hlavně jsem ale potřebovala jeho morální podporu. Nebyla jsem v tom bytě už skoro tři týdny. V jakém stavu to tam najdu?

Vlhko bylo cítit hned dole ve vchodu. Na stropě vstupní haly jsme uviděli mokré skvrny. A zahltil nás ten známý zatuchlý puch. Zavřela jsem ústa, chtěla jsem se vyhnout aspoň pachuti na jazyku. To snad ta plíseň zachvátila celou budovu?

V prvním poschodí byly zdi i strop pokryté vypouklými fleky, které se tu a tam odlupovaly. A u mě ve druhém patře to bylo zrovna tak, jen ještě mnohem horší.

Šířilo se to; nedalo se to zastavit. Majitel a správce hráli svoje politické šachy a náš dům se zatím rozpadal. Jak to může někdo dopustit? Copak to nezajímá nikoho jiného než mě? V celé budově je dohromady kolem čtyřiceti bytů. Když už se teď ta závada projevuje i ve společných prostorách, tak to snad někdo řeší, ne? Někdo mi s tím přece musí pomoct. Nebo se na to všichni vykašlou?

Dveře mého bytu se neotevřely hladce dokořán, když jsem cvakla zámkem a odemkla. Vlastně se vůbec nehnuly, ani když jsem do nich zatlačila vší silou. Fabien se na mě díval velkýma kulatýma očima. Pak zavrtěl hlavou. Společně jsme zabrali ještě jednou, ale pootevřely se jen asi tak na stopu. Protáhli jsme se dovnitř.

Co se to proboha s mým bytečkem děje? Tedy, jestli někdy nějaká malá holčička potřebovala maminku, tak jsem to já, tady a teď.

„Putain, le parquet est gonflé!“ prohlásil Fabien.

Takhle se člověk učí cizí jazyk – krizová situace vám naservíruje specifickou ukázku toho, jak moc je krizová, a vy hned víte: gonflé = nafouknutý, vzdutý, opuchlý.

Fabien se sklonil a ohmatával podlahu. „Est moulleux.“

Měkké.

Pak ještě vychrlil pár výrazů, o kterých jsem jen matně tušila, že hodnotí člověka, který je za tohle zodpovědný, jako přesný opak člověka slušného, a že by se měl bezodkladně odebrat do výrazně nepříjemných míst, kde by na něm byla opakovaně podstupována jistá forma fyzického násilí. Anebo jsem tomu tak aspoň chtěla rozumět.

Mokré puchýře už pokrývaly dobré tři čtvrtiny stěny u vchodu. Místy se z ní odlupovaly velké pláty omítky. Provlhlé mapy rámovaly i vstupní dveře a v koupelně i osvětlení. Jak moc je bezpečné tohle? Voda v elektrických rozvodech? V duchu jsem viděla přeskakovat jiskry a vzápětí už i plameny, které mi konzumují moje vysněné hnízdečko.

Podlaha byla gonflé a moulleux od vchodových dveří až k oknům na protější stěně. Spravit tohle všechno bude určitě stát ještě víc, než stála celá renovace.

Hezky se to vyvinulo za tři týdny. Jak to tu bude vypadat za tři měsíce? Nebo za půl roku?

„Vzduch tu ale už není tak špatný,“ snažil se mě Fabien potěšit. „Je to lepší než minule.“

Lepší: Mieux.

Zápach bylo ovšem to jediné, co se tu zlepšilo. Zdálo se, že pomohly ty dva týdny větrání – ale to, jak se mi čím dál víc stahovaly průdušky, mě jen ujistilo, že plísní je tu právě tolik, jako předtím.

Nacpala jsem rychle pár kusů oblečení do velké nákupní tašky, hlavně teplejší věci a taky pár oblíbených kousků, které mi už chyběly. A přihodila jsem další láhev vína z mých zásob a pár kosmetických drobností – kousků domova, které chci mít po ruce.

„Musím si vyfotit, co se tu děje,“ napadlo mě pak, vytáhla jsem mobil a cvakala jeden záběr za druhým – nové zpuchřelé plochy, strop, světla, zeď kolem dveří i podlahu. „Tohle je absurdní.“ Zítra dostane správce budovy a jeho tým do mailu opravdu objemnou složku. Já je prostě dokopu k aktivitě. Postarám se, aby to vyřešili. Už toho mám fakt dost.

„Pojďme radši.“ Zpátky do toho druhého bytu, co se mi mezitím stal novým útočištěm.

Sluncem zalitý stolek v předzahrádce kavárny na Île Saint-Louis doslova žadonil o zákazníka, ale já jsem měla spoustu práce; napsala jsem si dlouhý seznam všeho, co mám dnes udělat. V duchu jsem už nakupovala v potravinách o kousek dál, a tak jsem kolem toho stolku prostě jen prošla.

Tolikrát se mi dřív stalo, že jsem narazila na krásnou restauraci nebo bistro, kde bych si s chutí dala oběd, jenže všichni známí byli buď v práci, nebo někde na dovolené, a sama jsem tam sedět nechtěla, a tak jsem raději zůstala hladová.

Zato dnes mi najednou hlavou proběhlo: bylo by mi to příjemné, posedět si tam na sluníčku?

Je to zaručeně jediný volný stolek tady v okolí s výhledem na řeku a most Saint-Louis. Že bych toho využila? A k čemu? Dám si jen nějaké pití? Nebo mi řeknou, že ten stůl je rezervovaný pro někoho jiného?

Prostě si tam kecni na zadek, zaječel na mě hlásek v mé hlavě, a buď spokojená.

Musím si to pořád připomínat, každou chvilku, protože spokojenost zkrátka není moje základní, výchozí rozpoložení. Vždycky mi v ní něco brání, nějaký problém, nějaký otazník, nějaké rozhodování. To je možná výsada kreativní direktorky. Nebo prostě jen mě samé, jako dcery mé matky, jejíž štěstí je nejen podmíněné, ale taky založené na iluzorní, nepolapitelné dokonalosti. Není to dilema poloprázdné či poloplné sklenice, o to vlastně nejde vůbec. Já bych měla problém s tvarem té sklenice.

Usadila jsem se u toho stolku, ale nehověla jsem si, nedokázala jsem spokojeně spočinout a užívat si to. Strašně jsem si najednou uvědomovala přítomnost lidí u sousedních stolků po obou stranách a celé tělo se mi sevřelo. Řekla jsem si, že tu zůstanu jen dvacet minut, jen tak dlouho, abych později nelitovala, že jsem šanci posedět si tady promarnila. A pak ten stůl mileráda přenechám někomu dalšímu, kdo o něj bude mít zájem, ať je to kdokoli. Já to ale nejsem, protože já na to nemám čas, mám toho na práci hodně.

Objednala jsem si osvěžující nápoj. Vida, a tak si tu sedím. U stolku. Fajn, ne? Takhle se to přece dělá, aby byl člověk spokojený, a já to dělám zrovna teď.

Co si to o sobě myslíš?

Ne, já si to přece zasloužím. A just tu zůstanu. Možná si pak objednám ještě i druhou sklenici, protože mi tu bude dobře a budu spokojená – kašlat na to, jak rozpačitě si v té „spokojenosti“ připadám.

Tak, tohle je fajn. To jsem zvědavá, kdy ta servírka přinese to pití. Krásná obloha; měla bych si ty mráčky se střechami vyfotit. Ale ne, jen si holka vychutnej ten moment naživo… á, výborně, pití je tady!

Žvanění bylo zpátky. Takové to drmolení, co vyplní hlavu, abych se necítila tak sama – nebo možná, abych necítila, tečka.

Zakázala jsem si mlčky drmolit, upíjela jsem a sledovala turisty na mostě.

Je mi to líto. Strašně líto. Strašně. Promiň…

To byla vrstva pod drmolením: ostuda a provinilost. Ale komu se to omlouvám?

„To zase jedeš do té Paříže?“

To jsem slýchala vždycky, když jsem mámě řekla, že už se chystám.

„Ano, mami. Jezdím tam dvakrát ročně. Každý rok.“

„Ale vždyť jsi tam byla nedávno! Co když se mi tu zatím něco stane? Budeš tak daleko.“

Jestli jsem se do té chvíle na dovolenou těšila, rozhodně to tím okamžikem přešlo. Zato jsem si vzpomněla na svůj strach z létání, na všechnu práci, kterou musím před odjezdem stihnout, na všechno to neznámé, co mě čeká.

A hned jsem zas byla nesmírně křehká.

Děsila jsem se toho telefonátu, pokaždé to bylo stejné. Nikdy mi nedokázala říct jen: „Bezva, užij si to. A přivez mi něco hezkého.“ Potíž tkvěla v tom, že si jedu někam něco užít sama, že mám něco jen pro sebe.

„A proč musíš jet vždycky zrovna do Paříže? Copak už nikdy nepojedeš do Itálie?“

Takže teď mě ještě začne obviňovat, že kašlu na svůj původ?

„Ale to víš, že ano, mami. Do Itálie pojedeme spolu. Můžeme si to hned naplánovat.“

„Ále, na to ty nikdy nebudeš mít čas. Vždycky hrozně spěcháš jenom do Paříže.“

Proč jsem si pokaždé znovu myslela, že tentokrát z toho hovoru vyjdu bez šrámů? Vždyť jsem mluvila s mistryní manipulace. Zase se se mnou všechno točilo.

Nastoupit do letadla a letět přes oceán si ode mne vyžadovalo notnou dávku odvahy. Neměla jsem ráda cestování, nerada jsem opouštěla bezpečí domova. Máma to o mně věděla, protože na tom byla stejně. Potřebovala jsem, aby mě povzbudila, ujistila, že všechno bude v pořádku, jenže její nejistota a strach jí v tom bránily. Namísto toho mi pod nos naservírovala moje vlastní obavy. S bohatou přílohou viny.

Co si to o sobě vůbec myslíš?

Pobyt v Paříži tím dostal značně na frak. Nemohla jsem se bezstarostně bavit a nemyslet při tom na mámu, jak myslí ona na mě a jak se o mě bojí, a jak je sama doma a žádnou zábavu si neužije. Byla jsem rázem hrozná sobecká dcera, která si klidně dvakrát do roka uteče do Paříže. A vlastní mámu opustí.

Babička dělala mámě to samé. Hlavně když chtěla jít máma jako mladá s přáteli ven a dělat něco sama pro sebe. Jak si to představuješ, utíkat v neděli kamsi na pláž? Když maminka uvařila takový dobrý oběd? To máš pocit, že kamarádi jsou důležitější než rodina?

Poté, co babička umřela, převzaly tuhle roli starší sestry – věčně mámu plísnily, že chce navštěvovat kamarádky, když jsme přijeli do Buffala jenom na krátkou dobu. Jak si to dovolujeme, netrávit všechen čas s rodinou? „Ale to jsou moji kamarádi z dětství,“ bránila se máma. Málem by se i pokrájela, aby si to všechno zorganizovala, snažila se využít čas co nejúsporněji. Někdy jsme stihli i dvě návštěvy za den. Mámin stres byl přímo hmatatelný. Tolik se snažila, aby rodinu uspokojila a potěšila, ale jako by to nikdy nebylo dost. Často jsem mívala dojem, že kdyby máma mohla strávit celý pobyt jen s kamarády místo příbuzných, tak by to udělala.

Ach ano, rodina.

Máma byla nejmladší ze čtyř sester, a mezi ní a druhou nejmladší byl rozdíl osmi let. Mámina nejstarší sestra Mary byla koncem dvacátých let už teenagerka. Tenkrát ještě musela při shánění práce uvádět falešné jméno – představovala se jako Mary Smith, protože Italku by v lepším obchodě nikdo nezaměstnal. Máma dospívala o nějakých patnáct let později a to byla doba velkého kulturního posunu. Máma se stala pro zbytek rodiny něčím exotickým, když propadla bujarému optimismu éry bigbandu, a už vždycky ji pak svým způsobem považovali za rebelku, i po dlouhých letech.

Už když jsem byla malá, byla jsem často svědkem toho, jak do ní sestry i matka ryly. „Co to máš proboha na hlavě?“ komentovaly třeba její hodně moderní účes. Nebo: „Pořád jenom v kalhotách. Nosíš vůbec někdy sukni? Připadáš si takhle rovnoprávná?“ Když ji napadlo něco nového, slyšela hned: „A tak se to dělá v New Jersey?“ Vždycky ji během našeho pobytu u nich shazovaly. A ona vždycky vysvětlovala a obhajovala vlastní názory a způsob života. Chudák máma, pomyslela jsem si často. Podle mě byla stylová a báječná. Co s tím mají ostatní za problém?

I po letech, když už mámě bylo hodně přes padesát, narážky v rodině neutuchaly. Jednou v létě, když jsme tam zase byli, dostala máma takový záchvat úzkosti, že ji málem museli odvézt do nemocnice. „Já už sem v životě nepojedu,“ přísahala mému tátovi. „Nikdy!“ A taky se toho dlouhé roky držela; jela pak až na pohřeb Mary. Tety k nám do New Jersey jezdily, ale ona jejich práh nepřekročila.

„Odstěhovat se, to bylo to nejlepší, co jsem mohla udělat,“ svěřila se mi tenkrát po té poslední krizové návštěvě v Buffallu. Když jsme se tenkrát stěhovali, zpočátku se jí po nich stýskalo, ale jak léta běžela, uvědomovala si máma, že pro ni bylo jedině dobré získat od příbuzných odstup.

Nechápala jsem, proč je nechá na sebe tak dorážet, ale pak jsem to sama zažila, dávno dospělá, a cítila jsem se kvůli jednomu telefonátu s mámou stejně nepříjemně.

Přestože máma sama ustavičným ponižováním od svých nejbližších trpěla, nedokázala se k nám, ke svým dcerám, chovat jinak, než že nás taky obviňovala a manipulovala námi, když jsme se snažily postavit na vlastní nohy.

Nemohla si pomoci, ten přístup se stal příliš velkou součástí její mysli, než aby se dal změnit.

Jenže jestli to byl všechno jen její problém a ne můj, tak proč mívám já pocit, že to není správné, když chci něco jen pro sebe, když si chci něco užít a bavit se?

Objednala jsem si u toho stolku venku na sluníčku ještě jednu limonádu.

Seděla jsem dál a pomalu upíjela. U chodníku najednou zastavil vojenský džíp. Seděli v něm dva muži a jedna žena, všichni ve vojenské výstroji – ne francouzské a současné; ale americké a historické, stejně jako ten džíp vlastně, došlo mi. To jsou reálie z druhé světové války. Po poledni tu byl průvod v rámci oslav sedmdesátého výročí osvobození města od nacistické okupace. A já jsem na to zapomněla. Vyfotila jsem si aspoň ten džíp a namlouvala si, že to je skoro to samé.

Ale zapomněla jsem opravdu na ten průvod, anebo jsem spíš byla tak zaujatá vlastní mizérií, že jsem se jí ani nechtěla zbavit? Není to náhodou tak, že si libuju v tom, když se o něco připravím? Je snad mým přirozeným stavem pocit deprivace?

Mí rodiče se narodili v období ekonomické krize. A jejich rodiče, to byli chudí imigranti. To je moje dědictví. Všichni jsme byli vychovávaní v tom, že máme být vděční za zbytky a nestěžovat si. Právě proto se dokážu ve všech ohledech spokojit s málem – počínaje tím, že klidně sedím u stolku hned vedle skupinky kuřáků, až po to, že si nedokážu říct v práci o zvýšení platu.

V naší rodině, zvlášť v té starší generaci, se opovržení dočkal každý, kdo si chtěl něco dopřát. Hned byl tím, kdo „plýtvá“ a je „nezodpovědný“. Byl v tom nevyřčený vzkaz: Jak můžeš tak rozhazovat, když já se bez toho obejdu?

Vnímám to, že se starám jen o sebe, jako hanebnou bezuzdnost? Kolikrát jsem přivírala oči nad nějakou nezdravou situací nebo mlčky trpěla nějakým nepohodlím? Zatnout zuby a vydržet, to je přece důkaz statečnosti, ne? Není snad šlechetné trpět?

Anebo jsem se do toho sama uvrhla po dojmem vlastní provinilosti?

Bez toho se obejdeš. Vystač si s málem. Schovej to pro ostatní. Tak nás předchozí generace vychovala, i mou mámu. Když jsme se sestrou vyklízely mámin dům, našly jsme několik souprav luxusního povlečení, ještě v původním balení z osmdesátých let. A taky zbrusu nové froté ručníky. Šetřila si je na „až jednou“, tedy pro vzácné hosty, nebo snad pro královnu, kdoví. Podstatné je, že pro mámu samotnou byly až příliš dobré. Utratit za ně peníze, to bylo naprosto v pořádku. Ale používat je? To si „nezasloužila“. A tak tam léta letoucí ležely ve skříni a nebyly k užitku vůbec nikomu.

Máma si za celý život po koupeli nedopřála ani to prostinké potěšení huňatého, měkkého ručníku. To měla vážně pocit, že nezasluhuje v životě nic dobrého?

A myslím si to o sobě i já?

Napadlo mě, jestli by to byla taková určitá zrada, kdybych si začala dopřávat to, co ona nikdy ne. Anebo jestli mi naopak z nebe radí, že to právě mám dělat. Opatruj se, holčičko.

Několikrát jsem se zhluboka napila. V hlavě mi vyvstala hrozná úvaha. Nemyslím si třeba, že bavit se je špatné, když je máma po smrti?

Proč musíš jet do Paříže a mě tady nechat? Je to tak daleko.

Je odříkání mým pokáním?

Nebo možná mámu jen používám jako výmluvu, jako vždycky, abych se nemusela vrhnout do života a začít ho opravdu žít.

Džíp se zase rozjel. U stolku vpravo ode mě teď taky seděla samotná žena, jako já. Přišla k ní servírka a ona mlčky ukázala na mou sklenici. Možná si říkala, zkusím si tu posedět tak, jako támhleta paní. Možná jsem ji k tomu inspirovala, jenže to neměla ani tušení, co všechno se mi honí hlavou.

Další podmračený den v Paříži. Zabořila jsem nalakované nehty na nohou do písku a přitáhla si šátek těsněji kolem ramen. Velký vlečný člun s nákladem přepravních kontejnerů se sunul proti proudu pod mostem u Notre Dame.

Seděly jsme s kamarádkou Adrian na modrobílých lehátkách pod velkým slunečníkem, i když bylo jasné, že do večera nehrozí jediný paprsek, a z plastových kelímků jsme popíjely rosé. Mezi námi stála v písku slaměná taška s krabičkou kuskusu, plechovkou mandlí a zeleninové crudité s taramosalatou, tedy s dipem z lososích jiker.

Petašedesát Fahrenheita, ale co už. A just si uděláme piknik na pařížské pláži. A nebyly jsme tu tak docela samy; pár dalších místních projevilo stejnou tvrdošíjnou výdrž, jako byla ta naše. Lidé z tohohle města, kde deštivé dny mají nad těmi slunečnými převahu, se přece nedají rozhodit nějakou tou přeháňkou. Stejně ale bylo tohle léto nejchladnější za posledních několik let. I listy kaštanů už se začínaly vybarvovat.

Kolem nás probafala červená rybářská loď s plechovou střechou. Poryv větru nám rozfoukal ubrousky. Bylo nepříjemně, ale já jsem odmítala být kvůli tomu taky nepříjemná. Představovala jsem si, že je Svátek práce a já si hovím na pláži v the Hamptons.

„Tohle je ten důvod, proč lidi v srpnu z města odjíždějí,“ podotkla Adrian. Sama se právě vrátila z Nice. Měla na sobě bavlněné šaty se svetříkem, oboje bílé, aby to hezky zdůrazňovalo její čerstvě opálenou pleť, a vypadala tím pádem nejletněji ze všech lidí na pláži.

Opravdu, většina Pařížanů už asi odjela někam za teplem. Sledovala jsem, jak se na les congés, jak se tomu tady říká, den za dnem zavírají další obchody a restaurace a na jejich vchodech se objevuje vysvětlení té plánované pauzy: INFORMUJEME NAŠE MILÉ HOSTY A ZÁKAZNÍKY, ŽE Z DŮVODU DOVOLENÉ BUDEME MÍT ZAVŘENO OD 1. SRPNA DO 8. ZÁŘÍ VČETNĚ.

Páni, a já jsem se cítila provinile, když jsem si brala volno. Volno, které mi zaměstnavatel už dlužil. Všichni ve vydavatelství jsme se omlouvali, když jsme si brali pár dní volna, i když jsme si ho tvrdě odpracovali. Co se to s námi dělo?

Pozastavit komerční aktivity na skoro šest týdnů, to se může opakovaně stávat jedině ve Francii. No ale na druhou stranou, pro koho by taky měli otevřeno? Prostě se už předem počítalo s tím, že kdo může, prchne. Oblíbená kavárna, pekařství nebo sýrárna – všechno bylo zavřené. I kroky sousedů v patře a dupot na schodišti utichl. Takže co tu ještě děláte vy? Allez! Hop! Hop!

Tady v turistickém centru města se to srpnové vylidnění sice tolik neprojevovalo, ale podle toho, kde měli zavřeno a kde ne, se dalo snadno poznat, kdo provozuje služby pro turisty a kdo je oblíbenec místních. Kdybych si to začala zapisovat, měla bych na září celý seznam dalších restaurací a bister, která by stálo za to vyzkoušet.

Dopily jsme víno a z kolem proplouvajícího říčního Batobusu na nás mávala celá skupina turistů. Druhá plochá prostorná a prázdná loď se drala opačným směrem pro další várku.

Když jsem tady Seinu sledovala už poměrně dlouhý čas, bylo to vlastně jedno plavidlo za druhým. Do té doby jsem si ani neuvědomila, jak neutuchající je říční provoz, jaký je to vlastně vodní svět sám pro sebe. Nejdřív mě jen uklidňoval pomalý plynulý pohyb těch lodí, ale za hodinu už jsem si všímala i lodí samotných; každá byla jiná, každá plula za jiným účelem. Objevovaly se jako postavy na jevišti, a svým osobitým charakterem každá dodávala městu na pestrosti, stejně jako jeho obyvatelé.

Teď kolem prosvištěl motorový člun s nápisem POLICIE na boku. Ten byl samozřejmě nejvíc sexy ze všech.

„Tak co, půjdeme?“ zeptala se Adrian a zavírala krabičky od jídla.

Oprašovala jsem si písek z chodidel. „No, myslím, že můžeme říct, že jsme to daly.“ Vsunula jsem prochladlé nohy do nízkých Conversek.

„Jsem ráda, že jsme to zvládly,“ řekla Adrian. „Co ty?“

Přikývla jsem. Ještě lepší na tom bylo, že jsem to mohla prožít společně s někým jiným, že mi to na chvíli rozehnalo chmury. A už jsem se bála, že se za chvíli rozloučíme, že zas budu ještě pořádný kus dne s vlastními myšlenkami sama.

„A nechceš zajít na radnici mrknou na tu výstavu k osvobození?“ navrhla však Adrian.

„Určitě. To je bezva nápad.“ Říct na to budu ti vděčná až za hrob by bylo výstižnější. Byla to pozvánka v pravé chvíli.

Výstava v budově Hôtel de Ville byla také součástí oslav osvobození Paříže. Fotografie a různé předměty plnily potemnělý dvoupatrový prostor galerie dobovou atmosférou. Lidé se s uctivou pomalostí přesouvali mezi exponáty a vzduchem se z filmové smyčky promítané na velkou plochu nesl hlas Charlese de Gaullea: „Paříž potupená. Paříž zlomená. Paříž mučená. Avšak Paříž opět svobodná. Osvobozená sama sebou. Osvobozená vlastním lidem.“

To by se mámě moc líbilo.

Nejvíc mě fascinovaly fotky, výjevy z boje o svobodu strnulé v grafickém detailu: záběry obyvatel Paříže, jak svoje město sami mění v bitevní pole, jak rozkopávají dlažbu, aby mohli navršit nouzové barikády, zatímco kolem historických památek vybuchují granáty. Nakláněla jsem se blíž a prohlížela si detaily na snímcích, zkoušela jsem si představit v těch záběrech sama sebe, ale nakonec jsem byla ráda, že jsou to jen černobílé fotky z dávných časů.

Vždycky nás učili, že Američané se prostě nahrnuli na starý kontinent a hnali nacisty s rukama a bílými vlajkami nad hlavou, že svobodu přinesli jedním jediným, velkolepým, rozmáchlým gestem v podstatě přes noc. Jenže ve skutečnosti byly osvobozovací boje pomalé, záludné, táhly se dny a noci. A Pařížané byli ochotni popřevracet svůj svět naruby, aby svobody dosáhli.

Já si tady stěžuju, že je venku zima, že jsem se musela přestěhovat do dočasného útočiště. A před sedmdesáti lety, taky v srpnu, tady v touze po svobodě umírali lidé. To jsem dostala velkou dávku docela jiné perspektivy.

Cestou zpátky do svého dočasného domova jsem šla po těch tehdejších bojištích, teď tak plných klidu a nádherně přestavěných. Návštěvníka neznalého historie by vůbec nenapadlo, že se tu kdy něco takového odehrálo, ale jizvy tu byly a já jsem je teď najednou viděla: díry po kulkách na fasádě Hôtel-Dieu de Paris, šrámy od minometných granátů na budově Conciergerie… Zrovna jako tehdy, jen rozervané okraje těch ran místy zakrývaly a místy zdůrazňovaly desítky let staré nánosy prachu a sazí.

Nikdy je nikdo neopravil, nezahladil. Možná proto, aby připomínaly, že osvobodit se od toho, co člověka svazuje a brzdí, se neobejde bez boje a bolesti.

Po Île Saint-Louis se procházeli okouzlení turisté, hleděli na Seinu i na prastaré budovy, lemující její břehy. Na Rue Jean-du-Bellay pak usedali ke kavárenským stolkům a vrtěli se na židličkách, jak nemohli ovládnout nadšení, které se jich zmocňovalo. U Berthillonu už v deset hodin ráno stála fronta dobrých dvaceti lidí na zmrzlinu a oči jim vypadávaly z důlků, když ji ochutnávali.

Paříž z nich udělala malé děti s překypujícím srdcem a hlavou plnou snů.

Až do dneška mě jejich přítomnost obtěžovala, připadali mi směšní a konzumní. Ztělesňovali pro mě výsměch všemu, čeho jsem se v Paříži snažila dosáhnout, byla jsem nucená žít teď mezi nimi taky jako turistka. A jak jsem byla obklopená těmi šťastnými turisty, povětšinou vyskytujícími se v párech nebo rodinných skupinkách, cítila jsem se tím víc osamělá. Vybavovala jsem si kvůli nim domov a taky to, jak daleko jsem od všeho, co dobře znám. Bylo snadné se jim posmívat, být jimi otrávená, ale ve skutečnosti jsem toužila bavit se tak jako oni – s nimi.

Něco v mém nitru najednou povolilo: má potřeba patřit k někomu, cítit se v bezpečí, mě hnala směrem k turistům. Vždyť jsou vlastně jako já, taky se snaží zažít si svůj pařížský sen. Z jakého titulu bych je měla odsuzovat?

A tak jsem se přestala těm hloučkům vyhýbat, odvracet tvář od té jejich okaté vlezlé nápadnosti, a procházela jsem mezi nimi, sledovala jejich výrazy, odrazy jejich prvních dojmů z tohoto města, to, co jsem sama zažila už před dvaceti lety. A město bylo rázem zase okouzlující. Jejich potěšení se stalo i mým.

Schovávala jsem si dosud Paříž jen pro sebe, držela jsem se jí příliš křečovitě, jako bych se bála, že není tak docela moje, že jsem jenom jakási uchazečka. A zapomněla jsem, že i jiní lidé mají na Paříž nárok – ano, sice mi tím pádem někdy překáželi, ale to už tak bývá, když se člověk stane součástí světa, že jsou v něm zkrátka i další lidé.

Paříž je třeba sdílet a stejně tak moje zkušenosti a zážitky s ní spojené. Začala jsem se otevírat světu, a lidé mě začali vnímat a zapojovat mě do hovoru: „A vy tady žijete, a jste Američanka?“ ptali se třeba. „A znáte tu v okolí nějakou dobrou restauraci?“

Že se ptáte. Já mám v hlavě nashromážděno za ta léta informací, že mi přetékají ušima: znám ty nejlepší restaurace v Latinské čtvrti, kde se kvůli obědu člověk nezruinuje, vím, kde je nejpříjemnější místo na piknik u Seiny, ze kterých autobusových linek se naskytnou nejzajímavější výhledy – „a přitom vás vyjdou mnohem levněji než ty komerční vyhlídkové jízdy“.

Proč bych se nepodělila o to, co znám? K čemu bych si to schovávala jen pro sebe?

Nebo že bych si tím schovávala sama sebe? Na později, až na dobu, kdy budu připravená a dostatečně dokonalá, abych mohla vyjít do světa? Neudělala jsem náhodou ze sebe osamělého outsidera já sama – a nejen tady v Paříži, ale v životě vůbec?

Pomoc turistům mě přiměla vylézt ze své vlastní hlavy a nakouknout do světa kolem. Čím více lidem jsem poradila, tím spokojenější jsem byla. Támhle v tom obchůdku mají opravdu krásné dárky, a majitel vás neoškube… ta ulice se těžko hledá, pojďte, já vás tam zavedu. Věděla jsem dobře, jaké to je, když je člověk ztracený v místech, která nezná. Když dokážu změnit něčí bezradný výraz v úsměv a úlevu, proč to neudělat? Vždyť to přece dávno umím ze všeho nejlíp. Napravovat všechno. Možná je načase využít tuhle dovednost k něčemu dobrému, ne? Čím víc jsem se dělila s ostatními o to, co o městě vím, tím víc jsem do toho města patřila. Paříž mi už vůbec nepřipadala cizí.

Osvobodila jsem se od očekávání toho, co bych v Paříži měla zažít, a místo toho jsem si vychutnávala to, co jsem zrovna zažívala.

Nebyla to vina žádných turistů, že jsem si Paříž nemohla užít tak, jak jsem chtěla. Nemohla za to ani ta závada v mém bytě. Ani to špatné počasí. To já jsem byla naprogramovaná na neúspěch už předtím, než jsem sem vůbec přijela.

V minulosti jsem prostě jen čekala, co mi Paříž sama naservíruje, a proto to bylo tak jednoduché, ale tentokrát jsem si s sebou přivezla kupu očekávání, protože po všech těch velkých změnách jsem potřebovala jasnou mapu, plán, deku, která mě zabalí to hřejivé vrstvy bezpečí. A to změnilo můj vztah k tomuto městu. Paříž mi v tom nemohla vyhovět beze zbytku, protože jsem chtěla mít všechno naprosto dokonalé, a tím pádem jsem jí nic nedokázala odpustit.

Jako vždycky jsem se snažila zamést nepříjemné záležitosti pod koberec, abych tolik nevnímala jejich účinky a mohla pokračovat klidně dál. Čím víc jsem bojovala proti vlastním emocím, tím zranitelnější jsem byla – a čím zranitelnější jsem byla, tím víc jsem potřebovala mít kontrolu nad okolím. Místo abych se cítila útulně a bezpečně, vyráběla jsem si v sobě neklid a napětí, zlost a depresi. V Paříži.

Fungovala jsem v režimu krize, byla jsem opět to dítě v domě, kde se věci můžou postavit na hlavu, aniž by si toho někdo všiml. Možná jsem se z režimu krize vlastně nikdy nevymanila, možná to byl příběh, který jsem si psala sama pro sebe pořád dokola, dokud by nenastal nějaký odlišný konec.

Během těch tří měsíců, kdy jsme se sestrou vyklízely náš bývalý domov, mámin dům, vyrovnávala jsem se s tím přehnanou organizovaností a pracovitostí; balila a popisovala jsem tucty krabic denně. Zabalit, zalepit a uklidit do kouta. Ano, na to jsem profík. Takhle jsem vždycky naložila s každým trápením.

Teď jsem ale den za dnem dávala věcem volný průchod, nechávala jsem je dít se, osvobozovala jsem se. Cítila jsem, jak se vnitřně uvolňuji, jak se podvoluji tomu, co doopravdy cítím: truchlení – po bývalé práci, po mém starém životě, po mámě. Lpěla jsem dřív na všem kolem sebe, snažila jsem se lpět i na tom, co už pominulo, ale kdybych se toho pustila, musela bych si prožít pocit ztráty. A já už jsem byla z prožívání ztráty unavená. Do Paříže jsem přijela, abych tu byla spokojená a šťastná.

Jenže spokojená a šťastná jsem začala být, až když jsem se přestala uzavírat a dopřála jsem si prožít svou bolest.

Jak jsem mohla čekat, že mi bude dobře, když se pokusím negativní emoce obehnat plotem a uzavřít kdesi v sobě? To je jen jiná podoba deprivace. Život je třeba prožívat naplno v celé jeho šíři, jinak člověk může o ledacos přijít. Nedá se věčně stát na stráži před tím špatným tak, jak to dělala moje máma se svou kabelkou plnou léků na všechno. Anebo to popírat, jak jsem to dělala já. Jediné, co se s tím dá udělat, je povolit a nechat to všechno proběhnout.

Málem jsem se rozkrájela, jen abych všechno špatné odmetla z cesty, a ocitla se v tom tajuplném zenovém světě dokonalé blaženosti, kde bych mohla začít žít svůj život v Paříži a psát. A mezitím bylo mým životem v Paříži právě to odmetání všeho špatného z cesty. Bylo načase přestat na život čekat a prostě ho začít žít. Oprostit se od dokonalosti a vstoupit mezi nedostatky, vady, trápení a všechno to ostatní.

.

ČÁST 4

Zpátky domů

15. kapitola

Návrat

Konečně jsem vybalila hygienické potřeby a kosmetiku z igelitky, kde jsem je celou dobu přechovávala, a naskládala jsem si je do skříňky v koupelně svého dočasného příbytku. Konečně měly všechny moje věci své místo. Ten byt byl šikovný, účelně zařízený a s dobře uspořádaným úložným prostorem, například ve skříni byly stohovatelné plastové krabice, které se hodily jak na prádlo, tak i na různé drobnosti v koupelně nebo na zásoby jídla v kuchyni. Tenhle dočasný domov mi pomohl udržet si klid a pohodu, když jsem to potřebovala. Možná jsem měla nepořádek v sobě, ale v bytě ne. Bavilo mě i utírat prach a uklízet to skvostné místečko, když jsem to tu konečně přijala za svůj domov.

Byl to blažený únik z městského ruchu, v ložnici byla tma a ticho, zvlášť v porovnání s mou ložnicí v jedenáctém arrondissementu, kde mi do okna celou noc jako malé sluníčko zářila pouliční lampa a zalévala celý byt jasným světlem. Musela jsem spát v masce tak jako Audrey Hepburnová ve Snídani u Tiffanyho, jen bez té slávy kolem. Ulice, v níž jsem bydlela, byla na svou polohu a nevýznamnost nezvykle hlučná: přes den ke mně naplno doléhal rámus a hlasy studentů se školním zvonkem co čtyřicet minut, a v noci je vystřídali rozjaření návštěvníci okolních barů.

Zato tady, na Île de la Cité, jsem si užila už tolik poklidných nocí, že jsem se za to málem cítila provinile. Zasloužím si vůbec takový luxus?

Postupně jsem si tu zvykla na určitou rutinu, našla jsem si i příjemné místo na psaní: kavárničku na Rue de Rivoli, kde jsem mohla sedět a pracovat klidně celé dny. Chodila jsem tam kolem jedenácté dopoledne, dala jsem si kávu, chvíli psala, pak jsem si dopřála pauzu na oběd a potom jsem psala obvykle zhruba do pěti odpoledne, než se bez výjimky objevil někdo z mých přátel na apéro před večeří. Měla jsem tam svůj oblíbený stůl a objednávala jsem si vždycky buď vejce Benedikt, kuřecí plátek anebo, když jsem měla kocovinu, tak burger. Rutina mi dodávala pocit domova.

Tato část města byla i přes srpnové dovolené docela živá, a tak jsem se tu cítila víc jako součást zdejší komunity. A uvědomovala jsem si, jak je to dobře, protože v mé čtvrti žili jen místní lidé, takže tam teď bylo pusto a prázdno…Byla jsem teď zkrátka opravdu vděčná, že mám tenhle byt k dispozici. Byl to hotový dar. Kdy jindy bych taky měla možnost vyzkoušet si bydlení v tomhle arrondissementu?

Ať už jsem dělala cokoliv, klidně i běžné pochůzky, měla jsem při nich výhled na řeku lemovanou snad nejkrásnějšími budovami celé Paříže, které se honosily tabulkami dokazujícími jejich věk, třeba: DŮM PHILIPPA DE CHAMPAIGNE, MALÍŘE A KOMORNÍKA KRÁLOVNY MATKY, r. 1643.

Dřív mě občas napadlo, jaké to asi je pro jednu mou známou v Římě, když každý den cestou na trh chodí kolem Kolosea. Teď jsem to věděla.

Poloha bytu v centru města mě rozmazlovala. Za minutku jsem se z domu dostala přes řeku na pravý břeh a do Marais, nebo na levý břeh do Latinské čtvrti. Potraviny jsem nakupovala střídavě ve velkém Monoprixu nedaleko Sorbonny, kde se to v každou denní dobu hemžilo studenty, nebo v menším Monopu na Rue de Rivoli, kam chodili spíš mladí bohatí profesionálové – protože jsem prostě mohla.

Ostrov Île Saint-Louis se dá obejít za patnáct minut, maximálně dvacet, když si člověk dá načas. Ale já jsem to tu postupně prozkoumávala a skoro pokaždé jsem objevila něco nového. Je to v podstatě nevelké území, ale tu se našel nějaký obchod, tu ulička nebo dům, který jsem do té doby neznala – bylo to tak trochu jako sen, který se stále opakuje, a v němž vždycky, když otevřu dveře svého bytu, najdu nějakou novou místnost, o které jsem předtím vůbec nevěděla. A také moje mysl se v tom snu otevírala, rozšiřovala se způsobem, jaký by mě nikdy ani nenapadl. Byla to taková emoční horská dráha, hnala mě do extrémních výšek a zase hluboko dolů, ale mně se ta jízda konečně začínala líbit.

Geoffrey a Christophe se vrátili z dovolené v Lyonu, a tak byla parta zase pohromadě. Můj dočasný byt se jim moc líbil. „Měla by ses sem nastěhovat!“ opakovali mi kolem dokola. Předtím jsem se bála, že bydlení v centru města mě odtrhne od přátel, jenže čtvrtý arrondissement je dost oblíbený pro trávení volného času, a přátelé mě tudíž navštěvovali často a nespěchali. Mí sousedé naproti přes dvůr museli občas mít určitě nervy nadranc z Geoffreyho smíchu. Oslavili jsme u mě i jeho narozeniny, byli jsme jen taková malá skupinka, sedm lidí. Celé to bylo skrovné – ani zdaleka se to nepodobalo těm tematickým extravagancím, které normálně pořádá Geoffrey – ale byl z toho nadšený, protože se mu u mě na Île de la Cité opravdu moc líbilo. A líbilo se to i mně.

Jenže to všechno bohužel končilo.

Prvního září se sem měli stěhovat noví nájemníci, a tak jsem celé dopoledne strávila gruntováním, převlékáním postele, vysáváním, vyklízením lednice – prostě odstraňováním veškerých stop mého pobytu tady. Bylo to tak domluvené. Nashromáždila se mi tu za těch několik týdnů fůra oblečení a jiných věcí; dokonce jsem si v BHV koupila i cestovní fén a ventilátor. A teď to budu muset všechno dopravit zpátky.

Měla jsem být pryč už několik hodin. V jedenáct už jsem měla schůzku s kamarádkou Tammy nedaleko mého bytu v jedenáctce; chtěly jsme spolu zajít do mého oblíbeného bistra u Place Léon-Blum na oběd. Ale nebyla jsem tou dobou ani zdaleka sbalená – všude se povalovaly poloprázdné tašky a já uklízela jako divá a snažila jsem se dát všechno do pořádku. Nedokázala jsem se na to soustředit a sužovaly mě obavy a úzkost. Zase.

Nechtělo se mi pryč.

Nakonec mi Tammy přijela na pomoc. Pět nákupních veletašek, dvě igelitky plné potravin, malý kufr a ještě igelitka z BHV s tím novým ventilátorem. Když jsem si objednávala taxík, zvony na Notre Dame obíjely druhou.

„Bude se mi stýskat,“ řekla jsem s pohledem z okna na dvůr.

Psí víno na zdech venku začínalo rudnout, neklamné znamení, že léto je u konce. Zavřela jsem okno a zatáhla záclonu.

Hrdlo se mi stahovalo přívalem emocí. Právě to byl důvod, proč jsem se nedokázala včas sbalit, proč mě zase zachvátil ten zmatek a nejistota. Zase na něčem lpím. Tak dlouho jsem se bránila tomu, že tu mám bydlet, a teď, když odcházím, chce se mi tu zůstat.

Měla bych se sama sobě vysmát.

Čekaly jsme s Tammy na ulici na taxík. Obloha byla zatažená, ale bylo docela teplo. Před policejní budovou naproti postávalo pár chlapíků v uniformách. „Ti mi budou taky chybět,“ zavtipkovala jsem.

Halda mých věcí na chodníku mi připomněla den, kdy jsem sem přijela a dovlekla si zavazadla metrem. Proč jsem si to tehdy dělala tak těžké? Měla jsem už i tak dost trápení s tím, že musím pryč z bytu kvůli mokvající zdi, se kterou nedokážu nic udělat. Potřebovala jsem si to snad udělat ještě horší? Trestala jsem tím sama sebe?

Mít se ráda mi bylo pořád stejně cizí jako mojí mámě. A v krizových situacích jsem se pořád jakoby vracela do doby, kdy mi bylo osm let. Naprav to, postarej se o to. Trápení? Jaképak trápení? Mě si nevšímejte, nic mi není.

Možná, že se určitá část mého já chtěla dál rochnit v té mizérii, kvůli tomu podivnému dojmu, že to, co se mi stalo s bytem, si zasloužím. Že je to odplata za to, jak jsem odkopla jistotu svého zaměstnání. Tak obrovský krok do neznáma v naší rodině nikdo neudělal od dob, kdy babička s dědou odjeli z Evropy za lepším životem v Americe. Opustili tím všechno bezpečné a známé kvůli naději na něco víc. Další generaci pak nabádali k tomu, aby se usadila, zajistila si vzdělání a budovala si materiální zázemí. Kdyby byli moji rodiče naživu, možná by mě byli od takového riskování odradili. Stydím se snad za to, že jsem neposlechla jejich rady, cítím vinu za to, že se opovažuji chtít pro sebe něco víc?

Co si to o sobě myslíš?

Ale teď to bylo docela jedno. Důvody nedůvody, já jsem už nebyla já. Po čtyřech týdnech tady jsem byla nový člověk, zavolala jsem si taxík, když jsem ho potřebovala. Požádat o pomoc už pro mě neznamenalo, že jsem neschopná udělat něco sama, ale naopak, že se mám ráda natolik, že o sebe pečuji.

Taxík dorazil za pár minut. Tak jedeme. Naposledy jsem se dojatě ohlédla po svém útočišti, které mě na čas ukrylo před problémy.

Dvířka auta se rozletěla. Řidič vyskočil ven a s rozmáchlým gestem se hluboce uklonil. „Mesdames! Bonjouuuuur!“ zahlaholil.

Ale ouha. Tak tolik k možnosti utápět se cestou ve vlastní melancholii.

„Račte nastoupit do mého vozu, milé dámy!“ otevíral nám zadní dveře. A další úklona, a další máchnutí celou paží. „O zavazadla se postarám! Je mi velkým potěšením!“ Mon grand plaisir.

Nasedly jsme s Tammy do auta a hihňaly se při tom jako malé holky. To snad musí být nějaká skrytá kamera, či co; normálně bývají pařížští taxikáři úplně jiní.

„Panejo!“ prohlásil řidič, sotva sedl za volant a přibouchl dveře. „Vy ale máte spoustu věcí. Přijíždíte nebo odjíždíte?“

Řekla jsem mu, že se jen stěhuji z jednoho bytu do druhého.

„Ach ták, do nového domova! No to je báječné!“

Do starého, pomyslela jsem si.

Šofér odrecitoval moji adresu. „Oui? C’est ça?“

„Oui, monsieur!“ přistoupila jsem na jeho hru. „Přesně tak!“

„Výborně, tak hurá k tomu vašemu novému domovu.“

Rozjeli jsme se a já jsem se smála, až jsem docela zapomněla zamávat tomu domu na rozloučenou.

„Máte rády hudbu?“ ptal se šofér dál, sotva jsme odbočili k mostu na Pravý břeh.

To se ví, ujistily jsme ho.

„Bon! Reggae?“

Reggae obě zbožňujeme. Kdo by taky ne?

„Okay!“ zmáčkl tlačítko na palubovce, a než jsem si stihla uvědomit, že je mi vlastně úzko a jsem nesvá, už mi Bob Marley říkal: „Don’t worry about a thing, cuz every little thing is gonna be all right.“ S ničím se netrap, všechno bude v pohodě.

To jako vážně? Jako kdyby mi to opravdu připomínal někdo tam shůry.

Taxikář nás sledoval ve zpětném zrcátku. „Líbí se vám to?“

„No jasně! Vždyť je to Bob Marley!“ culila jsem se a pohupovala se na sedadle do rytmu.

„Bezva!“ zmáčkl řidič jiné tlačítko a ta muzika se vyvalila snad i z auta ven, jako by mělo reproduktory i na střeše.

Moment – že by tu fakt byly i venkovní reproduktory?

Okukovala jsem mu přes rameno pravou stranu palubovky, a až teď jsem si všimla ovládání pro karaoke, které bylo připojené k jakémusi šílenému systému venkovních reproduktorů. Náš šofér popadl mikrofon a přidal se k Bobovi. Jejich dvojhlas se rozléhal snad po celé čtvrti a lidé na mostě d’Arcole se za námi otáčeli.

Naše pojízdná párty pokračovala dál podél řeky a k jedenáctému arrondissementu. „Takovou jízdu jste ještě nezažily dámy, co?“ překřikoval Marleyho řidič přes rameno.

„To tedy ne, monsieur!“ Tou dobou už jsem se svíjela smíchy a po tvářích mi tekly slzy – takové ty příjemné slzy.

„Don’t worry about a thing, cuz every little thing is gonna be all right.“

Zpátky ve vlastním bytě. Voda pořád zatékala, plíseň pořád bujela, ale vyzbrojená předepsanými léky tady těch posledních pár dnů před odjezdem z Paříže snad vydržím.

A být zase doma byl fajn pocit.

Vybalovala jsem věci z tašek, když vtom mi v mobilu na stole zabzučela esemeska.

„Vítej doma! Skočíme na šťastnou hodinku?“

Má sousedka Andrea měla konečně čas na naši oblíbenou zábavu: myšlenka le Happy Hour se už v Paříži začínala zabydlovat, zvlášť ve vzmáhajících se čtvrtích jako je ta naše. Tady se chytne cokoli, co připomíná Brooklyn. Chodily jsme s Andreou na šťastnou hodinku do naší oblíbené kavárny, a v té jsem už přes měsíc nebyla. Lepší způsob jak oslavit návrat, než drinkem za poloviční cenu, bych nevymyslela.

Cestou známými ulicemi jsem se cítila, jako bych odsud nikdy neodešla, jako by nějaký záhyb v proudu času přisunul ten den, kdy jsem se odstěhovala, a dnešek těsně k sobě. Ulice dlážděné kočičími hlavami a starobylé kostely z pohlednicově dokonalého ostrovního světa v srdci Paříže byly rázem tytam. Byla jsem zase zpátky v realitě: v té vitální Paříži pracujících lidí, sice trochu otlučené, ale zato domácké.

Pohlednice dokonalé Paříže si můžou nechat. Té opravdové se nic nevyrovná.

Ukořistily jsme si stůl venku. Servírka nás uvítala širokým úsměvem a její pohled jasně říkal, že mě poznává. „Kdepak jste byla?“ zeptala se rovnou. „Na dovolené?“

Vlastně vypadala, že je ráda, že mě zase vidí. Když jsem bydlela v centru, chodila jsem do jedné kavárny dennodenně, celé týdny, ale nikdo mi tam nikdy neřekl: „Rád vás zase vidím,“ nebo „vítejte zas u nás.“ Nebyli tam nezdvořilí, ale ani osobně přátelští. Když člověk pracuje v kavárně, kterou navštěvují projíždějící lidé a turisté, tak asi nestojí za to být osobní. K čemu taky, když se zákazník nejspíš znovu už neukáže? Ale pokud tam bydlíte, jak se můžete cítit doma, když si všichni kolem zachovávají odstup?

„Dáte si zas rosé, dámy?“ zeptala se číšnice. „Šťastnou hodinku?“

„Vy nás už dobře znáte,“ usmála jsem se.

„No bodejť!“ oplatila mi úsměv ona a zmizela v útrobách podniku nachystat nám objednávku.

Do zahrádky vešel pán, kterého jsem tu taky párkrát už viděla, a kývl nám na pozdrav. Majitel přivítal jeho. Servírka s kýmsi dalším prohodila pár slov cestou mezi stoly, společně se ti dva čemusi zasmáli. Pak se políbili na tvář a zákazník odcházel s bagetou v ruce domů na večeři.

Jak je to tu v okolí přátelské a prosté. Docela jsem to za tu dobu zapomněla. Anebo jsem si to ani neuvědomovala, dokud jsem nebyla nucena na čas bydlet jinde, kde to vůbec není tak pospolitá obec jako tady. Nejsme si tady cizí; jsme sousedé, propojení naší čtvrtí. Není to tu nijak okázalé, ale hřejivé a autentické – je to domov.

Byla jsem ráda, že jsem zase zpátky.

Tady se tomu říká la rentrée – když se každý vrací ze srpnové dovolené a děti se chystají zpátky do školy. Město se znovu probouzí: otevírají se obchody a vagóny metra jezdí zase plné. Všude to teď přímo kypělo obnovenou energií, jak jsme se znovu potkávali a naše životy se zas začaly prolínat. Bylo to i moje rentrée – taky jsem se cítila svým způsobem obnovená a připravená na to, co přijde dál.

16. kapitola

Poutníci a poutnice

Gare de Lyon, tedy Lyonské vlakové nádraží, se nachází poblíž Seiny, ve dvanáctém arrondissementu. Když jsem byla v Paříži jako středoškolačka, bydleli jsme v ošuntělém hotelu jen kousek od nádraží. Ten hotel tam dodnes stojí, a je krásně zrenovovaný. Hned vedle něj se zabydlel Roche Bobois, obchod luxusním nábytkem, a o jeden blok dál, na Avenue Daumesnil, vyrostla galerie a obchodní areál. Bože, jak se to tu změnilo.

Byla jsem na cestě do Burgundska – jela jsem na dva dny na oslavu Christophových narozenin. Pořádali s Geoffreym tu akci v tři sta let starém sídle Geoffreyho rodu, kde dosud žili jeho rodiče. Znala jsem je dobře a oni mě zvali na celý týden, ale protože jsem se sotva vrátila do svého bytu a v dalším týdnu jsem už odlétala do New Yorku, rozhodla jsem se jet k nim jenom na víkend.

Den před odjezdem mě Geoffrey vzal na nádraží, abych si to nacvičila. Trval na tom. „Chci mít jistotu, že to zvládneš, má milá Lízo.“

Jet někam vlakem mi nepřipadalo nijak složité. Přijdu na nádraží, koupím si jízdenku, dojdu na perón, nastoupím do vlaku, posedím si v něm dvě a půl hodiny – et voilà! – a budu tam. Jenže právě u mého spoje to bylo trochu zapeklitější, takže si prý budu muset dávat pozor.

„Ta vlaková souprava se cestou rozdělí, jedna část pojede tam a druhá úplně jinam.“

Takže si budu muset dát dobrý pozor, abych seděla ve správné polovině vlaku, jinak skončím v docela jiné části Francie.

Aha… no dobře. „A jak tu správnou poznám?“

„Po stranách bude mít nápis Avallon,“ prozradil mi Geoffrey. „Ááááváááállon.“

A aby se ujistil, že to chápu, vzal mě na Lyonské nádraží koupit jízdenku a ukázat mi to tam. Čím víc ale zdůrazňoval, co musím dělat, tím víc mi vnucoval pocit, že bych si měla s tou cestou dělat starosti víc, než jsem si dělala.

Ráno v den odjezdu mi napsal: „Všechno v pořádku?“

No jistě, proč by nemělo?

A další zpráva: „Pojedeš vlakem na Avallon, ale jen do Vézelay Sermizelles.“

Však já vím. „Díky, zlato,“ odepsala jsem.

Pak mi zavolal. „Všechno v pořádku, milá Lízo? Už jsi ve vlaku?“

„Ne, zlato. Je půl deváté. Jede mi to až v půl jedenácté.“

„Aha! Já myslel, že už teď. Bál jsem se, že jsem od tebe nedostal zprávu. Takže pamatuješ si Avallon? A Vézelay Sermizelles? Ano?“

Jak bych na to mohla zapomenout? „Jasně. Jsem v pohodě. Přijedu v jednu.“

„Dobře. Napiš mi, až budeš ve vlaku, ať si nedělám starosti.“

Tedy, ráno jsem vstávala plná sil a sebevědomí, ale teď už jsem byla vystresovaná. Ono je to hezké, mít někoho, kdo si o mě dělá starosti, ale teď jsem si tím pádem dělala starosti o sebe i já. Bude to snad složitější, než předpokládám?

Dorazila jsem na nádraží celou hodinu před odjezdem vlaku, abych měla jistotu, že mám dost času tady všechno najít. Gare de Lyon má tři haly a Geoffrey mi říkal, že číslo haly se oznamuje už hodinu před odjezdem vlaku, kdežto nástupiště a kolej, voie, až v posledních několika minutách. Do každé nástupní haly mě taky zavedl, abych věděla, kde jsou a jak vypadají.

Informační displej pravil, že vlak do cílové stanice Avallon odjíždí z haly č.1. Vyjela jsem tedy po eskalátoru z přízemí plného moderních obchodů do původních prostor nádraží z počátku minulého století, s vysokánským proskleným atriem podpíraným ocelovými pilíři. I teď o víkendu tu byly davy lidí; někteří spěchali tam či onam, jiní si při kávě u stolků bister četli noviny a časopisy. O patro výš se mi nabízelo ještě noblesnější prostředí k usrkávání espressa v podobě starobylého Le Train Bleu. Šla jsem po schodech nahoru nakouknout aspoň zběžně přes prosklený vstup na secesní výzdobu a zlacený strop toho kavárenského pokladu staré Paříže. Je to úžasné, že to tu takhle uchovali, že je to taková stálá, neměnná hodnota. V Paříži je současnost propojená s minulostí, proto ji asi mám tak ráda. Tady by mi nikdo nevyčítal sklony k nostalgii.

Odsud z patra jsem měla výhled na celé nádraží. Zaprášeným skleněným stropem prosvítalo slunce a jeho světlo se měkce linulo prostorem. Tohle je přesně takové to nádraží, jaké člověk normálně vidí jen ve filmech odehrávajících se v evropských lokalitách.

Všechny moje obavy se tím zážitkem rozpouštěly.

Fotila jsem si různé pohledy a detaily tak zaujatě, až jsem málem přeslechla hlášení, na které jsem čekala: voie E. Teď nastane rozhodující chvíle. Hlavou mi jako smyčka běžely Geoffreyho instrukce: Avallon! Avallon! Avallon! Když jsem došla na nástupiště, uviděla jsem na displeji přehledně graficky zobrazené všechny zastávky, včetně té, v níž se souprava rozděluje na dvě. Pod nápisem Avallon se skvěla klíčová informace: Avant du Train. Přední část vlaku.

Tak to bylo docela snadné, ale pro jistotu jsem si vybrala jeden z prvních tří vagónů. A raději jsem se ještě tří různých lidí zeptala: „Avallon?“ a třikrát se mi dostalo potvrzení, že oui, jsem tu správně. Co víc by mohla správná katolička chtít?

Napsala jsem Geoffreymu zprávu: „Jsem ve vlaku.“

Vyjeli jsme z města; neutěšená předměstí rychle vystřídala zvlněná krajina poskládaná z obdélníčků převážně zoraných polí, oddělených mezemi a řadami stromů. Mraků na obloze směrem na jih ubývalo, jako bychom se na každé zastávce zbavovali části té městské ponurosti, a ve Vézelay-Sermizelles už z vymeteného nebe zářilo jen jasné a hřejivé slunce.

Geoffrey na mě čekal hned na perónu. Když vlak zastavil, stál přesně u mých dveří. Ty se otevřely a já mu málem vypadla rovnou do náruče.

„Vítej v Burgundsku, Lízo!“

S Geoffreym mě přijel přivítat i jeho otec, a pak nás po klikatící se silnici odvezl několik dalších kilometrů do jejich vsi, která čítá ne víc než dvě stovky obyvatel.

„A jsme tady,“ prohlásil Geoffrey, když jsme přijeli k bráně v dlouhé zídce, za kterou vyčníval shluk kamenných budov.

„A který dům je váš?“ zeptala jsem se.

„Všechny. Však uvidíš.“

Všechny?

Brána se otevřela a projeli jsme dovnitř. Štěrk na příjezdovce nám křupal pod koly. Celému seskupení vévodila budova z bílého kamene. Naproti stál menší dům s klenutým vchodem a lomenou střechou. Byl porostlý vinnou révou; šlahouny se prohýbaly pod rudými hrozny. Vzpomněla jsem si na babiččin dům, na těch pár hlav révy, které děda přivezl z Itálie a zasadil je na dvorku o rozloze asi 8 x 8 stop. Vegetovaly tam dlouhá léta bez jediné kuličky vína, ale v ten rok co jsme dali dům na prodej, se obsypaly hrozny zrovna tako tady ty burgundské zázraky – byl to od nich takový pozdrav na rozloučenou s rodinou zdrcenou tím, že opouští dům na Swan Street, který nám patřil pětaosmdesát let.

Po boku hlavní budovy stály v řadě tři další navzájem propojené jednopatrové domy. Na nabílených dřevěných dveřích jednoho z nich visela cedulka s anglickým nápisem: RAČTE DÁL, MÁME OTEVŘENO.

„To je prostě táta,“ prohodil Geoffrey a ukazoval na cedulku palcem. A hned dodal, že prý je to jen jeden z mnoha podobných vtípků, se kterými se tu ještě určitě setkám a které se líhnou ve čtverácké mysli jeho otce, jinak taky výtvarníka a fotografa.

Dohromady tu bylo osm budov a všechny stály otočené průčelím do dlouhého dvora osázeného ovocnými i okrasnými stromy, včetně půvabné smuteční vrby. Návrší opodál, hned za kamennou zídkou, vévodil nevelký kostelík, prý z dvanáctého století, se štíhlou špičatou zvonicí.

Byla jsem tu poprvé, ale připadalo mi to všechno povědomé. Že by to bylo těmi hrozny vína, zahradou? Nebo prostě proto, že cesta vlakem z města na venkov pro mě byla léta běžná rutina, když jsem jezdívala na návštěvu k mámě?

Vždycky mi ještě zamávala z auta, když se vlak rozjížděl ze zastávky. A nemávala jen tak zběžně, aby se neřeklo, kdepak, to by nebyla moje máma. Vystrčila z okénka celou paži a rozmachovala se na obě strany jako královna. A někdy se i zakolébala celým tělem v protisměru, aby to ještě trochu okořenila. Vždycky jsem vstala ze sedadla, abych na ni líp viděla, smála jsem se a mávala jí na oplátku. A ona nepřestávala, i když vlak už dávno vyjel ze stanice. Taky jsem mávala, dokud mi nezmizela z dohledu, a ani by mě nepřekvapilo, kdyby mi někdy někdo řekl, že mávala ještě i dlouho poté, kdybych ji náhodou ještě viděla. Když pak onemocněla, jezdila jsem na nádraží taxíkem, ale máma mi stejně královsky mávala ze dveří domu.

Příjezd ke Geoffreyově rodině domů ve mně nyní vzbuzoval stejný pocit bezpečí a zázemí. Tady můžu vypnout a uvolnit se. Tomu se říká domov.

Christophe seděl u stolu pod stromy s Geoffreyho matkou a dalšími příbuznými; dávali si aperitiv před obědem. Zamířila jsem k nim a oni mi zamávali, ale než jsme se stihli pozdravit, popadl mě Geoffrey za ruku a vedl mě kamsi jinam.

„Pojď, Lízo,“ bral mi z ruky tašku. „Chci ti ukázat velký dům. Přidělili jsme ti ten nejlepší pokoj.“

„Velký dům“ bylo babiččino království, kde jsme měli bydlet i my. Geoffrey nám vysvětlil, že rodiče bydlí v malém domě, který byl na tomto sídle původně jen kuchyní, a dodnes v něm stál velký kamenný krb, na kterém se dřív vařilo.

V dlouhé vstupní chodbě velkého domu byly ještě původní prastaré dlaždice. Tvořily jakýsi mřížovaný vzor z hnědé a šedomodré a okraje lemoval řecký meandr. Stěny měly mahagonové táflování a tapeta nad ním na první pohled evokovala sedmdesátá léta: stylizované květy a šlahouny v odstínech hnědé, cihlové a zlaté, velké aspoň jako lidská hlava, ale jejich zašlost a vybledlost dávala tušit, že jsou možná i o sto let starší, z dob, kdy bylo podobné zdobení vrcholem vkusu. Nejlepší léta ty stěny zkrátka už ani nepamatovaly, zato dodávaly hale jakési zvláštní kýčovité kouzlo.

„Tohle je jedna z mých praprababiček,“ ukazoval Geoffrey na portrét nějaké paní usazený v masivním zlaceném rámu. Lesklé hnědé vlasy měla uprostřed rozdělené pěšinkou a lokny po stranách jí splývaly kolem půvabné bledé tváře až k bradě. Poklidně seděla v křesle, v černých šatech s bílou zřasenou náprsenkou a límečkem z průsvitné krajky à la Peter Pan. Ten účes i střih šatů prozrazovaly polovinu devatenáctého století, zato její pohled byl velmi přítomný, odrážel se a ožíval v Geoffreyho tváři jako v zrcadle, až na barvu. Ona měla oči modrošedé, on temně hnědé. Jako ty dlaždice, na kterých jsme stáli.

Záviděla jsem Geoffreymu to nepřerušené propojení s vlastní historií. Mí příbuzní nechali všechno v Itálii, když odjížděli do Států. Ani dokonce nevím, kde přesně bydleli, ani jestli ten dům ještě stojí. Nejstarší portrét, který v rodině máme, je velká, ručně kolorovaná fotografie mé prababičky někdy z roku 1916 v mohutném dubovém rámu. Visíval nad pohovkou v obýváku u babičky, ale to ještě předtím, než jsem se narodila, pak už ne. Takže jsem s tou podobiznou nevyrůstala, a proto k ní nemám takový vztah. Moje historie začíná až mou babičkou. To Geoffreyho rod má svou minulost probádanou až po dvanácté století. To by mě zajímalo, jestli to vědomí člověku dodává pocit nesmrtelnosti.

Geoffrey mě provedl po všech místnostech v přízemí - ukázal mi kuchyň, kde budeme snídat, i malou místnůstku hned vedle, která měla mnohem barevnější dlaždičky než vstupní hala. „To bývala dětská jídelna,“ řekl Geoffrey. Zkusila jsem si ho představit jako malého kluka, jak sedí se svými sourozenci u stolku nad poloviční porcí jídla. Teď tu bylo prázdno, zůstal jen krb a komoda, ale i tak to tu působilo vesele, jako by se energie těch dětí vpila do stěn.

Další dva pokoje, do kterých se vcházelo z chodby, byly velké. Pohodlný obývák měl okna do průčelí domu a podlahu poskládanou z osmistěnných terakotových dlaždic, kterým se tu říká tomettes. Celému prostoru dominoval velký, nově přestavěný krb. A na stěnách další tapety s květinovým vzorem. To ale musela být velká módní vlna v tom devatenáctém století, nebo kdy to bylo. Tentokrát šlo o bodláky v různých odstínech červené.

Druhá místnost byl velký salón s vysokým stropem zdobeným květinovým štukem a obřím lustrem uprostřed. Parketovou podlahu s rybinovým vzorem zalévalo sluneční světlo z vysokých oken na obou stranách. Na stěnách pokrytých střízlivější mechově zelenou tapetou s jemnými zlatými proužky viselo několik dalších portrétů Geoffreyho předků, vesměs s jeho očima. I nábytek byl jemný – křesílka a pohovky z osmnáctého či devatenáctého století a taky velký jídelní stůl. Tohle byla evidentně oficiální společenská místnost.

Škoda, že si tohle neužiješ se mnou, mami, pomyslela jsem si.

Vlastně jsem s ní v duchu mluvila už od chvíle, kdy jsem tu vstoupila do dveří. Návštěvy historických památek byly nedílnou součástí každé naší dovolené. Máma třeba položila dlaň na kliku nějaké koloniální rezidence a pronesla: „Zamyslete se nad tím – tohoto místa se možná dotýkal sám George Washington!“ a my jsme s vykulenýma očima honem taky zkoušely položit ruku přesně na to samé místečko. Jenže to většinou bývala muzea, kde byly skutečné exponáty a někdy i celé místnosti oddělené od návštěvníků ozdobnými provazovými zábranami, kdežto tady jsme byli v žijícím, obývaném domě, kde se na dvě stě let starém nábytku běžně sedává. A tak mi někde v hlavě něco každou chvíli vykřikovalo: Koukej na to, mami! Jako kdybych si bez ní ten starobylý prostor neuměla vychutnat.

Přejížděla jsem rukou po hladké chladivé římse krbu z černého mramoru a představovala jsem si ty početné generace dlaní, které dělaly to samé. To musí být úžasné, vyrůstat v takovémhle domě. Ale nakonec, babiččin dům byl taky hodně starý, skoro sto padesát let, a taky byl v každém pokoji krb, i když byly všechny už hodně dlouho zaslepené. Na římse krbu tady u Geoffreyho trůnily zlaté empírové hodiny, a u babičky zase bílá moderní mísa ve tvaru kočky. Jednou ji kdosi rozbil, ani už nevím, kdy to bylo, ale teta Nicky ji slepila klihem, a ten pak za nějakou dobu zčernal, takže kočka měla žilkovaný čumák a tlapky. Ale dál tam pořád seděla, celé roky.

Všimla jsem si piana u protější stěny. Lak na jeho elegantním plášti byl dávno strávený věkem či nedostatkem péče, ale jméno výrobce se zlatě blýskalo jako nové: C. MANGROT – PARIS. Zkusila jsem na bílých klapkách zahrát akord, ale ne všechny se rozezvučely.

„Už je moc špatné,“ řekl Geoffrey, „je příliš staré.“

To je škoda, tak tady si společně nezazpíváme. Přemítala jsem, jak mohli nechat tak krásnou věc tak zajít.

Působil tak ale celý ten pokoj, viditelně chátral. Tapety měly v jednom místě skvrny od nějaké vlhkosti ve zdi. Mramorový obklad krbu byl popukaný a strop taky. Parkety ošlapané a místy zpuchřelé; nejhorší místa byla provizorně přelepená lepicí páskou.

Bylo v tom cosi smutného, ale zároveň i krásného, tím spíš, že to bylo tak křehké. I přes ten zub času to bylo stále elegantní, jako stará dáma ve svém oblíbeném kostýmku od Chanel, kterému se už třepí lemy rukávů.

Říkala jsem si, že kdyby to byl můj dům, nechala bych všechno přesně tak, jak to je, ale Geoffreyho otec už začal salón renovovat. Na jedné stěně už byly tapety stržené a ukázala se tak jiná, starší vrstva. Byla tu už i nová okna, jen zapravení bylo ještě čerstvé a snad ani ne zcela dokončené.

Je to správné nebo špatné, měnit něco, co už tady vydrželo tak dlouho? Nemohla jsem tu představu snést, ale chápala jsem, že je to potřeba. Jinak by se to tu rozpadlo docela.

Náklady na údržbu a práce na renovaci tak velkého a starého sídla musí být astronomické. Nebude to pro Geoffreyho spíš kletba než dar, až to tu jednou zdědí? Mámin dům taky pořád vyžadoval různé opravy a úpravy. A zdaleka ne všechny renovace šly ruku v ruce s dobovým originálem, například určitě ne ta typizovaná okna, která děda v šedesátých letech vsadil místo osm stop vysokých dvoukřídlých oken z roku 1840. Lidé ze „starého kontinentu“ mají zkrátka jiný pohled na historii, není jim tak vzácná. Když člověka dějiny provázejí na každém kroku, snadno to zevšední. Pak už není nic kouzelného na rozpraskaném krbu nebo olupujícím se stropě, když se pod ním žije. A jde i o bezpečnost. Tady to byl asi jeden z mnoha příkladů toho, jak umí být minulost víc zátěží než vzácností, ale mně se stejně líbil každý oprýskaný detail.

„Pojď, Lízo,“ probral mě z úvah Geoffrey, „ukážu ti, kde budeš bydlet.“

Cestou po schodech do patra mi ještě vysvětloval, kde co je. Jedna místnost byla rozlehlým ateliérem jeho otce, kde na pracovním stole pod střešním oknem leželo sotva načaté zátiší s bílými pivoňkami. A vedle, ale o pár schůdků výš, byly ještě jedny dveře. „To je náš dick.“

Cože? Dick se anglicky hovorově říká penisu!

„Já ti ho po obědě ukážu.“

Fajn. Ať už je tady dick cokoli, odpoledne to uvidím.

Do ložnic se vcházelo z velké otevřené podesty s dalším střešním oknem. Můj pokoj byl celý do modra – měl modré tapety, modrá stínítka lamp, modrý orientální kobereček a na posteli modrý přehoz. Bylo to tu prostorné stejně jako ten ateliér, i okno bylo obřích rozměrů, a výhled z něj byl přímo do zahrady.

„Tak tohle je připraveno pro tebe, Lízo,“ řekl Geoffrey. „To je náš Modrý pokoj.“

Dojetím se mi sevřelo hrdlo. „Jak víš, že modrou mám nejradši?“

„Prostě to vím. A tvá matka ji taky měla ráda.“

Přesně tak. Modrou pro Pannu Marii. Vždycky musí být aspoň jedna místnost laděná do modra.

Nechali jsme tam mou tašku a sešli dolů připojit se k ostatním u stolu v zahradě, kde se uždibovalo z malých talířků: olivy, klobásky, husí játra v těstíčku, kterým se říká pâté en croute. Sklenici si každý doléval u samoobslužného baru. Bylo tam rosé, sangria, Chablis a spousta dalších lahví, které teprve čekaly na otevření.

Geoffreyho matka mi ukázala na volnou židli a řekla to, co jsem slýchala celý život: „Sedněte, jezte a pijte!“

„Ale ty si nesedej, Geoffrey,“ dodala vzápětí. „Ty pomůžeš mámě, viď.“ A kývla na něj rukou, aby šel za ní do malého domu. Po chvíli se vrátili s dalšími podnosy jídla. Byl čas na hlavní chod.

Talíře se plnily a podávaly dál. Dolévaly se sklenky, z obrovského křupavého bochníku se krájely skývy chleba. Řeč a smích se kolem stolu proplétaly, jedni mluvili přes druhé. Neměla jsem šanci pochytit, co kdo říká, ale bylo mi to jedno. Stačilo mi, že můžu být na tomhle krásném místě a s tak milými lidmi. Že můžu být součástí jejich života.

Geoffreyho otec vzal velkou láhev, otevřel ji a nabídl mi pro mě neznámý obsah. Než jsem stihla cokoli říct, už mi do sklenky proudila temně rudá tekutina – místní víno ze sousedova sklípku.

„To musíš vidět, jak se tváříš!“ smál se Geoffrey a hned mi ukazoval fotku, kterou právě udělal – hleděla jsem na ní na tu velkou láhev s rozzářenýma očima a blaženým úsměvem ve tváři.

Byla jsem tu sotva něco přes hodinku, ale už jsem byla šťastnější než za celých uplynulých sedm týdnů.

Domluvila jsem se hned, že tu zůstanu o den déle.

„Chceš vidět náš dick?“

Zase to slovo. „Dick?“

„Jasně, dick prostě musíš vidět. Tak jdem?“

„Ale určitě, zlato. Tak mi ho ukaž.“ Znala jsem Geoffreyho a ty jeho zkomoleniny docela dobře, takže jsem si byla jistá, že to nebude to, co by to podle zvuku toho slova mohlo být.

Vyšli jsme s Geoffreym a Christophem po schodech až na patro, kde mi předtím ukazoval, že támhle je „dick“. Teď jsme došli až ke dveřím, Geoffrey je otevřel a nechal mě projít dovnitř první.

Ocitli jsme se přímo pod střechou; škvírami mezi pálenými taškami prosvítalo slunce a ozařovalo zvířený prach jako zrychlené galaxie. Starý nábytek, knihy, regály, krabice a podobné věci zaplňovaly prostor, který se odhadem táhl přes celou délku budovy.

„Attic,“ řekla jsem.

Geoffrey se na mě podíval. „Cože?“

„Attic, půda, žádný dick.“

Geoffrey se tvářil poněkud nechápavě. Christophe to manželovi začal vysvětlovat a svíjel se při tom smíchy. Na to, že tvrdil, že neumí ani slovo anglicky, mi připadalo, že to pochopil až moc rychle. Nebo rozuměl víc, než dával najevo.

Jednou věcí jsem si ale byla jistá: odteď budeme půdě říkat zásadně „dick“ místo attic. Kdekoliv.

Jako na všech půdách tu bylo plno věcí odložených předchozími generacemi, ale s tím rozdílem, že tady ve Francii, ve tři sta let starém domě, mezi nimi byly opravdové poklady, ne jen důsledky sentimentu. Například kousek ode mě stálo opřené o skříň zrcadlo ve zlaceném rámu, který vypadal na devatenácté století, a bylo v bezvadném stavu, jen uprášené. Za to by na burze starožitností v Saint-Ouen bez mrknutí oka vysypali slušných pár stovek eur. Nebo támhle, v tmavém koutě u dveří: devět stop vysoká skříň ořech, ve stylu Ludvíka XV. s fazetovými zrcadly vsazenými do dveří.

To byl starožitnický ráj, ponechaný napospas prachu a tmě. Bylo by to moc drzé, kdybych navrhla, že tu skříň koupím, když jsem sotva přijela?

Šli jsme dál dozadu a před námi se objevovaly další a další poklady. Paprsek světla dopadal na hromadu dřevěných židlí se strhaným čalouněním – nohy a opěrky trčely chaoticky do všech stran – jako by to byla spíš kupa elegantních, štíhlých kostlivců. Některé byly určitě skoro dvě stě let staré. Máma v mé hlavě na mě vyvalovala oči. Prošly jsme spolu hektary starožitnických a vetešnických burz a občas jsme vídaly podobné poklady a jejich astronomické ceny, a tady se to všechno jen tak válelo na půdě.

Srdce mě z těch věcí bolelo. To je takové plýtvání. Chtělo se mi to všechno posbírat, oprášit a radovat se z toho.

Uvědomují si Geoffreyho příbuzní, co tady přechovávají? Anebo je to pro lidi, jejichž rodová paměť sahá několik generací do minulosti, jen haraburdí?

Byly tu ovšem i modernější předměty, věci z počátku dvacátého století, různé staré vázy, loutky, podnosy, hodiny a tak. Většina jich byla uložená v policích a zabalená v igelitu. Bylo vidět, že Geoffreyho rodina si víc váží předmětů z nedávné minulosti, těch, které v nich vyvolávají nejvíc vzpomínek, nežli těch opravdu historických, které tu asi leží pro ně „odjakživa“, zbavené života.

Vždyť mám přece taky v New Jersey pronajatou velkou skladovací buňku plnou podobných věcí z babiččina domu i od mámy. Většina toho je taky jen haraburdí, skoro nic z toho nemá valnou finanční hodnotu, ale to taky není důvod, proč si lidé schovávají staré věci na půdě. Dělají to proto, že se s nimi z nějakého důvodu nedokážou rozloučit. Taková půda vlastně slouží jako očistec pro minulost - ty věci k nám pořád ještě patří, jsou schované stranou, ale pořád tu jsou. A na téhle půdě v Burgundsku se mi tak trochu ukazoval příběh Geoffreyho rodiny - podle toho, co a jak si schovávali. Možná právě proto Geoffrey chtěl, abych se sem podívala. Dostat se na půdu, to je skoro jako dostat se jejím majitelům do hlavy, nahlédnout do jejich kolektivní paměti.

Proč se jen vždycky cítím tak zranitelná, když vidím takové opuštěné poklady, tak podobné, jako ty moje kdesi ve skladu, kde jsem už aspoň rok nebyla? Proč bych je chtěla zachraňovat? Ty židle, tretky i ty mohutné prastaré skříně byly jako živé a promlouvaly ke mně.

Nikdy jsem neuměla rozlišovat věci a život.

Opakovaně mě pronásleduje jeden zlý sen: jedu vlakem nebo autobusem a blíží se zastávka, na které mám vystupovat. Najednou si všimnu, že moje osobní věci se válí rozházené všude kolem, v uličce, na sedadlech. Vidím svoje oblíbené oblečení, i taštičku s kosmetikou. Někdy i něco mnohem hodnotnějšího, třeba album s rodinnými fotkami, nebo soupravu mých milovaných hrníčků po babičce. Začnu všechno horečnatě sbírat a cpát do tašky, než dojedeme na zastávku, ale těch věcí pořád přibývá.

Říkám jim „sny o věcech“ a většinou se mi zdají, když jsem napjatá a vystresovaná. Budívám se z nich s bušícím srdcem. Moje věci v ohrožení, v cizím prostředí, to je moje nejhorší noční můra.

Ze schraňování věcí mám pocit větší jistoty. Když pečuji o staré předměty, nepřipadám si tak zranitelná a bezmocná. Opatrovat něco, co někdo jiný odložil, je pro mě užitečné poslání.

Máma říkávala, že když jsem byla malá, měla jsem svoje panenky raději než ji. No bodejť, panenky bylo snadné mít ráda, mohla jsem ovlivnit to, jak se ke mně chovají. Ale máma se mýlila, že je mám radši než ji. Prostřednictvím těch panenek jsem svou lásku jenom vyjadřovala. Lpěním na věcech jsem mohla bezpečně lpět i na lidech.

Moje propojení s věcmi v naší rodině i vzpomínání na minulost byl způsob, jak se vypořádat s přítomností. Ale možná, že do toho skladu v New Jersey se všemi vzácnostmi jsem vůbec nezašla právě proto, že něco ve mně se už posouvalo kupředu.

Vesnice Vézelay se rozkládá na návrší, z nějž je rozhled do údolí a dalších vsí a městeček v okolí. Je to oblíbená turistická destinace, stejně jako místní bazilika z jedenáctého století. Ze sídla Geoffreyho rodičů je to jen půlhodinová procházka.

Vyrazili jsme se tam s Christophem, Geoffreym a jeho bratranci a sestřenicemi. Cesta nás vedla přes Geoffreyho malou vesničku, což byl vlastně shluk asi tak stovky malých, ale pečlivě udržovaných kamenných domků a dalších stavení. Jenže všechno to udržování a zachovávání jako by ves obíralo o její živoucí přítomnost. Prostě tu nebylo vidět žádné dění. Geoffrey říkal, že například řezník, který tu pořád bydlí, svůj obchod zavřel už před několika lety. Obchod s potravinami byl zase zavřený od té doby, co jeho majitel umřel. Okenice zavřené, stejně jako na řeznictví, jen ručně malovaný nápis na boční stěně pořád připomínal lepší časy: C. GOURLET, PRODUITS ALIMENTAIRES, TELEPHONE NO. 4.

Dnes každý raději zajede do Avallonu, do Auchanu, což je francouzský supermarket jako například Walmart nebo Costco. Jediný obchod, který tady ještě zůstal, je malý bar-tabac se dvěma benzínovými pumpami před vchodem. Tam zatím bylo stále rušno. Pár štamgastů s pivem u venkovních stolků Geoffreymu zamávalo na pozdrav, když jsme šli kolem.

Uprostřed návsi, na nevelkém trávníčku, který rozděloval cestu do dvou směrů, stál vedle mohutného stromu velký kamenný kříž. Zeptala jsem se na jeho význam – umřel tu někdo, nebo je to památník války? Nedaleko Geoffreyho sídla jsem předtím viděla taky jeden kříž – k poctě místních, kteří padli v první světové válce.

Geoffrey jen pokrčil rameny. „Tady je spousta všelijakých křížů.“

Šli jsme dál po silnici do Vézelay a já jsem si najednou všimla, že každých pár kroků je na okraji vsazená nevelká mosazná mušlička. Všechny se leskly, jako by je někdo každý týden obcházel a leštil. „To je pěkné. K čemu to slouží?“

Geoffrey jen ukázal na ceduli, k níž jsme se právě blížili: CHEMIN DE SAINT- JACQUES. „Proto je tady všude tolik křížů. Pro Svatého Jakuba v Santiagu de Compostella.“

Kráčeli jsme po Svatojakubské poutní cestě.

Vyrostla jsem v katolické rodině, takže jsem o tom něco věděla, ale nikdy jsem to neviděla. Těch cest je několik, vinou se z celé Evropy. Katoličtí poutníci po nich chodí už celá staletí, pěšky, někdy i po kolenou, jako sám Svatý Jakub. I Geoffreyho vesnice na té cestě leží a Vézelay je prý místo, kde pouť ve Francii začíná.

A tak jsem se vlastně ze všech možných míst ve Francii ocitla v jednom z nejvýznamnějších katolických duchovních center – v místě spásy – to možná zase tahala za nitky moje máma, a vedla mě tak na mé duchovní cestě.

Silnička stoupala celou dobu mírně do kopce a odpolední slunce pálilo, ale krajina kolem byla dostatečným zadostiučiněním. Cestu lemovaly ostružiny a květiny a do dálky se rozprostírala pole a louky, na nichž se spokojeně popásaly krávy i ovce. Na každém rozcestí stál další kříž a patu měl obloženou kamínky a mušličkami od zbožných poutníků.

„Téhle trase se říká le Chemin des Américains,“ podotkl Geoffrey. Nebylo to oficiální jméno, ale vzniklo prý v dobách, kdy tudy Američani před sedmdesáti lety vyhnali nacisty. „Americká cesta.“

Cesta spásy v místech spásy. Ta Američanka dnes tady koná svou vlastní pouť ke spáse. Začala jsem odvážně, když jsem se rozhodla odejít ze zaměstnání, ale pak jsem váhala, pochybovala, byla jsem zkoušena. A ztrácela víru. Tady v Burgundsku se mi dostalo znamení v podobě vzpomínek na rodinu, která mě posilovala, když jsem šla dál. Pod sluncem v tomto duchovním místě, na cestě osvobození pojmenované po mých krajanech jsem najednou věděla, že všechno, co se mi děje, se mělo stát. Včetně těžkých chvil. Především těch.

Geoffrey odbočil z cesty na zkratku z dětství, která vedla rovnou do kopce, souběžně s kamenitými cestičkami lesem. V tom horku. Dnešní poutnice má vskutku trpět, nežli se dostane do nebe; musela se už dvakrát zastavit, aby vůbec popadla dech. Několik týdnů sezení a psaní, a taky konzumace pečiva se sýrem, si teď vybralo svou daň.

Odměna čekala na vrcholu kopce: ničím nerušený výhled na všechny strany. Usadili jsme se na kamennou lavičku a dívali se ke Geoffreyho vsi, na farmy a vinice v údolí; obdélníčky různých barev a struktur nám braly ten dech, co jsme sotva popadali. Bylo odsud vidět celou cestu, kterou jsme ušli, až k sídlu Geoffreyho rodičů. Líbilo se mi, že vidím, jak daleko jsem se dostala.

Klášter svaté Máří Magdaleny trůnil na nejvyšším vrcholku kopce a byl obehnán impozantními kamennými hradbami na ochranu před vetřelci. Středověká vesnice v jejich objetí kypěla životem, uličky dlážděné kočičími hlavami samy zvaly návštěvníky na cestu mezi krámky a obytnými domky s okenicemi a dveřmi v pastelově modrých, zelených a růžových odstínech. Bylo tu plno turistů, ale atmosféra se lišila, jako by to místo ještě nepodlehlo záludnostem komerce, naopak si téměř naivně udržovalo své prosté vesnické způsoby, bylo skutečné a pokorné, jako by se tak trochu divilo, že se o něj turisté vůbec zajímají.

Možná, že ta pokora pramení z duchovních základů a je přiživována poutníky víry, kteří sem neproudí ani tak s úmyslem nakupovat suvenýry, jako spíš se záměrem hledat v tom jednoduchém prostředí smysl věcí.

Procházeli jsme klikaté úzké uličky, jedli zmrzlinu, v kavárně s výhledem na údolí jsme si dali chlazený drink – užívali jsme si prosté radosti v tom prostém milém místě.

Chtěla jsem se taky podívat do baziliky a zapálit tam za mámu svíčku. Za těch pár týdnů ve Francii už jsem jí zapálila svíčku v několika kostelech. Je to zvláštní, už dávno nejsem praktikující katolička, ale přesto hledám útěchu v kostelech, když se cítím osamělá a zranitelná. V nejhorších chvílích se dokonce i pomodlím; zavzlykala jsem si už na nejednom klekátku po celé Paříži. Možná prostě toužím po spojení s mámou, když ji nejvíc potřebuju.

Románská fasáda baziliky působila stroze až zlověstně, podobně jako ty hradby kolem. Stejně jako ony však skrývala milý vnitřní prostor: projasněný a bílý, s vysokánským klenutým stropem, kde nejvíc zářila apsida s oltářem osvětleným okny vysoko nad námi. Kdoví kolik válek, invazí, vzpour a požárů zažila. Násilí ji ale jen očistilo a dodalo jí na kráse.

Ani tady se to, stejně jako v celé vsi, neskvělo žádnou okázalou nádherou – nebyly tu zlacené sochy, leštěný mramor, ani fresky s hejny andělíčků. Nebylo vidět žádné známky blahobytu. Před oltářem stál jednoduchý dřevěný stůl s naškrobeným plátěným ubrusem.

Nic tu člověka nerozptylovalo od duchovní cesty.

Geoffrey mě nasměroval doprostřed hlavní lodi, kde se po několika schodech sestupovalo do krypty. Tam ukázal na relikviář. „Svatá Máří Magdalena.“

A hned jsem věděla, proč je právě Vézelay výchozím bodem svatojakubské cesty ve Francii. I nepraktikující katoličku to uvedlo v posvátný úžas. Ach, mami! Co se svatých týče, považovala jsem Marii Magdalenu za svou osobní patronku, protože na rozdíl od toho, co nás učili v nedělní škole, jsem dobře věděla, že to byla velmi významná a mocná žena. A člověk, který ukryl její ostatky do bezpečí za francouzské revoluce, se jmenoval skoro stejně jako můj otec: Joseph-Philippe d’Anselmo. A teď jsem tu stála v místě jejího posledního odpočinku, jen tak, čirou náhodou.

Ale ne, co se to komu snažím namluvit? Vzkaz přijat, mami.

Zapálila jsem tu svíčku pro mámu než jsme odešli, ale poprvé za několik týdnů to nebylo proto, že bych se cítila ohrožená. Tentokrát to bylo na oslavu dnešního dne.

Probudil mě zpěv „Happy Birthday“ ve francouzštině, který se linul odněkud z přízemí.

Jsem snad poslední, kdo nevstal? Bleskově jsem se dala dohromady a hrnula se do kuchyně za vůní kávy a toustů. Všichni až na Geoffreyho rodiče už seděli u stolu a snídali.

„Ahoj,“ pozdravil mě Geoffrey s hrkem v jedné ruce a opečenou bagetou v druhé. „Posaď se, taky ti něco nachystám.“

Oslavenec Christophe ještě mžoural do světla, asi se taky probral teprve před chvílí, jako já. Popřála jsem mu Bon anniversaire a políbila ho na tvář. Odpověděl mi rozespalým merci.

Snídaně se připravovala v prastarém toustovači, který měl žhavicí těleso uprostřed, po obou stranách drátěná dvířka, která se otevírala ven, a byl dostatečně dlouhý, aby se do něj vešla celá podélně rozkrojená bageta. Kromě kávovaru to byl jediný spotřebič, který v kuchyni ještě zůstal. Stará litinová kamínka na dřevo byla odpojená od kouřovodu a taky všechno ostatní vybavení bylo pryč, až na porcelánový dřez, ke kterému vedly měděné trubky ze zdi obložené modrobílými kachličkami, snad taky z devatenáctého století. I stěny tu byly starodávně sytě modré. Měly zvláštní odstín se slabounkým nádechem zelené nebo snad šedé. Tuhle modř důvěrně znám.

Má matka s ní vymalovala naši kuchyň v osmdesátých letech. Říkala jí „Williamsburg Blue“, podle města ve Virginii, což bylo jedno z jejích nejmilejších míst. Vůbec měla ráda koloniální styl; vyrostla jsem obklopená dekorem a barvami té doby.

Kam jsem se u Geoffreyho rodiny vrtla, všude jsem nacházela něco známého, něco, co ve mně vyvolávalo vzpomínky z mých dávných míst, zvlášť od babičky – od barvy obložení až po to, jak tu byly staré vypínače taky provizorně přidrátované k vedení. Dokonce i vůně mi tu byla povědomá, sladká a jakoby pudrová s nádechem starého dřeva. Nečekala jsem, že bych tu vůni ještě někdy někde ucítila. Chodila jsem po domě a zhluboka se nadechovala a zadržovala dech, abych si osvěžila paměť.

Dojedli jsme snídani, uklidili v kuchyni a každý se vydal za svými plány. Bratranci vyrazili na výšlap a Geoffrey s matkou se chystali péct narozeninový dort pro Christopha. A Christophe sám, jako zdravotník se zničujícím pracovním tempem, byl rád, že má o narozeninách volno a nemusí dělat vůbec nic.

Vlastně tady šlo stejně jen o vyplnění pauzy mezi snídaní a obědem.

Od chvíle, kdy jsem přijela do Burgundska, bylo stolování hlavní aktivitou; všechno se točilo kolem oběda a večeře – a mezitím jsme mluvili o tom, co budeme mít jako příští chod. Popadnout jen tak sendvič k obědu neexistovalo. Seděli jsme u stolu v zahradě dvě hodiny. Večeře, které jsme měli ve velkém domě, zabraly tři hodiny i víc, jeden chod za druhým, lahev za lahví. Nevstali jsme od stolu, dokud nebyl čas jít spát.

Život je v Burgundsku jaksi pomalejší a jednodušší a kultura jídla se tu stala velkým a živoucím tématem. K snídani bylo jen pečivo a káva. Cokoli vydatnějšího by totiž člověku jen pokazilo oběd, který se podával kolem půl jedné a začínalo se apérem, aby se probudila chuť k jídlu. Hlavní součástí byl míchaný drink, často docela sladký, například kir, což je bílé víno a crème de cassis, likér z černého rybízu, i když v této rodině byla v létě hodně oblíbená i sangria.

Ale takový koktejl se neobejde bez něčeho k zakousnutí, jinak by to vůbec nebylo pořádné apéro. Slané kořeněné sušenky nebo olivy byly nejběžnější, ale někdy se servírovaly i různé jednohubky, canapé. Geoffreyho matka taky dělala tradiční burgundské sýrové pečivo z odpalovaného těsta zvané gougères.

Apéro se nikdy, ale opravdu nikdy nevynechá. Dokonce i Pařížané v tom svém městském spěchu se po práci sejdou v kavárně nebo bistru na drink a něco na zub před večeří. Teď jsem to začínala chápat.

Potom následoval hlavní chod a víno. Pili jsme samozřejmě burgundské, co jiného? Mâconnais, Chablis, Côte de Beaune – často z malých místních vinic.

Něco jako lehký letní oběd v téhle rodině vůbec neexistovalo. Měli jsme různé variace dušeného a pečeného masa. Geoffreyho matka byla vynikající kuchařka, stejně jako moje máma, uměla plánovat a připravovat jedno jídlo za druhým jako po másle. Na stůl se nosil jeden podnos za druhým, a přesto jsem ji v kuchyni viděla jen sotvakdy.

I u hlavního chodu jsem si musela hlídat, kolik toho spořádám, protože pak byl na řadě ještě i sýr. A k němu víno. Sýr po jídle se taky nedal vynechat, jako to apéro. Napočítala jsem třeba i sedm druhů; byly mezi nimi sýry kozí, kravské, měkké, i plísňové. Nesnědli jsme to všechno při jednom jídle, jen jsme od každého ochutnali, a potom se sýrový talíř objevil zase u dalšího jídla, doplněný o vše, co se zkonzumovalo předtím.

Pečivo bylo k dispozici pořád. Ten obří křupavý bochník, který jsem tu viděla hned po příjezdu, jako by neustále dorůstal. Byl jako ten sýrový talíř, objevoval se při každém jídle a Geoffreyho otec z něj ukrajoval mohutné skývy podle přání. Hotový biblický zázrak nasycení, a přímo tady, v Burgundsku. Možná proto tudy vede ta poutní stezka.

I když už jsem v tu chvíli byla víc než najezená, měla jsem smůlu – tant pis –, protože po sýru následoval dezert. A potom káva a likér. Třeba mirabelkový, a v tomto případě rozhodně domácí. Neuvěřitelná bomba.

A to všechno byl jen oběd.

Večeře, to bylo opakování celého toho rituálu, začalo se apérem v zahradě tak kolem šesté. Hlavní část se odehrála v salónu při svíčkách, takže tlumené světlo zamaskovalo všechny nedostatky a vyvolávalo náramně elegantní atmosféru.

Francouzská kultura jídla mi není tak docela cizí. Vyrůstala jsem s podobným vztahem ke stravování jako takovému, taky se u nás sedávalo u stolu celé hodiny. O Vánocích jsme zasedli ve dvě odpoledne a končili běžně ve dvě ráno.

A když jsme teď o Christophových narozeninách seděli u oběda v zahradě kolem stolu, který se víc než podobal tomu, jaký měla moje máma, včetně plastového ubrusu, mohla to být stejně tak dobře nějaká oslava u mámy, třeba Dne obětí války.

I ta zapékací mísa z varného skla se zlatavými kuřecími stehýnky byla stejná. Už jen zapíchat Christophovi do dortu americké vlaječky.

Uvědomila jsem si, jak moc mi tohle všechno chybělo.

Máma nás všechny držela pospolu. Svolávala nás do domu, rodinu, příbuzné, přátele, a to mě udržovalo v kontaktu s touto širší komunitou. Když máma umřela, spojení se přerušilo. Až doteď jsem si toho vlastně nevšimla, protože jsem byla tolik zahleděná do sebe. Chtěla jsem být sama, moci se starat jen o sebe. Tady a teď mi svítalo, že už to tak dál nechci. Život je už tak dost těžký, ale je mnohem těžší, když se jím člověk prodírá sám. Proč mi tak dlouho připadalo, že jinak to ani být nemůže?

Příbuzní, přátelé a pochoutky – francouzská svatá trojice. Není to náhodou přesně to, na čem záleží nejvíc?

La cave, – vyslovováno „ká-v“– ve francouzštině neznamená jeskyni jako v angličtině, ale sklípek. Je to posvátná výsada každého Francouze, zvlášť pokud žije ve vinařské oblasti. Často je pod úrovní terénu, někdy opravdu skoro spíš jeskyně, ale typicky mívá klenutý kamenný strop, jsou v něm uloženy soudky s vínem, a někdy i posezení, aby bylo s přáteli kde popíjet.

Geoffreyho otec se mi svým cave musel pochlubit. Víno tam neměl v soudcích, ale v lahvích, a zařídil ten prostor jako takovou společenskou místnost nebo klub, s křesílky a barevnými světly jako na párty.

„Lízo, než odjedeš, tak ještě musíš ochutnat víno v la cave,“ řekl rezolutně.

S tím jsem na sto procent souhlasila. V pořadu Anthonyho Bourdaina S gurmánem na cestách je jedna pasáž, která se natáčela právě v Burgundsku a Bourdain v ní pije víno ve sklípku a zpívá všelijaké francouzské hospodské odrhovačky. Záviděla jsem mu takový život.

Příležitost vyzkoušet si to také mi nabídl soused, vysloužilý policista jménem Patrick, který nás pozval do svého cave na apéro. Patrik si děla pro rodinnou potřebu vlastní víno.

Bydleli jen o kousek dál, bylo to jen pár minut cesty. Šli jsme předtím už dvakrát kolem, ale netušili jsme, že za zídkou se skrývá komplex budov skoro stejně rozlehlý jako rezidence Geoffreyho rodiny. Jejich cave nebyl v podzemí, takže tam bylo pěkně sucho, což je pro výrobu vína asi ideální. Malé okénko do ulice sem vpouštělo tenké paprsky slunečního světla, kterým pomáhala zářivka na klenutém stropě.

U jedné stěny ležely na boku dva velké sudy, v nichž teprve kvasilo víno. Spolu se dvěma malými soudky, které byly poblíž, tvořily dokonalou rodinku. U protější stěny stálo několik „stromů lahvovníků“ – byly to drátěné stojany, na nichž vzhůru nohama visely prázdné lahve, které čekaly, až je bude čím naplnit. Světlo skrz ně promítalo na podlahu modrá a zelená jezírka – hotový pop art.

Mohutný Patrick s pronikavýma modrýma očima stočil do sklenky tekutinu z jednoho z těch velkých sudů. Právě se vyrábělo bílé.

„Chcete ochutnat?“ Podal mi tu sklenici s vysvětlením, že ještě není úplně hotové, ale už to stojí za to.

„No určitě!“ natáhla jsem ruku nadšeně.

„Líza je super,“ okomentoval to Geoffrey, „ta nikdy neřekne ne.“

Co to vykládá? A odkdy?

Podržela jsem si sklenku proti světlu. Víno bylo máslově žluté, ještě trochu zakalené. Co to je? Nějaká usazenina? No, to je jedno. Usrkla jsem. Všichni čekali, jak se zatvářím. Myslela jsem, že to bude lepkavě sladké, jako domácí víno, jaké dělají starší vinaři v Itálii, ale ono bylo svěží a lehké, i když malinko jednotvárné chuti. Patrick měl pravdu, není ještě úplně hotové, ale pít se už rozhodně dá. „Pas mal,“ řekla jsem. Není to špatné.

Všichni se zasmáli a podávali svoje skleničky Patrickovi, aby jim je naplnil. Stáli jsme tam mezi soudky vína a popíjeli jsme. V pravém francouzském la cave.

Chtělo se mi vykřiknout: „Sakra, já jsem fakt jako Anthony Bourdain!“ Tady by tomu ale nikdo nerozuměl, a tak jsem si to chvíli pokřikovala jen v duchu a na ostatní jsem se mezi jednotlivými doušky jen usmívala. Před rokem jsem po takovém zážitku hrozně toužila. Dostala jsem se i sem díky tomu, že nikdy neřeknu ne? Dělám to opravdu častěji, než si připouštím?

„Hele, jakže je taková ta pijácká písnička?“ napadlo mě. „Víte, jak se tam zpívá: ‚Et glou, et glou, et glou,‘ a pak si člověk ťukne skleničkou o nos, nebo cosi takového?“ předváděla jsem při tom názorně.

Ostatní hned začali zpívat, skleničky zvedali do výšky a pak si jimi ťukali o čelo, o nos i o bradu, a naše hlasy zaplnily celý prostor toho sympatického cave.

Kam se na mě v téhle chvíli hrabe Bourdain, letělo mi hlavou.

Geoffrey mě vyfotil – a měla jsem ve tváři úplně stejně blažený výraz jako ten herec.

„Víš, co je to ‚rata‘?“ zeptal se mě Patrick a ukazoval při tom na ty menší soudky. Na jednom byla cedulka s nápisem RATA 13; číslo asi znamenalo ročník.

„Nevím.“

„Tak to ji musíš ochutnat!“ vložila se do toho Geoffreyho matka „Ratafia. Ta je skvělá!“

Patrick si ode mě vzal mou skleničku, vylil nedopitý hlt a naplnil mi ji ratafiou. Byla o odstín tmavší než to víno. A ještě podotkl, že tuhle dávku udělal s přídavkem čehosi, pro co použil výraz „coing“.

A jakmile to vyslovil, chtěli hned ochutnávat všichni.

„Coing, c’est quoi?“ zeptala jsem se – co je to za přísadu?

Patrick otevřel velkou plastovou nádobu a ukázal dovnitř.

Byla tam jakási tmavá, hroudovitá, poloprůhledná hmota, a její pronikavý zápach mi byl jaksi povědomý.

Ostatní si taky přičichávali a jejich výraz z toho nebyl o nic nadšenější než ten můj. Z tohohle že by mělo být něco dobrého?

Přivoněla jsem si k tekutině ve sklence. Žádná ztuchlina, jen lehce ovocný nádech. Opatrně jsem upila. Bylo to silné, řízné, ale lahodné a suché. „To jsou kdoule! Výborné!“

„Vidíš,“ usmála se Geoffreyho matka.

Patrick zářil jako sluníčko. „Chutná?“ Natáhl se do jedné police pro láhev a podával mi ji. Byla tmavě zelená, zaprášená a korkový špunt měla ručně zalitý pár kapkami červeného vosku. „Tak ta je pro tebe.“

Pokývl a mrkl na mě jedním okem. Pak popadl ještě pár dalších lahví a kynul nám jimi k východu ze sklípku.

Jeho žena zatím venku prostřela na apéro. Přišlo ještě pár dalších sousedů, sedělo se v rozkládacích křesílkách a povídalo se. Patrick nám všem nalil rata.

Na stole se vršily nejrůznější chuťovky. Jeden talíř byl plný tenoučkých plátků nějakého uzeného masa. Kdosi jich právě pár pokládal na krajíce chleba s máslem. Patrick mi jeden taky nabídl.

Pár lidí se na mě zahledělo, a záblesky v jejich očích jasně prozrazovaly zvědavost: Tak, a teď se ukáže, co je ta Američanka zač. Ukousla jsem si a hned se mi dostalo uznalého přikyvování a zamručení.

„Co je to?“ zeptala jsem se.

„Divočák,“ smál se Geoffrey. „Jo naše Líza, ta má v sobě pořádnej kus chlapa,“ pokračoval francouzsky. „Tu jen tak něco nerozhodí, ta klidně ochutná cokoliv.“

Tak můj francouzský kamarád mě považuje za kurážnou ženskou. No nakonec, proč ne, vždyť tu kuráž ze mě vydolovala právě Paříž. Ostatně ochutnat divočáka žádnou velkou kuráž nevyžadovalo. Chuť mělo to maso pravda silnou, jakoby víc koncentrovanou, než vepřové, ale nebylo zas tolik zvěřinové, jak bych čekala. „Mais, c’est vachement bon.“

Vache znamená „kráva“, a vachement by se tedy doslova přeložilo jako „krávově“, ale ve skutečnosti se toto slovo používá jako superlativ. Takže jsem řekla něco jako „Pane jo, to je ale fakt natuty mňamka!“ Geoffrey a Christophe propukli v záchvat smíchu.

„Ty už jsi Francouzka až do morku kostí, Lízo,“ chválil mě Geoffrey. „Francouzsky už umíš dokonale!“ Když ale opakoval ostatním, co jsem řekla, vylepšil to ještě o slůvko putain. „Putain, c’est vachement bon.“

„Tak moment putain jsem náhodou vůbec neřekla,“ bránila jsem se se smíchem. „Něco jako putain bych před tvými rodiči nevypustila z úst!“

„Ale to klidně můžeš,“ culila se Geoffreyho matka, která mi už mezitím chystala další chleba s máslem a divočákem.

Myslím, že od té chvíle už jsem patřila do rodiny.

Než zapadlo slunce, přidalo se k nám ještě dalších pár sousedů a byl nás už asi tak tucet. A stihli jsme se podívat na dno čtyřem lahvím ratafie.

„Takhle je to u nás každý den,“ prozradila mi Geoffreyho matka. „Pokaždé u někoho jiného.“ Prostě se v pozvání na apéro ve vsi střídají. Den za dnem. Teda, to je život.

„Já tu zůstanu ještě do zítřka,“ řekla jsem.

Poslední noc mého pobytu v Burgundsku, nad ránem, se mi zdálo o mé staré práci. Byla jsem v tom snu zase ve své kanceláři; měla jsem pracovat na nějakém nezávislém projektu, ale nikdo se mnou nemluvil; všichni kolem mě chodili, jako bych tam vůbec nebyla. Nabídka na ten projekt nakonec padla, a když jsem se a to ptala mé šéfové a kamarádky v jedné osobě, pokrčila jen rameny a usmála se. „Já o tom vím, ale nic s tím nenaděláme,“ prohlásila, „tak to prostě je.“ Slíbili mi tu zakázku a já jsem s ní počítala ve svých příjmech navíc. A teď byla má záchranná síť tatam. Tak, a je to, řekla jsem si v tom snu sama pro sebe, teď už se holka musíš ale opravdu vrhnout do toho nového života. Protože tady už je to passé.

Probrala jsem se sice zadumaná, ale s odhodláním.

Vydali jsme se s Geoffreym v tom slunečném ránu na dlouhou procházku po vsi i okolí. Nacvakala jsem spoustu fotek, budoucích vzpomínek na to uhrančivé místo: záběry zářivě barevných svlačců na kamenné zdi, oprýskaných modrých dveří, korkového špuntu zapomenutého na okenním parapetu, i jedné z těch mosazných mušliček vsazených do silnice.

Nad obzorem se ještě vznášel opar a měnil ucelenou krajinu v jednotlivé obrazy, například s klášterem na návrší ve Vézelay, a všechna zeleň směrem do dáli bledla a vytrácela se.

Šli jsme po prašné cestě mezi poli a pastvinami podél řeky La Cure a mě zase ohromovalo, jak důvěrně známé mi to tu připadá, jak se to podobá těm venkovským končinám, kde jsem si hrávala jako děcko. Vůbec všechno mi tu vyvolávalo vzpomínky na domov, na většinu toho, co už jsem pozbyla – ale nebolelo to, naopak, uzdravovalo.

Zůstala jsem tedy nakonec v tom léčivém prostředí ještě o dva dny déle a vstřebávala jsem do sebe prosté potěšení ze života. Burgundsko mě vzpružilo a zároveň i postavilo nohama zpátky na zem. Posílilo mě a ukázalo, co je opravdu podstatné. Byla jsem poutník na cestě za porozuměním a spásou, a nalezla jsem ji na místě, které mi bylo blízké jako můj dávný domov.

Během uplynulých tří let jsem vyplňovala prázdnotu, kterou v mém životě zanechala mámina smrt, a našla jsem si vlastní smysl bytí, i zapracovala na svém novém začátku. Postrádala jsem ovšem ještě jednu věc, která ve mně nevzklíčila sama, a kterou mi Burgundsko vyplnilo jen přechodně: život, v němž by středobodem byla rodina.

Díky pobytu v Burgundsku jsem si uvědomila, že přes všechny moje ambice a touhu po něčem víc, po něčem zajímavějším, po nové kariéře, po cestování, jsem nakonec nejspokojenější ve společnosti lidí, které mám ráda a se kterými se mohu dělit o drobné všední radosti. Kdybych takhle mohla prožít celý život, myslím, že bych nepotřebovala žádné velké úspěchy a mohla bych jednou umřít s úsměvem.

Utíkala jsem od jedné věci ke druhé, abych se vyhnula trápení, ale dospěla jsem k tomu, že chci žít v kruhu přátel a rodiny tak, jak žila máma. Patřit k někomu, mít vztah a souvislost, a oslavovat život s blízkými.

.

ČÁST 5

Jak se podělit o pařížanství

17. kapitola

Oslava života v Paříži

Paříž se stala mým útočištěm před světem v mnoha ohledech, a já jsem si ji úzkostlivě udržovala oddělenou od života v New Yorku. Bylo to jako s mým pokojíčkem v dětství – bylo to místo, kde jsem si mohla stvořit existenci, jakou jsem chtěla. Potřebovala jsem takový nárazník mezi sebou a těmi, kdo mě znají až příliš dobře, kdo vědí, jaké mám nedostatky, a přesvědčovala jsem se, že moji příbuzní by mi svou přítomností v Paříži mohli můj křehký sen poničit, že by jejich kritické poznámky odrážely mé obavy a omezení jako v zrcadle, že by to bylo, jako by se mi hlavě najednou rozřinčel veliký budík a nemilosrdně mě z toho snu vytrhl. Co si to o sobě vůbec myslíš?

Jenže můj život v Paříži by nebyl opravdu naplněný spokojeností a ani úplný, kdybych do něj nevnesla celý svůj svět – Paříž a New York. Teprve pak mi bude Paříž skutečně domovem.

Byl říjen, a já jsem přijela o pár dní dřív, abych pro ně všechno nachystala. Říjen je v Paříži nádherná doba. Počasí ještě bývá krásné a každý víkend se někde koná nějaká akce – bleší trh nebo třeba festival podzimu. Je to správný čas na pořádnou oslavu narozenin, rozhodně lepší, než prosinec, kdy narozeniny ve skutečnosti mám.

A měla jsem ještě jeden důvod, proč zrovna říjen: den, jímž jsem odstartovala celý týden oslav, bylo výročí mámina narození.

Pozvala jsem svou sestru Mariu, kamaráda z dětství Stevena a jeho ženu Virginii, a taky mého newyorského kamaráda Matthewa a jeho přítele Franka. Svoje nejbližší.

Se Stevenem jsme slavívali všechny významnější svátky a události už od mládí. Vlastní příbuzenstvo žilo daleko v Buffalu, a tak jsme si je nahradili sousedy a přáteli. Trávili jsme spolu Vánoce, Velikonoce, narozeniny, Den matek, Den památky obětí, Den nezávislosti – vždycky pohromadě. Steven byl víc doma u nás, než u sebe, nebo zas my u něj. Byli jsme všichni jako sourozenci, tak jsme si byli blízcí, a později se naše skupinka postupně rozrůstala o partnery.

Stevenovy dcery mně a sestře říkají teta Lisa a teta Maria. I s naší mámou si byli blízcí, jako syn s matkou, a Steven ji taky oplakával stejně hluboce jako my dvě. Často nám například poslal fotku nějakého jídla, co uvařil k večeři podle jejího receptu, když se mu zastesklo po jejích dobrotách.

Několik měsíců před tou cestou do Paříže se jemu i Virginii o mojí mámě zdálo. Vyprávěli mi, že v tom snu byla máma v mém bytě s námi. Ve Virginiině snu jim máma otevřela, když dorazili, a jako obvykle se na ně rovnou zamračila: „Kde tak dlouho trčíte?“

Steven a Virginia měli přiletět z New Jersey zhruba ve stejnou dobu, jako moje sestra z Miami. Poslala jsem pro ně taxík a chystala jsem oběd. A pak jsem netrpělivě a nervózně čekala.

Schylovalo se ke střetu mých dvou světů: známý New York a exotická Paříž; můj historický políček uprostřed mé budoucnosti. Nebude to divné? Nevnese to do mého nového domova ranec všeho starého?

V okamžiku, kdy jsem z domovního telefonu uslyšela Stevenův hlas, všechny obavy zmizely. O pár vteřin později stáli mí blízcí na prahu mého pařížského života.

„Kde tak dlouho trčíte?“ houkla jsem na ně jen tak pro pořádek.

Vpadli dovnitř, Maria s obrovskou kyticí, kterou koupila hned v hotelu, kousek odsud. A mluvili jeden přes druhého o cestě taxíkem, o tom, jak je ten hotel pěkný, i jaký výběr mají v tom květinářství. Hemžili se mi po bytě, fotili si každou drobnost, jako by to celé byla nějaká turistická atrakce. A já jsem tam jen stála a usmívala se. Vůbec to nebylo divné. Bylo to báječné.

Cítili to tak i oni; bylo to na nich vidět. Stevenovi viditelně mizela z tváře únava i stres. Probouzela se v něm energie. I Virginia se chovala mnohem družněji než obvykle. A moje sestra byla hned jako doma, úplně v pohodě. Vybalila hned krabičku domácích dobrůtek, které napekla – vlastně tím mému domovu žehnala přesně tak, jak by to udělala i máma.

Všechno bylo v pořádku, jako by to tak bylo odjakživa. Čeho jsem se tak strašně bála?

Celý život jsem se snažila uchránit před vlivem ostatních. Dveře pokoje nebo nabitý program, vždycky jsem mezi sebe a svoje blízké něco postavila. Dokonce jsem vtipkovala i o tom, že kvalita mého vztahu k sestře je přímo úměrná fyzické vzdálenosti mezi námi. Teď mi to přišlo nepředstavitelné. Ale kolik z toho byla ochrana nějakého osobního prostoru a kolik nejistota – obava, že vyjde najevo nějaký můj nedostatek, když se k někomu příliš přiblížím?

A co můj vliv na ostatní lidi? Byla jsem k sobě skoupá a nedopřávala jsem si šanci mít na někoho vliv, mít pro někoho nějaký význam. Můj pařížský život dělá radost i druhým, mým nejbližším. Může jim také pomoci něco zhojit? Vždyť oni také přišli o mou mámu, její smrt nebyla rána jen pro mě. Byla jsem zahleděná jen do sebe a svého vlastního trápení, ale co to jejich?

Po obědě jsme zůstali v mé čtvrti, abychom se vydali na „putování po Lisině pařížském životě“, jak to nazval Steven. Ukazovala jsem jim různé banální detaily z mého všedního života – tady máme trh a sem chodím na šťastnou hodinku. A tady má vinotéku ten chlapík, co se mi při pohledu na něj podlamují kolena. A oni žasli nad věcmi, které jsem já už brala jako samozřejmost: nad lékárnami, stanicemi metra, i nad květinářstvími. Maria byla nadšená z toho, jak je to tu všechno „domácké a povědomé, skoro jako někde v New Yorku“. A zase si všechno fotili. Představovala jsem si, jak si později budou jejich přátelé ty snímky prohlížet a v duchu se budou divit, co je na tom tuctovém obchoďáku tak fascinující.

Můj pařížský život začínal být mnohem hmatatelnější, když jsem jim ho takhle prezentovala. Sledovala jsem, jak objevují prostředí, ve kterém žiju, a to mi připomínalo, že všechno, co jsem dokázala, bylo zajímavé. Při tom všem, co se za posledních pár měsíců stalo – do zdi mi pořád ještě zatékalo – jsem zapomněla, jaké nadšení mi život tady přináší. Teď moje euforie rostla s každým dalším kouskem mého žití tady, o který jsem se podělila se svými blízkými.

Jaké by to asi bylo, kdyby se sem k nám vrátila na jeden den máma, procházela se tu s námi a poznávala, jak si tu vedu? Jaký by ten den v její společnosti byl? Jak bych vnímala její reakci, když právě od ní jsem vždycky potřebovala zpětnou vazbu nejvíc?

A potřebuju ji ještě teď?

Když máma ležela na onkologii a já jsem s ní mluvila o tom, že spolu v dubnu vyrazíme do Paříže, přikyvovala ostošest, dokonce se pak o tom zmiňovala i svým kamarádkám. A když se jí na čas ulevilo, sama řekla, že pojedeme. Ale nevím, jestli to nedělala jen kvůli mně, pokud věděla, že umírá, a že ve skutečnosti jsem to byla já, kdo potřeboval onen „natěšovák“. Uvědomovala si, že její dcera se hroutí z pomyšlení, že ztrácí matku, a házela mi tím záchranný kruh?

Já jsem nám tehdy oběma zabookovala letenku i pokoje v mém oblíbeném hotelu. Těšila jsem se, že se se mnou do Paříže konečně podívá i máma.

A ona tři týdny nato umřela. Využili jsme pak ty letenky se sestrou, abychom mohly v Paříži strávit první Vánoce bez mámy.

Teď jsme tu byli my čtyři, Maria, Steven, Virginia a já, a to bylo asi tak nejpodobnější tomu, kdyby tu byla i máma. Cítili jsme, že je tu s námi taky, s „dětmi“, jak nám všem říkala, jako by neměla dva potomky, ale čtyři.

Oslavili jsme máminy narozeniny v malém bistru na Rue Alexandre Dumas. Dlouhou dobu jsme tam byli jediní hosté, jako by nám byla taková vzpomínka v klidu a soukromí souzená. Připili jsme si na ni, cinkání sklenek se šampaňským působilo jako dopad pečetního razítka na dohodu: vždycky budeme spolu.

Nic ale nezůstalo tak idylické napořád.

Virginia se chtěla podívat na Saint-Pierre de Montmartre, a tak jsme další den spolu vyrazily hned dopoledne. Byl nádherný den, nebo aspoň začátek nádherného, teplého, slunečného dne.

V plánu jsme měly dát si oběd v jednom mém oblíbeném podniku v osmnáctém arrondissementu na Rue Caulaincourt, mimo turisty přeplněného Butte Montmartre. Maria zůstala v hotelu a Steven ji měl vyzvednout po soukromé lekci vaření a měli se k nám připojit. Matthew a Frank, kteří přijeli o pár dní později než ostatní, chtěli jít z pronajatého apartmánu v Marais pěšky. Upozornila jsem je, že je to docela dost do kopce, ale tvrdili, že jim to nevadí.

Všichni jsme si ten plán navzájem potvrdili, než jsme se vydali každý za svým, ale když jsem se esemeskou Matthewa dotazovala, kde je, a pro jistotu mu psala adresu „naší“ restaurace, moc se mu moje představa o obědě nezamlouvala. Prý že už jsou až na vrcholku Montmartru a všechno už viděli. A že je jim horko a mají hlad, tak jestli bychom nezměnili plán?

Změnit plán?

Zádové svaly mi rázem ztuhly. Vymýšlela jsem program na každý den celé týdny předem a začínala jsem cítit ten tlak. Když jsme se domluvili ještě i s Frankem a Matthewem, že se připojí taky, vyžadovalo další organizování zase spoustu energie, abych zohlednila jednotlivé osobnosti, a co by se komu z nich líbilo. Bylo to teď přece moje město, a tak jsem se cítila zodpovědná za to, aby všichni byli spokojení a o všechny bylo dobře postaráno. Nikdo to ode mě nevyžadoval, já sama jsem to tak chtěla.

Ale taky jsem potřebovala, aby všichni spolupracovali. Domluvíme se, lidi, ne?

Dohnaly jsme s Virginií Matthewa a Franka na vršku Montmartru a povedlo se nám najít volný stůl na terase rodinného podniku jen kousek pod bazilikou Sacré-Coeur – měli to tam hezké, ale na rozdíl od kavárny, kterou jsem původně plánovala já, jsme tady byli „zašití“ ve změti klikatých uliček, které protkávají svahy Montmartru jako bludiště. Začala jsem studovat mapu v mobilu, abych zjistila, jak se sem za námi nejsnáz dostane Steven s Mariou, kteří už touhle dobou seděli v metru a mířili o jednu zastávku dál.

„Hele, nejsou to snad malé děti, ne?“ uklidňoval mě Matthew. „Však oni nás najdou, klídek.“

Jo, jasně. On tu domluvu rozhodil a já z toho podle něj dělám problém.

„Jenže oni tady nemají data v mobilu, Matte. Takže se nedostanou k mapám.“ Ťuk-ťuk ťuk. „Takže to není tak jednoduché, jak si myslíš.“

Jak to mám udělat, aby sem ti dva bezpečně trefili? Asi jsem měla trvat na svém a přesvědčit Matthewa a Franka, že za námi mají přijít do té druhé kavárny. Aspoň by to měli dolů z kopce, kdežto Steven a Maria budou bloudit od stanice metra pořád jen vzhůru. A Maria se na mě bude zlobit, že jsem jí zavařila na takovou túru. To je fakt jako zlý sen!

A zase jsem byla ta holčička s koštětem, co se stará, aby všechno bylo pěkně uklizeno a v pořádku. Cítila jsem, jak se mi ten kolotoč v hlavě zase rozjíždí. Když si Maria na cokoli postěžovala, ať to byla i sebevíc osobní drobnost, stejně jsem hned měla pocit, že to musím nějak napravit. A kdykoli teď Matthew navrhl změnu v plánu, mohla jsem se přerazit, abych to udržela pod kontrolou. Ale oni se prostě jen chovali po svém, nebylo to nic nového. Byla to pořád ta stará známá rodinná situace.

Chaos. Už i v Paříži.

Tohle je moje město, můj svět, takový, jaký jsem si ho já udělala. A vpustila jsem si do něj tyhle lidi, se vším, co k nim patří, a můžu se z nich zbláznit.

Nebo se můžu zbláznit sama ze sebe?

Příbuzenstvo člověka vždycky spolehlivě stáhne zpátky do minulosti, i když už to jinak vypadá, že máme všechno konečně jen ve svých rukou. Všude kolem mě vyskakovaly různé situace podobné těm v dětství, a já jsem se to snažila udržet pod kontrolou tím, že jsem chtěla kontrolovat a ovládat všechny a všechno.

Matthew měl pravdu s tím, že už nejsme malé děti. Jsme dospělí. Musím je nechat být sebou samými – a klidně si můžou stěžovat, ale můžou si jít, kam chtějí. Proč jsem pořád měla pocit, že jim musím dělat kvočnu? Myslela jsem si snad, že nesu zodpovědnost za jejich spokojenost?

No ano, myslela.

V koutku duše jsem si doteď nosila vzpomínku na mámu, jak se na sebe dívala do zrcadla a nesnášela svůj obraz. A právě tenhle koutek mysli mě celý život ovládal – až doteď.

Nemohla jsem za to, že máma nebyla šťastná. Nebyla to moje chyba, když ztropila scénu a celý můj svět uvrhla do zmatku. To jen osmiletá Lisa byla přesvědčená, že když se všechno doma rozpadá, je to proto, že ona sama selhala.

Vlastně jsem já bývala rodičem tomu zraněnému vnitřnímu dítěti své mámy – utěšovala jsem, uklidňovala, brala na sebe zodpovědnost. Naložila jsem si to břímě na ramena už jako malá, a pak jsem jej celá ta léta nosila.

A byla jsem z toho vyčerpaná.

A tak jsem to břímě jediným trhnutím ramen ze sebe setřásla a osvobodila se od něj. Už toho bylo dost.

Jsem tu s lidmi, které mám ráda – právě to jsem chtěla, ne? – a každý má svou vlastní osobnost a jistě, občas mi někdo z nich trochu zabrnká na nervy, ale jejich problémy jsou jejich. Není to moje věc, nemusí mě to trápit. Nemusím pořád pobíhat od jednoho ke druhému a dělat jim radost, vylepšovat jim náladu, předcházet sebemenšímu střetu. To není má starost.

Nejsem ta, která drží všechno pohromadě, a když seskočím z toho kolotoče, svět se nezhroutí. Kontrola nad vším mě nečiní důležitou, ani potřebnou, ani jinak cennou. Svou hodnotu mám proto, že prostě dýchám. A tak jsem s nimi seděla na terase kavárny, dala všemu volný průchod a dýchala jsem.

Má sestra se Stevenem nás našli po chvilce bloudění. Maria se hned začala rozplývat nad tím, jak je to tu všude krásné, jak moc se jí líbí ty uličky dlážděné kočičími hlavami. Dali jsme si tam nakonec i dobrý oběd, možná lepší, než by se nabízel v té mnou naplánované restauraci. Všichni jsme byli spokojení, sytí a příjemně ovínění skvělým francouzským mokem. To bylo ostatně cílem. Odpustila jsem Matthewovi, že mi překopal plány, vlastně jsem mu za to začala být vděčná. Moje plány nějaké to zemětřesení potřebovaly, a já s nimi.

Večer jsme se pak sešli ještě v mém bytě u lehkého jídla a já jsem otevřela láhev ratafie od Patricka z Burgundska, kterou jsem tu šest neděl odkládala právě pro tuhle příležitost.

Vyfotila jsem nás všechny, jak sedíme v obýváku – stejně jako jsem už mnohokrát předtím fotila svoje pařížské přátele. Ta fotka se samozřejmě náramně podobala těm předchozím, jen tváře na ní jsem znala třikrát déle, tváře těch, kdo třikrát déle znali mě.

Pozvat si blízké k sobě do Paříže bylo nakonec přesným opakem toho, čeho jsem se obávala: jejich přítomnost dodala mému životu tady na reálnosti. Dokud jsem si Paříž schovávala v pečlivě odděleném šuplíku, bránilo mi to opravdu naplno ji přijmout. Paříž už nebyla jen součást mého života, i když jsem tu trávila čas jen někdy; stala se centrem mého světa, mé identity. Dělit se s nimi o mou Paříž bylo totéž jako dělit se s nimi o svoje žití.

Jsem zase zpátky v dětství, u nás doma. Znám tenhle sen. Jsou tu pořád všechny naše věci, ale už nám to tu nepatří. Zmocňuje se mě panika a já se překotně snažím pobalit to nejcennější, co máme. Ne, už ne. Proč to musím balit pořád dokola? A už sem jdou noví majitelé. Přicházejí, a my bychom tu už neměli být, porušujeme tím dohodu. Co tady ještě děláme?

Ten sen se mi zdává od chvíle, kdy jsme se sestrou dům prodaly; a tady v Paříži se mi zopakoval, když jsem tu měla na návštěvě své blízké. Věděla jsem, že je to jen sen, i ve chvíli, kdy se mi právě zdál, ale nemohla jsem se z něj vymanit. Byl to ten nejhorší z mých „snů o věcech“, a byl hrozně neodbytný.

Byl ale tentokrát trochu jiný. Byla jsem v našem domě se Stevenem a Virginií. Maria byla ve svém pokoji; dveře měla zavřené. Přijelo i pár Virginiiných příbuzných, že nám pomůžou s vyklízením, jenomže začali vyhazovat i to, co jsem v žádném případě vyhodit nechtěla. Dostala jsem z toho úplně hysterický záchvat, lamentovala jsem nepřetržitě a do toho jsem vzlykala. Pak mi to došlo: to je nějak špatně.

„My už jsme to udělali,“ řekla jsem ve snu Stevenovi. Rozhostil se ve mně klid. „Já ti to ukážu.“ Obrovsky jsem se soustředila a pak mávla rukou. Obývák, ve kterém jsme stáli, byl najednou docela prázdný.

„A taky jsme to tu zrenovovali,“ mávla jsem rukou znovu. „Takhle to teď vypadá.“ Stěny byly najednou vymalované hřejivým béžovým odstínem, ještě přibyly ozdobné lišty, podlaha vyleštěná do zářivého lesku. Prošla jsem postupně všechny místnosti a všude udělala to samé; Steven a Virginia chodili se mnou.

„Marii to ještě neříkejte,“ špitla jsem v patře. „Její pokoj necháme až na konec. Nechci ji zbytečně rozrušit.“

Pak jsem to šla Marii říct, ukázala jsem jí všechny prostory v domě, prázdné a čisťounké. Připomněla jsem jí, že trápení je už za námi. A proměnily jsme spolu poslední pokoj, ten její. Vyprázdnil se a zavoněl čerstvou výmalbou.

„Tak, takový je teď tenhle dům,“ řekla jsem. „Hotovo. Všechno už je hotovo.“

Dovnitř vstoupili noví majitelé a všechno se opět kouzelně změnilo – objevil se tu jejich nábytek, doplňky, věci. A u jídelny dokonce vyrostla zimní zahrada.

Provedli nás po domě, hrdí a spokojení se svým novým bydlením. Vůbec už nevypadal jako náš dům, ale byl krásný, a já jsem jim to řekla. „Ať se vám tu líbí,“ popřála jsem jim a byla jsem klidná a plná radosti. „Teď jste tu doma vy.“

Sommeliér bouchl šampaňským a všem nám nalil. Šéfkuchař, můj známý, který stál ve dveřích do kuchyně přímo naproti vyvýšenému stolu, kde jsem seděla já v kruhu svých nejbližších, a naznačil mlčky pohybem rtů „Všechno nejlepší“.

Rodina, přátelé, jídlo – a Paříž.

Byl to můj vlastní dárek sobě k narozeninám, že jsem si pozvala všechny svoje blízké k sobě do města, které mám tak ráda. Kruh se tím uzavřel. Spořádali jsme postupně sedm chodů, vypili šest lahví vína, zůstali ještě dlouho po zavírací době a společně s personálem jsme si krásně zatančili. Všichni mluvili o tom, jak to bylo úžasné, jak na ten večer nikdy nezapomenou. A to byl můj dárek pro ně.

Když máma umřela, utekla jsem do Paříže, pryč od všeho, co mi připomínalo, jak je mi mizerně, jak ztracená si připadám. A Paříž mi dala to, co jsem tehdy potřebovala; naučila mě neztrácet naději a odvážit se jít mnohem dál, než bych si kdy předtím troufla, žít větší život, než jaký jsem dosud vedla. Paříž mě uzdravila, ne tím, že by mě posílila – uvědomila jsem si, že silná jsem byla už na začátku – ale tím, že mě zlomila a naučila mě, jak mám být zranitelná a otevřená.

Celý život jsem se ukrývala v bezpečí, neschopná vystrčit nos, propojit se se světem nějakým velkorysejším způsobem. Nešlo jen o to, abych uchránila sama sebe před ostatními, zároveň jsem taky chránila ostatní před sebou – před mým skutečným já. Bála jsem se, že kdyby mě doopravdy znali, kdyby viděli můj bezcenný odraz v zrcadle, napadlo by je, že jsem podvodník, a vyhnali by mě ze svého ráje.

Když jsem ale stála před tím zrcadlem nyní, skoro tři roky po mámině smrti, viděla jsem odraz ženy, která do toho světa přece jen dokázala vykročit, pořídila si bydlení v Paříži, vyměnila jistou a lukrativní práci za neznámou budoucnost. Byla jsem na míle od místa, kde jsem stála předtím, a všechno se to stalo tím prvním krokem, jedinou myšlenkou: Zasloužím si být šťastná.

„Všechno nejlepší, Lee,“ objala mě sestra a otiskla mi na tvář svou sytě rudou rtěnku. „Já jsem na tebe tak hrdá.“

„A za co?“

„Za tohle, za Paříž. Máma by byla taky pyšná.“

Máma. I přes svůj vlastní pocit méněcennosti mi byla inspirací. Ukázala mi v podobě vlastních snů, že život může být bohatší, a naučila mě, jak hledat vyšší mety – i když mi nemohla sama ukázat jak jich dosáhnout. Na to jsem musela přijít já. A udělala jsem to v Paříži.

Francouzský konzulát, Upper East Side, New York City

Sníh na Východní Čtyřiasedmdesáté byl ještě načechraný a neposkvrněný – jak by ostatně člověk v tak elegantní čtvrti jako je Upper East Side čekal. Bílé peřinky ležely ve větvích stromů a na parapetech a chrupaly pod podrážkami mých bot. Z nízkých šedých mraků se ještě snášelo pár dalších vloček.

Strážný ve vstupu do honosné budovy mě požádal o identifikaci, prošacoval mi kabelku a požádal mě, abych prošla rámem s detektorem kovů. „Támhle, prosím,“ ukázal pak na dlouhou frontu lidí, která se vinula po schodišti do patra.

Posouvala jsem se krůček po krůčku, až jsem konečně byla na řadě. „Další pchosím!“ zavolala se silným francouzským přízvukem žena za okénkem z neprůstřelného skla.

Přistoupila jsem, podala jsem jí doklad o zaplacení, důkaz, že jsem prošla celým vyčerpávajícím procesem pohovorů. Žena se na chvíli vzdálila a vrátila se s mým cestovním pasem, který mi tu na dva týdny zadržovali.

„Zkontcholujté si sfoje nacionále, pchosím.“

Otevřela jsem poslušně pas. „Ano, je to v pořádku.“

„Bon. Merci. Vítáme vás ve Fchancii, Madame.“

Venku na zasněžené ulici jsem pas znovu vytáhla, abych se na to podívala ještě jednou. Po třech měsících papírování, shánění doporučujících dopisů a záznamů FBI a vytváření vlastního fasciklu na francouzském konzulátu v New Yorku na Upper East Side, jsem konečně držela v rukou hmatatelný výsledek. Přejela jsem prsty přes plastická písmena: V-I-S-A.

Víza pro dlouhodobý pobyt ve Francii.

A jak to bude dál, kdo ví? Nemám žádné plány, žádná zadní vrátka, žádné záruky – nic, co by omezovalo mou mysl nebo definovalo, kým se mám stát.

Od téhle chvíle se už příběh bude psát sám.

Poděkování

Mám jednu kamarádku, se kterou rády hrajeme hru na pátrání po původu kariéry – sledujeme ten vývoj pozpátku – od člověka, který nás přijal na současnou pozici, až po toho prvního, který to (třeba i nevědomky) celé uvedl do pohybu. A jak při tom objevujeme každého zúčastněného a jeho vztah k předchozímu aktérovi, vzniká celý řetězec vděku.

Má kniha má také takový řetězec vděku, protože k ní přispělo hodně lidí. Začnu současností, tedy od mé redaktorky Kat Brzozowské.

Kat je taková ta správná redaktorka, jako z padesátých let, která autorku vytáhne z nezřetelné bezvýznamnosti a vytrvale s ní pracuje na tom, aby rukopis dospěl k cíli. Takoví redaktoři jsou dnes vzácností, a já si moc dobře uvědomuji, jaké jsem měla v tomto ohledu štěstí. Kat se mnou vkročila na zcela nevyzpytatelné území, a já jsem jí za to – i za ni samotnou – dennodenně vděčná.

Kat mě s pronikavou inteligencí a schopností vydestilovat příběh až na ty nejhutnější prvky provedla procesem, který se mi zdál prostě nezvládnutelný: psaním knihy o tom, co bylo ještě čerstvé a rozjitřené. Já jsem si ani nebyla jistá, jestli mám co sdělit, ale Kat na to měla jiný názor, povzbuzovala mě a vytahovala (nebo bych měla říct ždímala?) ze mě mnohem hlubší podtext. Byla lepší než profesionální psycholog; přiměla mě zkoumat vlastní minulost docela brutálně upřímným způsobem. Často jsem se při psaní i rozplakala – a proklínala jsem Kat za to, že mě do toho vehnala. Ale bylo zatraceně dobře, že to udělala. Stálo to za jednu každou z těch slz.

Tahle kniha je tedy plodem našeho společného úsilí, zrodila se z opravdového partnerství. Kat do ní i do její autorky investovala obrovské množství času a energie. Zůstávám jí to všechno dlužná.

Kat by mě ale možná nikdy nepotkala, kdyby nebylo článku Tima Murphyho v časopise New York, který byl jinak součástí třicetidenního blogu o Paříži. Tim se mnou dělal rozhovor o mém životě mezi New Yorkem a Paříží a připojil k němu i link na můj blog. Ten den, kdy článek vyšel, vyskočilo na blogu šest tisíc nových shlédnutí a já jsem Timovi říkala, že má u mě drink. A další den mi přeposlal e-mail od Kat. Takže teď mu dlužím mnohem víc, než jen drink.

A jak jsem se potkala s Timem? Přes dalšího člověka v mém řetězci vděku; jmenuje se Lapo Belmestieri, a pro rozhovor a následný článek mě doporučil. Lapo se v knize kratičce objevuje. Je to kamarád, který mě neustále vyhání – občas i docela neomaleně – ven z mé komfortní zóny. Právě Lapo řekl tu kouzelnou větu, díky které jsem udělala ten krok a změnila svůj život – ten moment v knize taky zmiňuji.

Lapa bych zase neznala nebýt Matthewa Waldmana, jehož jsem samozřejmě v příběhu nemohla vynechat. Matthew je už přes dvacet let můj newyorský „brácha“, a já se – možná někdy až příliš – můžu spolehnout na jeho nezaujatost, důvtip a moudrost. Matthew se se mnou vždycky raduje z každého mého úspěchu – kterým je i tato kniha, pro niž mi i sám dělal návrhy obálky. Na jednom z nich rajtuju na osedlané Eiffelovce a na hlavě mám kovbojský klobouk. Matthewovi se ten nápad dost líbil, ale jak můžete sami vidět, nakonec neprošel. Proto tu o něm píšu, abych mu za něj aspoň takto poděkovala.

No a s Matthewem mě seznámila právě ta kamarádka, která mě naučila hrát hru o původu a vděku. Je to Lucy Sismanová a byla jednou z mých prvních šéfek, když jsem ještě jako mladá dívka dělala návrhářku. Pracovaly jsme spolu na samém začátku existence časopisu Allure, a to vedlo ke všem dalším zaměstnáním, která jsem kdy měla, včetně toho, které popisuji v knize. Lucy mi nastavila laťku hodně vysoko a naučila mě, že neexistuje nic, co by se nedalo zvládnout. A v tom duchu se nese posledních pětadvacet let mého života.

S Lucy jsem se seznámila přes kreativního ředitele, pro kterého jsem pracovala a jehož žena byla direktorkou jiného časopisu, kde jsem pracovala rok předtím. Byla to práce, k níž jsem se dostala přes spolužačku na Parsons School of Design. Na Parsons bych ovšem nestudovala, kdyby na tom netrvala moje máma.

A tak se původ mé knihy vine až k ženě, která z jejích stránek vystupuje víc než významně. Aniž by si to uvědomovala, nastartovala sled událostí, které nakonec vedly k vydání první knihy její dcery.

Díky, mami. Ať jsi kdekoliv.

To ale nejsou jediné články tohoto řetězu vděčnosti. Dalším z nich je má agentka Joelle Delbourgová. Vůbec si nedovedu představit, jak bych se prodírala tím pro mě neznámým světem vydávání knih bez ní. Dostala jsem nabídku na knihu, ještě než jsem si najala agentku, což by měla být docela příjemná starost, jenže pro někoho, kdo chce mít všechno pod kontrolou, to byla spíš noční můra. Naštěstí jsem se seznámila s Joelle, a to přes mou osobnostní koučku Lauru Berman Fortgangovou, ženu, která mi pomohla zaujmout jiný postoj k dosavadnímu životu a najít v sobě odvahu k těm zásadním krokům, o kterých v knize píši.

Lauru jsem poznala díky své dobré přítelkyni a také spisovatelce Lise Taylor Huffové. Právě Lisa způsobila, že nyní bydlím v Paříži. Jako dlouholetá expatka mě vedla a povzbuzovala ve všem, co si život v cizí zemi vyžadoval. Snily jsme společně o dni, kdy nám oběma vyjde naše prvotina, ale v červenci 2015 Lisa bohužel zemřela na rakovinu.

Chci také poděkovat své největší fanynce, tedy sestře Marii Anselmové, která mi velkoryse dovolila psát otevřeně o ní a o našem životě. Za poslední roky jsme toho obě hodně zažily a jsme si díky těm zkušenostem bližší. Můj příběh je stejně tak i její.

A ještě mému nejstaršímu příteli, skoro bratrovi Stevenu Krupovi a jeho ženě Virginii – a všem přátelům a známým, kteří se v téhle knize objevují – díky, že jste se mnou tu cestu prošli a svolili, abych vás ukázala zbytku světa.

Tahle hra na pátrání po původu, kterou mě kamarádka naučila i s řetězcem vděku, je důležité cvičení pro člověka, jako jsem já, který si myslí, že vždycky všechno musí udělat sám. Ale tato kniha vznikla díky vstřícnosti jiných. A z procesu psaní této knihy jsem se naučila nebránit se, nechat si pomáhat a dovolit tak každému z nich, aby se na výsledku podíleli.

Toto je vrcholná lekce pokory. Čím víc člověk sdílí svoje úsilí s dalšími lidmi, tím větší a významnější to je – pro každého. Vděk, jak jsem zjistila, je pochopení, že já nejsem začátek i konec, ale jen malíček té veliké bytosti, jejíž srdce dlí v centru celého vesmíru.

Z anglického originálu My (Part-Time) Paris Life

poprvé vydaného nakladatelstvím Thomas Dunne Books,

imprint St. Martin’s Press, v roce 2016

přeložila Ina Leckie

Odpovědná redaktorka Jana Fuksová

Technický redaktor Petr Kovář

Obálka Veronika Cágová

Sazba Jan Cága

Jako svou 2 356. publikaci

vydalo Nakladatelství JOTA, s. r. o.

Škárova 16, 612 00 Brno

tel.: +420 539 086 580

e-mail: jota@jota.cz

www.jota.cz

V Brně roku 2017

280 stran

Vydání první

ISBN epub 978-80-7565-171-6

ISBN mobi 978-80-7565-172-3

Table of Contents

ČÁST 1

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

ČÁST 2

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

ČÁST 3

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

ČÁST 4

15. kapitola

16. kapitola

ČÁST 5

17. kapitola

Table of Contents

ČÁST 1

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

ČÁST 2

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

ČÁST 3

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

ČÁST 4

15. kapitola

16. kapitola

ČÁST 5

17. kapitola