[size=24pt][color=cyan][b]Casteelovi 05 Pavučina snů[/b][/color][/size]

[img]https://i.postimg.cc/wyYG44G9/c5.jpg[/img]

Poslední, pátý a zároveň nultý díl Casteelovské pentalogie se odehrává za života Leigh. Když Annie při Troyově pohřbu najde deník pojmenovaný Kniha Leigh, objevuje hrůzy. které si její babička musela za života prožít….

Díl inspirován Andrewsovou, ale dokončený Neidermanem.

velikost: 848 kB

formát: mobi

[code]https://uloz.to/file/4CnWlTVdFQbX/c5-mobi[/code]

V. C. ANDREWS®

v nakladatelství

BARONET

Misty

Star

„Spíš by nastala zima v pekle, než bych odpustila svým rodičům,“ tvrdí o sobě Star, hrdinka stejnojmenné knihy a zároveň druhé části volné knižní série Sasanky.

PŘIPRAVUJEME:

Jade

Cat

STAR

PRAHA 2001

Přeložil:

ONDŘEJ MAREK

V. C. Andrews: Star

Vydání první.

Copyright © 1999 by the Vanda General Partnership

V. C. Andrews is a registered trademark of The Vanda General Partnership.

Published by arrangement with Pocket Books,

a division of Simon & Schuster Inc., New York

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a. s., Široká 22, Praha 1

v roce 2001 jako svou 598. publikaci.

Přeloženo z anglického originálu Star

vydaného nakladatelstvím Pocket Books,

a division of Simon & Schuster Inc., New York, v roce 1999.

Český překlad © 2001 Ondřej Marek.

Přebal a vazba © 2001 Richard Carrasco a Baronet,

Ilustrace na přebalu © cover illustration Jon Paul 2000,

© cover illustration Czech edition Fort Ross Inc., New York

a Kristin Olson Literární agentura, Praha.

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sudoměřská 32, Praha 3.

Odpovědná redaktorka Veronika Kratochvílová.

Korektorka Zdeňka Grigarová.

Vytiskly a svázaly Tiskárny Vimperk a. s., Boubínská 483, Vimperk.

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 80-7214-385-9

BARONET

Praha 2001

V. C. Andrews®

STAR

PROLOG

Když mě babička vezla na druhé sezení skupinové terapie k doktorce Marlowové, zůstala jsem chvíli v autě a přemýšlela, jestli jsem se už polepšila a smířila se svým domovem. K čemu je dobré vyprávět o svých starostech těm třem bohatým běloškám? Ačkoliv, pomyslela jsem si, Cathy, které Misty říkala Cat, se mi tak zámožná nezdá.

Sotva jsme dorazily na příjezdovou cestu k domu doktorky Marlowové, uviděla jsem, jak řidič Jade odjíždí s limuzínou, a uvědomila jsem si, že tu nejsem první. Byla jsem zvědavá, jestli se znovu objeví Cat. Celou dobu, kdy Misty včera mluvila, Cat vypadala, jako by seděla v parku na studené vlhké lavičce a byla připravená při první příležitosti vyskočit a utéct tmavou alejí. Vzdychala, vrtěla sebou a dívala se do stropu, na podlahu a na všechno kolem, jenom ne na nás nebo na doktorku Marlowovou. Myslím, že kdyby si mohla vlézt pod židli, udělala by to.

Můj příběh se v ničem nepodobal tomu, který vyprávěla Misty. Nebyl o bohatých rozmazlených klucích a vilách s tanečními parkety. Nehodlala jsem si stěžovat na všechny ty bezvýznamné hračky, panenky a šaty, které jsem dostala. Beztak by to, co jsem dostala, nejspíš nezaplnilo ani koutek v jejich pokojích. A nechystala jsem se ani líčit takové rodiče, kteří se nedokážou shodnout, protože jsou sobečtí. To poslední, co by mé mámě dělalo starosti, byl její make-up, anebo to, jestli jsou její účes a šaty podle poslední módy. Nikdy bych si nedokázala představit tátu, jak jde do přepychové tělocvičny nebo nosí drahé sportovní soupravy. Jestliže popis toho, čemu Misty říkala těžký život, byl pro Cathy těžko stravitelný, tak se určitě v ordinaci doktorky Marlowové zblázní, jen co o svém životě začnu vyprávět já.

Chci vůbec začít? Co mi asi mohou tyhle holky říct k mým problémům, když už se v sobě nevyznám ani sama? Co od nás doktorka Marlowová očekává? Včera jsem nedokázala říct, co by Misty pomohlo. Ona dnes nedokáže poradit, co by pomohlo mně. A Jade… jsem si jistá, že tu bude sedět s nosem nahoru a nesníží se ani k tomu, aby na mě pohlédla. Určitě budu mít dojem, jako by mi prokazovala laskavost už jen tím, že setrvává v místnosti, zatímco já mluvím.

V noci jsem se na posteli chvíli převalovala a obracela, trápila jsem se a dělala si starosti s tím, že se mi vysmějí nebo si budou myslet, že můj příběh je pod jejich úroveň. Nechtěla jsem jít dovnitř, abych se pak musela dívat na jejich posměšné výrazy.

Babička, překvapená mým váháním, se na mě podívala.

„Co chceš dělat, Star? Zůstaneš celé dopoledne sedět v autě? Víš, že mám ještě nějakou práci.“

„Chodit sem je ztráta času, babi.“ Podívala jsem se na ni. „Opravdu!“

„Dobře, Star, ale důležité je, že lékaři a soudce si to nemyslí, takže bys raději měla jít dovnitř. Už bych další potíže neunesla. Rozhodně ne s mým starým srdcem, které bije jako omšelé pendlovky,“ řekla.

Babička věděla, že to musela říct, abych se podřídila jejímu přání. Já a můj bratr Rodney jsme se ničeho tak nebáli jako toho, že by měla další infarkt. Byla jediná na tomhle světě, kdo se o nás zajímal a měl nás rád, a také byla jediný člověk, o jehož lásku jsme stáli.

Otevřela jsem dveře a vystoupila z auta.

„Myslím, že tu dnes dopoledne pro mě už nic nepokvete,“ povzdechla si babička směrem k přednímu sklu.

Potřásla jsem hlavou a naklonila se, abych ji políbila na tvář. Když jsem se odvracela, zachytila mou ruku tak pevně, až mě zamrazilo. Babiččina tvář vypadala jako jeden ze šálků jejího starožitného čínského porcelánu, který je plný drobných vrásek, je stále krásný, ale pro tento prchavý okamžik možná příliš tvrdý.

Babička měla stejné oči jako já, ty její byly jen o něco kulatější a naděje z nich zářila nějak častěji než z mých. Dnes dopoledne však byly její oči ustarané, vypadaly vážně, tak vážně, jako by si je přála zavřít a položit svou hlavu zpět na polštář, o němž tvrdila, že je plný krásných snů.

Jak jen jsem si přála mít takový polštář.

Babička zažila během svého života tolik trápení, ale pohřbila je tak hluboko ve svých vzpomínkách, že jsem o nich ani nevěděla. Nechtěla, abych o nich věděla. Kdybych se jí příliš vyptávala na její mládí a útrapy, jen by potřásla hlavou a řekla: „Nepotřebuješ ničím přiživovat nenávist, kterou máš v srdci. Tvůj táta a máma se o to starají dostatečně.“

„Co se děje, babi?“ zeptala jsem se, když mi stiskla ruku.

„Dej doktorce Marlowové možnost, aby ti pomohla, Star. Neuzavírej se, dítě, do sebe, tak jak jsi to udělala už tolikrát předtím. Jsi příliš mladá na to, aby se z tebe stal nějaký ztracený případ, slyšíš? Tvoje máma by to tak chtěla, ale ty to zvládneš.“

„Ano, babi,“ řekla jsem a usmála se.

Kdybych jen zdědila alespoň kousek její železné vůle, myslím, že bych jistě prošla všemi strastmi, které mě ještě čekají na cestě životem, a je jich ještě dost.

Pustila mě a já jsem mohla vystoupit.

„A nedívej se na ty ostatní dívky svrchu jen proto, že jejich rodiny patří k těm bohatším,“ varovala mě.

Pootočila jsem se k ní.

„Co víš o lidech, kteří mají peníze, babi? Neměla jsi nikdy žádné bohaté přátele, nebo ano?“

„Odpouštím ti tvou drzou pusu, dítě. Nemusím mít bohaté přátele, abych věděla, že být bohatý neznamená, že nepotřebuješ žádné pochopení nebo pomocnou ruku. Jinak by tu ty dívky nebyly, ne?“ podotkla.

Moje babička byla chytrá. Řeklo by se, že prošla školou života. Babička by mohla být její absolventkou a promovat s vyznamenáním. I když by na to asi leckdo nebyl příliš hrdý, obzvláště babička.

„Dobře, paní Anthonyová,“ řekla jsem. Kdykoliv jsem ji oslovila jménem, věděla, že ji škádlím.

„Kroť tam svůj jazyk a chovej se slušně, slyšíš?“ upozornila mě přísně.

„Ano, babi.“

„Vrátím se ve stejnou dobu jako včera,“ řekla a rozjela se.

Dívala jsem se, jak odjíždí, malá stará paní, vysoká pouhých sto padesát centimetrů, a přesto byla schopná nést zodpovědnost, jakou neunesla má o tolik mladší matka. Babička měla stále dost kuráže a procházela životem hrdě a s hlavou vztyčenou.

Babička nosila své prošedivělé vlasy vždy sčesané dozadu a svázané do uzlu. Nepoužívala žádný make-up, jen rty si lehce zvýraznila rtěnkou. Brýle byly opravdu jedinou ozdobou, kterou si životě pořídila. Měly stejný tvar jako ty drahé značkové brýle s tmavými obroučkami. Dodávaly jí přesně takový nádech módnosti, který uspokojoval její společenské potřeby. Milovala, když si z ní staříci, s nimiž se přátelila, dělali legraci a říkali jí Miss Amerika.

Kdysi to bývala krásná žena. Nevypadala na svých šedesát osm let, navzdory stresům a zklamáním, kterými v životě prošla. Babička nebyla sice tak věřící jako většina jejích přátel, ale chovala v sobě hlubokou víru v dobrotu lidí a v příslib věčného ráje na konci této svízelné cesty. Podle ní vždy existovali lidé, kteří na tom byli hůř, a ty vždy litovala více než sebe. Nejdůležitější věc, jakou se mě snažila naučit, bylo pohrdat sebelítostí a nepropadat jí. Říkala, že sebelítost je jako „okovy okolo kotníků, které tě poutají k neštěstí a zklamání. Raději se seber, zkus to překonat a jdi dál, dokud nepřijde čas zastavit se a důvěřovat Pánu,“ radila mi.

Myslela jsem si, že člověk asi musí být starý, aby něčemu takovému věřil. Nebyla jsem ochotna jen tak přijímat zklamání a porážky a jít dál. Odmítala jsem se podřídit a snažila se dozvědět, odkud vítr vane. Spíš bych se zlomila, než podřídila. Babička říkala, že mě to jen ničí, ale já jsem stále potřebovala škrábat a kousat, kopat, rozdávat rány a plivat do tváří těm, kteří mohli za můj bídný život.

Podle předpovědi mělo v Los Angeles celý den pršet, ze severozápadu se hnaly mraky a rychle houstly, jako by je neviditelné ruce větru tvarovaly jako hlínu. Velký dům doktorky Marlowové, postavený v tudorovském slohu, vypadal tmavší a v jeho oknech se zrcadlila šedá obloha. Byl to hodně velký dům, největší, v jakém jsem kdy byla, a dokonce i tady, v jedné z nejbohatších čtvrtí Brentwoodu, patřil k největším.

Nic nenasvědčovalo tomu, že dům doktorky Marlowové je místem, kde jedná s pacienty nebo s klienty, jak nám rádi říkali. Tuším, že záměrně. Doktorka Marlowová samozřejmě nechtěla, abychom si připadaly jako šílenci nebo něco podobného. Chtěla, abychom se všechny cítily uvolněně, jako lidé, kteří přišli jen na návštěvu. Ale já jsem neměla žádný jiný důvod, abych chodila do této části města, kde žilo tolik bohatých lidí, žádný kromě toho, že mě to pravděpodobně vrátí zpátky na správnou cestu.

Avšak bez ohledu na to, co říkaly soudy, ústavy a co prohlašovali lékaři, jsem stále nevěřila, že má cenu sem chodit, přestože doktorka Marlowová používala k léčbě slova. Předepisovala odlišné způsoby myšlení, používala otázky stejným způsobem jako jiní lékaři rentgen a vždy se snažila, abychom se zaměřovaly na své nitro, a ne na ni.

Uznávám, že mě naučila, abych si všechno předem nejméně dvakrát promyslela, ale co se týče věcí, které se staly mně a mému bratrovi, nebo mých pocitů, necítila jsem se o nic lépe. Přece jednoho dne nevyjdu ven z její ordinace v tomto velkém domě a nezískám nové, milující rodiče, nebo ano? Nezamává kouzelnou hůlkou nad mojí strašnou minulostí a nenechá ji rozplynout se v řídkém vzduchu jako špatný sen. Vždy budu to, čemu Misty říkala sirotek s rodiči.

To byl dobrý popis. Moje máma a táta nezemřeli a nebyli pochovaní, ale přestože neměli pohřeb, pro mě byli mrtví. Místo průvodu na hřbitov tu byla přehlídka lží a zmrzačených slibů, které se objevovaly od mého narození až dodnes, do tohoto okamžiku. Navenek jsou odložené, všude mě stále pronásledují a čekají, až se rozhodne, kam půjdu.

Já jsem si také myslela, že čekám, až se rozhodne, kam půjdu. Doktorka Marlowová mi chtěla dát druhou šanci, něco jako nový začátek plný nové naděje. Chtěla, abych věřila, že jediné, co mě poutá k minulosti, jsem já sama. Znělo to, jako kdybych netoužila po opravdové rodině, pěkném domově a milých přátelích a ona mě musela k tomu přemlouvat. Dobře.

Rozčilovalo mě už jen pomyšlení na to, jak chce, abych obviňovala sama sebe. Očekávala, že zjistím, co je na mně špatného, a dám to do pořádku, spíš než kdybych poukazovala na opilou matku a povalečského otce, který nás opustil. Nebyla jsem připravena je nějak omlouvat nebo litovat a spíš by nastala zima v pekle, než bych jim odpustila. Babička měla pravdu, když mluvila o spalující zášti v mém srdci, ale zatím jsem neviděla, proč by tomu mělo být jinak.

Sophie, služebná doktorky Marlowové, mi otevřela dveře, a hned jak na mě pohlédla, ustoupila. Možná si myslela, že je na mně něco nakažlivého. Nikde nebylo vidět Emmu, sestru doktorky Marlowové, což mi vyhovovalo. Byla to velká, silná starší žena, která se na mě vždy dívala, jako kdyby si myslela, že bych mohla v domě něco ukrást. Vím, že jsem ji tak znervóznila, že se nemohla dočkat, až zmizím z jejího dohledu. V každém případě jsem byla ráda, že tu není.

Nakonec se ukázalo, že jsem přijela poslední. Všechny holky seděly tam co včera, i doktorka Marlowová byla ve svém křesle. Měla šaty v barvě námořnické modři a vlasy sčesané dolů. Připadalo mi, že ji to dělá starší. Možná si myslela, že tak v naší společnosti musí vypadat. Byla vysoká a hubená, měla dlouhé ruce i nohy. Včera jsme se jí ptaly, proč se nevdala, ale nechtěla nám to povědět. Prohlásila, že lékař je tu ona a ona tady klade otázky. Už jsem téměř vyhrkla: „Jen se za to schováváte, protože nám ráda říkáte, že se skrýváme za nesmysly,“ ale slíbila jsem babičce, že se budu snažit udržet svůj jazyk na uzdě.

Jade a Misty rychle se samolibými úsměvy pohlédly na Cat a pak na mě, protože jsem se spletla. Myslela jsem totiž, že už se tu Cat neukáže. Po tom, co Misty vypověděla svůj příběh, předpovídala jsem, že Cat se skupinovou terapií skončí. Alespoň vypadala o něco lépe než včera. Měla úhledně učesané vlasy, na rtech trošku rtěnky, oblékla si světle modré bavlněné šaty a na nohou měla mokasiny. Zdálo se, že to doktorku Marlowovou také potěšilo. Myslela jsem si, že možná máme na Cat dobrý vliv. Alespoň někdo tady mohl získat něco cenného. Byla bych odhadovala, že Cat má z nás nejméně naděje.

„Dobré ráno, Star,“ pozdravila doktorka Marlowová a vřele se usmála. Ať už to tak bylo nebo ne, vyvolala ve mně dojem, že mě ráda vidí.

„Dobré.“

Posadila jsem se na své místo a podívala se na Misty, která vypadala, že se z nás všech nejvíc nemůže dočkat, až začnu. Podivila jsem se, co očekává. Myslí si, že ji budu bavit?

„Venku je tak pošmourno,“ řekla doktorka Marlowová a rozsvítila další světlo. „Bude bouřka. Tak jakpak jste se všechny měly?“ zeptala se.

Jade byla jediná, kdo skutečně Odpověděl.

„Jsem unavená,“ řekla s velkým úsilím. Byla oblečena stejně vkusně jako včera. Dnes měla tmavě modré hedvábné kalhoty s šerpou, proužkovanou bavlněnou halenku a svetr na zapínání, přehozený okolo ramen, jako nějaká rozmarná vysokoškolačka. Oproti tomu vypadaly mé červenobílé šaty a obnošené mokasíny jako zděděné po babičce, která už je našla v obchodě pro chudé.

Misty měla džíny, tenisky a tričko s nápisem Máma byla v Paříži a všechno, co jsem dostala, bylo tohle pitomé tričko.

„Stále spíš špatně?“ zeptala se doktorka Marlowová Jade.

Jade kývala hlavou takovým způsobem, že její brada vždy směřovala vzhůru. Hrozně nerada jsem si připouštěla, že je hezká, ale byla. Ty zelené oči ji dělaly originální.

„Nic se nezměnilo,“ odpověděla. „Proč bych měla spát lépe?“

Doktorka Marlowová přikývla. Misty povytáhla koutek úst a Cat obdivně zírala na Jade, jako kdyby řekla tu nejúžasnější věc a byla důležitější než doktorka Marlowová.

„Chce někdo něco ještě předtím, než začneme?“ zeptala se doktorka Marlowová.

„Mléko?“ zeptala se Misty a přihlouple se zašklebila. Jade se rozchechtala a Cathy se pousmála. Misty si samozřejmě dělala legraci z televizní reklamy. Nemohla jsem se ovládnout a zahihňala jsem se. Alespoň Misty měla úsměvů a vtípků na rozdávání, stejně jako slz a hněvu. Tajně jsem doufala, že jich má dost pro nás všechny.

„Dobře, daly jsme si přestávku a teď tu máme něco dál,“ oznámila doktorka Marlowová. Podívala se na mě. „Tak, Star, dnes je tvůj den,“ řekla.

„Nevím, jak začít,“ řekla jsem a přeložila jsem si ruce na břiše stejným způsobem, jako to dělala babička, když si chtěla utřídit své názory nebo myšlenky.

„Začni, kde chceš,“ řekla doktorka Marlowová.

„Nic mě nenapadá,“ mrzutě jsem odpověděla.

„Pamatuješ si, kdy se poprvé tvá matka s otcem pohádali?“ zeptala se Misty. „Myslím opravdu ošklivě pohádali.“

„Možná nebyl jejím otcem,“ řekla Jade tím nejdomýšlivějším a povýšeným hlasem.

Otočila jsem se na ni.

„Byl to můj otec,“ odsekla jsem jí. „Moje máma a táta měli řádnou svatbu a všechno. V kostele!“

Pokrčila rameny.

„Moji také,“ řekla. „Vidíš, co dobrého mi to přineslo. Podívej se, kde jsem.“

Chviličku jsem na ni zírala a pak upřela pohled na zbylé dvě holky. Každá z nich vypadala stejně zoufale a jejich oči postrádaly výraz.

I přes to, jak jsme rozdílné, měly jsme všechny stejnou možnost vyprávět: „Bylo nebylo…“

Mohla bych najít sama sebe, myslela jsem si.

1

„Nemá to žádný začátek. Nevím, jestli u nás doma vůbec někdy nastala situace, že by matka s otcem spolu neměli žádné problémy,“ začala jsem. „Občas jsem viděla, jak se jeden k druhému chovají něžně, ale jak říká moje babička, bylo to jako čekání na duhu po bouřce. Někdy se duha ukázala, ale většinou ne. Myslím, že bych byla překvapená, kdybych je slyšela spolu mluvit a dokončit hovor, aniž by jeden nebo druhý začal křičet.

Slyšela jsem včera Misty, jak říkala, že někdy se lidé rozvádějí kvůli problémům s penězi. Tohle nebyl jediný důvod, proč se manželství mých rodičů rozpadlo, ale určitě tomu nepomohlo, že můj táta nevydělával moc peněz a byl často bez práce. Byl malíř a především tesař, ale dělal i jiné práce. Mohl být zručný všude, kromě okolí svého vlastního domu. Když dostal nějakou zakázku, pracoval pilně, dlouhé hodiny. Myslím, že pokud jde o tohle, měl dobrou pověst, ale nepatřil k žádnému sdružení a nebyl ani součástí žádné společnosti, která by mu zaručovala pravidelnou práci. Takže jsme občas zažívali těžké časy a moje máma nebyla právě z těch, kterým se říká dobrá hospodyně. Nevím, jestli by ji otec vůbec někdy nazval hospodyní. Měl pro ni jiná jména a žádné z nich nebylo hezké.

Můj táta je pohledný a urostlý muž, vysoký sto osmdesát šest centimetrů. Každý, kdo na něj jen pohlédl, si myslel, že na střední škole určitě hrál basketbal, ale on vždycky říkal, že byl příliš pomalý na to, aby byl dobrým sportovcem. Jeho problémem prý bylo, že příliš dlouho přemýšlel, než něco udělal. Říká, že chce být pečlivý, což mu pomáhá v každé práci, kterou dělá jako malíř a tesař.

Máma je úplně jiná. Moc nepřemýšlí, než se rozhodne něco udělat. Většinou se mi zdá, že nepřemýšlí vůbec. Dělá si prostě, co chce a kdy chce. Dostávali se kvůli tomu do mnoha rozepří. Táta říkal, že její mozek je jako dům bez dveří. Všechno, co projde dovnitř, hned zase vyjde ven. Ona by zase řekla, že dřív skončí v domově důchodců, než on udělá něco užitečného. Babička říkávala, že jsou jako olej a voda.

Především se asi vůbec neměli brát, ale máma ještě před svatbou otěhotněla a otec o tom někdy mluvil. Myslím, že ji kvůli tomu obviňoval ze všech jejich těžkostí. Když si na něco stěžovala, vždy jí připomenul, že to byla ona, kdo otěhotněl, jako kdyby muži mohli také otěhotnět, ale měli dost zdravého rozumu, aby se jim to nestalo.“

Misty se zachechtala a Jade usmála. Cathy se také usmívala.

„To by bylo dobré a bylo by to spravedlivé,“ řekla Misty. „Alespoň by věděli, co to obnáší. Myslím, že mé matce by se to líbilo. Dívala by se na otce, jak trpí ranními nevolnostmi a porodními bolestmi.“

„Muži jsou děti,“ prohlásila Jade, jako by se na všechno dívala svrchu. „Kdyby měli být těmi, kdo otěhotní, lidská rasa by byla na seznamu ohrožených druhů.“

Všechny jsme se rozesmály, včetně doktorky Marlowové. Už jsem se cítila uvolněněji a mluvilo se mi lehčeji, ale stále jsem váhala a podívala se na doktorku Marlowovou, aby mě povzbudila, než začnu vyprávět o mámě podrobněji.

Nebylo to jen proto, že bych se za ni styděla, i když jsem pro to měla všechny důvody. Máma udělala tolik věcí, kvůli kterým bych nejraději strčila hlavu do písku. Kdykoliv jsem byla s ní, nechtěla jsem se setkávat se svými přáteli. Nejenže si s nimi neměla co říct, ale navíc měla obvykle krví podlité oči a páchla jako bar a rychlé občerstvení U Jednookého Billa, které bylo dole na jihovýchodním rohu směrem od našeho bytu v západním Los Angeles. Tam byla jedna barová stolička, na které moje máma měla jmenovku. Slyšela jsem, že když přišla a někdo na ní seděl, uvolnil ji a hledal si jinou nebo musel stát.

Vždy když táta přišel domů a zjistil, že nám nevaří večeři, posílal mě pro ni. To mi bylo asi sedm. Hrozně nerada jsem tam chodila, ale dokonce už tehdy jsem věděla, že mě tam posílá proto, že kdyby tam šel sám, mohli by se poprat a mohlo by dojít i k fyzickému násilí. Táta by se mohl dostat do rvačky s některým z ostatních návštěvníků baru, kterému by připadalo, že musí matku chránit, anebo by s ní flirtoval a mohl by se chtít před ní předvádět.

Občas, když jsem ji dlouho nemohla přesvědčit, aby odešla se mnou domů, začala jsem plakat.

Z toho obvykle šílela, protože všichni ostatní štamgasti si z ní dělali legraci a říkali jí, aby šla. Když byla máma opilá, nic nesnášela hůř, než když jí někdo říkal, co má dělat. Bylo to, jako když zapálíte doutnák u dynamitové patrony. Vztekala se a vztekala, až byla opravdu sprostá a vychrlila proud kleteb a někdy také házela věcmi. Anebo se na někoho kvůli tomu obořila, hlavně na tátu a někdy i na mě. Když byl Rodney dítě a lezl po podlaze v kuchyni, bála jsem se o něj, protože se tam stále mohly válet kousky talířů, kterými mrštila o zeď.

Ale moje rozpaky, zda o ní mám vyprávět takové věci, vycházely z něčeho jiného. Navzdory tomu, co jsem vždy říkala babičce, se mi nenávist k mámě protivila. Neměla jsem jen špatné vzpomínky, ale také mnoho dobrých. Mnohokrát mě držela, zpívala mi, česala mě a líbala. Říkávala mi můj drahoušku a snívala o velkých věcech, které se mi splní. Všechny tyto vzpomínky byly také uloženy na nějakém zvláštním místě v mém srdci a měla jsem dojem, jako kdybych je zrazovala, když jsem mluvila o tom špatném.

Nicméně to nyní vypadalo, že tohle po mně doktorka Marlowová chce. Ze způsobu, jakým o tom mluvila, vyplývalo, že skrývat špatné je jako snažit se udržet jed v těle.

„Nedokážu si přesně vybavit, kdy moje máma začala pít,“ pustila jsem se do toho. „Ale pila vždy dost a nikdy z toho nevzešlo nic dobrého, obzvláště pro mě a mého bratra Rodneyho.“

Všem zmizel úsměv z tváří, jejich pohledy ztvrdly a ochladly, jako oči těch, kteří viděli strašné věci. Holky věděly, čím procházím, když o tom mluvím, protože neexistoval žádný způsob, jak o tom vyprávět a neprožívat to znovu. Ve vzpomínkách jsem znovu byla pětiletou holčičkou, připomněli se mi všichni démoni, všechny temné stíny, které mě pronásledovaly v ložnici po něčem špatném, co se přihodilo mezi mámou a tátou.

Nyní byly příšery součástí mě, skryté, ležící a čekající, až je postrčí zvuk něčího křiku, pohled na nějaké chudé dítě hrající si v kanále, protože ho jeho matka zanedbávala, kvílení sanitních nebo policejních sirén, nebo jen zvuk pláče ve tmě, pláče někoho, kdo je tak sám a vystrašený, jako jsem byla a možná navždy budu já.

„Když na to teď zpětně vzpomínám, připadá mi, že v tom bylo vždycky hodně pití. Máma tím byla tolik cítit, až jsem si myslívala, že je to nějaký druh parfému, který používala,“ řekla jsem.

Misty se zasmála.

„To jsem samozřejmě byla ještě malá, když jsem si to myslela.

Když jsem pro ni chodila, nechala mě tam občas jen tak stát u dveří a předstírala, že neví, kdo jsem. Bála jsem se na ni zavolat. Věděla jsem, jak ji to rozčilovalo. Konečně se podívala na Billa a řekla: ‚Moje vězeňská koule přišla z práce domů,‘ a všichni se chechtali a škádlili ji a ona to dávala za vinu mně.

‚Proč tě sem posílá?‘ obořila se na mě.

‚Chce, abys přišla domů a udělala nám večeři, mami,‘ řekla jsem jí a ona zavrtěla hlavou a napodobila mě. Chvilku na sebe civěla do zrcadla za barem, pak jedním douškem dopila své pivo a trošku kymácivě se zvedla.

‚Co bude k večeři, Aretho?‘ křikl někdo.

‚Moje srdce,‘ zaječela v odpověď a každý se smál a smál. ‚Hni se,‘ řekla mi máma. ‚Vypadneme odsud. Už jsi mi nadělala dost starostí.‘

Čekala jsem na ni na chodníku. Někdy vyšla ven a někdy se v baru zase spustila, já musela jít zpátky dovnitř a pak teprve šla.

Po cestě domů obvykle moc nemluvila, a když ano, pak většinou o tom, že celý její život je jedna velká chyba.

‚Tamten muž, který si říká tvůj otec, mi slíbil bezstarostný život,‘ stěžovala si. ‚Říkal mi, že budeme žít v krásném domě v hezké čtvrti a já budu mít zahradu jako má moje máma. Ne nějakou krysí díru, čtyřpokojové smetiště, kde ani nemá cenu uklízet. Utřeš prach ze stolu a on se tam za pár minut znovu usadí. Řeknu mu, proč s tím otravuje, až si bude stěžovat na to, jak se starám o domácnost.‘

Zastavila se a podívala na svůj odraz ve výloze nějakého obchodu a možná se pokusila trochu upravit vlasy a urovnat oblečení. Bylo to legrační, ať už se mezi ní a tátou stalo cokoliv, vždy se mu chtěla líbit.

Máma je vysoká sto šedesát centimetrů. Ať už byla opilá jakkoliv, nevypadala, že by ztrácela svou postavu. Nikdy neměla ty tlusté boky, jaké má mnoho žen v jejím věku kvůli tomu, že se cpou tím nejhorším jídlem a pitím. Táta by řekl, že namísto toho se jí všechen chlast dostal do hlavy a vysál jí mozek. Vždy jsem si myslela, že je hezká, ošklivě vypadala, jen když byla opravdu hodně opilá. To měla zapadlé oči a povislý spodní ret. Táta jí říkal, že se na ni nemůže koukat, když vypadá takhle, a jednou, když se do sebe opravdu pustili, jí nasadil na hlavu povlak na polštář a uvázal jí ho kolem krku, takže se motala, divoce rozhazovala rukama, převrhávala věci, zakopla o židli, svalila se a kopala kolem sebe jako nějaké divoké zvíře.“

Cat měla doširoka otevřená ústa. Jade vypadala, jako by se chystala zvracet, a Misty si kousala spodní ret a dívala se na doktorku Marlowovou. Připadalo mi, že jejich rodiče si nejspíš jen nadávali a vyhrožovali, a to ještě asi většinou prostřednictvím svých drahých právních zástupců. Pravděpodobně si nedokázaly ani představit, že by se jejich matky a otcové snažili jeden druhému nějak fyzicky ublížit. Svinstvo, o jakém jsem jim vyprávěla a ještě se chystala vyprávět, viděly jen v kině nebo v televizi.

„To ještě nebylo to nejhorší,“ řekla jsem, „ale můj táta byl většinou tolerantní muž.“

„Tolerantní?“ zeptala se Jade sarkasticky.

„Nevzpomínám si, že by někdy vztáhl ruku, aby uhodil mě nebo mého bratra Rodneyho, ale když se máma opravdu hodně opila, slintala, klela a nazývala ho těmi nejhoršími jmény, tak se prostě přestal ovládat, to je všechno.

Pamatuji se, že jednou, to mi bylo stále ještě kolem pěti let, se ji snažil vylekat tím, že rozbil talíř o zem. Ona však ještě víc zdivočela, brala ze skříňky hrnky, talířky, sklenice a mísy, házela je všemi směry a ječela: ‚Chceš vidět, jak se něco rozbíjí, Kenny Fishere? Já ti to ukážu.‘

Jediný způsob, jak ji mohl zastavit, bylo obejmout ji rukama a přidržet. Pokoušela se ho kopnout a také co nejvíc sklonila hlavu, aby ho mohla kousnout do ruky. Už ho předtím pokousala mnohokrát, ale je to silný muž, zvedl ji a odnesl do ložnice, tam s ní praštil na postel a vlastně na ní seděl, zatímco sebou házela a bušila do něj, dokud se nevyčerpala a nepřestala.

Když vyšel z ložnice, měl na krku a na rukou škrábance, které stále krvácely. Byla jsem tak vyděšená, že jsem se nedokázala ani pohnout. Vlastně,“ řekla jsem a letmo pohlédla na doktorku Marlowovou, „myslím, že jsem se počurala.“

Ostatní na mě hleděly s otevřenými ústy, jako kdybych byla z jiné planety. Řekly jste si o to, dobře, máte to mít, myslela jsem si.

„Trpěla jsem tímhle problémem ještě dlouho potom. Máma mě jednou vzala k nějakému lékaři a on jí řekl, že je to všechno v hlavě, psychický problém. Hrozně se na něj naštvala a prohlásila, že je hlupák a že je to všechno v mých kalhotkách, a ne v hlavě. Chtěl, abych pak zašla na prohlídku k psychiatrovi, ale máma mu řekla, že je cvok, vyvlekla mě z ordinace a ječela, že nezaplatí ani zlámanou grešli. Usmyslela si, že mě vyléčí po svém, a nutila mě nosit mokré kalhotky, i když si otec stěžoval na zápach.“

„Fuj,“ zasténala Jade. „To je odporné. Mohla bych dostat sklenici vody nebo něčeho podobného, doktorko Marlowová?“

„Jistě. A co vy ostatní?“ Usmála se na Misty. „Chceš mléko?“

„Ne, díky,“ řekla Misty rychle. Vypadala, jako když se jí jen s námahou daří udržet snídani v žaludku. „Také jen vodu.“

„Dobře. Dojdu teď pro džbán ledové vody. Je tu dusno, že?“ Doktorka Marlowová se na mě podívala a myslím, že vypadala potěšeně. Domnívám se, že chtěla, abych naší malou skupinkou konečně otřásla.

Vstala. Cathy řekla, že musí do koupelny a odešla s ní. Jade a Misty se na mě obrátily.

„Vídáš svou matku ještě často?“ zeptala se Misty.

„Ne. Budu o tom všem mluvit, až se vrátí ostatní,“ odpověděla jsem. „Jinak bych to musela líčit znovu, a tyhle věci nepatří právě k tomu, o čem bych ráda mluvila, tím méně to opakovala.“

Přikývla. Obě byly chvíli ticho, ale viděla jsem, jak Jade o něčem přemýšlí.

„Opravdu to není moje věc,“ řekla jemně, „ale vzhledem k okolnostem, jak si může tvoje babička dovolit doktorku Marlowovou? Chci říct, vím, kolik to stojí moje rodiče,“ dodala a podívala se na Misty, která přikývla.

„Soud nařídil nějaké agentuře, aby to zaplatila. Neznám všechny podrobnosti, ale nikdo nechtěl po mně ani po babičce žádné peníze. Kdyby chtěli, nevrátila bych se. To tak. Našly bychom pro babiččiny peníze lepší využití.“

Obě vypadaly, že mě litují.

„Nedělejte si se mnou starosti,“ řekla jsem jim ostře. „Nehledám ničí soucit ani podporu a opravdu bych sem raději nechodila, ale přinutili mě.“

Přikývly a snažily se nevypadat tak soucitně, abych se na ně nenaštvala.

Cat se vrátila první a vyhnula se mému pohledu.

„Vypadáš dnes pěkně,“ řekla jí Misty, „ale… měla by sis ostříhat ofinu.“

„Máš také roztřepené konečky,“ řekla jí Jade. „Kde si necháváš stříhat vlasy?“

„Stříhá mě matka,“ odpověděla Cat.

„Tak jí řekni, ať je zastřihne trochu víc,“ poradila jí Misty a pokrčila rameny.

Myslím, že nevypadala tak špatně. Alespoň se nezdála nafoukaná.

Doktorka Marlowová položila na stůl podnos se skleničkami a džbánem ledové vody.

„Mám dnes pro vás všechny překvapení,“ řekla. „Protože jsme ráno začaly později, rozhodla jsem se, že by bylo pěkné udělat si opravdovou přestávku na oběd, a tak jsem nechala přinést nějaké pizzy.“

„Moje vyprávění možná tolik času nezabere,“ naznačila jsem.

„Pak začne Jade,“ rychle odpověděla doktorka Marlowová. Vypadalo to, že Cat se ulevilo, když věděla, že není další na řadě. Myslela jsem si, že kdyby došlo na ni, určitě by nepřišla.

Doktorka Marlowová nalila každé sklenici vody. Potom na mě kývla, abych pokračovala.

„Když mi bylo skoro devět, máma znovu otěhotněla,“ řekla jsem. „Myslela jsem si, že už nikdy další dítě mít nebude. Dlouho se otěhotnění vyhýbala. Až mnohem později jsem se dozvěděla, že byla těhotná už předtím. Přišla o dítě ve vaně, když mi byly teprve dva roky.“

Tři z mých společnic ztuhly v očekávání, že budu popisovat, jak se to stalo. Chvilku jsem o tom přemýšlela a rozhodla se, že to neudělám. Když jsem místo toho mluvila o tom dalším těhotenství, bylo vidět, že se jim ulevilo. Téměř jsem se nahlas rozesmála. Začala jsem si vychutnávat šokované a znechucené výrazy na jejich tvářích.

Doktorka Marlowová to z mé tváře poznala. Sdělila mi to pohledem a já se okamžitě přestala samolibě usmívat.

„Načas po tom, co moje máma otěhotněla, se události u nás doma uklidnily. Dokonce omezila pití, protože jí lékař řekl, že by to mohlo ublížit dítěti. Více doma uklízela. Opět vařila a táta získal víc práce. Měli jsme trochu peněz a dělali společně hezké věci, podnikali jsme třeba výlety do Magie Mountain a jednou na farmu Knottse Berryho. Také jsme jeli navštívit tatínkova bratrance Leonarda do San Diega a šli do zoo.

Máma měla tehdy pěkně velké břicho. Někdy Rodney kopal a ona mě volala, abych si sáhla a ucítila to. Ještě jsme nevěděli, že to bude chlapeček, ale bylo to vzrušující, že se narodí dítě. Myslela jsem si, že to bude legrační mít doma malé děťátko a pomáhat o něj pečovat. To jsem ještě nevěděla, jak moc se o něj nakonec budu muset starat.“

„Musela ses hodně starat?“ zeptala se Misty.

Chviličku jsem na ni upřeně koukala.

„Někdy mi připadalo, že si myslí, že jsem jeho máma, a ne sestra.“

„Příšerné,“ řekla Jade. „Hodit na tebe takovou zodpovědnost, když jsi byla ještě tak malá.“

„Jo, ale co máš dělat, pokud nemáš všemožné sluhy, aby to dělali za tebe,“ řekla jsem jí.

Odvrátila se.

„Když byla máma v sedmém měsíci, táta byl opět bez práce a museli jsme hlídat každý cent. Máma to nenáviděla a naschvál nešetřila. Domnívám se, že to byl její způsob, jak naznačit tátovi, že by si měl raději najít novou práci co nejdřív. Nic si neodepírala, a už vůbec ne své cigarety nebo příležitostné pivo.

Jednou v noci, nedlouho potom, šla k Jednookému Billovi, zatímco táta se pokoušel najít si nějakou práci. Když přišel domů a zjistil, že je pryč, rozzuřil se a tentokrát mě neposlal, abych ji přivedla. Přece jen byla těhotná a neměla pít, a tak tam šel sám, a když odcházel z bytu, téměř vyvrátil dveře z pantů.

U Jednookého Billa napadl jednoho muže, který se postavil mezi něj a mámu, a musela přijet policie. Nikdy na to nezapomenu,“ řekla jsem a koukala přitom do země. Z těch vzpomínek mě na chvíli zamrazilo u srdce.

„Seděla jsem v obývacím pokoji, sledovala televizi a každou chvíli se podívala ke dveřím, vyděšená, jak bude asi máma vyvádět, až přijde. Vtom jsem uslyšela zaťukání a pak viděla dva policisty, muže a ženu. Policistka byla černoška.

Znala mé jméno a řekla mi, že se přišla ujistit, jestli jsem v pořádku. Táta jí řekl, že jsem tady. Oznámila mi, že budu muset jít na chvíli s nimi, já zavrtěla hlavou a začala plakat. Dokonce jsem se jim pokusila utéct, ale chytili mě a dovedli na policejní stanici. Vzpomínám si, jak jsem si myslela, že mě zatkli kvůli tomu, že jsem dcera ženy, která se chovala tak špatně.“

Zvedla jsem oči. Tři dívky se na mě upřeně dívaly a téměř nedýchaly.

„Zavedli mě do místnosti, dali mi horkou čokoládu a sušenky a čekali, až bude jasné, co se stane s mámou a tátou. Máma také poničila část baru, ale Jednooký Bill nepodal žalobu a táta byl propuštěn, dostal ale obsílku k soudu. Ten druhý muž se nedostavil a soud stáhl všechny žaloby proti tátovi, ale bylo toho dost, aby to mámu trochu vyděsilo.

Potom se nějakou dobu chovala slušně a pak se v koupelně narodil Rodney.“

„Co jsi to říkala?“ zeptala se okamžitě Jade. Obrátila ke mně hlavu tak rychle, že mi skoro připadalo, jako by s ní mohla otáčet kolem dokola.

„Táta nebyl doma,“ pokračovala jsem a ignorovala ji. „Bylo to odpoledne. Právě jsem se vrátila ze školy. Chodila jsem do páté třídy. Vešla jsem do bytu a zavolala na mámu jako vždycky. Neodpověděla mi. Hledala jsem ji v ložnici, ale tam nebyla. Pak jsem zaslechla její výkřik a utíkala do koupelny.

Ležela na podlaze a já viděla, že bude rodit. Ten pohled mi přikoval nohy k zemi. Zakřičela na mě, abych sehnala pomoc a zavolala sanitku. Rozplakala jsem se. Nemohla jsem se pohnout a ona stále křičela a ječela na mě. Konečně jsem došla k telefonu, vytočila číslo a řekla službě, že moje máma rodí na podlaze v koupelně. Dala jsem jí naši adresu a zavěsila. Pak jsem uslyšela Rodneyho pláč, a když jsem se opět podívala do koupelny, ležel na mámině břiše, ale kolem byla krev, placenta a…“

„Proboha, musíme tohle poslouchat?“ vykřikla Jade a zkřivila ústa znechucením.

Cathy byla bělejší než mléko. Misty seděla s vytřeštěnýma očima a ústy otevřenými tak, že jsem téměř mohla vidět, co měla k snídani.

„Nechci, aby ti bylo nějak špatně, Jade, ale měla bys vědět, jaký je doopravdy život Star, a až přijde řada na tebe, neměla bys nic tajit jen ze strachu, že se někomu udělá nevolno.“

„Jako kdybych měla vyprávět něco tak drsného,“ odpověděla Jade a těma svýma zelenýma očima přelétla strop.

„Co není nepříjemné tobě, může být nepříjemné Star.“

„Když myslíte…“

„Proč si nezacpeš uši?“ řekla jsem jí.

Vypadala, jako by chtěla něco odpovědět, ale ovládla se.

„Jen nám popiš, co se přihodilo, Star,“ požádala doktorka Marlowová.

„Poprosila mě, abych jí přinesla ručník, udělala jsem to a pak jsem jí natočila trochu horké vody a čekaly jsme. Přijeli zdravotníci ze záchranné služby a dokončili Rodneyho porod, ale přesto je oba potom odvezli do nemocnice. Přišla babička, aby na mě dohlédla, a konečně se objevil i táta a šli jsme se podívat za Rodneym a mámou. Byla v pořádku, ale příšerně se na něj zlobila, protože nebyl doma. V nemocnici se zase pohádali, táta se hájil tím, že byl pryč, protože hledal práci, a máma ječela, že skoro zemřela, když přiváděla na svět jeho syna.

Už od začátku dělala, jako by Rodney byl pouze jeho a ona ho jen porodila. Zazlívala otci všechnu jeho práci a všechny problémy. Sestra je musela požádat, aby přestali pokřikovat.

Máma s Rodneym tam zůstali jen přes noc. Šla jsem k babičce domů a druhý den mě přivedla zpátky. Jedna věc byla vidět Rodneyho za tím oknem v nemocnici a úplně jiné to bylo v postýlce vedle lůžka rodičů. Zdálo se mi, že pohled na něj byl zázrak. Jeho hlavička nebyla větší než jeden z mých gumových míčů, a když plakal, zvedal svoje naducané ručičky a mával droboučkými pěstičkami ve vzduchu, jako kdyby hledal někoho nebo něco, do čeho by praštil. Prostála jsem u něho dlouhé hodiny a pozorovala ho, jak oddychuje, pak se probouzí a křičí, jak se nadechuje a pak ze sebe vyráží tenký pronikavý nářek.

Zdálo se, že ho dokázalo uklidnit, jen když matka přiložila jeho ústa k bradavkám.“

„Proboha,“ zamumlala Jade, ale Cathy a Misty vypadaly uchváceně. „Budeš nám kojení líčit do všech podrobností?“

„Bojíš se?“ vypálila jsem na ni.

„Neděsí mě to, ale nechystám se to dělat.“

„Moje máma to nedělala,“ řekla Misty. „Přečetla si, kde to na jejích prsou může zanechat stopy a že by mohly ztratit tvar. Co tvoje matka?“ zeptala se Cathy.

Cat prudce zavrtěla hlavou.

„Nevím,“ řekla hlasem jen o málo hlasitějším než šepot.

„Nikdy ses neptala?“ pokračovala Misty.

„Ne,“ odpověděla Cathy. Vypadala, jako by se chtěla zvednout a utéct z pokoje, pokud Misty nepřestane.

„Je to přirozená věc, na kterou jsem zvědavá,“ zamumlala Misty, protože nechtěla vypadat divně kvůli tomu, že se na to ptá.

„Není nezbytné o tom vědět,“ trvala Jade na svém. „Je to jako poslouchat o tom, jak si někdo chodí ulevovat na záchod.“

„To teda není!“

„Doufám, že to nebude teď následovat,“ zabručela Jade, aniž na mě pohlédla.

„Domnívám se, že všechny víme, v čem spočívají její potíže,“ řekla Misty.

„Nevíš o mně vůbec nic!“ zakřičela Jade. „Kdo ti dal právo mě soudit?“

„Děvčata,“ uklidňovala je doktorka Marlowová, „tohle nebude k ničemu, pokud nedokážete alespoň trošku brát ohled jedna na druhou. Žádná z vás to neměla lehké, ale jestli si navzájem nedáte možnost mluvit tak otevřeně, jak to jen půjde, tak jedna druhé nepomůžete.“

Nezdálo se, že by to Jade přesvědčilo, ale pohodlně se usadila a Misty se dívala omluvně.

„Ze způsobu, jakým babička mluvila o novorozeněti, jsem si vždy myslela, že z nás bude šťastná rodina, když se narodil Rodney. Ale máma si na náš život stěžovala stále víc a víc. Táta dostal novou práci, ale nikdy nevydělal tolik peněz, aby nám to stačilo. Když se hádali a křičeli na sebe, slyšela jsem, jak ho vždycky obviňuje kvůli Rodneymu, a tvrdila, že jedině on chtěl syna. Mluvila, jako kdyby ho nechtěla, když jsem se dívala na svého malého bratříčka, nedokázala jsem si představit, že by ho někdo nechtěl, a tím méně jeho vlastní máma.

Jako dítě trpěl střevními potížemi. Nic mu nepomáhalo. Často plakal, máma v bytě zuřila, stěžovala si, že doktoři nic nevědí, a šílela. Nutila tátu, aby každou noc vstával k Rodneymu, bez ohledu na to, jak časně musel chodit do práce. Když viděla, že bych jí mohla skutečně s Rodneym pomoct, dát mu pít z lahve, kolébat ho, aby usnul, i když to bylo jen na malou chvíli, začala mě častěji nechávat doma ze školy. Dělala to však tak často, až přišel úředník, který má na starosti docházku do školy, a když viděl, že jsem nebyla nemocná, hrozil matce, že by ji škola mohla dát k soudu, anebo by mě jí dokonce mohli odejmout.

Slyšela jsem, jak zabručela: ‚Vezměte si je oba.‘

Možná to řekla proto, že byla otrávená a unavená, ale dost mě ranilo, když jsem to slyšela. Ta slova jako by se mi vypálila do mozku. Myslela jsem si, že by se to skutečně mohlo stát. Špatně jsem spala, a vždy když někdo přišel, rozbušilo se mi srdce strachem, že to může být člověk, který vezme mě i Rodneyho pryč a dá nás do nějakého ústavu.

Babička k nám chodila tak často, jak jen mohla, ale dostávaly se s mámou do sporů kvůli tomu, jak máma udržovala dům a jak se starala o Rodneyho. Také věděla, že máma znovu začala pít.

Do té doby máma schovávala chlast všude po bytě. Pila vodku, protože tolik nepáchla, měla ji v lahvích od šamponu a dokonce i v nádobě na teplou vodu, kterou měla na záchodě. Po mnoho měsíců na to táta nepřišel, ale časem si přestala dávat pozor, a tak našel sklenici pomerančového nebo brusinkového džusu, ochutnal ho a poznal, že v něm je vodka.

Když si stěžoval, křičela, jak má těžký život, když se musí starat o dvě děti a jedno navíc vyžaduje pozornost dvacet čtyři hodiny denně. Samozřejmě měla neustále problémy s penězi a on ji pak mohl obvinit, že utrácí i to málo, co máme, kvůli chlastu. Nadávala, že to byla jediná věc, díky které si udržovala zdravý rozum, a on tvrdil, že jestli ona je normální, tak už neví, jak vypadá cvok.

Přišla jsem ze školy domů a našla Rodneyho, jak tam leží nepřebalený. Z vyrážky a podrážděné pokožky na nožičkách a na zadečku jsem věděla, že tam tak leží skoro celý den. Samozřejmě kvůli tomu víc křičel a plakal, a máma si proto šla pro další láhev. Sehnala si ji, aby mohla spát i přes jeho nářek. Viděla jsem, že to bylo něco víc než jen spánek. Našla jsem ji občas dokonce i na podlaze v ložnici.“

„Měli ji zavřít do vězení,“ řekla Jade.

Chvíli jsem na ni strnule hleděla a pak jsem se podívala z okna, jak začalo poprchávat. Možná měla Jade pravdu, ale bolelo, když to musel říct někdo jiný.

V životě byly horší věci, které se nám mohly stát, a možná by se i staly, ale nenávist vůči vlastní matce by měla být jedna z nejhorších.

„Má pravdu,“ řekla jsem doktorce Marlowové, „ale já nechci, aby to tak bylo.“

„Já vím,“ řekla laskavě. „To je ta věc, kvůli které tu všechny jste, abyste našly alternativu k nenávisti.“

„Proč bychom měly?“ zeptala se Misty se rty sevřenými do té malé uštěpačné rýhy.

„Protože si myslím, že všechny už teď víte, že nemůžete nenávidět své rodiče, aniž byste nenáviděly samy sebe.“

Nikdo nemusel dávat najevo svůj souhlas. Jen jsme se podívaly jedna druhé do očí a viděly, že doktorka Marlowová má pravdu.

2

„Když začal Rodney lézt a pak se i stavět, všechno se ještě zhoršilo, neboť byl od začátku zvědavé dítě a velmi rychle se dokázal dostat na různá místa a k rozličným věcem. Jednou odpoledne jsem přišla domů a zjistila, že ho máma nechala samotného a odešla pryč sehnat si několik kartonů piva. Myslím si, že když odcházela, tak spal a ona se domnívala, že se mu nic nestane. Nevěděla jsem o tom, ale nechala ho samotného už mnohokrát předtím, a jednou, když byla se svou přítelkyní Magií Custerovou, ho nechala v Magiině autě a policista, který to viděl, ji za to málem zatknul.

Ať už to bylo jakkoliv, tentokrát se Rodney vzbudil, vylezl z postýlky a vydal se ji hledat. Zatoulal se do koupelny, kde máma nechala ve vaně několik jeho gumových hraček. Nebyla v ní žádná voda, jinak by se určitě utopil, protože se mu do ní podařilo spadnout, když se snažil vzít si své hračky. Myslím, že se uhodil hlavou o kohoutek. Nejdřív jsem měla dojem, že ho matka vzala s sebou ven, a proto je tam takové ticho, ale když jsem vešla do koupelny, zhrozila jsem se. Ležel tam na zádech tak tiše, oči doširoka rozevřené a plné úzkosti. Později jsem zjistila, že zranění na hlavě téměř vždy hodně krvácí, ale tenkrát se mi málem zastavilo srdce. Viděla jsem všechnu tu krev okolo jeho hlavy a začala jsem ječet. Teď už jsem věděla, jak zavolat sanitku. Řekla jsem službě, že můj malý bratr spadl a udělal si do hlavy díru. Ukázalo se, že to nebylo tak hrozné, ale potřeboval deset stehů.

Zdravotníci ze záchranné služby přijeli ještě dřív, než se matka vrátila. Potkala jednoho ze svých přátel z baru a ten ji pozval k Jednookému Billovi na skleničku a dokážu si představit, že zapomněla, jak dlouho je vlastně pryč.

Zdravotníci vzali Rodneyho do nemocnice na pohotovost a tam mu lékař sešil ránu. Poslali policistu, aby přivedl mámu, a zatím se na všechno vyptávali. Musela jsem jim říct, co se stalo, a oni se rozzlobeně podívali jeden na druhého. Když máma dorazila, byla připravena, že jí nasadí pouta kvůli tomu, že jsem je musela volat já, protože si ji vzali stranou a vynadali jí, že se nestačila divit. Pohrozili jí, že jestli se ještě jednou stane něco takového, řeknou o tom policii a bude mít na krku někoho ze služby na ochranu dětí. Také jí řekli, že by mohla jít do vězení kvůli ohrožení života dítěte.

Když jsme se všichni dostali domů, máma se do mě pustila. Do toho přišel domů táta, viděl Rodneyho a slyšel dost podrobností, aby pochopil, co se přihodilo. Asi věděl i o některých dalších případech, kdy matka nechala Rodneyho samotného, a čekala jsem, že se hrozně rozzuří, ale nestalo se to.

Místo toho byl klidný, dostal nezvyklou náladu a vypadalo to, jako by se proměnil v hlemýždě nebo něco takového a zalezl si do své ulity. Díval se na mě a na Rodneyho a jen seděl se strnulým pohledem, když máma pokračovala jako zaseklá gramofonová deska, stále opakovala ty samé stížnosti a snažila se ospravedlnit.

‚Kdo si myslí, že jsou? Říkají mi, že nejsem dobrá matka jen proto, že jsem si na chviličku odskočila. Kdo mohl vědět, že vyleze z postele, půjde do koupelny a spadne do vany? Nejsem věštec. Šla jsem přece hned zpátky. Spal. Co si o sobě myslí, že mi předčítají zákon?

Proč tu jen tak sedíš a zíráš do prázdna, Kenny? Co to má znamenat? Snažíš se, abych se cítila provinile? Víš, co to je, být tu celý den jako přivázaná a s dítětem? Mluvím na tebe. Dívám se na tebe a mluvím na tebe.‘

Táta neřekl nic. Stále vypadal jako omámený, najednou vstal a vyšel ven z bytu. Máma tam stála s rukama v bok, ústa doširoka otevřená a s planoucím pohledem. Táta za sebou zlehka zavřel dveře.

Obrátila se na mě a řekla: ‚Vidělas to?‘

Srdce mi tlouklo jako o závod. Nemohla jsem promluvit, ani polknout.

‚A nakonec nervy ze železa… taky dobře, alespoň jsem se tě zbavila!‘ zaječela ke dveřím. Pak je otevřela, vystrčila hlavu do chodby a zakřičela to znovu, ale on už byl venku. Od té doby jsem tátu viděla už jen jednou.“

„Viděla už jen jednou? Jak to myslíš? Tvůj otec navždycky opustil tebe a Rodneyho?“ zeptala se Jade a téměř vyskočila ze židle.

Bylo to zvláštní, ale když jsem jim o tom všem vyprávěla, docela jsem zapomněla, že tam jsou. Něco takového se mi samozřejmě přihodilo i předtím, ale obvykle jen s doktorkou Marlowovou. Moje vzpomínky se mi vybavily tak silně, že zastínily přítomnost, to, kde jsem byla a co jsem dělala. Cítila jsem se, jako bych se propadla zpět a opět to skutečně prožívala. V mé mysli byla mámina rozzlobená tvář tak živá, ty krví podlité oči, zkřivená ústa a zdvižená ramena způsobovala, že vypadala jako nějaký divoký pták, než se vrhne na kořist.

Kdykoliv se dala do řečnění, žaludek se mi sevřel, dech jako by se mi zadrhnul v krku a měla jsem pocit, jako bych se dusila. To, že jsem znovu vyprávěla o těch těžkých časech, mě opět dostalo do stejné situace a já se toho nemohla zbavit, dokud nezačnu křičet. Pak jsem hodně mrkala, uvědomila si, kde jsem, a byla jsem vděčná, že jsem se nevrátila do minulosti.

Tak jsem se cítila i teď, když Jade vyhrkla svou otázku. Nějakou dobu jsem se na ni dívala a neuvědomovala jsem si, kdo je a kde jsem. Na jejím obličeji se zračil zmatek.

„Proč mi neodpovídá, doktorko Marlowová? A proč se na mě tak dívá?“ slyšela jsem.

„Star?“ pronesla doktorka Marlowová. „Star?“

Věděla jsem, že to je moje jméno. Slyšela jsem ji, ale bylo to, jako by stála na druhém konci dlouhého tunelu.

„Doktorko Marlowová?“ řekla Misty. „Vypadá jako by byla úplně mimo.“

„Bude v pořádku, děvčata. Klid. Nedovolte, aby cítila vaše zděšení. Star, zlato?“

„Star, zlato,“ volala babička. „Musíš jít do školy dítě, jinak nedovolí, abys tu se mnou zůstala. Víš, co nám říkal ten soudce. Vstávej zlato. No tak, vyskoč dítě. Vzbuď se. Máš otevřené oči, Star. Vstávej!“

Cítila jsem, jak se chvěju.

„Star, no tak. Nejsi tam, jsi tady,“ řekla doktorka Marlowová.

Ucítila jsem něco chladného na obličeji. Otírala mě vlhkým kapesníkem.

„A je to. Budeš v pořádku, Star. No tak. Zůstaň s námi.“

Uchopila moji ruku a lehce ji stiskla. Víčka mi kmitala jako křídla vyděšených motýlů, pak se zklidnila a já pohlédla do očí doktorce Marlowové. Zkoumaly můj obličej jako dva malé reflektory. Usmála se.

„Jsi tady a jsi v pořádku,“ řekla.

Podívala jsem se na ostatní. Všechny na mě zíraly, jedna šokovanější a vylekanější než druhá.

„Co je?“ zeptala jsem se.

„Nic. Byla jsi trošku mimo,“ řekla doktorka Marlowová.

„Nic se nestalo, už jsi v pořádku. Tu máš, napij se vody,“ pokračovala a podávala mi mou sklenici. Trošku jsem upila a zhluboka se nadechla.

„Nevzpomínám si, o čem jsem mluvila,“ pronesla jsem. Moje vzpomínky byly pomíchané jako hrnec písmenkové polévky.

Doktorka Marlowová se usmála a opřela se.

„Dobře, vyprávěla jsi nám, jak se tehdy tvůj otec zvedl a odešel pryč z domu,“ řekla. Od ní to znělo, jako kdyby to byla jen další část příběhu, nic strašně vážného. Její hlas uklidňoval.

Přikývla jsem.

„Nerozloučil se se mnou, ani neřekl nic jiného,“ zamumlala jsem.

„Správně,“ řekla doktorka Marlowová, jako by tam byla se mnou.

Podívala jsem se na ni a uvědomila si, že jsem jí o tom vyprávěla už dřív, mnohokrát předtím, a vždy jsem pak měla problémy s pokračováním.

Ostatní na mě stále hleděly, oči tak nehybné, jako kdyby je měly skleněné.

„Proč se na mě všechny takhle koukáte?“ vyštěkla jsem.

Jade se zaculila.

„Je v pořádku,“ řekla. „Může mluvit stále dokola,“ dodala.

„Není to tak jednoduché,“ řekla Misty. „Jen proto, že jsem mluvila včera, to neznamená, že to pro mě bylo jednoduché a že to bude jednoduché pro tebe, pro ni nebo Cat.“

„Neříkej mi, jaké to bude pro mě,“ vypálila Jade v odpověď.

„Jen se snažím být…“

„Co? Další doktorka Marlowová? Jedna stačí,“ odsekla Jade a odvrátila se.

„Dobře. Alespoň se nenudíme,“ řekla doktorka Marlowová. Jade vydala polohlasně nějaký zvuk. Cat se na nás dívala, přejížděla pohledem z jedné na druhou, oči stále plné strachu.

„Zkus pokračovat, Star,“ vybízela mě doktorka Marlowová. „Pověz jim zbytek,“ naléhala dále, jako kdyby bylo důležitější, aby to slyšely, než abych se já z toho dostala.

Jade pomalu otočila hlavu, aby viděla, co se chystám dělat. Skoro naschvál jsem pokračovala.

„Viděla jsem ho pak už jen jednou. Nemluvila jsem s ním. Šla jsem ze školy domů. Začínalo pršet a já ho viděla vycházet z domu, ve kterém jsme měli byt, nesl si nějaké věci a rychle kráčel směrem ke svému náklaďáku. Zrychlila jsem a zavolala na něj. Vím, že mě slyšel, protože zpomalil, i když hlavu neotočil. Díval se na chodník a pak opět přidal, dokud nedošel k náklaďáku.

Teď už jsem běžela, myslela jsem si, že si možná neuvědomil, že ho volám já, ale nemohla jsem ho dohonit dřív, než nastartoval náklaďák a vyjel od obrubníku. Vší silou jsem zakřičela.

‚Tati! Tati!‘ Přestala jsem, až když mi plíce téměř hořely, žebra mě bolela a když jsem se dívala, jak náklaďák dojel k dalšímu rohu, zatočil a zmizel. Pršelo stále silněji, a tak jsem musela jít dovnitř. Nepoznaly byste, jestli ty stružky na mé tváři jsou od dešťových kapek nebo od slz.“

„Co se mu stalo? Kam odešel?“ zeptala se Misty a s účastí vraštila obočí.

„Máma slyšela, že byl s nějakou jinou ženou a odjel na sever do San Franciska, ale nikdy jsem nevěděla, jestli to byly jen povídačky nebo co vlastně.“

„Tvůj otec se prostě sebral a opustil tebe a tvého bratra? To nám vyprávíš?“ zeptala se Jade, stále skeptická.

„Nebyl první manžel a táta, který to udělal,“ řekla jsem jí. Podívala jsem se na ně. „Vaši rodiče vás opustili také. Udělali to jen zdvořileji nebo, jak jen bylo to slovo, co použila Misty včera, civilizovaně? Asi tak nějak,“ řekla jsem.

„Není to protizákonné?“ zeptala se Jade doktorky Marlowové. „To, co udělal její otec?“

„Hm, otec Star by byl to, čemu říkáme otec neplnící vyživovací povinnost, a ano, to, co udělal, je nezákonné,“ odpověděla. „Teď je na to dokonce i federální zákon.“

„Nechala ho tvá matka zatknout?“ navázala Jade.

„Šla na sociální úřad a oznámila jim svou situaci, aby mohla dostat nějaké peníze, ale nikdo se o to nijak příliš nestaral. Nebylo to právě to, co bys nazvala věcí vysoké důležitosti,“ řekla jsem.

„Muži jsou špinavci,“ zamumlala Jade.

„Moje máma taky nebyla právě anděl,“ řekla jsem jí. Povytáhla obočí.

„Co se jí stalo?“

„Proč ji nenecháš, Jade, aby nám to vyprávěla po svém?“ zeptala se Misty.

„Omlouvám se,“ řekla. „Jen mě to… štve.“

Oči se mi rozšířily.

„Ani jeden moje srdce právě nepotěšil,“ řekla jsem.

Jadeiny rty zvlnil úzký úsměv. Zatraceně, nevěděla jsem, jestli bych ji měla nenávidět nebo mít ráda.

„Máma samozřejmě tu první noc nevěděla, že táta od nás odešel za lepším. Udělala nám nějakou večeři, pak si sedla a celou noc pila pivo a dívala se na televizi. Uložila jsem Rodneyho do postýlky. Byl omámený a unavený z toho zlého zážitku, ale stále měl bolesti. Zdravotníci z rychlé pomoci nám nařídili, že mu máme dávat nějaký lék, tak jsem mu ho dala. Trošku jsem mu zazpívala a jeho oči se pomalu zavřely.

Když usnul, odešla jsem z pokoje, posadila se vedle mámy a chvilku se dívala na televizi. Doufala jsem, že by se táta mohl vrátit, dokud budu ještě vzhůru, ale nepřišel. Nakonec mě to unavilo a odešla jsem spát.

Druhý den ráno, hned jak jsem otevřela oči, vyskočila jsem z postele, podívala se do ložnice rodičů a předpokládala, že uvidím otcovo dlouhé a hubené tělo natažené na pokrývce a jeho ruku, která jako vždycky visí přes bok postele. Obvykle skončil na pokrývce místo pod ní.

Máma usnula oblečená, ruce měla roztažené, ležela sama, dýchala ústy a vypadala, jako by upadla do bezvědomí. Rodney, který stále spal u nich ve své dětské postýlce, seděl a tiše si hrál s jednou ze svých hraček. Když zjistil, že ho pozoruju, vypadal šťastně.

Sklíčilo mě to. Celou noc jsem se probouzela při každém zvuku, který by mohl znamenat, že se táta vrací. Nyní bylo jasné, že se nevrátil, a to mi naplnilo srdce obavami.

Vzala jsem Rodneyho do obývacího pokoje a udělala mu něco k snídani. Máma se vzbudila a vypadala zmateně a popleteně, jako obvykle když v noci pila. Byla také překvapená, když viděla, že se táta nevrátil.

‚Kam šel táta?‘ zeptala jsem se jí.

‚Jak to mám asi vědět? Kdo by se o to staral?‘ řekla mi, ale rozrušilo ji, když se nevrátil ani další den. Šla zatelefonovat babičce a stěžovala si jí. Dva dny poté začala obvolávat některé tátovy přátele a pravděpodobně zjistila, že odešel z Los Angeles. Tehdy šla na sociální péči naříkat nad naší situací.

Dlouho jsem čekala, že by se táta mohl vrátit, i potom, co jsem ho tehdy naposled viděla a on mi ujel. Nikdy jsem mámě neřekla, že jsem ho zahlédla. Věděla jsem, že by ji to jen rozdivočelo a rozhněvalo, a začas jsem stejně začala pochybovat, jestli jsem ho viděla doopravdy, nebo jestli to byla jen představa vyvolaná mou beznadějí. Vždycky když zazvonil telefon, doufala jsem, že je to on, ale nebyl. Máma byla tak naštvaná, že by klidně přísahala, že kdyby se ukázal, nevezme ho zpátky. Já jsem ale věděla, že by ho zpátky vzala.

Nedlouho potom s námi babička začala trávit více času. Žije ve Venice Beach, takže to pro ni byla dlouhá cesta. Když jsem ji chtěla jet navštívit, trvalo mi to městskou dopravou téměř dvě hodiny, než jely ty správné spoje, a víte, že autobusy nejezdí příliš často.“

Zběžně jsem na ně pohlédla.

„Aha, vy to pravděpodobně nevíte, protože jste asi městskou dopravou v Los Angeles nikdy necestovaly, že?“

„Já ano,“ vyhrkla Cat. Vypadala, jako kdyby se právě přiznala k zločinu nebo něčemu takovému. „Moje matka o tom nevěděla, že jsem něco takového udělala,“ dodala.

„Jak se ti to líbilo?“ zeptala jsem se jí.

„Bylo to dobré,“ odpověděla. „Nikdo mě neobtěžoval.“

„Proč by měli? Víš, jen to, že někdo nemá dost peněz, aby si mohl koupit vlastní auto, ještě neznamená, že by to byl nějaký násilník nebo několikanásobný vrah.“

„Já se jen bála,“ řekla. A řekla to tak upřímně, že jsem se kvůli tomu na ni nemohla zlobit.

„Dobře, také jsem v autobuse dostávala strach,“ přiznala jsem, „obzvlášť v noci.

Často jsem však takovou jízdu musela podniknout, protože jsem zůstávala u babičky příliš dlouho a nechtěla jsem, aby mě musela potmě vézt domů. Neměla už tenkrát příliš dobré oči, a teď je má ještě horší.

Utíkala jsem k babičce tak často, protože jsem nemohla vydržet, když jsem přišla ze školy a našla mámu, jak pije, Rodneyho v pyžamu a byt, který vypadal, jako kdyby tam bydlelo deset pobudů. Babička věděla, proč se občas odpoledne ukážu u ní doma, ale nemluvila o tom. Stále to s mámou zkoušela a nakonec jen rozhodila rukama a prohlásila: ‚Moje Aretha je prostě z těch lidí, kteří se rozhodli, že si pomohou sami, a nenechají si pomoct od nikoho jiného. Tvoje máma se jednoho dne vzbudí s tváří v kanále a pak se možná rozhodne něco se sebou dělat,‘ řekla mi babička.

Říkala mi to tak často, že jsem si začala přát, aby se to stalo, abych šla domů a našla mámu ležet venku na ulici tváří dolů. Připouštím, že to člověka asi neukazuje v nejlepším světle, když všechno, v co doufá, je, že jeho máma dřív nebo později tvrdě narazí na zem. Ale tak to bylo a já se nestydím, že jsem se za to modlila.

Opravdu,“ řekla jsem a upřeně se na ně podívala, dřív než stačily zalapat po dechu nebo položit nějakou hloupou otázku, „modlila jsem se za to. Chodila jsem spát a žádala Boha, aby poslal moji mámu téměř do pekla, hned jak k tomu bude mít příležitost.

Takže ano, přála jsem si to, protože jsem ji nenáviděla. Tehdy to bylo takové, jako kdyby moje srdce nenávist přímo užírala. Nejspíš ji budu nenávidět navždy,“ prohlásila jsem pevně.

Nikdo nic neřekl. Bylo to, jako kdybychom se všechny nacházely na místě, kde se zastavil čas, nikdo se nepohnul, ani nebylo slyšet, že by někdo dýchal.

„Když táta nebyl doma ani občas, bylo to, jako když pustíte psa ze řemínku. Máma si nedělala starosti, že přijde z práce a nenajde ji doma. Nestarala se ani, jak to doma vypadá, protože tu nebyl, aby ji kritizoval nebo si stěžoval. Nejdříve to byl její způsob, jak mu oplatit, že ji opustil. Jako bych ji slyšela, jak říká: ‚Myslel si předtím, že jsem byla mizerný opilý povaleč? Dobře, měl by mě vidět teď.‘

Nechodila jsem do školy a zůstávala doma dokonce častěji, protože když jsem se postarala o Rodneyho, bylo často pozdní ráno, a než bych se tam dostala, zameškala bych první dvě hodiny.

Pak máma šla a udělala nejhorší věc ze všech, sehnala si práci přes noc v baru U Jednookého Billa jako servírka a výpomoc v kuchyni.

Do té doby jsem byla schopná dělat večeři pro sebe a pro Rodneyho, uklízet byt a dělat téměř všechny práce. To je důvod, proč jsem předtím říkala, že můj malý bratr nevěděl, kdo byla jeho matka a kdo sestra.

Máma si myslela, že vždy bude doma do jedné hodiny, ale jak jsem věděla, často nepřišla dřív než ve tři nebo ve čtyři hodiny v noci. Ráno byla úplně mimo, že bych mohla vedle její postele klidně upustit pánev a jí by se sotva zachvěly řasy. Většinu nocí byla tak opilá nebo unavená, že se neobtěžovala se svlékáním šatů. Páchla po pivu a whisky tak hrozně, že celá ložnice byla načichlá pachem baru U Jednookého Billa. Puch by se mohl dostat skrz zdi do mého pokoje. Musela jsem otevřít všechna okna.“

„Fuj,“ řekla Misty a držela si břicho. Jade těžce polkla a na moment se odvrátila, hřbet ruky přitisknutý na ústa. Nemohla jsem jim to vyčítat.

„Zvyknete si na to,“ zamumlala jsem. „Ani ve snu by vás nenapadlo, že se to může stát, ale stane se to. Nemůžete dělat o mnoho víc než se většinu času odvracet.“

„Rozumím,“ řekla Cat rozechvělým slabým hlasem. Ona mi stále věnovala pozornost.

„Opravdu? Tak to je dobré, protože já ne,“ řekla jsem. Dál na mě upřeně hleděla, ale cítila jsem, že nyní se nedívá na mě, nýbrž do svých vzpomínek. Po chvíli se zdálo, že se od nich odpoutala a znovu hleděla k zemi.

„Babička nám často přijela vypomoct a příležitostně udělala opravdu dobrou večeři,“ pokračovala jsem. „Několikrát se s mámou hodně pohádaly, ale máma bědovala a stěžovala si, že dělá, co může, opuštěná manželem a ponechaná s dvěma dětmi, které musí živit a vychovávat.

‚Proč myslíš, že tě ten muž opustil?‘ ptala se jí babička. Ale bylo to, jako když znovu zapálíte doutnák. Máma se rozdivočelá, rozhazovala rukama a nohama, a dokonce i pohybovala hlavou tak prudce, až jsem si myslela, že by se mohla poranit, narážela do zdi a současně přitom ještě křičela.

‚Jak mě může moje vlastní matka obviňovat kvůli tomu mizernému chlapovi? Proč je to vždycky moje chyba? On byl ten, kdo sliboval, nebo ne? Dělala jsem, co jsem mohla, abych vyšla s tou trochou peněz, které nosil domů. Mnohokrát nepřinesl nic, protože byl tak často bez práce. Ne, madam, žádná škoda, že odešel.‘

Takhle mluvila stále dokola a já poslouchala a zajímalo mě, jestli opravdu věří tomu, co říká. Možná viděla všechno jinak. Možná byla trošku mimo a její svět se řídil jinými zákonitostmi, chápete? Vždy po takovém výbuchu hněvu vypadala spokojená sama se sebou, jako kdyby udělala nějakou důležitou věc a zavřela tím všem ústa. Tehdy jsem začala chápat, co má někdo na mysli, když řekne: ‚Jen klameš sama sebe.‘ Máma skutečně obelhávala sama sebe. Upřímně věřila, že ona je ta oběť, a ne my, já a Rodney. Byli jsme…, prostě jsme se jen dost nešťastně narodili.

Jak jsem řekla, nezáleží na tom, jaký život vedete, zvyknete si a prostě berete věci tak, jak jsou. Samozřejmě jsem věděla, že jiné dívky v mém věku nemají takový život jako já. Vypomáhaly s malými sourozenci, ale jejich bratříčci a sestřičky se nestali jejich dětmi. Stále přemýšlely o klukách, večírcích, o chození do kina a o tom, jak se pobavit. Nemohla jsem přemýšlet o ničem, aby v tom nehrál nějakou roli Rodney. Neměla jsem nikdy večer čas,“ řekla jsem. „Měla jsem obavy pozvat někoho k nám domů. Nechtěla jsem, aby moji přátelé ze školy věděli, jak jsme na tom s Rodneym špatně.

Potom,“ pokračovala jsem, trošku jsem upila vody a chvilku přemýšlela, „potom jsem díky jejich vyprávění zjistila, jak bych mohla žít. Jejich životy se staly mým životem. Bylo snazší hrát si a představovat si, že se jmenuju Lily Porterová nebo Charlene Davisová, a ve svých představách jít k nim domů a žít s jejich rodinami.

Všechny se na mě díváte, jako kdybych byla blázen. Dobrá, možná jsem načas byla. Doktorka Marlowová říká, že teď blázen nejsem.“

„Nikdo tady není blázen, Star. Je to nevhodné a nesmyslné slovo,“ řekla doktorka.

„Ano, možná, ale určitě jsem neměla hlavu v pořádku. Udělala jsem několik věcí,“ odmlčela jsem se. „Věcí, které jsem ještě neřekla ani vám, doktorko Marlowová.

Kdykoliv jsem potkala někoho, kdo mě neznal, řekla jsem mu například falešné jméno, jméno jedné z těch dívek, kterými jsem toužila být, a mluvila jsem jako Lily Porterová nebo Charlene Davisová, popisovala jejich domovy a rodiny, jako kdyby byly skutečně moje.

Několikrát jsem šla k domu Charlene Davisové, kráčela jsem přímo ke dveřím a hrála jsem si na to, že jdu domů. Jednou jsem při tom byla téměř přistižena. Její sestra Lori přicházela za mnou, aniž jsem o ní věděla, a zeptala se mě, co tam dělám.

‚Jdu se jen podívat, jestli je tvá sestra doma,‘ řekla jsem. Úkosem na mě pohlédla, protože jí bylo jasné, že vím, že její sestra je v družstvu roztleskávaček a bude na tréninku. Předstírala jsem, že jsem na to zapomněla, a rychle jsem odcházela. Když se mě na to druhý den Charlene ptala, řekla jsem, že jsem byla v její čtvrti a jen tak zabíjela čas. Nevěřila mi. Všichni se na mě začali dívat, jako kdybych byla divná.

Nemohla jsem si pomoct. Chtěla jsem tolik žít jejich životy, že jsem chodila za jejich matkami po supermarketu a dělala, jako když jdu s nimi nakupovat jídlo.

Myslíš, že jsem byla pěkně ubohá, co?“ zeptala jsem se Jade.

„Ne,“ odpověděla. „Opravdu,“ dodala, když jsem se zatvářila pochybovačně. „Dokážu pochopit, že někdo nechce být, kým je. Cítila jsem se tak mnohokrát.“

„Já také,“ řekla Misty.

„Ano,“ řekla Cat. „Já taky.“ Vypadala, jako by tím myslela víc než kterákoliv z nás. Jak by její příběh mohl být horší než můj? divila jsem se.

„Je toho víc,“ pokračovala jsem, toužíc nyní všechno vypovědět. „Jednou jsem si při tělocviku zranila kotník a učitelka mě poslala zpátky do šatny, abych se převlékla. Všimla jsem si, že skříňka Charlene je odemčená, otevřela jsem ji a vzala si její halenku.“

„Proč?“ zeptala se Jade s afektovaným výrazem na tváři.

„Abych ji mohla později nosit, až budu sama doma. Předstírala jsem, že jsem ona a žiju v krásném domě se skutečnou matkou a otcem. Její táta pracuje pro město. Je něco jako ředitel veřejné dopravy, vydělává dost peněz a její matka vždy vypadá elegantně. Chodí na utkání v košíkové a sledují, jak se jejich dcera snaží povzbudit družstvo a roztleskat diváky. Máme skoro stejnou velikost, takže její halenka mi opravdu padla.“

„Co se stalo, když zjistila, že její halenka je pryč?“ zeptala se Misty. „Neobviňovali tě?“

„Ne. Učitelka všem přikázala otevřít skříňku a do každé se podívala.“

„Jak to, že ji ve tvé skříňce nenašli? Kam jsi ji dala?“

„Nedala jsem ji do skříňky,“ odpověděla jsem. „Říkala jsem, že jsem si ji chtěla vzít domů, tak jsem ji schovala pod sukni a tam se nikdo neodvážil koukat. Prostě si mysleli, že někdo přišel do šatny a ukradl ji. Charlene musela po zbytek dne nosit vrchní díl cvičebního úboru.

Asi za měsíc nebo později jsem ji přinesla zpátky a nechala na lavičce poblíž její skříňky. Každý si pomyslel, že je to divné. Bylo to divné,“ uznala jsem.

„Ne, nebylo,“ ozvala se Cat. Všechny jsme na ni pohlédly. Tentokrát si obličej nezakrývala.

„Proč ne?“

„Nechci jen nosit šaty někoho jiného, chci být v jejich těle,“ přiznala se.

Nastalo ticho. Vzduch byl těžký, a i přes všechna světla se zdálo, jako by se po stropě a stěnách vznášely temné stíny.

„Dobře,“ řekla doktorka Marlowová. „Půjdu se podívat, co je s tou pizzou. Už je skoro čas.“

Vstala a pohlédla na mě.

„Budeš pokračovat po obědě, ano?“

Přikývla jsem a ona odešla. Jakmile byla pryč, Jade se na mě otočila.

„Omlouvám se, že jsem na tebe byla předtím ošklivá,“ řekla a pak rychle dodala, „a nesnažím se ti tak dávat najevo svůj soucit, takže se nenaštvi.“

„To je v pořádku,“ odpověděla jsem. „Mám dojem, že právě teď bych nějaký snesla.“

„Myslím, že my všechny,“ řekla Misty.

„Pokud se na něj nespoléháme,“ řekla jsem. „Jinde než v tomhle domě je to spíš vzácnost. Moje babička říká, že pokud příliš dlouho čekáš na soucit, zmeškáš vlak ke štěstí.“

Všechny se usmály, dokonce i Cat. Všechny vypadaly mnohem klidnější. Vypadalo to, jako bychom jedna druhé radily se šaty, jak je upravit tady a tamhle, a hledaly způsob, jak všechno sladit.

„Tvoje babička mluví jako moudrá stará dáma,“ řekla Jade.

„To také je. Dobře, myslím, že mám hlad,“ řekla jsem. „Alespoň něco z toho všeho budeme mít, oběd. Doufám, že jsem nikomu nezkazila chuť k jídlu.“

„Mně ne!“ vyhrkla Misty a zakryla si rukou ústa.

A pak jsme se všechny zasmály.

Byl to hezký pocit, něco jako to slunce po bouři, které babička vždycky očekávala.

3

Doktorka Marlowová pro nás připravila stůl vzadu na uzavřené terase. Byla tu velká okna, kterými bylo vidět na bazén a zahradu, a také posuvné dveře. Stále lehce pršelo, kapky křižovaly sklo a kreslily na něj zvláštní tvary. Ptáci poletovali ze stromu na strom, pravděpodobně rozrušení pohledem na červy, kteří vylézali z vlhké země. Myslím, že ptáci se také těšili na tu malou hostinu. Když jsem si všimla svého odrazu ve skle, zjistila jsem, že mám na tváři úsměv. V tyto dny se to stávalo tak ojediněle, že mě to překvapilo a dotkla jsem se tváře, abych se ujistila, že jsem to opravdu já.

Uvědomila jsem si, že se dívám na ptáky málokdy. Vím, že tam, kde žijeme s babičkou, jsou, ale zatím jsem neměla čas je pozorovat nebo se o ně zajímat. Tady, na tak nádherném místě s keři, živými ploty, květinami a malou fontánou, jsem se cítila jinak, téměř jako kdybych byla venku z města. Chápala jsem, že pro ostatní to není tak působivé. Vypadaly, jako kdyby to všechno braly jako samozřejmost… velké domy, ptáky, stromy, květiny a fontány.

„Vidím, že váš zahradník odstranil ty oleandry,“ řekla Jade, která si pamatovala, co nám doktorka Marlowová povídala předešlý den.

„Ano. Hrozně nerada jsem je dávala pryč, ale umíraly a musely být vyměněny.“

„Moje matka nerozezná jeden keř nebo květinu od druhé. Ví jen, že stojí hodně peněz,“ zamumlala Misty. „Nedávno úmyslně přijala nového, dražšího zahradníka.“ Usmála se a dodala: „Protože je to ve smlouvě, kterou má s otcem, že on udržuje pozemky. To byl jeden z důvodů velké hádky – nový zahradník,“ sdělila nám vesele. Měla na tváři rozpustile lehký úsměv.

Sophie nám donesla džbán limonády a pizzu. Napadlo mě, že kdyby nás sem neposlali naši rodiče, soudy a školy, tak by šance, že my čtyři budeme společně sedět u stolu a obědvat, byla asi tak malá, jako že babička vyhraje v loterii. Možná bychom prošly okolo sebe v nějakém nákupním středisku nebo v hale nějakého kina, ale byla jsem si jistá, že bychom se na sebe nikdy nepodívaly tak, abychom se skutečně viděly. Až do dneška to bylo stejné, jako kdybychom byly jedna pro druhou neviditelné.

„Nebyla jsem si jistá, jestli všechny máte rády pizzu,“ řekla doktorka Marlowová, když si sedala na své místo. „Prostě jsem si jen dobře tipla.“

„Já jím všechno,“ řekla Misty.

Očekávala bych, že něco takového řekne spíš Cat. To ona vypadala, že by mohla pár kil shodit. Nicméně když jedla, bylo to, jako když jí myš, váhavě uždibovala, jako by se bála, že bude přistižena při něčem nezákonném.

„Má matka to samozřejmě považuje za hrozné,“ pokračovala Misty. „Má seznam jídel, který připíchla na zeď v kuchyni. Říká mu Deset nejvyhledávanějších škodlivin, protože škodí pleti a tloustne se po nich. Pizza je na jednom z předních míst,“ dodala a zakousla se do svého kousku s o to větší chutí.

„Máma občas dávala zbytek pizzy Rodneymu k snídani,“ řekla jsem.

„To si děláš legraci. K snídani? Dávala mu alespoň denní příděl vitaminů?“ zeptala se Misty.

Podívala jsem se na ni, jako by se zbláznila.

„Vypadáš docela dobře. Jak je na tom se zdravím tvůj bratr?“ zeptala se Jade.

Doktorka Marlowová se pohodlně opřela a tiše jedla svůj kousek s lehkým úsměvem na rtech. Vyvolávalo to ve mně dojem, že nás všechny poslouchala kvůli nějakému psychologickému studiu, které prováděla.

„Babička mu říká dlouháne. Je už téměř tak vysoký jako já. Je podobný spíš tátovi než mámě. Je to hodný kluk, plachý a tichý, podle učitelů až příliš tichý. Nevede si ve škole dost dobře.“

„Příliš,“ opravila Jade.

„Cože?“

„Nevede si ve škole příliš dobře.“

„Ano, slečno Dokonalá,“ řekla jsem. „Nevede si příliš dobře. Možná kdybys měla čas, mohla bys přijít a mého bratra doučovat.“

Cat přestala žvýkat, dívala se střídavě ze mě na Jade a očekávala další urážky.

„Omlouvám se,“ řekla Jade. „Je to takový zvyk, opravovat lidi. Když to udělám matce, docela ji to znervózní. A možná budu,“ dodala.

„Budeš co?“ zeptala se Misty.

„Doučovat jejího bratra. Už jsem to dělala ve škole jako součást programu pomoci mladším.“

„Jistě,“ řekla jsem. „Jen mi to vyrazilo dech.“

„Lidé si občas pomáhají,“ odvětila Jade, „bez ohledu na to, co si myslíš.“

„Dobrá,“ přikývla jsem. „Podívej, jak už si navzájem pomáháme.“

Ušklíbla se. Přesto asi nedokážeme být přátelé, pomyslela jsem si. Možná jsme jako máma s tátou, to, čemu babička říkala „olej a voda“.

„Doufám děvčata, že to všechno sníte. Nechci, aby to tu zůstalo. Je to příliš velké pokušení,“ řekla doktorka Marlowová. Podívala se na Cat, kterou to povzbudilo tak, že si pořádně ukousla.

„Kde je dnes Emma?“ zeptala se Misty. Zajímalo by mě, jestli si stejně jako já představovala Emmu, že tohle všechno sní. Sestra doktorky Marlowové byla dvakrát širší než ona.

„Není jí dobře. Má velké potíže s tlakem, obzvlášť ve dnech, jako je tento,“ vysvětlovala doktorka Marlowová.

„Jak dlouho žijete s Emmou v tomhle domě?“ zeptala se jí Jade.

„Jsem tu celý život. Moje situace po rozvodu rodičů byla trochu odlišná od té vaší. Já a sestra jsme žily s otcem, protože to matka tak chtěla.“

„Proč?“ první se zeptala Misty.

Cat se zájmem vzhlédla, chtěla se pravděpodobně stejně jako my ostatní dozvědět více o osobě, u níž se předpokládalo, že nás přivede ke všem těm důležitým odpovědím na otázky o nás samých.

„Moje matka se starala víc o kariéru než o to, aby byla dobrou ženou a matkou. Domnívám se, že to přispělo k jejich rozvodu především, tím nechci naznačit, že by třeba na chvíli nemohla nebo neměla dělat kariéru.“

„Takže jste tu žila s otcem?“ zeptala se Jade.

„Ano, a pak se vrátila Emma, asi před dvaadvaceti lety, po tom, když se rozvedla.“

„Takže opravdu žijete v tom samém domě celý život?“ zeptala se Misty.

„Ano.“

„Co dělal váš tatínek?“ zeptala jsem se. Když ji každá zahrnovala otázkami a ona trpělivě odpovídala, připadalo mi, že bych se také mohla na něco zeptat.

„Byl právním zástupcem a má matka vyučovala divadelní rétoriku na Kalifornské univerzitě,“ prozradila. „Vídala jsem ji často, a ještě častěji, když jsem šla na univerzitu.“

„Oba zemřeli?“ zeptala jsem se.

„Otec ano,“ řekla. „Matka je teď v domově se zvláštní péčí. Trpí Alzheimerovou chorobou. Víte všechny, co to je?“

„Člověk všechno zapomene,“ řekla Misty.

„Skvělý nápad,“ zavtipkovala Jade. Všechny jsme přestaly jíst a podívaly se na ni. Pokrčila rameny. „Kdybychom mohly všechno zapomenout a pak začít úplně nanovo.“

„Nemusíte zapomínat na minulost,“ řekla mírně doktorka Marlowová. „Musíte se naučit s ní zacházet, žít s ní, dát jí nějakou perspektivu a nedovolit, aby vám překážela v budoucnosti.

Koneckonců jsme zde, abychom to udělaly,“ zakončila.

Nikdo neodpověděl. Místo toho jsme pokračovaly v jídle a všechny doufaly, že má pravdu. Misty a Jade se začaly bavit o oblečení a Misty se přiznala, že pokud by chtěla, má na nošení několik velmi hezkých šatů, ale prostě se jen cítí lépe v džínách a tričku.

Podle toho, jak se ostatní chovaly, když nám doktorka Marlowová po jídle nabídla, že nám ukáže zbytek domu, jsem usoudila, že stejně jako já byly předtím pouze v ordinaci. Nejdříve nás zavedla do obývacího pokoje a ukázala některé z obrazů, které její otec koupil před mnoha lety v Evropě. Řekla nám, že si oblíbil impresionisty, a jeden z obrazů byl pravý Monet. O umění jsem nic moc nevěděla, ale viděla jsem, že na Jade to učinilo dojem.

Jeden obrázek přitahoval zájem nás všech. Byl to portrét malé holčičky, mohlo jí být tak sedm nebo osm, která stála u rybníka a dívala se na svůj vlastní odraz ve vodě.

„Můj otec ho také měl velmi rád,“ řekla doktorka Marlowová, stojící za námi. „Říkal mi, že mu to připadalo, jako kdyby si ta malá holčička poprvé uvědomila, že je skutečně krásná.“

„Nemyslel to tak, že je to poprvé, co vidí sebe samého, že?“ zeptala jsem se.

„Ne, nemyslím.“

„Možná jí nikdo neřekl, že je krásná, a tak si myslela, že není,“ řekla Misty.

„A neodvážila se doufat, že by to mohlo být jinak,“ dodala Jade.

„Možná jí řekli, že není hezká, a ona poznala, že to byly lži,“ vložila se do rozhovoru Cat a její hlas se chvěl hněvem mnohem víc než kdykoliv předtím. Misty na ni upřela svůj pohled. Jade se stále dívala na obrázek, ale šťouchla do mě loktem. Podívala jsem se na Cat. Měla zatnuté zuby a v jejích očích hořely malé plamínky.

„Má ten obraz nějaké jméno?“ zeptala se Misty.

„Říká se mu Odrazy v rybníce,“ řekla doktorka Marlowová.

„A to má znamenat?“

„Někdy věci neznamenají nic víc než to, co jsou,“ odpověděla doktorka Marlowová.

„Kdyby všechny trápilo jen tohle, byla byste bez práce,“ zavtipkovala Jade.

Doktorka Marlowová se hlasitě rozesmála. Vlastně vybuchla smíchy. Vyvolalo to úsměv na tvářích nás všech. Cítila jsem se tak lehce a šťastně, že jsem se téměř nechtěla vrátit do ordinace a vyprávět zbytek příběhu. Věděla jsem, co to udělá s naší veselou náladou.

Ale to byl důvod, proč jsme sem přišly, a stejně to všechny očekávaly. Šly jsme do koupelny a pak se opět usadily v ordinaci.

„Opravdu oceňuji, jak hladce zde všechno probíhá. Děkuju vám, děvčata,“ řekla doktorka Marlowová, když jsme se usadily. Pak se obrátila na mě.

Tak je to opět na mně, pomyslela jsem si. Bylo to jako nastupovat do vozíku horské dráhy.

„Říkala jsem, že se všechno zhoršilo po tomhle a po tamtom,“ začala jsem, „takže si všechny pravděpodobně myslíte, že už to bylo tak špatné, jak jen mohlo, ale to není pravda. Ještě se to zhoršilo, když si máma našla přítele.

Věděla jsem, že si občas vyrazila s různými muži, ale nikdy žádného nepřivedla k nám domů, až Aarona Markse. Byl v naší čtvrti nový a chodil k Jednookému Billovi, kde se samozřejmě potkali.

Stejně jsem si nikdy nemyslela, že by byla otci věrná, když byli spolu. Když táta odešel za nějakou prací, která zabrala několik dní, měla jsem pocit, že máma s někým byla. Nikdy to samozřejmě přede mnou nepřiznala, ale člověk slyší věci na ulici, řeči a já nevím co ještě, jen je zachytit, když chcete mít přehled.

Byla jsem s mámou, když jsme potkaly jednu její přítelkyni od Jednookého Billa, daly se spolu do řeči, smály se a já mohla číst mezi řádky, že si máma s někým vyrazila, možná jen do auta za barem nebo něco takového. Dělala jsem si starosti, že by mohla dostat nějakou nemoc nebo otěhotnět s jiným mužem, ale bála jsem se něco říct.

Když jsem vypadala nedůvěřivě nebo překvapeně, pouze řekla: ‚Víš, Sheila si dělala legraci. Nemyslela vážně ani polovinu z toho, co řekla, Star. Ne abys něco řekla tátovi nebo babičce, slyšíš?‘

Když jsem neodpověděla, plácala mě po ruce nebo po rameni, dokud jsem se na ni neotočila a nezakřičela: ‚Co je?‘

‚Když na tebe mluvím, očekávám, že něco řekneš. Rozumíš, co jsem ti říkala?‘

‚Ano,‘ zakřičela jsem.

‚Dobře, já jen nechci, abys mi přidělávala nějaké potíže. Mám jich dost i bez toho,‘ řekla a bručela celý zbytek cesty domů.

Vím, že to zní, jako kdybychom nikdy neměly takové ty rozhovory matky s dcerou, jaké jste zřejmě vedly s vašimi matkami vy, ale i my jsme si občas tak promluvily. Ke konci samozřejmě už ne, bylo to předtím, než všechno došlo tak daleko, že jsem se na ni nemohla ani podívat, natož s ní mluvit.“

Odmlčela jsem se a otočila na Misty.

„Pamatuju se na tvou včerejší otázku, jak je možné, že dva lidé, kteří se pravděpodobně milovali, mohou náhle jeden druhého tak nenávidět. Co se stalo se všemi těmi krásnými slovy a věcmi, která si říkali a společně dělali? Také jsem o tom přemýšlela a jednoho dne, když byla máma střízlivá a milá na Rodneyho, tak nějak podobně jsem se jí zeptala.

Řekla jsem: ‚Kdysi jsi tátu milovala, viď, mami?‘ ‚A co?‘ odpověděla.

‚Jen mě zajímá, proč jsi přestala, to je všechno,‘ řekla jsem. Nechtěla jsem jí zkazit dobrou náladu, mluvila jsem jemně a rychle jsem sklopila oči.

‚Protože to není ten muž, do kterého jsem se zamilovala,‘ odvětila. ‚Oklamal mě, to se stalo. Když jsme spolu dřív chodili, říkával mi, jak je jiný a jak úplně jinak se nám povede. Nebudeme jako všichni ti chudí lidé okolo nás, žijící ze dne na den. Postavíme si skutečný domov.

On bude mít vlastní podnik a já budu elegantní dáma. Budu mít vlastní auto, žít budeme v krásném domě a tak dále, upředl kolem mě tuhle síť, do které mě spolehlivě polapil. To udělal. Když jsem se mu oddala, předpokládala jsem, že se bude chovat podle těch slibů. Všechny se rozplynuly, a když jsem se zeptala, co se s těmi všemi sliby stalo, řekl mi, že dělá, co může, a mám být trpělivá.

Trpělivá? Zestárnu samou trpělivostí, řekla jsem mu. Pak ztichnul, jak to často dělává, a tvářil se, že tam nejsem. Dokáže člověka pěkně rozzuřit. Víš to. Viděla jsi ho tak.‘

‚Možná se snažil,‘ odvážila jsem se říct. Nerozčílila se. Rozesmála se.

‚Jo, rozhlédni se kolem sebe po paláci, který vybudoval. Muži,‘ řekla, ‚Jsou rození lháři. Žádnému nevěř.‘

Podívala se dolů na Rodneyho, který si hrál na podlaze s nákladním autem a zakroutila hlavou.

‚Když jsou malí, jsou tak roztomilí, a pak se jim něco stane. Pak vezmou věci do svých rukou, žijí své životy a ničí ty naše,‘ řekla.

Věděla jsem, co říká, ale nevěřila jsem tomu. Opravdu nikdy jsme s mámou nevedly důvěrný rozhovor o erotice a sexu. Předpokládala, že se to prostě naučím stejně jako ona, od kamarádek. Domnívám se, že když se začnou ozývat vaše hormony, jsou všechny předpoklady k tomu, abyste se dozvěděly, co dělat a co ne. Většina dívek neví, co nemá dělat,“ řekla jsem. „Alespoň většina těch, co znám.“

„Moje matka mi vlastně nikdy nepředčila žádná moudrá ponaučení,“ řekla Jade.

„Prosím?“

„Ženské zkušenosti,“ zamumlala a pokrouceně se zaculila, tak jak to uměla.

„Hm. Nás samozřejmě učila o těchto věcech školní zdravotní sestra. Dokonce dávala dívkám vložky. Pamatuju si, že když jsem poprvé dostala menstruační bolesti, stěžovala jsem si mámě a ona mi jen jednu podala a řekla mi, abych ji v takovém případě nosila.

‚V takovém případě?‘ zeptala jsem se.

‚Ano, podívej se na sebe,‘ prohlásila máma ‚už ti rostou prsa, ne? Vítej do světa ženských potíží.‘

To bylo všechno, co mi o tom řekla. Zbytek jsem se dozvěděla od kamarádek a z brožurky od zdravotní sestry. Potom, když mi bylo téměř třináct, se to stalo. Bylo to, jako kdyby mi uvnitř něco vybuchlo. Dostala jsem tak bolestivou menstruaci, že jsem se ohýbala a tiskla si ruce na břicho. Nemohla jsem se ani pohnout, aniž by mě to bolelo. Zdravotní sestra přišla k nám do třídy a vzala mě k sobě do ordinace. Viděla jsem, jak se ostatní dívky za mými zády smějí a někteří chlapci také, ale příliš jsem trpěla, než abych se o to starala.

Dala mi volno a zavolala domů. Máma zvedla telefon, a když jí sestra o mně řekla, odpověděla: ‚Dobrá, a co si myslíte, že s tím mám dělat?‘

Zdravotní sestra jí řekla, že by pro mě měla přijít, ale ona si stěžovala, že nemůže, protože Rodney je doma nemocný, což mi připadalo jako velká hnusná lež. Pravděpodobně byla s někým a pila. Když jsem byla schopná se narovnat, šla jsem domů sama a zjistila, že jsem měla pravdu.

Tehdy jsem poprvé potkala Aarona Markse. Hrála hlučná hudba. Pili džin. Máma měla na sobě jen spodničku. Když viděla, že jsem vešla dovnitř, přestala tancovat s Aaronem, chvilku vrávorala a pak se zasmála.

‚Tohle je moje dcera Star. Dostala dneska poprvé měsíčky,‘ pozdvihla sklenici naplněnou džinem a dodala, ‚připijme na její šťastné dny.‘

Tehdy jsem si Aarona Markse příliš neprohlížela. Byla jsem tak na rozpacích, že jsem jen utekla do své ložnice a práskla dveřmi. Slyšela jsem, jak se smějí a popíjejí. Když přišel domů Rodney, byli v mámině ložnici. Rychle jsem vyběhla, vzala ho do svého pokoje a řekla mu, aby tam zůstal. Křičel, protože musel jít do koupelny, tak jsem ho nechala odejít, uslyšel mámin smích a šel k ní do pokoje. Když s ní viděl cizího muže v posteli, úplně ztuhnul.

Rodney není jen plachý. Když ho něco vyděsí nebo rozruší, špatně se mu mluví a začne koktat. Zní to téměř, jako kdyby spolknul kost a dusil se. Popadla jsem ho za ruku a táhla ho zpátky k sobě do pokoje. Posadil se a zíral, v očích plno otázek, na které jsem mu nedokázala odpovědět.

‚Zase pije.‘ řekla jsem mu. ‚Musíme tu počkat, dokud nebude po všem.‘

Bylo to jako schovávat se v protibouřkovém krytu, když nahoře zuří hurikán nebo tornádo. Snažila jsem se ho nějak zabavit, ale vždy když jsme zaslechli smích nebo něco narazilo do zdi nebo na podlahu, oba jsme strnuli a s bušícím srdcem naslouchali. Věděla jsem, že se bojí nového muže, kterého objímala svými nahými pažemi, ale nevěděla jsem tenkrát o Aaronu Marksovi nic víc než Rodney.

Modlila jsem se, ať to brzy skončí, ale pokračovalo to stále dál a dál celé odpoledne, dokud máma neztratila vědomí a Aaron tiše neopustil byt. Slyšela jsem, jak se dveře od hlavního vchodu otevřely a zase zavřely a pak jsem se vyplížila z pokoje, Rodneyho jsem tam nechala. Ležela nahá na posteli, obličejem dolů a chrápala.

Možná to všechno moji první menstruaci zhoršilo. Nevím. Slyšela jsem, že stres a podobné věci vám v tomhle můžou přivodit nějaké problémy.“

Pohlédla jsem na doktorku Marlowovou, která lehce přikývla.

„Měla jsem tak bolestivé měsíčky, že jsem se sotva mohla pohybovat po kuchyni a dělat Rodneymu něco k večeři. Nakonec jsem to vzdala a udělala mu jen sendvič s arašídovou pomazánkou. Stejně mnoho nejedl, protože byl ještě příliš vyděšený.

Tu noc usnul na mé posteli a já ho tam nechala, přestože jsem měla hroznou noc, musela jsem vstát a vyměnit vložku, sténala jsem a naříkala. Někdy hodně pozdě v noci jsem slyšela, jak máma vstala a narazila v kuchyni do židle. Slyšela jsem, jak nadává, pustila vodu, pak se znovu odebrala do postele a spala i ráno. Vzbudila se, až když jsem pomáhala Rodneymu připravit se do školy.

Cítila jsem se, jako by mě někdo bušil pěstmi do žaludku. Bolelo mě i dole na zadní straně stehen a měla jsem protivnou náladu, takže když máma vystrčila hlavu z ložnice a ptala se, co se děje, zakřičela jsem na ni.

‚Co si myslíš, že se děje? Je ráno, Rodney spal celou noc v mém pokoji, protože jsi vyváděla s tamtím chlapem,‘ zakřičela jsem.

Zamrkala, jako by si nemohla vzpomenout, jestli s ním vyváděla nebo ne, pak se na mě naštvala kvůli tomu, že jsem na ni křičela, a začala na mě také křičet.

‚Nezbavila jsem se toho muže, kterému říkáš otec, jen proto, abych měla za zády tebe,‘ řekla. ‚Nepoučuj mě, slyšíš? Buď zticha.‘

‚Jo, dobře, ale to by ses musela naučit držet zavřenou pusu,‘ odsekla jsem a ona na mě vykulila oči. Rozběhla se na mě přes kuchyň, aby mě zpohlavkovala, jenže já už jí to nechtěla dovolit. Měla jsem dost bolesti z minulého odpoledne a noci, takže jsem jí strčila do cesty židli a ona upadla přímo přes ni. To ji omráčilo a zůstala tam tak ležet, s očima upřenýma na strop.

Rodney byl v hrozném stavu. Nejenže koktal a byl celý strnulý, třásl se tak, že jsem slyšela, jak mu cvakají zuby. Zvedla jsem ho a vystrčila ze dveří, vzala jsem ho za ruku a vyprovodila před dům. Všechno jsem si zapomněla doma: knihy, peněženku, všechno, samozřejmě včetně vložek.“

„Ale ne,“ zasténala Misty.

„Jo,“ řekla jsem. „Dovedla jsem ho do školy a pak se mi stala ta nehoda.“

„Co jsi dělala?“ zeptala se Cat. Nakláněla se teď ke mně, ruce sepjaté na klíně.

„Chtěla jsem jet k babičce, ale neměla jsem žádné peníze na autobus, takže jsem neměla na výběr. Musela jsem se vydat domů. Téměř jsem se vplížila zpátky do bytu. Máma byla zpátky v posteli, s mokrým hadrem na čele. Neslyšela mě. Po špičkách jsem přešla okolo, vzala si, co jsem potřebovala, vyměnila vložku a pak vyklouzla z bytu. Přišla jsem do školy pozdě a poslali mě k zástupci ředitele, panu McDermottovi, který mě chtěl nechat po škole, protože jsem měla tolik záznamů pozdních příchodů, že by dosáhly z jedné strany kanceláře na druhou. Tak mi to řekl.

Řekla jsem mu, že nemohu zůstat po škole, protože musím být doma kvůli svému malému bratrovi. Odpověděl, že pokud tu nezůstanu, budu mít větší problémy, a řekl, že o mého bratra by se přece měla starat matka. Tenkrát mi připadalo, že jsem trochu blázen. Tehdy poprvé.“

Odmlčela jsem se. Ačkoliv jsem toho k obědu snědla hodně, měla jsem najednou ten pocit prázdna v žaludku. Bylo to o to horší, že mi připadalo, jako kdyby mi tam lezla hrst červů. Zkroutila jsem se, nadechla a zavřela oči. Cítila jsem závrať a musela si lehnout.

„Dáme Star pár minut, aby se vzpamatovala,“ řekla doktorka Marlowová. „Ukážu vám svoji knihovnu,“ pokračovala a pak dodala: „Star, udělej si malou přestávku. Polož se na chvíli, jestli chceš.“

Udělala jsem to a slyšela jsem, jak všechny odcházejí.

„Bude v pořádku,“ zaslechla jsem, jak jim doktorka Marlowová říká před ordinací. Pak jejich kroky odezněly.

Když si připomenu pád své mámy přes židli a její náraz na podlahu, vzpomenu si, jak se Rodneyho ústa doširoka otevřela, ale nevyšel z nich žádný zvuk. Kam se ten výkřik ztratil? Divila jsem se. Když v sobě zadusíte výkřik, má to ozvěnu ve vašem srdci? Je v tom něco obzvlášť děsivého, když vidíte, jak vaše matka nebo otec omdlí, upadnou, zraní se. Jsou to vaši rodiče a ve vaší mysli, jakkoliv to může být hloupé, o nich přemýšlíte jako o supermanovi nebo superženě. Rodičům se nic nestane. Rodiče tu jsou, aby se o nás starali. Je nám špatně. Upadneme a odřeme si kolena. Spálíme se, děláme pošetilé a hloupé věci, ale oni tu vždy jsou, aby nás utěšili a opatrovali. Jsme příliš mladí a vystrašení, než abychom se starali o ně. Nic se jim nestane.

Máma neměla ani špetku důstojnosti, když se svalila přes židli. Chvilku sebou házela jako ryba na suchu a naříkala. Když jsem poháněla Rodneyho ven, ohlédla jsem se a viděla její zmatený výraz. Nevěděla, proč je na podlaze. Spíš ji to překvapilo a postrašilo, než zranilo.

Rodneymu tekly slzy tak rychle, že jsem je nestačila utírat. Jakmile nějaké stekly po jeho tváři, hned je následovaly další, v ještě větším množství, dokud jsem ho pevně neuchopila, neslíbila mu, že všechno bude v pořádku.

„Vrátím se a pomůžu jí,“ slíbila jsem. „Ty jen jdi do školy a pak bude všechno v pořádku. Uvidíš.“

Přestal se chvět, a když jsme ušli ještě kousek, uklidnil se alespoň natolik, aby mohl jít do školy.

Ale vzpomínka na to všechno byla víc, než jsem mohla snést. Jako kdybych snědla něco špatného a přepadla mě závrať a třes.

Po chvilce klidu to přešlo a cítila jsem, že je můj dech zase pravidelný. Posadila jsem se, napila vody a přešla k oknu. Přestalo pršet. Sluneční paprsky se draly skrz mraky a kapky, které utkvěly na listech a na trávě, se měnily na drahokamy. Všechno se třpytilo a vypadalo svěže a čistě.

To opravdu nebyla velká bouřka, myslela jsem si, ale nějaká přece jen byla, a podívejme, jak se svět stal překrásný.

Proč by to s námi nemohlo být stejné?

Proč by nám doktorka Marlowová nemohla pomoci rozehnat temné mraky a vnést do našeho života trochu slunečního svitu?

Slyšela jsem, jak se vracejí, a nadechla jsem se, chtěla jsem to zkusit, chtěla jsem doufat.

Bylo to alespoň něco.

Ne?

4

„Jak se vede?“ zeptala se doktorka Marlowová, když se všechny vrátily do ordinace.

„Jsem v pořádku,“ řekla jsem.

„Můžeme toho pro dnešek nechat,“ navrhla.

Viděla jsem znepokojené pohledy ostatních dívek. Dívaly se na mě s upřímnou starostlivostí.

„Jsem v pořádku,“ pronesla jsem pevněji. „Raději tím vším projdu dnes a dokončím to, než abych takhle šla spát, pak se sem zítra vracela a musela pokračovat.“

Doktorka Marlowová se podívala na dívky a všechny se posadily. Zůstala jsem stát, ruce založené na prsou. Cítila jsem se jako jeden z těch právníků, kteří v televizi mluvili k porotě. Doktorka Marlowová byla soudce a ostatní dívky porota, ale koho jsem chtěla obviňovat? Pouze rodiče, nebo snad celý svět?

„Doktorka Marlowová říká, že bychom se měly pokusit postavit se svým přízrakům z minulosti čelem,“ pronesla jsem.

Jade přikývla. Rty Misty se stále trošku usmívaly a Cat na mě upřeně hleděla, což způsobovalo, že se mi o každém slově těžce přemýšlelo.

„Nenávidím vzpomínky na ten den, ale ještě více nenávidím obavy ze vzpomínek. V každém případě po tom, co mi zástupce ředitele znovu vyhrožoval, začala jsem křičet a dupat. Byl to dobrý pocit, jako kdybych odhodila všechnu tu tíhu. Domnívám se, že nikdy nic takového neviděl, protože spěchal pro zdravotní sestru. Vrátili se spolu. V té chvíli jsem se chytla za vlasy a třepala hlavou tak silně, až jsem cítila, že si snad zlomím vaz. Sestra mě objala a snažila se mě udržet.

‚Zavolejte záchranku!‘ nařídila a zástupce ředitele opět odběhnul, aby to zařídil. Uklidnila jsem se, ale stále jsem ztěžka dýchala. Také jsem dostala bolestivou škytavku. Zdravotníci z rychlé pomoci vešli a položili mě na nosítka. Zapnuli přese mě přezky, vyvezli mě z kanceláře a dali do sanitky.

Z oken a dveří se dívalo mnoho dětí, ale bylo mi to jedno.

Na pohotovosti mě zvedli na vyšetřovací stůl a nechali mě tam. Občas dovnitř nakoukla sestra a říkala mi, že doktor by měl každou chvíli přijít, ale myslím, že jsem tam byla téměř hodinu, než se ukázal. Usínala jsem a budila se kvůli zvukům, které bylo slyšet z chodby: lidé plakali, někdo vykřikoval příkazy, bylo slyšet kroky a jak někdo tlačí nosítka.

Volali mámě, ale nezvedala to. Myslím, že odešla. Alespoň to pak každému říkala. Dovnitř vešla sestra a zeptala se mě, jestli nevím, kde by mohla být. Řekla jsem jí o baru U Jednookého Billa.

Konečně se na mě přišel podívat doktor. Když vešel, spala jsem. Vzbudil mě, řekl, že budu v pořádku a ani nepotřebuji žádné léky. Vzpomínám si, že jsem přemýšlela o tom, že je velmi mladý, příliš mladý, než aby byl opravdovým lékařem.

‚Domnívám se, že to, co jste prodělala, byl záchvat úzkosti,‘ řekl. ‚Máte vážné osobní problémy,‘ dodal.

Doporučil mi, abych zašla tady v nemocnici za psychologem. Když se konečně ukázala máma, řekl jí to samé a napsal jí jméno doktora.

Byla spíš rozzlobená než ustaraná, protože musela platit dvě cesty taxíkem, první, aby si mě vyzvedla, a druhou, abychom se dostaly zpátky domů. Můžu prozradit, že si nedokázala vzpomenout, co se to ráno přihodilo. Řekla mladému lékaři, že budu v pořádku, nepotřebuju chodit za psychologem, a kromě toho nemá na takové věci peníze. Neměli jsme zdravotní pojištění.

Tak jsem s ní jela domů a šla si lehnout. Dala Rodneymu večeři a pak jsem se vzbudila, protože stěhovala Rodneyho postýlku a věci do mého pokoje. Předstírala, že to dělá kvůli mně, ale brzy jsem zjistila, že to udělala, protože si chtěla domů vodit Aarona Markse a Aaron nechtěl v pokoji dítě.

Máma pak odešla do práce k Jednookému Billovi, jako kdyby se nic nestalo. Rodney nechápal, proč jsem byla v nemocnici, ale byl šťastný, že je v mém v pokoji a může mi tak zůstat nablízku. Byla jsem ze všech těch událostí a z menstruace tak unavená, že jsem nedokázala udržet oči otevřené. Vzpomínám si, že jsem pomohla Rodneymu uložit se ke spánku a pak jsem usnula tak tvrdě, že jsem si myslela, že to, jak máma přišla domů, její smích a Aaronův hlas, byl jen sen. Bylo opravdu hodně pozdě.

Druhý den ráno jsem se vzbudila dříve než Rodney, posadila se a přemýšlela o svých snech, zajímalo mě, co z toho byla pravda a co jen představy. Napůl s obavami a napůl ze zvědavosti jsem vyklouzla z postele a bosa šla ke dveřím máminy ložnice. Byly zavřené, ale pomalu a tiše jsem je otevřela, nakoukla dovnitř a našla Aarona Markse v posteli vedle ní, oba byli nazí, jejich ruce propletené.

Zavřela jsem dveře a rychle se vrátila do své ložnice, bylo mi stále příliš špatně a neměla jsem chuť k jídlu a nechtělo se mi vstávat a oblékat se.

Rodney sám vstal a postaral se o sebe, ale nechtěl jít do školy. Musela jsem ho přinutit. Chtěla jsem, aby byl pryč a neviděl, že je u nás Aaron. Zůstala jsem ve svém pokoji, dokud jsem neslyšela, že Aaron vstal a odešel.

Volala školní sestra, řekla jsem jí, že jsem v pořádku a odpočívám. Máma stále nevstala. Když jsem ale vyšla z kuchyně, křikla na mě, ať jí přinesu kávu.

‚Dokud seš doma, mohla bys být alespoň nějak užitečná,‘ řekla.

Kávu jsem jí uvařila a donesla. Vzdychla a posadila se, oči stále zavřené, jako kdyby se jí víčka proměnila v olovo. Usrkla a zamrkala, aby je otevřela. Oči měla tak podlité krví, že jsem stěží rozeznala panenky.

‚Bratr odešel do školy?‘ zeptala se. Proč nejdřív nepřemýšlí? pomyslela jsem si.

‚Ano. V noci tady s tebou byl ten muž,‘ řekla jsem.

‚No a co? Zvykni si. Nestanu se jeptiškou jen proto, že mě ten budižkničemu tvůj otec opustil. Je pravda, že jako milenec stejně nebyl nic moc‘

Nechtěla jsem poslouchat takové věci, a proto jsem se vrátila do pokoje. Téměř celé dopoledne prospala a pak odešla do práce dříve, pravděpodobně aby se setkala s Aaronem. Jako obvykle jsem udělala Rodneymu večeři a pomohla mu s úkoly. Tou dobou jsme už byli téměř svět sám pro sebe.

Když jsem druhý den přišla do školy, zástupce ředitele mě neobtěžoval. Většina ostatních dětí se dozvěděla o mé příhodě v jeho kanceláři a šířily se drby, ale po nějaké době o to ztratily zájem a pro mě to bylo, jen jako kdyby se mi něco ošklivého zdálo.

Touhle zvláštní příhodou během mé první menstruace všechno začalo. To byl můj vstup do světa žen,“ dodala jsem. „Po nějakém čase, vždy když jsem dostala měsíčky, přemýšlela jsem o těch událostech. Možná že vzpomínky to pokaždé zhoršovaly. Doma se to samozřejmě nijak nezlepšilo a Aaron byl u nás častěji, než bych chtěla. Čím více se s ním máma stýkala, tím méně dělala pro mě a Rodneyho, tedy ne že by toho někdy pro nás dělala nějak moc.

Byly časy, kdy jsme neměli co jíst a já ji musela jít hledat, aby mi dala nějaké peníze. Zkoušela si otevřít úvěrový účet ve španělském obchodu s potravinami, který byl v našem bloku domů, ale když dvakrát zapomněla včas účet zaplatit, přestali nám na úvěr dávat. Rodney jedl tolik arašídové pomazánky, že by mohl té společnosti dělat reklamu.

Vyrostl ze starých bot a šatů, ale nezdálo se, že by si toho máma všimla nebo se o to nějak starala, dokud jsem ji na to neupozornila, a pak si zase stěžovala, kolik stojí nové věci a kde je můj ničemný otec, který si uměl udělat dítě, ale nestará se o něj.

Když byla máma opilá, dokázala o tom mluvit celé hodiny. Ve snech jsem slyšela její hlas. Myslívala jsem si, že se její výkřiky a hulákání uchytí na stěny jako lepidlo a budou se stále znovu přehrávat, dokud neusnu s dlaněmi přitisknutými na uši, nebo s polštářem přetaženým přes hlavu.

Je to jako příval bolesti, řekla bych. Jednou když máma zase měla jeden ze svých častých výstupů, odešla jsem na záchod, vzala si deštník, otevřela ho a držela mezi námi. Rozzuřila se a křičela, kolik jsem do domu přinesla neštěstí.

‚A co jsi přinesla ty?‘ zakřičela jsem v odpověď a ona po mně hodila pánev. Bývala by mě trefila, kdybych neměla deštník a nepoužila ho jako štít.

Rodney začal plakat, tak jsem ho chytila, šla do pokoje a zavřela za námi dveře. Chvíli ještě ječela a pak se utišila, zatímco křičela, držela jsem Rodneyho, hladila ho po vlasech a snažila se, aby si křiku nevšímal. Stále hůř a hůř to všechno zvládal, až jsem jednoho dne udělala něco, co mi pomohlo, co skutečně mohlo ten příval bolesti zastavit.“

„Ráda bych to slyšela,“ řekla Jade. „Mně nepomohlo opravdu nic.“

„Také by mě to zajímalo,“ dodala tiše, téměř šeptem Cat. „Co zastavilo tvou bolest?“

Misty se jen bezstarostně usmívala, jako kdyby věděla.

„Jednou, když jsem byla malá, otec z legrace nazval moji přikrývku kouzelným kobercem. Uvízlo mi to v paměti, a když jsem viděla film Aladin a v něm kouzelný koberec, udělalo to na mě veliký dojem.“

„Takže jsi se chystala odletět na své přikrývce?“ zeptala se Jade a v očích se jí zračilo zklamání.

„Předpokládala jsem, že to udělám,“ řekla jsem.

„Co?“ řekla Misty a její úsměv se ještě rozšířil. Podívala se na Jade, ta se ušklíbla, zavrtěla hlavou a zvedla oči ke stropu.

„Klidně se smějte, ale pomáhalo mi to.“

„Co ti pomáhalo?“ dožadovala se vysvětlení Jade. „Nedává to žádný smysl.“

„Vzala jsem přikrývku, položila ji na postel a lehla si na ni, pak jsem se ohnula tak, že se má kolena téměř dotýkala břicha. Cítila jsem se tak lépe.“

„Aha,“ řekla Jade, jako kdyby si myslela, že to bylo ono: způsob jak zmírnit menstruační bolesti.

„A pak jsem odletěla,“ dodala jsem.

„Odletěla?“

„Jo, odletěla jsem ve své fantazii, ale pomohlo to. Viděla jsem samu sebe, jak vzlétám ven oknem a pryč z města. Byla jsem na všech místech, o kterých jsem kdy snila nebo je viděla v televizi a chtěla se tam podívat.

Vznášela jsem se nad oceánem, lesy a jinými městy. Skutečně jsem viděla věci, jako bych byla vysoko nad nimi, všechno vypadalo tak maličké jako hračky. Moje imaginární výlety trvaly docela dlouho, protože když jsem se vrátila zpátky do postele, uběhla občas více než hodina a vždy jsem se cítila lépe.

Tak se stalo, že jsem si začala lehat na deku vždy, když jsem byla nešťastná nebo když mě máma naštvala. Prostě jsem se uchýlila do svého pokoje, rozložila deku na postel, natáhla se na ni, ohnula nohy a zavřela oči. Pak jsem se vzdálila a neslyšela nic, žádný proud máminých stížností, její opilý smích, ani to, jak křičela na Rodneyho. Byla jsem pryč.

Když jsem se vrátila, cítila jsem se lehčeji a svěží. Rodney mi říkal, že se mnou třásl, protože mi chtěl něco říct, a já jsem neotevřela oči. Říkal, že se mnou třásl silněji a nakonec to vzdal. Jednou to udělal a pak si prostě jen sedl na podlahu a čekal, až otevřu oči, říkal mi, že sledoval mou tvář a že jsem se hodně usmívala. Chtěl vědět proč. Nechtěla jsem mu to povědět, a tak jsem prostě řekla, že se mi zdál hezký sen.“

„Tak to taky bylo, že?“ zeptala se Jade a podívala se na doktorku Marlowovou. „Sen? Nešla nikam.“

Doktorka Marlowová s odpovědí váhala a dívala se na mě, jako kdyby se rozhodovala, jestli mé vyprávění označit jen za nafouknutou bublinu, nebo ne.

„Mohlo to být víc než jen sen,“ řekla. „Mohla to být forma meditace. Já medituju,“ přiznala.

„Skutečně nevím, co to je,“ pronesla Misty. „Myslela jsem si, že je to jako snění.“

„Ne. Když sníš, ve skutečnosti jsi stále při vědomí, ale tvou mysl bombardují různé představy, které neovládáš. Sny jsou víceméně nahodilé. Můžeš záměrně přemýšlet o některých věcech, ale to ti nezaručuje, že po tom, co usneš, se ti o nich skutečně bude zdát. Meditace je vyšší forma. Když medituješ, vědomě hodláš uvést svou mysl do jiné roviny, jiné úrovně. Star se tak usilovně soustředila na svou touhu opustit okolí, až se dostala do vyšší roviny a výsledkem bylo, že si tak odpočinula. Lidé meditují, aby se zbavili stresu.“

„Můžeme to dělat také?“ zeptala se Jade.

„Ano. Potom, až budete mít všechny příležitost mluvit, probereme způsoby, jak se zbavit napětí a Stresu, který prožíváte, a v jedné z těchto technik bude i trocha meditace. Netvrdím, že to všechno vyléčí, ale může to pomoci.“

„Vždy jsem se cítila lépe,“ zdůraznila jsem. Ostatní se na mě dívaly závistivě. „Někdy jsem si přála, abych se už nikdy nevrátila,“ řekla jsem.

Tvář doktorky Marlowové potemněla, její oči mě pozorně sledovaly.

„Tohle nebezpečí vždycky existuje,“ řekla. „Jsme tu, abychom zajistily, že se to nestane.“ Podívala se na ostatní. „Žádné z vás.“

Možná to bylo způsobem, jakým to řekla, nebo tím, jak se ostatní dívaly, ale náhle jsem zjistila, jak vážné to všechno je. Jak všechny kráčíme po okraji různých útesů a můžeme šlápnout vedle a spadnout nebo se úmyslně zřítit do svého vlastního soukromého zapomnění. Atmosféra v ordinaci doktorky Marlowové se náhle zdála vážnější, všechny jsme se na chvíli ponořily do přemýšlení o svých osobních nebezpečích. Neznala jsem dosud příběhy Jade a Cat, ale přejížděla jsem pohledem z jedné tváře na druhou a v jejich očích jsem viděla stejný strach. Viděla jsem i účast v očích doktorky Marlowové a vzpomněla si, co mi babička říkala dnes ráno, když jsem vystupovala.

„Jsi příliš mladá, než aby se z tebe stal nějaký ztracený případ, slyšíš?“

Slyším, babičko, myslela jsem si. Slyším.

Všechny čekaly, až budu pokračovat. Nadechla jsem se a udělala to.

„Včera jsem ti pozorně naslouchala, Misty, když jsi začala mluvit o tom, jaké jsi měla pocity v souvislosti s přítelkyní tvého otce a s chozením do jeho bytu, když jsi věděla, že tam byla s ním, a jaké to pro tebe bylo,“ řekla jsem. „Ale ty sis alespoň mohla vybrat, jestli tam půjdeš nebo ne.

Bylo mi tenkrát asi patnáct. Jednou odpoledne, když jsme se s Rodneym vrátili ze školy, uviděli jsme v mámině pokoji kufry a několik krabic. Ona tam nebyla. Rodney se na mě podíval a já jsem si nejprve myslela, že by to mohl být táta. Možná se konečně vrátil.

Rodney si ho nemohl pamatovat, ale já samozřejmě ano. Mnohokrát jsem došla na toto místo a mluvila o tom, jak jsem se cítila s mým tátou, proto se domnívám, že bych o něm měla říct něco víc. Vyprávěla jsem vám, jak jsem vždy doufala, že by se mohl vrátit a že telefon zazvoní a na druhém konci bude on, připravený říct mámě, že je na cestě.

Všechny jsme tu mluvily o nenávisti, já možná víc než dosud kterákoliv z vás. Možná o ní Jade a Cat budou mluvit víc, až na ně přijde řada, ale moje babička se nemýlí, když říká, že nenávist je dvojsečný meč. Ano, bodnete ho do někoho, ale v tu samou chvíli ho bodáte i do sebe. Jednou v neděli jsem šla s babičkou do kostela a tohle tam říkal farář. Když kázal o vyhnání nenávisti ze srdce, dříve než zničí všechno dobré uvnitř nás, babička obrátila pohled ke mně.

Tátu jsem nenáviděla kvůli tomu, že od nás odešel, a právě to způsobilo, že jsem tolik chtěla, aby se vrátil. Když jsem byla malá a zažívali jsme lepší časy, vzpomínám si, jak mě nosil na ramenou. Vzpomínám si, jak jsem se držela jeho ruky, cítila pevný a silný stisk, a také si pamatuji, že dokud byl s námi, ničeho jsem se nebála.

Když jsme po tom, co nás opustil, šli někam s mámou a Rodneym, nemohla jsem si pomoci, ale stále jsem vedle nás cítila to prázdné místo. Někdy jsem zapomněla a myslela si, že táta jen na chvilku někam odešel. Za okamžik bude stát přímo vedle mě. Samozřejmě nestál, ale to mě neodradilo od letmých pohledů do strany a od myšlenek na něj.

Máma je houževnatá malá žena. Nemyslím, že by se s ní příliš mnoho lidí, včetně mužů, chtělo prát. Uměla být jako divoká kočka, takže to neznamenalo, že bych se nějak fyzicky obávala. Cítila jsem se prostě… jako by nás bylo méně, jestli to dává nějaký smysl,“ uzavřela jsem.

Misty vypadala, jako by mi porozuměla víc než zbylé dvě holky. Jade ode mě odvrátila pohled a Cat zírala na podlahu.

„Myslím tím, že by mi nepomohlo jen to, že by k nám přišel jiný muž. Necítila bych se kvůli tomu lépe nebo bezpečněji. Domnívám se, že to fungovalo opačně.

Ale přesně tohle ty krabice a kufry znamenaly: Aaron Marks se stěhoval k nám, aby žil s mámou. Už jsem ho v pokoji téměř cítila.

‚Čí to je?‘ chtěl vědět Rodney. ‚My se stěhujeme, Star? Zabalí nám máma taky věci?‘

‚Ne, Rodney. Nikam se nestěhujeme. Jsme tady jako přivázaní.‘

Asi po dvou hodinách se otevřely dveře. Dovnitř vešla máma s Aaronem, oba se smáli. Dělala jsem z brambor kaši k hamburgeru pro Rodneyho. Máma byla oblečená ve svých nedělních šatech a Aaron měl oblek a volně uvázanou kravatu. Nebyl tak vysoký jako můj táta, ale měl širší boky a rostlo mu břicho. Jeho hlava byla kulatější a vlasy řidší, takže měl mnohem vyšší čelo. Myslela jsem si, že i proto vypadaly jeho oči větší. Na nose měl bouli, protože ho měl několikrát zlomený. Když byl mladší, chtěl se stát profesionálním boxerem a skončil jako jeden z těch tréninkových partnerů, kteří běžně dostávají rány do hlavy. Myslím, že právě tomu se dal přičíst jeho otupělý, prostoduchý obličej a prázdný pohled.

Nikdy jsem Aarona neměla ráda. Také jsem nikdy nemohla pochopit, co na něm máma vidí, a když jsem jí to jednou řekla, jen se zasmála a prohodila: ‚Až někdy budeš s mužem, porozumíš, o co s ním jde především.‘

Nebyla jsem hloupá. Pochopila jsem, že měla na mysli sex.

Stála jsem tam, hleděla na ty dva, jak se široce a odporně zubí, běhal mi z toho mráz po zádech a srdce se mi svíralo úzkostí. Naklonila jsem se, přitáhla si Rodneyho blíž a on se chytil mé nohy.

‚Á, tady je, moje malá kuchařka,‘ zavolala máma. ‚Nebo naše malá kuchařka.‘

‚O čem to mluvíš, mami? Co to má znamenat?‘

Aaron se zasmál a došel ke skříňce pod dřezem, kde měla máma vodku, gin a bourbon. Vyndal bourbon a řekl, že je čas na další oslavu.

‚V tom máš úplnou pravdu,‘ zavolala máma.

Sledovala jsem, jak nalil každému půl sklenky bourbonu, svou pozvedl k přípitku a vypil ji. Rodney ještě úplně nechápal, co je to chlast, ale nenáviděl ten pach a chuť a věděl, že vždy když máma vypije něco takového, je obvykle nepříjemná a často odporná, a proto se přitisknul ke mně blíž.

‚Proč oslavujete, mami?‘ zeptala jsem se nakonec.

Ti dva se na sebe podívali a zasmáli se, jako kdybych se zeptala na tu nejhloupější věc na světě.

‚Mami?‘

‚Protože jsme se s Aaronem právě vzali,‘ řekla.

Pochopitelně jsem se ušklíbla a zakroutila hlavou.

‚Nemůžeš si vzít Aarona, mami. Vždyť už jsi vdaná,‘ řekla jsem jí.

Úsměv z její tváře okamžitě zmizel a praštila sklenkou na kuchyňskou linku tak prudce, že ji téměř rozbila.

‚Muže, který odsud jednoho dne prostě odešel a nikdy nezavolal,‘ řekla a ukazovala ke dveřím, ‚nikdy se nevrátil, nikdy neposlal dopis a ujel s jinou ženou, bych stále měla považovat za manžela? Ne, madam, to tedy opravdu ne.‘

‚Nemusíš přesto jít k soudu?‘ zeptala jsem se.

‚Soudy znamenají právníky a právníci jsou jen lumpové, kteří si na dveře připevnili firemní štítky,‘ řekla. ‚S Aaronem jsme to probrali a já oznámila, úředně oznámila, že to tak je,‘ dodala, pokrčila rameny a stála tak zpříma, jak jen to šlo, ‚že už nejsem dál vdaná za Kennyho Fishera. Ohlásila jsem to dnes odpoledne, pak jsme šli ke kazateli Longstreetovi dolů na South Central a on nás náležitě a správně oddal, s biblí a tím vším. Dostala jsem i prstýnek,‘ chlubila se a natáhla ruku. Nevypadalo to moc jako prstýnek, ale nic jsem neřekla.

‚Nemusel a jsi dostat povolení a takové ty věci?‘ zeptala jsem se.

‚Přestaň s těmi otázkami, Star. Prostě pozdrav svého nového otce,‘ přikázala.

Obrátila jsem se zpátky k bramborám.

‚Star, slyšíš mě? Budeš nového tátu respektovat, slyšíš?‘

‚On není můj táta,‘ řekla jsem.

‚Cože? Co jsi to řekla?‘

Chtěla se do mě pustit, ale Aaron ji zadržel.

‚Pusť to teď z hlavy, Aretho,‘ řekl. ‚Nechceme přece dnes v noci žádné nepříjemnosti, aby něco rušilo naši svatební noc. Naše líbánky,‘ dodal a ona se s ním přestala prát a usmála se.

‚Máš pravdu, Aarone.‘ Podívala se na mě a její oči přes kuchyň metaly blesky. ‚Promluvíme si o tom později. Jdeme s Aaronem ven na slavnostní večeři. Jen jsem se chtěla trošku osvěžit,‘ řekla a odešla do koupelny.

Pokračovala jsem v přípravě večeře pro Rodneyho a on se mě celou tu dobu držel. Bylo obtížné se vzpamatovat a neutápět se v tom všem, co se tak rychle přihodilo.

‚Ten chlapec vypadá jako slaboch, když se tě takhle drží,‘ řekl Aaron. Dostala jsem hroznou zlost. Cítila jsem, jak mi horko stoupá celým tělem až do obličeje.

Otočila jsem se, pronikavě na něj pohlédla, obdařila ho tím nejstudenějším pohledem, jakého jsem byla schopna, a řekla: ‚Vyroste a bude dobře dvakrát takový muž, než jste vy, tedy ne že by to bylo tak těžké.‘

Chvilku na mě zíral a já viděla, jak v jeho očích roste hněv, ale náhle ho potlačil, jako kdyby věděl, že kdyby to neudělal, mohl by se přestat ovládat. Zasmál se, ale byl to takový ten tichý, nejistý smích, smích, který měl zakrýt jeho vlastní rozpaky.

Nepřestala jsem ho probodávat pohledem a on na mě ukázal svým tlustým křivým ukazováčkem.

‚Tvoje máma měla pravdu. Jsi příliš drzá. Vypořádáme se s tím později,‘ řekl a odešel do ložnice vybalovat své věci a zabydlovat se.“

Odmlčela jsem se a pohlédla na ostatní dívky. V očích všech se zračilo porozumění pro to, jak to pro mě a mého malého bratra byla ponižující chvíle, přesto jsem to udělala.

„Jak to vypadalo, když se to stalo vám?“

Tvář doktorky Marlowové ožila zájmem a vzrušením, když ostatní pozorovala a vyčkávala.

„Rozhodovali o našich životech, jako bychom nebyly nic víc než ozdoby na vánočním stromečku,“ řekla Jade a oči jí potemněly, jak se na své myšlenky soustředila.

„Můj táta mi nikdy ani neřekl, že by se vídal s někým jiným, tím méně bral ohled na můj názor,“ pronesla Mi sty.

Cat neřekla nic, ale její oči naplňovala chladná hrůza, opět mě udivilo, jak neobvyklý byl její život a jaké útrapy zhlédla, útrapy tak strašné, že jí ukradly hlas a vymazaly z tváře úsměv.

„Dobrá, navzdory máminým i Aaronovým vyhrůžkám, už mi máma ten večer k tomu nic víc neřekla. Odešla s Aaronem na oslavu a vrátili se domů velmi pozdě. Když jsem druhý den ráno vstala, měli zavřené dveře. Snědli jsme s Rodneym snídani a odešli, aniž bychom je zahlédli, což mi vyhovovalo.

Aaron pravděpodobně pracoval pro obchodníka s ojetými auty, ale já si vždy myslela, že dělá ještě bokem něco jiného, něco nezákonného. Po tom, co se nastěhoval, telefonovalo mu mnoho lidí, v kteroukoliv noční hodinu, a on mluvil vždy příliš potichu, abych neslyšela, co říká.

Už od začátku jsem se nikdy necítila dobře, když byl v domě, a zvlášť nepříjemné bylo, když tam byl bez mámy. Většinou byl pryč s mámou v baru U Jednookého Billa, ale když ne, znervózňoval mě i bratra, a tak se Rodney prostě vzdálil z obývacího pokoje a zůstával v naší ložnici. Nebyl to velký byt, ne o mnoho větší než tahle ordinace, a měli jsme jen jednu koupelnu, o kterou jsme se museli všichni podělit.

Ale chci říct rovnou, že si ke mně nikdy nic nedovolil. Vím, že to je první věc, která většinou každého napadne, ale on to neudělal a měl své důvody, které mi jednou prozradil.“

„Ráda bych o tom slyšela,“ řekla Jade.

„Myslela jsem si to.“

„Co tím chceš naznačit?“ vyštěkla v odpověď.

Chvíli jsme upíraly pohledy jedna na druhou, pak se usmála a já se také začala smát a zakroutila hlavou. Oči Cat byly plné zmatku a ona se podívala na Misty.

„Možná si po tom, co se vypořádáte s námi, budete muset znovu promyslet používání slova blázen, doktorko Marlowová,“ řekla Misty.

Doktorka Marlowová se zasmála.

„Jediné místo, kde schvaluji jeho použití, je v písni Patsy Clineové,“ pronesla.

„Kdo je Patsy Clineová?“ zeptala se Misty a přejela pohledem ze mě na Jade.

„Je to zpěvačka country, nebo byla, ne?“ zeptala se Jade doktorky Marlovové.

„Ano.“

„Joj.“

„Je i jiná hudba než hip-hop nebo rock, děvčata.“

„Já vím, kdo to je,“ řekla Cat. „Můj otec poslouchal její hudbu, ale když odešel, matka vyhodila všechny jeho věci z domu, stejně jako to udělala matka Misty, až na to, že moje matka se zbavila dokonce i prostěradel, přikrývek a povlaků na polštář, které používal.“

Nikdo nepromluvil. Slyšely jsme kroky v hale, jak se zavírají dveře, a pak se ozval zvuk Sophiina vysavače.

„Tak uslyšíme něco víc o Aaronu Marksovi, nebo ne?“ zeptala se nedočkavě Jade.

„Není tak zajímavý, aby se o něm mluvilo,“ řekla jsem, „ale jo, řeknu vám víc o Aaronovi. Řeknu vám víc o tom všem.“

5

„Jednou brzy navečer, asi za dva měsíce, jsem dala Rodneymu večeři a pak se rozhodla, že se vykoupu. Měla jsem nasazená sluchátka a poslouchala hudbu z discmana, proto jsem neslyšela, že Aaron přišel domů. Vpadnul do bytu a za chvíli byl v koupelně.“

„Ty jsi nezamknula?“ zeptala se Jade.

„Někdy předtím se zámek rozbil a nikdo se neobtěžoval ho opravit,“ řekla jsem.

Chystala jsem se pokračovat. Když jsem ale pohlédla na Cat, všimla jsem si, jak zkroutila levou ruku tak silně, že jsem nechápala, jak je možné, že ji to nebolí. Pozorovala jsem ji a zjistila jsem, že se jí začaly třást nohy. Její kolena téměř narážela do sebe.

Zběžně jsem pohlédla na doktorku Marlowovou, která studovala Cat dokonce ještě pečlivěji než já. Předklonila se a vzala pravou ruku Cat do své, aby jí zabránila v kroucení levé. Catiny nohy se už tolik nechvěly.

„To je v pořádku, Cathy,“ téměř šeptala doktorka Marlowová. „Teď posloucháme Star.“

Cat k ní vzhlédla a zdálo se, že se do těch zoufalých očí opět navrací klid.

„Už je dobře?“ zeptala se doktorka Marlowová.

Cat přikývla. Doktorka Marlowová se usmála, pohladila ji a znovu se opřela.

„Promiňte,“ řekla. Stále jsem váhala. „Všechno je v pořádku, Star. Pokračuj.“

„Není to tak zlé, aby to někoho pobouřilo nebo tak něco,“ zamumlala jsem.

„My to posoudíme,“ řekla Jade. „Co považuješ ty za špatné a o čem si myslím já, že je špatné, vůbec nemusí být ta samá věc.“

„Dobrá, ale kdo říká, že máš pravdu?“

„Nikdo neříká, že mám pravdu. Jen to nemusí být to samé, to je všechno. Nemusíš mě pokaždé, když otevřu ústa, chytat za slovo,“ zaprotestovala.

„Dobře, ale neříkej, že mě budeš soudit. Nepotřebuju, abys mě soudila.“

„Nemyslela jsem to doslovně. Kdybys nebyla tak impulzivní…“

„Děvčata,“ napomenula nás doktorka Marlowová, než jsem mohla odpovědět. Rychle mi ukázala „ne“.

Opřela jsem se a o chvilku déle spočinula na Jade pohledem. Odvrátila se a přehodila nohu přes nohu.

„Viděla jsem, jak se dveře koupelny otevřely, a když dovnitř vešel Aaron, vykřikla jsem. Choval se, jako kdybych tam nebyla. Došel k umyvadlu, otevřel skříňku a nahmatal své žiletky a pěnu na holení. Cítila jsem se opravdu hrozně, ale podařilo se mi neztratit hlas.

‚Vypadni odsud!‘ zakřičela jsem a sundala si sluchátka. ‚Koupu se.‘

‚Jen se rychle oholím,‘ zamumlal a prohlížel si v zrcadle svou ošklivou tvář. ‚Musím jít za deset minut naproti matce. Dostali jsme lístky na exhibiční zápas v těžké váze, ale nesmíme přijít pozdě, protože bychom přišli o místa, a jsou to skvělá místa.‘

‚To je mi jedno. Já se koupu. Vypadni!‘ zaječela jsem teď a snažila se zakrýt, jak to jen šlo.

Podíval se dolů na mě.

‚Budu tu jen chviličku a ty mě nezajímáš, tak si nedělej starosti,‘ řekl. ‚Nedotýkám se panen,‘ chlubil se.“

„Cože?“ zeptala se Jade, která se opět probudila k životu a otočila se ke mně. „Říkal, že se nedotkne panen?“

„Přesně tohle řekl. Začal se holit a přitom mluvil, vyprávěl mi, že s pannami je příliš mnoho potíží a on dává přednost ženě, která byla zkrocená jako dobrý jezdecký kůň. Zasmál se svému vtipu.

Mezitím jsem se ve vodě samozřejmě téměř rozpustila, ale on se na mě nedíval. Byl více zaujat sám sebou. Dokončil holení a zase odběhl.

Srdce mi bušilo a zuřila jsem. Po tom, co si vzal oblek a kravatu, se spěšně vrátil, právě když jsem vylezla z vany. Měla jsem kolem sebe ovinutý ručník, ale dřív než jsem mohla protestovat, popadl hřeben, několikrát si pročesal vlasy, pak se otočil a zeptal se mě, měl tu drzost se mě zeptat, jak vypadá.

‚Jako blbec!‘ zaječela jsem na něj.

Stál tam, chvilku si hryzal ret, pak přikývl a odešel z bytu. Ještě ten večer jsem zámek spravila, ačkoliv kdyby se Aaron chtěl dostat dovnitř, nezadržel by ho.“

„Pověděla jsi matce, co se stalo?“ zeptala se Misty.

„Ne. Dostala se domů až velmi pozdě, a i kdybych vstala a říkala jí to, nebyla by schopná mě poslouchat nebo se o to starat.

Na co bych si stěžovala? Jen by ho obhajovala, že spěchal, a řekla by, že jsem se stejně schovala ve vaně nebo něco takového. Bránila by ho, bez ohledu na to, o co šlo. To jsem tušila od začátku.“

„Vždycky jsem si myslela, že většina matek by bránila své děti, bez ohledu na to, o co jde,“ zamumlala Misty.

Jade si odfrkla a Cathy zavrtěla hlavou.

„Bez ohledu na to, o co jde, ne,“ řekla Cathy hlasem jen o maličko silnějším než šepot.

„Máma nás nikdy nechtěla a také se s tím nikdy netajila,“ pokračovala jsem.

„Co dělala tvoje babička celou tu dobu, co jste žili s tím netvorem?“ zeptala se Jade a neskrývala svůj hněv.

„Kdybych jí řekla všechny tyhle ošklivé podrobnosti, neváhala by přijít a vzít Rodneyho i mě s sebou,“ řekla jsem, „ale já jí to dlouho povědět nemohla.“

„Proč ne?“ zeptala se Misty.

„Asi měsíc předtím, než se k nám Aaron nastěhoval, měla babička infarkt,“ řekla jsem. Slzy mi vhrkly do očí, jen jsem se o tom zmínila. „Dozvěděla jsem se to až dva dny poté, co se to stalo. Máma si to nechala pro sebe. Pravděpodobně věděla, že bych ihned chtěla jet do nemocnice, a nehodlala se o tom se mnou dohadovat. Ten večer, kdy babičku odvezli do nemocnice, dokonce odešla do práce. To jsem také zjistila později.

Jedna babiččina přítelkyně, Mary Wigginsová, ji naštěstí přišla navštívit jen pár minut po tom, co babička ztratila dech a sesunula se na podlahu před pohovkou v obývacím pokoji. Tak ji našla Mary, jak si tiskne ruku na hrudník, má zavřené oči a lapá po dechu.

Naštěstí rychle pochopila situaci, okamžitě zavolala záchranku a snažila se udržet babičku v klidu. Babička byla klidná, třebaže bojovala o každý doušek vzduchu. Nikdy jsem neviděla nikoho tak klidného tváří v tvář možné smrti jako babičku. Ona se drží té víry v posmrtný život.“

„A co ty?“ zeptala se Misty. Dívala se na mě, jako kdyby pro ni má odpověď skutečně měla nějaký význam.

„Vždycky jsem si myslela, že pokud to bude dobré později, proč by to nemohlo být dobré už teď? Nikdo se o mě nestará v tomhle světě, proč bych měla předpokládat, že v tom příštím se někdo starat bude?“ řekla jsem jí. Pomalu přikývla a přemýšlela. „Pravděpodobně se stejně většinou budeme muset o sebe postarat samy,“ dodala jsem.

„Moje matka říká, že celý život je jen zkouška,“ namítla Cathy.

„Ano, dobře, měla bych si co nejdřív napsat tahák a pak tou zkouškou projít,“ řekla jsem.

Jade se zasmála a tvář Misty se stáhla do lehkého úsměvu, jako by byla napůl duchem nepřítomna.

„V každém případě jsem se o babičce dozvěděla, když mámě volali z nemocnice, zatímco byla v práci. Babička potřebovala ze svého bytu nějaké věci, a tak poprosila sestřičku, aby zavolala mámě. Cítila jsem se opravdu hloupě, že nevím, že je v nemocnici, hloupě a naštvaně.

Hned jak jsem zavěsila, prohledávala jsem zásuvky prádelníku v mámině ložnici, dokud jsem nenašla, kde schovává peníze. Byl čas k večeři, ale popadla jsem Rodneyho za ruku a táhla ho s sebou k čekajícímu taxíku, který nás odvezl do nemocnice. Když jsme se tam dostali, koupila jsem mu čokoládovou tyčinku, aby měl alespoň něco k jídlu, zatímco jsem šla nahoru, na oddělení, kterému říkali JIP, a zeptala se na paní Pattonovou. Myslela jsem, že mě nebudou chtít pustit dovnitř, ale když sestřička uslyšela, že jsem vnučka, pustila mě. Řekla mi: ‚Už bylo načase, aby ji někdo přišel navštívit.‘

Rozplakala jsem se a řekla jí, že jsem se teprve teď dozvěděla, že babička je tady. Moje matka mi to nesdělila. Káravý pohled sestry změknul a vzala mě k jejímu lůžku. Řekla mi, že babičce se vede dobře, lékaři soudí, že srdeční sval nemá příliš poškozený, ale mohla by občas trpět něčím, čemu říkali anginální bolest. Povídala, že se to dá vyléčit. Domnívám se, že byla ráda, že může konečně někomu říct o jejím stavu, někomu, koho to zajímalo, a kdo naslouchal.

Babička byla překvapená, ale šťastná, že mě vidí. Pověděla jsem jí, že mi máma nic neřekla, a ona jen semknula rty a pokývala hlavou.

‚To je v pořádku. Pravděpodobně nechtěla, aby sis dělala starosti,‘ řekla mi babička.

Mohla by omlouvat Jidáše,“ řekla jsem.

„Koho?“ zeptala se Misty.

„Jidáše. Toho, který zradil Ježíše.“

„Aha.“

„Ty jsi asi nikdy nechodila do nedělní školy, že?“

„To sotva,“ řekla a smála se. „Jediné modlitby, které jsem kdy doma slyšela, byly: ‚Bože, nedopusť, aby to byl šedivý vlas.‘“

Jade se hlasitě rozesmála a Cat se rozšířily oči a radostně se zasmála.

„Zkrátka a dobře, zůstala jsem s ní tak dlouho, jak jen jsem mohla, pak jsem vzala Rodneyho do nemocniční kavárny a koupila jsem za ty peníze, které jsem našla v mámině prádelníku, jemu i sobě nějaké sendviče. Pak jsem jí udělala to, co udělala ona mně.“

„To bylo co?“ zeptala se rychle Jade.

„Nic jsem jí neřekla. Vzala jsem si taxík, dojela domů, pak jsme s Rodneym dělali úkoly, chvíli se dívali na televizi a šli spát. Slyšela jsem, jak v noci přišla, ale nešla jsem jí to říct. Ráno, když jsme s Rodneym vstávali, ještě spala. Udělala jsem snídani, a když jsme oba byli připravení jít do školy, odešli jsme, aniž bych jí něco o mé návštěvě v nemocnici řekla.

Když jsme se vrátili ze školy, byla doma, ale ani pak jsem se o tom nezmínila. Řekla bych, že do nemocnice ani nezavolala, protože babička by jí o mé návštěvě určitě něco řekla.

Máma to zjistila až příští den, když se konečně byla za babičkou podívat. Věděla jsem, že byla převezena z JIP do běžného pokoje na pár dní na pozorování. Přišla jsem s Rodneym domů a máma byla téměř tak zmatená, jako já rozčilená. Jako kdyby nechápala, co se stalo. Řekla mi to, nebo ne? Viděla jsem v jejích očích nejistotu.

‚Proč jsi mi neřekla, že jsi byla za babičkou v nemocnici?‘ požadovala vysvětlení. ‚Udělala jsi ze mě hlupáka.‘

‚Nemusela jsem ho z tebe dělat. Zvládla jsi to sama,‘ řekla jsem jí a ona mi dala facku.

‚Takhle se mnou mluvit nebudeš!‘ zakřičela.

‚Proč jsi mi neřekla o babičce?‘ ptala jsem se naříkavě přes slzy. ‚Sestřičky si myslely, že se o ni nikdo nezajímá. Ani jsi nezavolala, aby ses zeptala, jak se jí vede.‘

‚To sakra není jejich starost. Všichni strkají nos do mého života. Neřekla jsem ti to, protože jsem věděla, že bys odjela, vyváděla a všechno ještě zhoršovala.‘

Odmlčela se a chvilku přemýšlela.

‚Jak ses dostala tam a zpátky?‘ zeptala se. ‚Kdes vzala peníze na taxík?‘

Neodpověděla jsem a ona těžkým krokem došla do svého pokoje a prohledala prádelník.

‚Tys mi je ukradla!‘ zaječela. ‚Ty jsi šla a vzala moje peníze na horší časy.‘

‚Ty tam nebyly na horší časy, mami,‘ řekla jsem. ‚Těžké časy tu už nějakou dobu jsou a ty ses jich nedotkla, dokud sis nechtěla koupit vodku nebo whisky,‘ vyštěkla jsem na ni.

Civěla na mě, vztyčila prst a pak se podívala na Rodneyho, který na ni upřeně koukal a jehož oči byly naplněny strachem. To ji zastavilo a udělala jen to, že zavrtěla hlavou.

‚Vy dvě děti jste pro mě jen trestem. Jsem potrestána za to, že jsem vás měla.‘

‚A co bychom měli říkat my, mami? Nepijeme a nepereme se v baru U Jednookého Billa. Já si netahám domů muže do postele,‘ řekla jsem a po tvářích mi proudem tekly slzy. ‚Podívej se, jak jsme potrestáni my.‘

‚Jste obyčejní prohnaní lotři,‘ řekla a pomalu pokývala hlavou. ‚Dobrá, nemějte se mnou soucit, se ženou s dětmi, kterou všichni opustili. Jen doufám, že se jednoho dne nestane něco podobného vám. Pak budete litovat toho, co jste mi řekli,‘ vzlykala. ‚Dělám, co můžu, abych vyšla s tím málem, co mám.‘

Posadila se a plakala. Rodney, který se roztřásl a také se rozplakal, šel k ní, ona rozevřela náruč, pevně ho objala, plakala přes něj a snažila se, abych se já cítila jako ta špatná. Nakonec jsem řekla, že se omlouvám, a ona štkala, jak by si přála, aby pro svou starou, nemocnou matku mohla udělat více, ale je právě teď přetížená a já bych to měla chápat.

Nic jsem na to neřekla. Za necelý týden pustili babičku z nemocnice domů. Jeli jsme ji navštívit a zdála se být v pořádku. Většinu času si máma stěžovala na svoje vlastní problémy, takže babička neměla možnost povídat o svých, i kdyby chtěla, což ale není v její povaze.

Dávala jsem na ni pozor, jak jen jsem mohla, kdykoliv byla příležitost, sedla jsem na autobus a jela za ní. A pak, jak už jsem vám říkala, se k nám nastěhoval Aaron a naše životy načas téměř převrátil vzhůru nohama.

Předtím než odešel táta, dělala máma pro mě a Rodneyho alespoň něco málo. Byly doby, kdy vařila nebo chodila nakupovat, co jsme potřebovali. Někdy, když byla opilá, dostala sentimentální náladu, plakala, objímala Rodneyho a chovala se, jako kdyby nás litovala. To byly jediné chvíle, kdy mu dávala najevo nějakou opravdovou náklonnost.

Já se víceméně vždy starala sama o sebe, ale máma alespoň trochu pečovala o Rodneyho.

Když ale poznala Aarona, chovala se stále víc a víc jako žena bez závazků. Všechno, co musela udělat pro nás, byla námaha. Ona ale chtěla mít volno kvůli flámům a každé ráno dlouho vyspávat.

Tak to bylo a já se o to nestarala. Jak už jsem říkala, neměla jsem žádný vlastní společenský život.

Nikdy jsem nebyla na školním večírku a jen zřídka šla do kina. Když jsem šla, musela jsem vzít Rodneyho s sebou, protože máma nikdy nebyla doma, aby na něj večer dohlédla, obzvlášť o víkendu.

Občas se v jejím mdlém rozumu ozvalo svědomí, ale když se to stalo, stěžovala si, jak jí uteklo mládí kvůli muži, se kterým otěhotněla a měla pak mě. Když tam táta byl, snažila se, aby se kvůli tomu cítil provinile. On říkával: ‚Z toho, jak to povídáš, Aretho, by si lidé mohli myslet, že jsem tě znásilnil.‘

A s tím ona počítala. ‚Tak to bylo. Nesvázal jsi mě, ale oklamal, Kenny Fishere. Oslnil jsi mě a já neměla dost rozumu, abych tě zastavila.‘

Jen se tomu smál. Díval se na mě a smál se jí. Včera jsi, Misty, mluvila o tom, jak si přes tebe tvoji rodiče stěžovali jeden na druhého. To dělali moji také, jen jsem byla příliš malá, abych většině z toho rozuměla. Když se táta smál, otočil se na mě a mluvil o mámě, pak se na mě otočila ona a udělala to samé. Já se dívala z jednoho na druhého a nevěděla, jestli se mám usmívat, chechtat se anebo propuknout v pláč. Ano, stejně jako ty bych si nejraději zacpala uši.

I když jsem to dělat nemusela. Přestala jsem je poslouchat, i když na mě křičeli. Nevnímala jsem je. Vím to, protože náhle jsem zamrkala a zjistila, že oba odešli. Táta odešel z domu a máma byla v ložnici, něco si tam mumlala a dívala se do zrcadla.

Tenkrát jsem ještě neměla svůj kouzelný koberec, ale domnívám se, že i tak jsem byla duchem pryč.“

Natáhla jsem se pro sklenku s vodou a napila se. Jak odlišné teď byly jejich tváře. Jade už se na mě nedívala tak povýšeně. Misty ztratila ten roztomilý úsměv a Cat, která se většinu času dívala všude okolo, teď na mě upřeně hleděla, oči plné sympatií a porozumění.

„Jednoho dne začali Aaron a máma mluvit o dovolené, kterou chtěli společně strávit. Plánovali cestu na sever do San Franciska, kde měl pravděpodobně Aaron známé, kteří mu něco dlužili. Zamýšleli nechat nás doma s babičkou. Nezlobila jsem se. Ve skutečnosti jsem se na to těšila.

Když jsem však o pár dní později šla vzbudit Rodneyho, téměř hořel. Byl tak horký, že moje prsty skoro samy odskočily od jeho tváří. Vlastně jsem ho nemohla vzbudit. Sténal a jeho oči měly skelný pohled, nedokázala jsem si představit, že by něco viděl.

Křičela jsem na mámu, která si okamžitě začala stěžovat, že ji budím, dokud jsem ji nedostala do našeho pokoje a nesáhla si na něj sama. Vypadala opravdu vyděšeně, a to mi k mým obavám ještě přidalo.

‚Raději ho odvezeme do nemocnice na pohotovost,‘ řekla a odešla vzbudit Aarona. Oba vypadali, jako by sami měli horečku. Aaron musel téměř násilím držet víčka otevřená. Zabalil Rodneyho do přikrývky a máma ho odnesla do Aaronova auta.

Už jsem během svého života, kromě té příhody s Rodneym, když potřeboval zašít hlavu, byla na pohotovosti několikrát. Vždy tam byl zástup lidí, jeden vypadal nemocněji než druhý. Všichni v čekárně kašlali, kýchali, sténali a vypadali, jako kdyby byli těsně před smrtí, takže i když na tom byl Rodney tak špatně, nemohli jsme mu zajistit okamžité ošetření. Seděli jsme tam téměř dvě hodiny.

Aaron na židli usnul a máma dostala jednu ze svých hrubých nálad a byla tak protivná, že proti sobě poštvala sestřičky.

Myslela jsem si, že ten, kdo to odnese, bude Rodney Teď rozhodně nebudou spěchat, aby nám pomohli. Snažila jsem se jí to říct. Babička vždycky říká, že člověk dosáhne víc medem než octem, ale máma byla prostě tak naštvaná, že něco zasáhlo do jejího života, že si vylévala zlost, na kom jen mohla.

Nakonec nás zavolali dovnitř a lékař začal Rodneyho prohlížet. Museli udělat nějaké testy a my jsme tam byli dalších téměř pět hodin, než lékař vyšel ven za mámou a řekl, že Rodneyho mícha byla napadena infekcí. ‚Myslím si, že jsme to zachytili včas a s pomocí antibiotik zabráníme nějakým opravdu vážným situacím, ale prozatím je ten malý chlapec dost nemocný,‘ řekl.

‚Dobře, tak proč jste nás, k čertu, nechali čekat venku tak dlouho? Věděla jsem, že je ten chlapec nemocný. Prostě věděla. Mámy takové věci poznají,‘ vytýkala mu.

‚Tady je mnoho nemocných lidí, paní Fisherová,‘ řekl lékař klidně. ‚Děláme, co můžeme.‘

To pro ni samozřejmě nebylo dost. Jen se opakovala. Nakonec nás opustil, aby přijal Rodneyho do ošetřování. Řekl, že Rodney tam bude týden, což vyvolalo další proud jejích stížností. Teď byla její dovolená v troskách.

Měla bych vám říct, že jednou za čas byla máma v dobré náladě. Když si začala s Aaronem, zdálo se, že se více usmívá, a zpívala po celém domě, jak to dělávala, když jsem byla malá holka. Asi bych to zakončila tím, že vztah s Aaronem byl pro ni dobrý, a tím i pro mě a Rodneyho.

Ale to, že Rodney onemocněl, právě když se chystala na svou první ‚opravdovou dovolenou‘, jak tomu říkala, vrátilo čas zpět a byla horší a protivnější než kdy předtím. U Jednookého Bil la už řekla, že si bere volno, takže byla většinou doma a nedělala nic, jen pila a stěžovala si.

Byla jsem v nemocnici navštívit Rodneyho častěji než ona, protože dva dny v týdnu se opila až do bezvědomí.

Zdálo se, že Rodneyho nemoc zpečetila v její mysli rozhodnutí vrátit se do práce. Přidalo se k tomu oznámení o soudním vystěhování, které jsme obdrželi.“

„Ona neplatila nájem?“ zeptala se Jade. „Ale vždyť pracovala, ne?“

„To ano, ale já toho o našich účtech mnoho nevěděla. Pamatovala jsem si, že nám dvakrát odpojili telefon a jednou jsme byli bez elektřiny, protože neplatila účty, ale ona to nakonec nějak zařídila a všechno bylo zase v pořádku.

Asi tři dny po tom, co Rodneyho pustili z nemocnice domů, u nás někdo zaklepal. Otevřela jsem a zjistila, že je to muž v obleku, který se ptal po matce. Řekla jsem mu, že je v práci, a on se zlomyslně usmíval: ‚Když pracuje, proč neplatí nájem?‘

Nevěděla jsem, co mu na to říct. Podal mi obálku a řekl, že bych měla zajistit, aby ji dostala. Když odešel, otevřela jsem ji a přečetla si upozornění, že pokud nezaplatíme všechen dlužný nájem, budeme do třiceti dnů soudně vystěhováni. V srdci jsem věděla, že se to nesmí stát, ale netušila jsem, jaké řešení se mámě v hlavě vylíhlo.

Když přišla domů, dala jsem jí upozornění. Přečetla si ho, pak ho roztrhala a hodila k odpadkům.“

‚Co s tím budeme dělat, mami?‘ zeptala jsem se jí.

‚Nic. Nelam si s tím hlavu,‘ řekla. Víc už o tom nechtěla mluvit.

Koncem týdne oznámila, že ona a Aaron přesunuli svou ‚opravdovou dovolenou‘ a opět se dohodla s babičkou.

‚Ale jak budeme chodit do školy?‘ zeptala jsem se jí. ‚Babička bydlí příliš daleko od našich škol.‘

‚Můžeš ve škole něco zameškat, kvůli tomu, abych měla volno,‘ odsekla mi.

‚Ve škole se jim to nebude moc líbit,‘ varovala jsem ji, ale dělala si s tím starosti asi jako s oznámením o našem soudním vystěhování.

Stejně jsem byla příliš unavená, než abych se starala o školu. Ve většině předmětů jsem si vedla špatně a z matematiky jsem propadala. Školní poradkyně si mě k sobě zavolala tenhle měsíc nejméně dvakrát, ale pak se zdálo, že to se mnou vzdala. V naší škole bylo mnoho dětí, které měly problémy. Začas si mě nikdo ani nevšimnul. Vsadila bych se, že dokonce ani nezjistili, že jsem pryč.

Máma mi řekla, abych zabalila většinu Rodneyho i svých věcí a pak nás s Aaronem dovezli do babiččina bytu. Je to menší byt, než byl ten náš, ale je v přízemí a babička má u něj ještě kousek zahrádky. Dál jsem s Rodneym sdílela ložnici, která byla ve skutečnosti babiččiným pokojem na šití a v něm byla rozkládací postel. Aaron vmáčkl Rodneyho dětskou postel do auta do kufru, takže jsme měli alespoň to.

Než máma odešla, sehrála svoje velké vystoupení, když mě a Rodneyho napomínala, abychom se chovali slušně, zatímco bude pryč. ‚Jste tu, abyste babičce pomáhali,‘ řekla to tak, že to vypadalo jako hlavní důvod, proč nás přivezla.

‚Zavoláme ti zítra, mami,‘ řekla babičce a pak odešli. Letmo Rodneyho políbila na tvář, ale na mě se podívala, jako kdybych byla mnoho mil odsud. Něco v jejích očích způsobilo, že jsem se uvnitř zachvěla úzkostí. Srdce mi poskočilo a v žaludku jsem měla pocit, jako by byl plný horkých slz.

Někdy jsem se na mámu dívala, když o tom nevěděla, a tehdy jsem mohla zachytit náznak té ženy, kterou jsem si pamatovala z dob, kdy jsem byla mnohem mladší. Jako kdyby její nynější tvář byla jen maskou a teprve pod ní byla tvář mámy, kterou jsem znala a kdysi milovala jako mámu, která by měla být milována. Vždycky zamrkala a její rty se stáhly do malého jemného úsměvu. Zahřálo mě to u srdce a cítila jsem se bezpečně, i když jen na malou chvilku.

Uviděla jsem, jak’se ta tvář na okamžik objevila, když máma stála u vchodu a ohlédla se na mě. Chtěla jsem se k ní rozběhnout, obejmout ji a zažít jedno její láskyplné objetí, ale najednou to bylo pryč a vrátila se neprostupná maska.

‚O všechny se postarej,‘ nařídila.

‚To dělám vždycky,‘ zamumlala jsem, což neměla ráda. Otočila se k Aaronovi a rychle odešli.

Máma druhý den nezavolala a nezavolala ani další dny. Pak jednou, právě když jsme dojedli večeři, zazvonil telefon a konečně to byla ona.

Viděla jsem, že babička víc poslouchala, než mluvila, a nespouštěla mě a Rodneyho z očí.

‚Ne,‘ řekla. ‚Opravdu? O tom jsi mi neřekla, Aretho. Samozřejmě to udělám,‘ dodala.

Čekala jsem poblíž, zvědavá, jestli máma bude chtít mluvit se mnou nebo s Rodneym, ale nechtěla. Babička se nakonec rozloučila a zavěsila.

‚Co je špatně tentokrát, babi?‘ zeptala jsem se.

‚Tvoje máma říkala, že jste byli všichni soudně vystěhováni z bytu. Věděla jsi o tom?‘

‚Ano. Byla jsem doma, když ten muž přinesl oznámení,‘ řekla jsem, ‚a ona povídala, že si s tím nemám dělat starosti.‘

‚Tak, přišli jste o domov,‘ řekla babička.

Rodney to nechápal, ale věděl, že je to špatné, tak prostě začal plakat, šla jsem k němu a objala ho.

‚Co s tím bude dělat, babi?‘ zeptala jsem se.

‚Říkala, že s Aaronem zkusí zařídit domov pro vás všechny v San Francisku. Nějací přátelé slíbili Aaronovi novou práci a ona si také hledá práci. Jakmile se v novém místě usadí, pošlou pro vás,‘ dodala babička.

Možná tomu dokonce i věřila, když mi to tenkrát říkala, ale po několika dnech, kdy se máma neozvala, jsem viděla, jak její víra mizí. Máma zavolala znovu následující týden se stejným příběhem. Když celý další týden nezavolala, rozhodla babička, že bychom se měli zapsat do nejbližších škol a dohlédla na to.

Ubíhal týden za týdnem. Máma občas zavolala s různými historkami. Pak zavolala a řekla, že přemýšleli s Aaronem, že zkusí štěstí na východním pobřeží. Aaron měl strýce, který vlastnil nějakou večerku ve Wilmingtonu v Delaware a potřeboval pomoc. Pravděpodobně řekl, že tam bude dost práce i pro mámu.

Babička jí nevěřila, ale dívala se na mě a Rodneyho a domnívám se, že si myslela, že je to to nejlepší, co se mohlo stát. Když zavěsila tentokrát, mluvily jsme spolu o tom a ona řekla: ‚Dobrá, myslím, že budu muset zůstat na tomhle světě o trochu déle, než jsem čekala.‘

‚Myslím si, že je to dobře, babi,‘ řekla jsem jí.

„Tak jsem se stala tím, čemu včera Misty říkala SSR, sirotkem s rodiči.

Dobře že jsem se jich obou zbavila.“

Odmlčela jsem se, podívala se na strop a pak na doktorku Marlowovou. Viděla jsem, jak čeká, že to ostatním řeknu, tak jsem sebrala odvahu a udělala to.

„Moje potíže teprve začaly,“ připustila jsem.

6

„Jak už jsem řekla, babička chtěla, abychom se zapsali do nových škol, a my to učinili. Nemohla jsem si pomoci, ale byla jsem ze všech těch změn v našich životech rozrušená. Rodney na tom byl ještě hůř, ale místo aby byl zticha, tak jak to často dělával táta, začal zlobit, úmyslně rozbíjel věci ve třídě, pral se a odmlouval novým učitelům. Kvůli tomu, co udělal, musela babička první měsíc jít dvakrát do školy. Vyrůstal v domě s matkou, která když byla rozzlobená, házela věcmi a nerozpakovala se před ním mluvit sprostě, většinou díky tomu, že pila a neuvědomovala si, co říká, proto se domnívám, že neměl dobrý vzor, jak byste asi řekly.

Přesto jsem se na něj zkoušela rozzlobit a vynadat mu kvůli věcem, které dělal, ale když se na mě podíval těma zbloudilýma, smutnýma očima, přestala jsem křičet a jen ho objala. Konečně jsem mu trochu domluvila, když jsem řekla, že se obávám víc o babiččino zdraví než o nás.

‚Nezapomínej, už měla jeden infarkt. Mohla by mít další, a kde pak budeme? V nějakém ústavu, tam nás dají,‘ řekla jsem mu.

Zdálo se, že to pochopil, uklidnil se natolik, že se nedostával do problémů, ale v učení se nijak nezlepšil.

Ani já ne. Myslím, že mě pronásledovaly špatné návyky. Nechápala jsem, že studuji pro sebe, a když se mě školní poradce zeptal, jestli mám nějakou představu, čím bych chtěla být nebo co dělat, jen jsem zavrtěla hlavou a dívala se oknem ven. Budoucnost byla tak chmurná, jak jen mohla být. Udivilo mě, jak se někdo může podívat léta a léta dopředu a vidět, co by chtěl dělat. Já se starala, co bude zítra.

Rychle jsem získala nové přátele. Každý byl na novou studentku zvědavý, na všechno se vyptávali a mnoho dětí bylo v situacích podobných té mojí. Věděla jsem, že jsem zdaleka nebyla jediná, kdo žil s babičkou nebo s babičkou a dědou. Jedna z dívek, Tina Carterová, měla na mé předešlé škole sestřenici, která se se mnou přátelila, takže jsme se s Tinou spřátelily také a ona mi řekla mnoho věcí o ostatních dětech, obzvláště kterým chlapcům se mám vyhnout kvůli jejich záznamům o spáchaných zločinech nebo kvůli gangům, jejichž byli členy.

Jeden chlapec, před kterým mě varovala, Steve Gilmore, mě přesto zajímal a přitahoval. Tina říkala, že je divný. Rád byl sám. Neměl ve škole žádné skutečné přátele a nikdo o něm moc nevěděl, ani ho neviděl o víkendech v obvyklých putykách. Jediný, s kým, jak se zdálo, ve škole trávil čas, byl běloch, Matthew Langer, který měl nějaké vážné poruchy učení, a proto byl o dvě třídy pozadu. To, že raději trávil čas rozmluvami s Matthewem než s kýmkoliv jiným, ho pro mě dělalo ještě zajímavějším. Byl to takový druh porozumění, čímž ho Steve i chránil.

Steve nebyl velký, ani nevypadal nějak silný. Měřil jen těsně pod sto sedmdesát pět centimetrů a vážil okolo sedmdesáti kil, ale měl v očích divokost, která způsobovala, že mu ostatní chlapci raději šli z cesty. Domnívám se, že to bylo kvůli tomu, jak se na ostatní díval. Lidé říkali, že se dívá, jako kdyby je propaloval. Někdo mu dal přezdívku ‚Laserové oči‘ a sedělo to na něj, ale nikdo se to před ním neodvážil říct.

Kolovaly o něm různé příběhy, které jsou téměř mytické.“

„Jako třeba co?“ zeptala se Jade.

„Prý když mu bylo teprve devět let, ve rvačce někoho zabil, ukradl auto a způsobil nehodu, jejímž následkem byla smrt mladé ženy a takové řeči.

Já o něm můžu říct, že ve škole neměl žádné potíže. Byl dobrým studentem, byl tichý, a když s ním mluvili učitelé, nechoval se k nim nezdvořile. Chodila jsem s ním na hodiny občanské nauky. Občas jsem letmo pohlédla jeho směrem. Seděl právě o dvě lavice za mnou, ale nikdy nevypadal, že by se na mě díval nebo o mě projevoval sebemenší zájem.

Začala jsem na sebe víc dbát, upravovala jsem si vlasy, zvýrazňovala si rtěnkou rty a používala lak na nehty. Babička mi také sehnala hezčí šaty. Dělala občas nějaké krejčovské práce pro jeden velkoobchod a ředitel jí dával velké slevy.

Babička mi říkala, že jsem hezká. Domnívala jsem se, že to říká jen proto, že je moje babička, ale Tina mi pověděla, že se se svými kamarádkami shodly, že jsem teď jedna z nejkrásnějších dívek ve škole. Když tomu tak bylo, divila jsem se, proč mi Steve Gilmore nikdy nevěnoval jediný pohled, nemluvě o tom, že by si mě nějak všimnul. Ostatních chlapců, kteří se o mě zajímali, jsem si nevšímala.

Někdy jsem ve třídě dostala příležitost mluvit o nějakém svém názoru, takže jsem se mohla na Steva dívat, aniž by to bylo příliš nápadné. Myslím, že další věc, která mě na něm přitahovala, byl pohled, který občas měl v očích a naznačoval, že Steve má rány na těch samých místech jako já. Vypadal také duchem nepřítomen.

Podle toho, jak se na mě všechny díváte, je asi těžké pochopit, co tím myslím. Někdy jsem letmo zahlédla svůj odraz v zrcadle a zarazila se, protože jsem měla v očích takový hluboký temný stín, který způsoboval, že vypadaly jako malé tunely ubíhající nazpět až do mých nejbolestnějších vzpomínek z dětství. Myslím, že tomu říkáte ‚retrospektiva‘, je to tak, doktorko Marlowová?“

Přikývla.

„Začala jsem o sobě přemýšlet, jako kdyby mi bylo pět nebo šest, a divila jsem se, kdo se to na mě dívá ze zrcadla. Pak jako kdybych se v čase propadla nazpět. Všechny zážitky vás s tou těžkou sklíčeností opustí, jako kdyby vám na ramena padla přikrývka nasáklá vodou.“

Všechny mě sledovaly, nikdo nemluvil.

„Asi nedělám dobře, když to vysvětluju,“ dodala jsem.

„Ale ano, děláš,“ řekla rychle Jade.

Usmála jsem se na ni a přikývla.

„V každém případě, když jsem se jednou v takové chvíli podívala na Steva, pomalu se otočil a na chvilku na mě spočinul pohledem. Jako kdyby mě velmi důvěrně pozdravil a poznal, že jsme ze stejné planety, Planety bolesti.“

Misty vypadala fascinovaně, ale rty se jí pomalu stáhly do lehkého úsměvu.

„Já tam žiju také,“ zašeptala.

Přikývla jsem jí, povzbuzená tím, kolik podobných poznámek jsme všechny slyšely.

„V ten zvláštní okamžik, kdy jsem se podívala na Steva, se něco stalo,“ pokračovala jsem. „Bylo to, jako kdyby otevřel oči nebo se mu navrátilo vědomí a konečně si mě všimnul. Když to pominulo, nebyl ani tak tajuplný jako spíš velmi plachý. Trvalo to další dva dny, než mi něco řekl. Byla jsem na cestě ze školy domů, chtěla jsem se ještě zastavit u Rodneyho školy a vyzvednout ho, když tu se za mnou objevil Steve a předcházel mě, ale na jedinou vteřinu se zarazil, aby mi řekl ‚Ahoj‘. Než jsem stačila odpovědět, šel dál ještě rychleji. Za několik vteřin zmizel za rohem, ale jako výzva pro moje srdce to stačilo a já o něm přemýšlela celou noc.

Další den jsem se osmělila, a když jsem ho viděla na chodbě, právě před občanskou naukou, šla jsem s ním a zeptala se ho, jestli udělal domácí úkol. Měli jsme popsat čtyři příčiny první světové války.

Na vteřinu mě obdařil pohledem ‚laserových očí‘, jako kdyby mým úmyslům nedůvěřoval. Než se uvolnil, tyhle pozoruhodné oči se do mě bezmála vpily a umlčely mě.

‚Přišel jsem jen na tři,‘ odpověděl.

‚Já také napsala jen tři příčiny,‘ řekla jsem.

Sdělili jsme si je navzájem a společně jsme přišli na pět, které se daly použít. Když jsem si sedla do lavice, rychle jsem to všechno načmárala, každou chvilku jsem se po něm ohlížela a viděla, že dělá to samé. Usmál se na mě a já se cítila, jako kdyby mě políbil.“

„To s tebou udělal pouhý úsměv?“ zeptala se Cat. Byla tak tichá a nehybná, že jsem na chvíli zapomněla na její přítomnost. Jako obvykle přejížděla pohledem zleva doprava, trošku vyděšená kvůli tomu, že se projevila tak rychle.

„Měl opravdu pěkný úsměv. Celá jeho tvář jako kdyby se změnila, rozjasnila se a vypadala více než přátelsky. Jeho oči se smály, plné jiskrných ohýnků. Byl…“

„Sexy?“ navrhla Misty.

„Ne, ne tak úplně. Bylo v tom plno porozumění. To je ono. Cítila jsem, že mluvíme a myslíme podobně. Babička má pro to výraz ‚ptáci z jednoho hnízda‘. Často sledovala lidi na ulici a říkala: ‚Ti dva jsou ptáci z jednoho hnízda.‘ Lidé si dělají ze starších osob legraci kvůli jejich směšným průpovídkám a takovým věcem, ale některé pocházejí ze studnice moudrosti a mají hodně do sebe. Alespoň podle mně,“ dodala jsem.

„A dál?“ zeptala se netrpělivě Jade. „Co se stalo po tom úžasném úsměvu?“

„Můžeš se tomu všemu smát, jak chceš,“ řekla jsem, „ale někdy lidé povědí víc jedním pohledem než tisícem slov.“

„Nedělám si legraci. Prostě jen chci vědět, co se stalo dál,“ naléhala. Vydechla a pohodila hlavou mým směrem. Pohlédla jsem na doktorku Marlowovou, která se jen klidně dívala a čekala, až jednu z nás přejde hněv.

„Po hodině jsme si se Stevem konečně popovídali,“ mluvila jsem napjatým hlasem, dokud jsem nezačala vzpomínat. „Pokračovalo to do oběda a já si sedla k němu a Matthewovi, který kvůli tomu vypadal opravdu rozrušeně a téměř nic nesnědl.“

„Žárlil na čas, který jsi trávila s jeho jediným přítelem, ne?“ zeptala se Misty.

„Asi ano. Zkoušela jsem na něj být milá, ale vypadal naštvaně, ať už to bylo kvůli čemukoliv. Po několika dalších dnech rozhovorů jsem zjistila, že Stevova matka zemřela před pěti lety při autonehodě, on žije s otcem a nemá žádného bratra ani sestru, ale ze způsobu, jakým mluvil o otci, jsem vyrozuměla, že nemá lehký život.

Později jsem se dozvěděla, že to byl právě jeho otec, kdo byl opilý a řídil auto. Byl předvolán pro řízení pod vlivem alkoholu a dokonce obviněn ze zabití, ale dostal podmínečný trest, pravděpodobně proto, že Steve přišel o matku.

Začali jsme si povídat při každé příležitosti, kterou jsme ve škole měli. Někdy jsme jedli oběd venku a měli soukromí, protože na nás ostatní nezírali a nešeptali si. Nakonec jsem se cítila tak příjemně, že jsem mu klidně vyprávěla o svém životě, co se stalo s mámou a tátou a takových věcech. On o svém životě hovořil méně. Když jsem se ho zeptala, zadíval se jinam, třeba něco snědl, a pak mi teprve stručně odpověděl. Poměrně brzy jsem poznala, o čem si chtěl povídat a o čem ne.“

„A co dělal celou tu dobu Matthew?“ zeptala se Cat.

„Někdy šel s námi a časem byl na mě milejší. A potom mě Steve požádal o schůzku. Myslím, že to nebyla tak úplně schůzka, ale bylo to poprvé, kdy mě chlapec pozval, abych s ním někam jela.“

„On měl vlastní auto?“ zeptala se Jade pochybovačně.

„Ne. Jeli jsme městskou dopravou,“ odpověděla jsem. „Limuzínou pro chudé,“ dodala jsem suše. Našpulila své hezké rty a dívala se do stropu.

„Kam jste jeli?“ otázala se Misty.

„Na molo v Santa Monice. Zeptala jsem se babičky, jestli můžu jet, a Rodney z toho byl tak unesený, že jsem ho musela vzít s sebou. To byla další věc, kterou jsem na Stevovi milovala. Nezlobil se, že jel také Rodney. Vlastně si myslím, že se cítil lépe, když tam byl s námi. Domnívám se, že byl dost nervózní z toho, že by měl se mnou zůstat sám, a raději hrál roli staršího bratra než mého chlapce.

Rodney na to samozřejmě skočil. V duchu jsem se smála, jak ihned začal ke Stevovi vzhlížet a hltal každé jeho slovo, jako kdyby Steve byl jeden z jeho televizních hrdinů. Pak jsem si pomyslela, že Rodney nikdy neměl skutečného otce tak dlouho, aby si ho mohl užít, a samozřejmě neměl ani staršího bratra. Aaron pro něj nebyl ničím. Byl rád, že má sestru, ale to není pro malého chlapce totéž. Nebylo divu, že byl tak unesený pozorností, kterou mu Steve věnoval.

Na molu udělali zábavní park. O tom asi víte.“

Všechny přitakaly.

„Chodit s Rodneym po atrakcích byla pro nás oba zábava. Steve trval na tom, že všechno bude platit on, přestože jsem protestovala. Řekl mi, že si uložil stranou nějaké peníze z matčiny životní pojistky, aby měl s čím začít, až vyjde střední školu, a otec mu zatím dával vysoké kapesné, protože Steve měl za úkol nakupovat potraviny a další potřebné věci.

Hovořili jsme o tom, co budeme dělat po maturitě. Já jsem neměla ještě žádnou představu, ale on pomýšlel na to, že by mohl dobrovolně vstoupit do armády. Díky svým penězům měl budoucnost zajištěnou a věděl, že má něco, na co může spoléhat.

‚Můj otec na ně nemůže ani sáhnout,‘ podotknul. ‚Moje máma byla natolik chytrá, aby věděla, že otec rodinu nezajistí. Věřila, že celý život pracuje právě kvůli tomu, a nakonec se to splnilo,‘ řekl. ‚Dosáhla toho, že je o mě postaráno.‘

Když hovořil o své matce, oči se mu vždycky zalily slzami. Už věděl, že se to stane, a pevně sevřel víčka, a pak měl opět ten pověstný tvrdý, studený pohled.

Tam na molu opravdu vypadal, že se s Rodneym dobře baví, smál se radostí, že se Rodney těší na další jízdy, párek v rohlíku a cukrovou vatu, hrací automaty v pasáži a na možnost vyhrát levné ceny, které vy byste prostě raději koupily. Tuším, že jsem chvíli žárlila.“

„Žárlila?“ zopakovala Misty, chytajíc se toho, co jsem řekla. „Proč bys žárlila kvůli párkům v rohlíku, cukrové vatě a automatům?“

„To nebylo tím. Vypadalo to, že Steva víc nadchlo dovádění s Rodneym než to, že je se mnou.“ Podívala jsem se na doktorku Marlowovou. Probíraly jsme to spolu předtím a myslím, že jsme to vyřešily.

„Možná byl prostě společensky nezralý,“ prohodila Jade. „Říkala jsi, že byl plachý.“

„To nebylo tím,“ rychle jsem odpověděla. „Když byl malým chlapcem jako Rodney, nikdy nic tak zábavného nezažil. Prožíval ještě jednou, jak jste to prosím nazvala?“ zeptala jsem se doktorky Marlowové. „Prostřední… zpro…“

„Zprostředkovanou zkušenost,“ řekla doktorka Marlowová.

„Jo, to je ono. Vcítil se do Rodneyho prožitků a byl malým chlapcem, jakým si přál být.“

„Udivuje mě, jak je v dnešní době každý psychoanalytikem,“ pronesla Jade samolibě.

„Aha, předpokládám, že ty to neděláš?“ zaútočila na ni Misty. „Nerozebíráš všechno?“

„Pravděpodobně byl prostě jen plachý,“ trvala na svém Jade. „Co je v tom za rozdíl, jaký byl?“

„Pro tebe žádný, ale pro ni velký,“ namítla Misty. Jade na mě letmo pohlédla a uvědomila si, že na tom může něco být. Její výraz se změnil.

„On si tě celou dobu nevšímal?“ zeptala se jemnějším hlasem. „Připouštím, že na některých prvních schůzkách to tak může dopadnout. Kluci umějí člověka tak dopálit.“

„Neřekla jsem, že si mě nevšímal. Jen se víc věnoval Rodneymu, to je všechno. Připouštím, že jsem žárlila a přála si, aby se víc zajímal o mě, ale když jsem viděla, kolik radosti tím dává Rodneymu, který jí do té doby v životě moc nezažil, nestěžovala jsem si.

Potom se Rodney posadil na pláži a hrál si na písku, zatímco jsme si se Stevem sundali boty a nechali vodu, aby nám proudila přes chodidla.

‚Děkuju ti za to, co jsi dnes udělal pro mého bratra,‘ řekla jsem mu.

Přikývl a zadíval se přes oceán. Řekl, že nikdy předtím na molu nebyl. Překvapilo mě to.

‚Nikdy jsme s otcem doopravdy nikam nešli, nikam, kde bych se bavil, to je to. Byl jsem s ním v domech u jeho přátel, ale nikdy mě nevzal někam, kde by to bavilo mě.‘

Steve mi řekl, že si jen stěží dokáže vybavit místa, kam jel s matkou.

Pak se ohlédl na Rodneyho a řekl: ‚Vím, jaké to pro něho je, vyrůstat s opilcem místo rodiče.‘

‚Tvůj táta pořád hodně pije?‘ zeptala jsem se. Věděla jsem, jak je těžké na takovou otázku odpovědět, když vám ji někdo položí, ale divila jsem se, jak může jeho otec pořád pít po tom, co se stalo. Steve se zasmál.

‚Pořád hodně pije? Pamatuješ, jak jsi mi vyprávěla, že jako malá holčička sis myslela, že zápach whisky z tvojí mámy je jen její parfém?‘

‚Ano,‘ řekla jsem.

‚No, a já jsem vyrůstal v domnění, že whisky teče v kuchyni z kohoutku. Stále si nejsem jistý, jestli to tak není,‘ řekl.

‚Je v tom nějaký rozdíl?‘ dodal rychle. ‚Brzy umře a zbaví se všeho toho utrpení.‘

‚Nenávidíš ho?‘ zeptala jsem se.

Když mi řekl o své matce a o nehodě, pomyslela jsem si, že samozřejmě bude otce navždy vinit.

Ale když se na mě podíval, v jeho očích se mísil přísný, chladný hněv se zármutkem.

‚Nestarám se o něj natolik, abych ho nenáviděl,‘ řekl. ‚Dokonce o něm ani moc nepřemýšlím, pokud to jde.‘

‚Ale žiješ s ním v jednom domě,‘ pronesla jsem. ‚Vidíte se každý den, ne?‘

‚Jsme spíš jako dva lidi, kteří si společně pronajali nějaké pokoje. Jsem obvykle pryč dřív, než on vstává do práce, a večeřím většinou předtím, než se vrací domů.‘

‚Ty si sám vaříš?‘

‚Jo. Kuchař dal výpověď,‘ řekl. Chvilku byl ticho a pak dodal: ‚On jí moje jídlo také, pokud chce jíst doma.‘

‚Udělalo to na mě dojem,‘ řekla jsem.

Zasmál se. Měl krásný smích, když mu dal průchod. Bylo to, jako kdyby byl uvnitř v srdci uzamčený a jen maličko pootevřel dveře a nechal vytrysknout štěstí. Žal může být horší než nemoc. Obojí způsobuje, že trpíte.“

Myslela jsem si, že tři z mých společnic to bezpochyby chápaly.

„Otočil se ke mně a řekl: ‚Nechtěla bys dnes večer přijít na večeři? Udělám velké chlazené zapékané maso se zeleninou.‘

‚Chlazené? To dá práci. Jsem také kuchařka,‘ řekla jsem. ‚Ne tak dobrá jako babička, ale mnohem lepší než moje máma. Připravím salát a babička mě nechá upéct jablkový koláč, přinesu ho.‘

Měl v očích stejný výraz jako Rodney, když spatřil zábavní park.

‚Opravdu? Uděláš jablkový koláč a přijdeš?‘

‚Neříkám, že něco udělám, pokud to nemám v úmyslu udělat,‘ pronesla jsem a upírala na něj oči tak tvrdě a odhodlaně, jak to uměl on.

‚Dobře,‘ řekl a usmíval se. ‚Dobře. Je to schůzka.‘

Zasmála jsem se, ale byla jsem z toho více než šťastná. Byla jsem nadšená. Je to legrační, jak vám malé věci, jako byla tahle, dokážou dát tolik naděje,“ zamumlala jsem a natáhla se po své sklenici s vodou.

Nikdo nepromluvil. Všechny sledovaly, jak piju.

„Babička má pro naději takové rčení,“ řekla jsem jim. „Říká, že naději vrháte jako udici s háčkem na ryby a doufáte, že zachytí nějaké štěstí. Ale když ji vrháte příliš daleko nebo příliš často, udice se přetrhne a vy můžete jen sledovat, jak všechno uplave.“

„Co to všechno má znamenat?“ zeptala se Misty a mnula si nos.

„Znamená to, že pokud trávíš všechen svůj čas sněním a doufáním, budeš zklamaná. Musíš na svém štěstí těžce pracovat a nečekat, že prostě jen popluje kolem a chytne se na tvůj háček,“ řekla jsem.

Doktorka Marlowová se usmála.

„Možná jsme měly vysedávat u tvojí babičky,“ navrhla suše Jade.

„To nebyla urážka, Star,“ řekla doktorka Marlowová.

Jade povytáhla koutek úst. Zdálo se, že měla v očích slzy.

Náhle jsem si o ní něco uvědomila. Myslím, že nemá nikoho. Tím to je. To jí občas dělá tak protivnou a nepříjemnou. Možná nakonec přece jen není tak bohatá.

7

„Nejdřív mě babička ke Stevovi na večeři nechtěla pustit.

‚Co tím myslíš, že si s tím chlapcem uděláte večeři a že chceš upéct koláč? Kde je jeho máma? Proč nevaří ona?‘ chtěla vědět.

Vysvětlila jsem jí, co se stalo Stevově matce, ale vynechala jsem povídání o jeho otci a o tom, že pije. Věděla jsem, že by ji to vylekalo, ale ona se na Stevova otce vyptávala stále víc a víc, až jsem musela přiznat, že toho o něm mnoho nevím.

‚Ty jdeš k tomu muži domů, jíst jeho večeři a nic o něm nevíš? Co když tě tam nebude chtít? Nelíbí se mi to,‘ řekla a vrtěla přitom hlavou.

‚Babi, přísahám, že kdyby se vyskytl nějaký problém, prostě odejdu a rovnou se vrátím,‘ slibovala jsem.

‚Proč nejdřív nevezmeš toho chlapce sem?‘ navrhla. ‚Uvařím mu jídlo.‘

‚Je příliš plachý, babi. Nepřišel by‘

‚Je příliš ostýchavý, aby přišel sem, ale ne tolik, aby pozval tebe k sobě?‘ zeptala se a její oči se zúžily starostí a nedůvěrou.

‚Žije si po svém, babi. Jeho táta tam moc nebývá.‘

‚Nerada slyším něco takového, Star,‘ řekla a dál vrtěla hlavou.

‚Nedostanu se do žádných potíží, babi,‘ pověděla jsem jí. ‚Nemyslíš si, že jsem hodná holka? Nemyslíš, že mi můžeš důvěřovat?‘

‚Jistěže můžu,‘ řekla, ‚ale některé věci se stejně přihodí i tak.‘

‚Mám ho ráda, babi. Je to milý chlapec. Byl hodný na Rodneyho, a víš z toho, co jsi od Rodneyho slyšela, že ho má rád také.‘

‚Ty chceš vzít Rodneyho s sebou?‘ zeptala se. Nedokážu říct, jestli by ji to potěšilo nebo ještě víc zatvrdilo.

‚Ne, babi. Chci mít nějaký čas sama pro sebe. Kvůli mámě jsem vlastně nikdy žádný neměla,‘ řekla jsem. ‚Už je mi skoro šestnáct a ještě jsem ani nebyla na opravdové schůzce.‘

Nemám ráda, když to zní, jako kdybych fňukala, ale přesně to jsem dělala. Babička si to ještě promyslela a domnívám se, že usoudila, že si zasloužím trochu volnosti. Od mámy jsme už dlouho neměli žádné zprávy a byla tu jen malá naděje, že by se někdy v blízké době pro mě a Rodneyho vrátila. Nesly jsme teď s babičkou dohromady hodně zodpovědnosti.

‚Dobře, když budeš muset odejít, zavolej mi a buď obzvlášť opatrná, Star. Nemám sílu potýkat se s nějakým dalším velkým problémem.‘

‚Vím to lépe než ty, babi. Stále ti říkám, že toho děláš příliš mnoho, nebo ne? Říkám ti, že mi máš nechat nádobí, ale ty to všechno uděláš, než přijdu ze školy, a jen výjimečně mě necháš něco uvařit, o uklízení ani nemluvě,‘ připomněla jsem jí.

Podívala se na mě a zasmála se.

‚V tom máš úplnou pravdu,‘ řekla. ‚Dobře, pomůžu ti udělat ten koláč,‘ zakončila náš rozhovor a daly jsme se do vaření.

Rodney byl rozčilený, že ho nevezmu s sebou, ale slíbila jsem mu, že s ním budu o víkendu dělat něco moc zábavného, a to ho upokojilo.

Nemyslím, že bych byla někdy z něčeho nadšená víc než z večeře u Steva Gilmora. Chápu, že se vám to, děvčata, nezdá jako nic závratného, chystat se s chlapcem povečeřet zapékané maso, ale pro mě to bylo jako šestnáctiny, školní ples a velká fantastická schůzka, všechno zahrnuté do jednoho večera.“

„Řekla bych, že by to mohla být zábava,“ uznala Misty s těma velkýma nevinnýma očima.

Jade to nechtěla komentovat, raději se dívala jinam a Cat vypadala, že souhlasí s Misty.

„Takže druhý den, hned jak jsem přivedla Rodneyho ze školy domů, sbalila jsem si salát a koláč a zamířila k autobusové zastávce. Když jsem vystoupila z autobusu, musela jsem projít ještě tři bloky domů, abych se dostala do Stevovy čtvrti, a nebyla to právě nejhezčí část města. Některé domy vypadaly naprosto opuštěně. Ulice byly špinavé a stála tam rozbitá auta, která vypadala, jako kdyby je tam někdo zanechal už před měsíci.

Jeho dům byl malý, vpředu s kouskem trávníku. Tráva byla žlutá a trávník měl i velká uschlá místa. Veranda v přední části domu se klonila ke straně, jako kdyby se zhroutila při zemětřesení nebo jako kdyby trámy, které ji držely, byly již zpuchřelé.

Přední okno bylo naprasklé, většina omítky se odlupovala a byla silně vybledlá. Když jsem k tomu domu poprvé přišla, myslela jsem si, že mám asi špatnou adresu. Nepřipadalo mi, že by tady někdo bydlel.

Steve mě však musel vyhlížet, protože ve chvíli, kdy jsem zahnula na krátký, popraskaný a rozbitý cementový chodník, vyšel ze dveří.

‚Vítej v mém paláci,‘ řekl s křivým úsměvem a doširoka rozevřel náruč.

‚Jak dlouho tady bydlíš?‘ zeptala jsem se a snažila se, aby to neznělo příliš kriticky.

‚Tak dlouho, kam až sahá moje paměť. Byl to dědův dům, otce mého táty. Myslím, že když zemřel, bylo to v podstatě všechno, co mu zanechal. Kdysi byl ten dům krásný. Vím to, protože jsem viděl nějaké obrázky.

Dobře, račte dál. Nemá smysl to odkládat,‘ dodal.

Ve chvíli, kdy jsem prošla dveřmi, bylo mi jasné, že tam žijí dva muži. Nábytek v obývacím pokoji potřeboval pořádně utřít prach, koberce byly místy tak prošoupané, že pod nimi prosvítala dřevěná podlaha. Na stolech stály sklenice a lahve a popelníky byly plné nedopalků. Při podrobnějším zkoumání jsem viděla místa, kde Stevův otec oklepal žhavý popel z cigarety na pohovku nebo křeslo. Věděla jsem, že to musel udělat jeho otec, protože Steve nekouřil, a také jsem věděla, jak bezstarostně se chovala moje matka, když kouřila opilá.

Na žádném okně nevisely záclony, jen stínítka, a dům páchl zatuchlinou a vlhkostí.“

Jade se zatvářila, jako kdyby měla potíže se žaludkem.

„Kuchyň vypadala o něco lépe, pravděpodobně proto, že tam Steve na poslední chvíli uklízel, protože čekal, že přijdu. Měli kulatý stůl a židle, obojí dost otlučené, stejně jako mikrovlnnou troubu a kamna a ledničku, která vypadala, že každým okamžikem vypoví službu. V jejím motoru trochu řinčelo. Stěny v celém domě potřebovaly pořádně vybílit, linoleum v kuchyni bylo v rozích vyboulené a celé potřísněné mnoha skvrnami.

Na stěnách viselo jen málo ozdob, žádné květiny, obrázky ani suvenýry, nikde nebyl vidět zásah ženské ruky. Když mi Steve ukazoval zbytek malého domu, zahlédla jsem pokoj jeho otce. Šaty tam ležely na zemi nebo přehozené přes židli, postel nebyla ustlaná. Stevův pokoj byl uklizený, ale nábytek vypadal jako dělaný pro nějakou starou farmu, jestli víte, co tím myslím. Matně se leskl, byl otlučený a poškrábaný jako většina věcí v domě. Jen u postele ležel starý vybledlý oválný šedý koberec.

Steve viděl, jaký dojem na mě jeho domov udělal. Nikdy nedokážu zakrýt, co si myslím. Moje oči přibližují jako lupa mé myšlenky.“

„O tom mi povídej,“ zamumlala Jade.

Na chvilku jsem na ni pronikavě pohlédla a pak se vrátila k vyprávění o Stevovi.

„‚Když byla máma naživu, vypadalo to tu alespoň příjemně,‘ pověděl mi.

‚To věřím,‘ řekla jsem a on se zasmál tomu, jak jsem to pronesla. ‚Myslím, že ty ani otec se k uklízení moc nemáte.‘

‚On se nemá k ničemu,‘ zamumlal Steve. ‚Máš hlad?‘ zeptal se.

‚Jistě,‘ řekla jsem a šli jsme si udělat večeři. Z koláče byl nadšen. Řekla jsem mu, že tu křupavou kůrku dělala babička. Byla to její specialita, a ať jsem se snažila jakkoliv, nikdy jsem ji neupekla tak dobrou jako ona. Rád poslouchal moje povídání o babičce, o jejím vaření, příběhy, které vyprávěla o svých rodičích, a samozřejmě její proslulá rčení.

Když jsem se zeptala na jeho prarodiče, dokázal si vybavit jen otce svého táty. Matčiny rodiče nikdy neviděl, oba zemřeli dříve, než mu bylo pět nebo šest.

Zajímala jsem se, proč nemá žádné sourozence, a on řekl: ‚Naštěstí.‘

Když jsem viděla, jak to bere vážně, začala jsem se smát.

‚Dokážeš si představit, jaké by to bylo, kdyby tu s námi bydlelo další dítě, obzvlášť kdyby bylo mladší jako Rodney? Víš, jaké by to pro ně bylo,‘ řekl a pak jsme si sedli a trochu víc povídali o životě s rodičem alkoholikem. Tehdy jsem si potvrdila svou domněnku, že jsme skutečně dva ptáci z jednoho hnízda,“ řekla jsem a odmlčela se.

„Proč?“ zeptala se Jade. Zdálo se, že mě nechce ani na chvíli nechat oddechnout. Proč byla zatraceně tak nedočkavá, aby slyšela celý můj příběh? Přišla jsem ráno s představou, že ani jednu z nich nebude můj mizerný dívčí život zajímat, a zatím to vypadalo, že se o mě zajímají víc než o Misty a možná víc než samy o sebe.

„Kvůli jeho pocitům a kvůli věcem, o kterých přemýšlel.

‚Často jsem se cítil, jako kdyby mě něco drtilo,‘ vyprávěl mi. ‚Otec byl tak opilý, že jsem si byl jistý, že se o mě nezajímá. Výchovní poradci a jim podobní mi vždycky říkali, že s jeho problémem nemůžu nic udělat. Byl nemocný. Chtěli, abych o něm přemýšlel jako o muži trpícím nějakou chorobou, víš?‘

‚Nejsem pobožný,‘ řekl, ‚ale divím se, proč Bůh dopustil, aby se tohle mně a obzvlášť mámě stalo. Přemýšlela jsi o tom někdy?‘

‚Mnohokrát,‘ pověděla jsem mu. ‚Babička říkává, že to všechno je jen zkouška a že bychom měli ty, kteří nám ubližují, litovat.‘

‚Ty tomu věříš?‘ zeptal se rychle. Nechtěla jsem říct, že ano. Věděla jsem, že on tomu nevěří.

‚Někdy,‘ přiznala jsem, ‚ale ne často.‘

Zasmál se a vyprávěl mi o všech těch chvílích, kdy přemýšlel o útěku.

‚Minulý rok jsem to skoro udělal,‘ řekl, ‚ale svěřil jsem se tomu školnímu poradci, panu VanVleetovi, a on mi řekl: Prostě se s tím smiř, Steve. Smiř se s tím a zajímej se o svůj vlastní život. Až bude tvůj otec připraven sám sobě pomoct, udělá to, a dokud nebude, nepředěláš ho.

Pomyslel jsem si, že to dává smysl, a pokusil se jednat, jak mi to poradil, a ignoroval otce, jak jen to šlo. Když nebyl doma na jídlo, smůla. Když se svalil a většinu noci prospal na podlaze, tuhý a třeba i pozvracený. Za krátký čas tady zavládlo příměří nebo něco na ten způsob. Když byl střízlivý, moc jsme spolu nemluvili, ani jsme se mnoho nevídali.‘

‚Pomohlo to nějak?‘ zeptala jsem se.

‚Myslím, že trochu ano. Nějaký čas pil méně a začal se chovat, jako kdyby se o mě zajímal. Ptal se mě třeba, jestli už mám hotové domácí úkoly nebo co bych chtěl dělat, až dokončím školu. Dával mi takové otázky, které, jak se domnívám, ostatní rodiče pokládají svým dětem stále.

A pak…‘ Odmlčel se a vypadal, jako kdyby nechtěl pokračovat.

‚Pak co?‘ popostrčila jsem ho.“

‚Dal se dohromady se ženou, která pije víc než on. Nemůžu ji vystát. Má hrozně hloupé řeči, a když se táta otočí zády nebo mě s ní nechá samotného, ona…‘

‚Ona co?‘ zeptala jsem se.

‚To je jedno,‘ řekl. ‚Naštěstí je většinou u ní. Je tam pravděpodobně i dnes večer,‘ řekl mi.

Byl tak plný hněvu, že můj vztek vedle toho vypadal jako mrholení ve srovnání s bouřkou. Dlouhou dobu jsme oba mlčeli a snažili se zachovat si chladnou hlavu.

‚Co teď tvůj otec dělá za práci?‘ zeptala jsem se. Předtím mi řekl, že jeho otec měl kdysi dobrou práci v jednom oddělení vodárny, ale byl propuštěn, protože příliš často chodil pozdě a jednou byl opilý.

‚Pracuje v autodílně. Já osobně si myslím, že je to obchod s náhradními díly,‘ dodal.

Zeptala jsem se ho, co tím myslel, a on řekl, že je to místo, kam dovezou ukradená auta, tam je rozeberou na součástky a ty pak prodají. Samozřejmě mě to trochu vystrašilo, ale on pokrčil rameny a řekl: ‚Jak mi to povídal ten muž, ignoruj ho.‘

Ve slábnoucím, načervenalém světle odcházejícího dne se pohled jeho slabě se lesknoucích očí střetl s mým a dlouhou dobu jsme se na sebe upřeně dívali. Ačkoliv jsem věděla, že jeho srdce bylo rozbité ještě hůř než moje, cítila jsem jeho snahu opět ho spojit a naplnit nějakým druhem lásky a on věděl, o čem přemýšlím. Jak jsem povídala,“ dodala jsem s lehkým úsměvem, „lupa, která přibližuje mé myšlenky.

‚Jsi opravdu hezká holka,‘ řekl.

‚Děkuju,‘ odpověděla jsem.

‚Nemyslím tím jen hezká,‘ pokračoval. ‚Chci tím říct, že jsi krásná uvnitř i navenek.‘

Usmála jsem se a nevěděla, co tím přesně myslí. Zdálo se, že je svým pokusem vyjádřit se zklamaný.

‚Babička mi vždycky říká, že jsem krásná,‘ pronesla jsem.

‚Má samozřejmě pravdu, ale já měl na mysli něco víc. U nás ve škole je mnoho dívek, které vypadají hezky, ale jsou krásné jen navenek. Tvá krása je i mnohem hlouběji. Tvá je tam, kde na tom opravdu záleží,‘ řekl.

Znovu jsem mu poděkovala. Cítil se hloupě, tak jsme mluvili o večeři a chystali stůl. Společně se salátem a kusem čerstvého chleba, který koupil, chutnalo naše zapékané maso výtečně. Pak jsme měli jablkový koláč a on na něj přidal zmrzlinu. Oba jsme si dali ještě jednu porci.

‚Asi si myslíš, že jsem žrout,‘ řekla jsem. ‚Většinou takhle nejím.‘

‚Myslím si, že když se cítíš šťastná, máš větší chuť k jídlu,‘ odpověděl. Souhlasila jsem a vyprávěla mu, jak jsem přemýšlela o tom, že žal je jako nemoc. Nemohla jsem uvěřit, jak snadno se mi s ním mluvilo a kolik jsem mu toho chtěla povědět. Čím více jsme mluvili, tím větší pocit blízkosti jsem k němu měla.

Když jsme vstali, abychom uklidili nádobí do dřezu, stáli jsme opravdu blízko sebe a políbili jsme se. Byl to jen krátký polibek. Říkám mu zkušební. Odtáhnete rty a sledujete, co se stane.“

„Co se stalo?“ zeptala se Misty.

„Líbali jsme se znovu, déle, a pak…“

„Jste zapomněli na nádobí,“ řekla Jade s pomalým, vševědoucím přikývnutím. Oči měla jasné a bystré, plné vlastních zážitků.

„Přesně tak,“ řekla jsem.

Úsměv Misty se rozšířil. Cat vypadala, že z toho, jak dlouho zadržuje dech, zbělá.

Přes Jadeiny rty přeběhl ironický úsměv.

„Myslela jsem si to,“ řekla s velkým uspokojením.

„Jo, ale to, co si myslíš, se nestalo.“

„Nikdy?“ dožadovala se.

„Ten večer,“ řekla jsem a ona se opřela, stále spokojená sama se sebou.

Po nějaké době ticha se Misty zeptala, „Proč se to nestalo?“

„Přišel domů jeho táta,“ řekla jsem, „a všechno se velmi rychle moc zkazilo.“

Jade povytáhla obočí. Cathy si hryzala spodní ret. Doktorka Marlowová upila trochu vody a upřeně se na mě zadívala. Téměř jsem mohla slyšet, jak se sama sebe ptá: „Být na jejím místě, pokračovala bych?“

„Uklidili jsme se Stevem kuchyň, ani jeden jsme příliš nemluvili. Každou chvíli jsme se podívali jeden druhému do očí a zarazili se. Srdce mi začalo bít silněji a rychleji, a pokaždé když jsme o sebe zavadili, tlouklo ještě hlasitěji. Jako kdyby byl vzduch prosycen elektřinou.

Znám mnoho lidí, obzvláště dívek v mém věku, kteří se na mě podívají a myslí si, že jsem byla s mnoha chlapci, ale než jsem potkala Steva, nikdy jsem se žádným nechodila. Kluci se mi líbili a někteří byli do mě i zakoukaní, ale nic z toho nevzešlo.

Četla jsem dost milostných románů a podobných nesmyslů a byla jsem s mámou dost dlouho, abych věděla něco o sexu a takových věcech, ale když jde skutečně o vás, je to něco jiného.“

„To jistě,“ řekla Misty. Cat na ni chvilku hleděla a pak se v očekávání rychle obrátila zpátky ke mně.

„Nejdřív jsme se jen drželi za ruce. Jako bychom měli oba v dlaních magnety. Moje ruka téměř sama vklouzla do jeho a vím, že následně jsme oba šli do jeho pokoje, ani jeden z nás nic neřekl.

Když jsme tam došli, pustil mě, praštil sebou na postel, lehl si na záda a s rukama složenýma pod hlavou se díval do stropu.

‚Myslím, že víš, jaké to pro mě je, když ležím tady v pokoji a slyším, jak můj otec naráží do věcí, když přijde domů po večeru stráveném někde venku,‘ řekl. ‚Slyším, jak kleje a blábolí. Někdy ho také slyším přes zeď plakat. Až tak v opilosti klesnul.‘

‚Cítí se špatně kvůli tomu, co se přihodilo tvé matce,‘ pronesla jsem.

Stevovy oči se rozšířily a on se na mě podíval.

‚Jo, myslím, že jo,‘ řekl. ‚Možná kvůli tomu pije stále víc a víc, aby zapomněl. Jenže já si nemyslím, že to člověku pomůže zapomenout. Domnívám se, že se to vrací, jenom jako nějaká… nějaká noční můra.‘

‚Myslím, že máš pravdu,‘ řekla jsem.

Posadila jsem se vedle něj a jeho ruce ožily, uchopil moji pravou ruku do své a jen ji držel, zkoumal moje prsty, jako kdyby byly zvláštní. Pak opět ke mně vzhlédnul, jeho oči téměř mluvily a přitahovaly mě k němu. Dokud jsme to neudělali, ani jsem si neuvědomila, že jsem se nahnula tak daleko, že bychom se mohli znovu políbit.

Najednou jsem ležela vedle něj na posteli, on se tyčil nade mnou s tváří tak vážnou, že mi srdce poskočilo v hrudi, dokud opět nepřiblížil své rty k mým a pak, když se mě dotknul a rozepnul halenku, se srdce chovalo spíš jako divoké, zuřivé zvíře, které nahlas buší. Byla jsem vylekaná, ale vzrušená.

Netrvalo dlouho a byla jsem svlečená do půl těla. Celý ten čas jsem nepřestávala myslet na to, že babička by se mohla zbláznit. Řekla jsem jí, že jsem hodná holka a že by si neměla dělat starosti, a podívejme se, co to dělám. Nějaký jiný hlas uvnitř mi však říkal, že stále jsem hodná holka. Tohle nebylo špatné. Chtěla jsem být milována. Potřebovala jsem být milována.

A stejně tak i Steve. Dávali jsme si navzájem něco drahocenného, něco, co nám bylo dlouhou dobu odepřeno, a nemám na mysli jen sex,“ dodala jsem rychle a varovně blýskla očima po Jade, ale nezdálo se, že by se mi chtěla nějak posmívat. Vypadala současně sklíčená, rozechvělá a plná pochopení.

„Když mě všude líbal, bylo to překrásné. Dala bych se mu právě tehdy a tam. Vím, že to bylo bláznivé, přemýšlet o takových věcech a nemyslet na ochranu. To všechno jsem si uvědomovala, ale teď jsem díky vlastní zkušenosti pochopila, proč na to některé dívky zapomenou nebo proč se přestanou ovládat. Pamatuji se, že já byla ta nedočkavá, přitiskla jsem se k němu, pomáhala mu se zipem svojí sukně a chtěla si udělat pohodlí.

Odhrnul přikrývku, a jakmile se svlékl, vlezla jsem si pod ni. Líbal mě a hladil a já myslela na to, že teď jsem žena. Nedělala jsem si starosti s tím, co se stane, ani trochu.

Cítila jsem ho někde v sobě, když tu jsme náhle uslyšeli, jak se otevřely dveře, hlasitý smích a jak někdo převrhnul židli nebo co. Steve ztuhnul a pak se jeho tvář naplnila strachem. Odtáhnul se.

‚Měla by ses raději obléct,‘ řekl. ‚To je určitě on.‘

Rychle jsem poslechla. Uslyšeli jsme ještě ženský hlas.

‚Je tady s ním,‘ pronesl Steve. ‚To bude horší,‘ předpovídal.

Teď mi srdce opravdu divoce bušilo, ale jiným způsobem. Byly to spíš jako údery, buben s hlubokým zvukem, rozechvívající mé kosti. Po páteři mi nahoru a dolů probíhalo mrazení. Ještě jsem se nestačila úplně obléknout, když se rozlétly dveře a v nich stál Stevův otec, vrávoral a díval se na nás.

Byl to velký muž, o deset centimetrů vyšší než Steve a pravděpodobně tak o deset kilo těžší, s mohutnými lícními kostmi a plešatějící hlavou. Díval se důvěrně známýma rudýma, krví podlitýma očima. Pomyslela jsem si, že všichni opilci vypadají podobně. Měl ten samý poslintaný ret, stejný vratký postoj, byl stejně omámený a jeho hlavou jako znečištěná řeka protékal stejný proud šílenství.

‚Podívejme se, co to tu je,‘ prohlásil. ‚Chlapec si obstaral nějaké povyražení.‘

‚Zavři hubu,‘ řekl mu Steve.

Otec se zasmál a pak se vedle něj objevila malá, baculatá žena, která vypadala ještě opileji než on, s rozpuštěnými vlasy a s bílou halenkou tak rozepnutou, že odhalovala její ňadra. Na tvářích měla tmavé pihy. Byla dost přitažlivá, až jsem se divila, proč je se Stevovým otcem. Steve patrně zdědil svůj hezký vzhled především po matce.

Přítelkyně Stevova otce se zasmála.

‚Dobrá, nech ho být,‘ řekla. ‚Všechny zkušenosti, které získá, se mu budou hodit.‘

‚To jistě. Je načase, že má přítelkyni. Už jsem si začínal myslet, že není normální,‘ prohlásil jeho otec a zakymácel se.

‚Zavři tu svoji hnusnou hubu!‘ zakřičel na něj Steve.

Vypadalo to, jako kdyby se jeho otec zvětšil, jeho ramena se pozvedla a krk ještě ztloustnul.

‚To mluvíš na koho, chlapče?‘

‚Pojď, nech je být,‘ řekla jeho přítelkyně a snažila se ho odtáhnout, ale Stevův otec tam stál, tak široký, že téměř vyplňoval celý vchod. Jeho přítelkyně se chvíli marně namáhala a pak odešla.

Steve se k otci otočil zády.

‚Přestaň s těmi drzostmi,‘ varoval ho otec a ukázal prstem, který se zdál stejně tlustý jako moje ruka.

‚Pojď,‘ řekl mi Steve. ‚Jdeme.‘

Byla jsem dost vylekaná, ale šla jsem s ním ke dveřím. Otec neuhnul. Místo toho se usmál a jeho pohled poskakoval z mé vyděšené tváře dolů k ňadrům, tam chvíli setrval, pak sjížděl stále níž a níž až k chodidlům a zase zpět nahoru. Měla jsem přitom pocit, jako kdyby se mi díval přímo skrz šaty.

‚Je pěkná,‘ řekl. ‚Copak s tebou dělá?‘

Zasmál se vlastní pitomé poznámce. Steve se postavil mezi nás a šťouchnul do něj natolik, že ho donutil ustoupit a já jsem mohla projít. Otec plácnul Steva zezadu do hlavy. Neviděla jsem to, jen slyšela. Steve se nezastavil. Jakmile jeho otec začal řečnit, postrčil mě, abych zrychlila.

‚Do koho strkáš, chlapče? Budeš mi prokazovat úctu. Jsem tvůj otec, slyšíš? Do koho strkáš?‘

Na chvilku jsme se zdrželi v kuchyni. Otcova přítelkyně si nalévala gin. Vzhlédla k nám.

‚Vítejte a dejte si doušek,‘ řekla, ‚ale ne moc velký. Netvrdím, že jste příliš mladí. Jen to prostě nechci rozdat.‘ Zasmála se.

‚Nech si to a utop se v tom,‘ řekl jí Steve.

‚Co jsi to řekl Debbii?‘ zařval jeho otec.

Steve mě pobídl a rychle jsme opustili dům, za námi zuřil otec a křičel: ‚Co jsi to povídal, chlapče? Co jsi to řekl Debbii?‘

Slyšeli jsme její smích. Byla jsem ráda, když jsme za tím vším zavřeli dveře. Pospíšili jsme si na chodník a vyšli na ulici.

‚Doprovodím tě na autobusovou zastávku a počkám tam s tebou,‘ řekl Steve. ‚Omlouvám se za to všechno, teď víš, s čím žiju.‘

Cítila jsem se hrozně i za něj, ale byla jsem také šťastná, že jsem odtamtud pryč a že mířím domů k babičce.

Na autobusové zastávce si sedl se skloněnou hlavou, omlouval se a nadával, že s tím vším něco udělá.

‚Nedostávej se s ním do žádných potíží,‘ radila jsem. ‚Brzy budeš svým pánem, budeš mít své uložené peníze a můžeš odejít.‘

‚Ne dost brzy,‘ odpověděl.

Protože čekání na autobus bylo dlouhé, měli jsme čas se uklidnit. Pověděla jsem mu, že babička by chtěla, aby k nám přišel na večeři.

‚Opravdu se s tebou chce seznámit,‘ řekla jsem. ‚Rodney o tobě stále mluví.‘

Zasmál se a slíbil, že přijde hned, jak se zeptám babičky kdy. Předpokládala jsem, že by to bylo o víkendu.

‚Možná bychom my dva mohli vzít Rodneyho do zoo nebo tak někam a pak bychom se vrátili na večeři,‘ navrhla jsem.

Souhlasil. Přijel autobus. Políbili jsme se na dobrou noc a já jsem nastoupila. Stál tam na chodníku a díval se nahoru na mě, dokud se autobus nerozjel, pak se otočil a neochotně kráčel zpět domů, vstříc tomu, co ho tam čekalo.

Babička měla pravdu, myslela jsem si. Domnívám se, že dokážu litovat někoho jiného spíš než samu sebe. Jistěže jsem ten večer tak soucítila s ním.“

Podívala jsem se na zbylé tři dívky, jejich se oči se nehýbaly, všechny vypadaly, jako kdyby pod vodou zadržovaly dech.

„Neměla jsem ale představu, jak špatně se události pro nás oba vyvíjejí.“

8

„Druhý den ráno jsem na Steva čekala u jeho skříňky, dokud nezaznělo poslední zvonění, pak jsem musela do třídy. Celý den se ve škole neukázal. O polední přestávce jsem volala k němu domů, protože jsem si o něj dělala starosti, ale operátorka mi řekla, že telefon byl odpojen.

‚Proč?‘ zakřičela jsem do sluchátka.

Položila to a já se vztekala, byla jsem zklamaná. Po škole jsem pospíchala s Rodneym domů a zavolala na babičku, že někam jdu a vrátím se později. Volala na mě, ale já vyběhla z domu. Začalo lehce pršet, zmeškala jsem jeden autobus a musela jsem v tom mrholení běžet skoro přes osm bloků, abych stihla jiný spoj. Než jsem se dostala do Stevovy ulice, bylo téměř pět hodin. Měla jsem promočené vlasy a stejně tak i šaty a tenisky.

Zdálo se, že dům vypadá stejně jako včera, až na to, že teď byl tmavší, protože obloha byla zatažená a uvnitř se nesvítilo. Zaklepala jsem na dveře, počkala a pak zaklepala znovu, hlasitěji. Konečně se otevřely a v nich stál Steve s velkou modřinou na oteklé pravé tváři. Výraz jeho očí přešel od překvapeného přes šťastný ke zlostnému.

‚Co tady děláš?‘ zeptal se mrzutě a odvrátil se, abych neviděla na jeho modřinu.

‚Když jsi se neukázal ve škole, dělala jsem si starosti. Zkoušela jsem ti o polední přestávce zavolat, ale operátorka mi řekla, že váš telefon byl odpojen.‘

‚To byl. Zase nezaplatil účet,‘ řekl Steve.

‚Máma na to taky vždycky zapomínala,‘ podotkla jsem.

Déšť znovu zesílil a vítr ho zanášel až pod střechu nad vchodem.

‚Můžu jít dovnitř?‘ zeptala jsem se.

Ustoupil.

‚Proč tady máš takovou tmu?‘ okamžitě jsem vyzvídala.

‚Byl jsem u sebe v pokoji. Ani jsem si nevšiml,‘ řekl. Upíral pohled dolů na podlahu.

‚Co se stalo, Steve? Uhodil tě, když jsi se včera vrátil domů, že?‘ zeptala jsem se ho.

‚Nechci o tom mluvit,‘ odpověděl. ‚Neměla jsi sem chodit.‘

‚Je tady?‘ Myslela jsem, že to je důvod, proč to říká.

‚Ne, je s Debbie. Ona má narozeniny,‘ pověděl mi. ‚Jen další výmluva, proč se opít.‘

‚Je mi to líto, Steve,‘ pronesla jsem. Otočil se ke mně.

‚Co je ti líto?‘ zeptal se.

‚Možná jsem ty potíže způsobila tím, že jsem včera přišla,‘ odpověděla jsem.

‚Potíže tady byly už dlouho předtím, než jsi přišla,‘ řekl. Konečně se usmál. ‚Riskoval bych mnohem víc kvůli tomu, abych tě tady měl,‘ dodal, ‚podívej se na sebe,‘ dodal nakonec, když si mě pořádně prohlédl. ‚Jsi celá promočená.‘

‚Já vím.‘ Jak vlhkost prosakovala přes šaty až na kůži, začínala jsem být prochladlá.

‚Pojď, seženu ti nějaký čistý ručník a můžeš použít mámin starý fén. Stále funguje,‘ dodal a já s ním šla k němu do pokoje.

Přinesl mi nějaké ručníky, díval se, jak si fénuju vlasy, a pak jsem si začala svlékat šaty. Myslela jsem si, že bych je na dvacet minut mohla hodit do jeho sušičky na prádlo. Jen tam tak stál, díval se na mě a já se dál svlékala, až jsem byla úplně nahá.“

Slyšela jsem, jak se Misty nadechla. Cat klopila oči, jako kdyby se na mě nemohla dívat, když jim vyprávím o takových věcech. Jen Jade vypadala potěšeně a na rtech se jí opět objevil ten lehký hezký úsměv.

„Ano,“ řekla jsem jí. „Stalo se to.“ Odmlčela jsem se a ona vypadala zklamaně, obávala se, že se jí nechystám povědět jak a proč.

„Zdálo se, že jeho tvář roztála. Jako kdyby před mýma očima všechny těžkosti a bolest zmizely a on vypadal téměř jako malý chlapec.

Kůži jsem měla pod šatama stále vlhkou, ale neosušila jsem se. Prostupovalo mnou vzrušení a rozpalovalo mi srdce.

‚Jsi tak krásná,‘ řekl mi, přišel ke mně a políbili jsme se. Zdvihl mě, jemně položil na postel, pak ustoupil a svlékl se. Opět jsme oba leželi pod přikrývkou, objímali se a líbali.

Přestal a pronesl: ‚Včera večer, když bylo po všem, jsem usnul a zdálo se mi o tobě, oba jsme byli právě tady. Doufal jsem a dokonce se modlil, aby se to mohlo stát, a když jsem předtím otevřel dveře a uviděl tě tam stát, vypadala jsi jako splněný sen.‘

‚Dokonce i s mokrými vlasy? Nevypadala jsem spíš jako zmoklá slepice?‘ zeptala jsem se ho.

‚To těžko, obvykle na sny, modlitby a naděje nevěřím, ale když jsi sem včera přišla, tak jsem na ně díky tobě uvěřil,‘ pronesl, jako kdybych za to všechno mohla já. ‚Myslím, že jsem předpokládal, že by ses tu opět mohla objevit.‘

Aby to dokázal, sáhl pod polštář a vytáhnul prezervativ. Už jsem je samozřejmě viděla a věděla jsem pochopitelně, k čemu jsou, ale na chvilku mě to polekalo a on to na mém obličeji poznal.

‚Nemusíme zajít dál, jestli nechceš,‘ řekl.“

„Co jsi mu na to pověděla?“ vyhrkla Misty, netrpělivá kvůli malé odmlce. Srdce mi bušilo, i když jsem jim o tom jen vyprávěla.

„Neřekla jsem nic,“ odpověděla jsem jí. „Prostě jsem ho jen políbila, a to byla odpověď vyjadřující všechno. Nebylo to pro mě tak bolestivé jako pro tebe, a ne kvůli tomu, že bych nebyla panna,“ dodala jsem rychle. „Je to pro každou jiné.

Potom jsme usnuli jeden druhému v náruči. Spali jsme tak téměř hodinu a půl. Vzbudila jsem se první a on hned po mně, pozdravili jsme se úsměvy a polibky, dokud jsem si neuvědomila, kolik je hodin a jak je babička asi rozrušená a dopálená. Kvůli odpojenému telefonu jsem jí nemohla zavolat.

‚Půjdu, musím se dostat k telefonu a domů,‘ pověděla jsem mu. Zapomněla jsem si usušit šaty. Dal mi jeden ze svých svetrů a rifle, které mi samozřejmě byly velké, ale vyhrnula jsem si nohavice a kolem pasu zapnula pásek. Tenisky jsem vysušila fénem a oblékla si jeho upocené ponožky. Vím, že na mě asi byla pěkná podívaná, ale nestarala jsem se o to. Vlastně jsem byla šťastná, že jsem oblečená v jeho šatech. Svoje jsem dala do papírové tašky a pak mě Steve doprovodil na autobusovou zastávku. Po cestě jsme narazili na telefonní budku, ale vandalové nacpali do otvorů žvýkačku.

‚Prostě půjdu domů,‘ pověděla jsem mu. ‚Přijdeš zítra do školy?‘ zeptala jsem se.

‚Jo,‘ řekl. ‚Setkáme se ráno u skříňky.‘

Autobus přijel chvíli po našem příchodu, odjížděla jsem a mávala na rozloučenou. Vypadal tak šťastně a moje srdce bylo plné citu a naděje. Všechny hrozné věci z minulosti se vedle jeho úsměvu ztrácely. Láska je skutečně mnohem mocnější než nenávist, myslela jsem si.

Nic jsem nevěděla. Nic,“ řekla jsem a odmlčela se.

Plakala jsem a hrdlo jsem měla tak stažené, že jsem nemohla polknout.

„Jen klid,“ řekla doktorka Marlowová. „Vedeš si opravdu dobře, Star. Trvalo dlouho, než jsi se dostala až sem. Nevzdávej to.“

Přikývla jsem, zhluboka se nadechla a podívala se na dívky. Pohledy všech byly naplněny hlubokými obavami. Misty a Jade se dokonce přisunuly blíž k sobě a Cat svírala sama sebe tak pevně, že by si každý myslel, že kdyby to nedělala, rozpadla by se.

„Když jsem se dostala domů, byla babička samozřejmě velice rozrušená. Dala Rodneymu večeři a uklidila, ale nebyla by to ona, kdyby nenechala jeden talíř pro mě a neudržovala dušené maso teplé.

‚Kde jsi byla, dítě?‘ zeptala se mě ze své houpací židle. ‚Skoro jsem z těch starostí onemocněla. Proč jsi přišla takhle oblečená? Kde máš šaty?‘

‚Tady v tašce, babi,‘ řekla jsem a ukázala ji. ‚Chytil mě liják a promokla jsem na kůži.‘

‚Čí jsou tyhle šaty?‘ zeptala se a její oči byly spíš jako dvě přísné štěrbiny naplněné temnotou.

‚Jsou Stevovy,‘ řekla jsem a pak se pokusila rychle všechno vysvětlit. ‚Omlouvám se, babi, ale musela jsem tak vyběhnout a nemohla jsem ti zavolat. Stevův otec nezaplatil účet za telefon, a proto jim ho odpojili. Věděla jsem, že s ním není něco v pořádku, když dnes nepřišel do školy!‘

Vyprávěla jsem jí o Stevově modřině a řekla jí, že jsem ten čas strávila s ním, abych mu pomohla. Ne,“ dodala jsem rychle, protože jsem předvídala otázku Jade, „nevyprávěla jsem jí, co jsme dělali nebo nějaké podrobnosti.“

‚To nezní dobře, Star. Nejlepší bude, když už do toho domu nikdy nepůjdeš. Slib mi to,‘ žádala babička.

Zavrtěla jsem hlavou.

‚Nemůžu ti to slíbit, babi. Miluju Steva,‘ řekla jsem.

Postavila se, semkla rty, svraštila obočí jako vějíř a zakroutila hlavou.

‚Bože, nemůžeš se do žádného chlapce zamilovat tak rychle a jsi příliš mladá na takové řeči. Nedělej teď stejné chyby, jaké udělala tvoje máma, a nechtěj skončit ve stejné slepé ulici, dítě. Slib mi, že už nikdy do toho domu nepůjdeš, slyšíš?‘

Zavrtěla jsem hlavou. ‚Ne,‘ křikla jsem na ni v odpověď. ‚Nikdy nic takového neslíbím.‘

Utekla jsem do svého pokoje a jen tak tam stála a dívala jsem se na sebe do zrcadla. Pak jsem se rozplakala. Babička přišla ke dveřím.

‚Jedla jsi něco?‘ zeptala se.

‚Ne.‘

‚Dobře, tak pojď. Dej si trochu dušeného masa.‘

‚Nemám hlad,‘ řekla jsem.

‚Promokla jsi a nejedla od té doby nic teplého, budeš nemocná. Dej si trochu dušeného masa,‘ naléhala. ‚Sundej si ty šaty a přijď sem, Star.‘

Nechtěla jsem ji ještě víc rozzlobit, tak jsem udělala, co chtěla. Když jsem jedla, Rodney seděl u stolu a vyprávěl mi o nové hře, kterou hrál v hodině tělocviku. Slyšela jsem z toho jen útržky. V myšlenkách jsem se vracela ke Stevovi, k času, který jsme spolu strávili, a k tomu, jak se díval, když jsem mu mávala z autobusu. Bylo to jako obrázek, který se mi navždy a nesmazatelně vryl do paměti.

Babička o tom už nemluvila. Odešla do obývacího pokoje sledovat své televizní pořady. Rodney seděl vedle ní a já odešla do svého pokoje a jen přemýšlela o Stevovi, snila o našem společném soužití, až bude dost starý, aby dostal své peníze. Odešli bychom, vzali se a milovali se navzájem víc než kdokoliv jiný. Byla bych dobrou matkou a on dobrým otcem, protože bychom oba věděli, jaké to je, mít strašné rodiče.

Ten večer, ještě než jsem usnula, vešla babička do dveří mého pokoje a zeptala se, jestli jsem v pořádku.

‚Ano,‘ odpověděla jsem. ‚Omlouvám se. Nechtěla jsem ti přidělávat starosti, ale musela jsem tam jít,‘ řekla jsem jí.

Dlouze se na mě podívala a pak prohlásila: ‚Doufám, že stálejší hodná holka, Star. To, co můžeš na tomhle světě ztratit nejsnadněji, je vlastní sebeúcta, a také se nejhůře získává zpátky. Podívej se na svou mámu.‘

Nechtěla jsem být srovnávána s mámou. Ta myšlenka se mi protivila, tak jsem se prostě obrátila zády a předstírala, že usínám. Dlouho se mi to nedařilo. Babiččina tvář a její slova mě pronásledovala, i když jsem neměla pocit, že bych o sobě měla přemýšlet jako o špatné holce. Skutečně a upřímně jsem Steva milovala. Nedokázala jsem si představit, že bych mohla někoho milovat víc, a myslela si, že pokud tohle není láska a jsem příliš mladá na to, abych byla zamilovaná, pak nebudu zamilovaná nikdy.

Druhý den ráno byla babička v dobré náladě. Odešla jsem s Rodneym do školy. Nikdy jsem nebyla z cesty tak rozechvělá. Byla jsem u skříněk hodně brzy, potloukala se okolo a pokoušela se předstírat, že se musím provětrat. Připozdívalo se. Zazvonil první zvonek, vyzývající k odchodu do třídy, a Steve tam opět nebyl. Ještě jsem čekala a přišla do třídy pozdě. Učitel byl naštvaný a vynadal mi, ale já neslyšela ani slovo z toho, co říkal. Stále jsem očekávala Stevův příchod.

Vidím vám na tvářích, že víte, co se chystám povědět,“ řekla jsem ostatním. „Nikdy už do školy nepřišel.“

„Ale ne,“ pronesla Misty.

„Ano,“ řekla jsem. „Dostal se s otcem do ještě horšího konfliktu, než byl ten předešlý. Nevím proč. Nikdy jsem vlastně nezjistila podrobnosti, ale vždycky jsem si myslela, že to bylo kvůli mně.“

„Jak je možné, že ses to nikdy nedozvěděla? Steve ti o tom nevyprávěl?“ zeptala se Misty.

„Nemohl,“ odpověděla Jade za mě. Její oči mě téměř probodávaly tím svým pronikavým pohledem. „Správně?“

„To je pravda,“ řekla jsem. „Nemohl.“

„Proč ne?“ zeptala se Misty.

„Jeho otec ho ošklivě bil. Bránil se a otec ho udeřil tak tvrdě, že upadl do bezvědomí.“

Říkala jsem to všechno se zavřenýma očima tak rychle, jak jen jsem mohla. Jako bych polykala rybí tuk. Chtěla jsem to mít rychle za sebou.

Nikdo nic neříkal ani se na nic neptal. Čekaly, až otevřu oči a nadechnu se. Podívala jsem se na doktorku Marlowovou. Vždycky pro mě bylo těžké dostat se až k těmto událostem. Někdy to šlo, někdy ne.

„Celý den jsem ve škole stále doufala, že se ukáže později. Věděla jsem, že kdyby mohl, udělal by to, protože by tušil, čím procházím, ale nepřišel. Den končil a on se vůbec neobjevil. Byla jsem při hodině jako oživlá mrtvola, sotva jsem něco slyšela. Při matematice jsem dokonce ani neslyšela, že mě učitel vyvolal, a dostala jsem za to vynadáno, ale bylo mi to jedno.

Bála jsem se hned po škole jít k němu znovu, obávala jsem se, co by na to babička řekla a jak by byla rozzlobená, ale nevěděla jsem, co mám dělat. Nemohla jsem zavolat. Telefon byl stále odpojený.

Pověděla jsem jí, že Steve nepřišel do školy. Udělala mi přednášku o tom, že to je mezi ním a jeho otcem a já bych se do toho neměla tak dalece plést, ale já v tom už zapletená byla. Na myšlenky o odchodu bylo příliš pozdě. Nemohla jsem jíst. Udělala jsem to nejlepší, co jsem mohla, abych ji potěšila, pomohla jsem jí s nádobím a pak vytřela a přitom doufala, že se nějak dostane k telefonu a zavolá mi. Stále jsem se divila, proč nevolá.

Tolikrát jsem ten večer byla v pokušení znovu utéct, ale držela mě naděje, že bude druhý den ve škole a záhada se objasní. Možná mu stále vadilo ukázat se s tou modřinou a opuchlinou na tváři.

Samozřejmě jsem nemohla opomenout, že by mi zavolal nebo mi o tom nějak dal vědět. Něco nebylo v pořádku. Hluboko ve svém srdci jsem to věděla. Měla jsem i divný pocit v žaludku.

Druhý den jsem čekala u skříňky a neukázal se, ale místo abych šla do třídy, zašla jsem do kanceláře a chtěla mluvit se školním poradcem, panem VanVleetem, jenž dal jednou Stevovi ohledně jeho otce radu, kterou se Steve řídil.

‚Co pro tebe můžu udělat, Star?‘ zeptal se. ‚Víš, že zase přijdeš pozdě do třídy.‘

‚Vím to, ale přišla jsem si s vámi promluvit,‘ řekla jsem natolik naléhavě, že souhlasil. Pověděl sekretářce, aby informovala mého třídního učitele, že jsem u něj.

‚Dobře,‘ řekl a posadil se za stůl. ‚Co se dnes ráno děje tak důležitého?‘

‚Dělám si starosti o Steva Gilmora,‘ řekla jsem mu a vyprávěla jsem, jak jsme byli domluvení na včerejším setkání u skříněk a jak jsem tam čekala i dnes. Rychle jsem mu vypověděla, proč si dělám starosti. Nepřerušil mě, ale když jsem skončila, podíval se na stůl, pak zakroutil hlavou a znovu ke mně vzhlédl.

‚Je mi líto, ale musím ti říct, že předevčírem v noci došlo u nich doma k násilí. Policie zatkla Stevova otce, potom co nějaká žena zavolala záchrannou službu a záchranka našla Steva v bezvědomí. Leží v nemocnici Svaté Marie a je v komatu,‘ pověděl mi.

V tom okamžiku svět kolem mě zešedl,“ řekla jsem. Pohlédla jsem na doktorku Marlowovou.

„Domnívám se, že to je důvod, proč tu jsme a proč jsme tu měly být,“ řekla jsem a stále ji sledovala. Přikývla.

„Pamatuji si bolest. Jako když dostanete nějakou zprávu, která vás velmi zraní, a tohle se mi přímo vrazilo do srdce. Cítila jsem se, jako kdyby ze mě všechna krev vytekla. Hlavu jsem měla náhle tak lehkou, nohy se mi roztřásly, ale neomdlela jsem. Vzpomínám si, že jsem přikývla a odešla z kanceláře.

Když jsem vyšla na chodbu, podívala jsem se směrem ke své třídě, ale ocitla jsem se před školou. Hodně jsem se naběhala. Nakonec jsem nastoupila do správného autobusu. Neptejte se mě, jak jsem věděla, odkud se na to místo dostanu. Myslím si, že něco nade mnou převzalo kontrolu, nějaké druhé já, které mě řídilo jako robota.

Další věc, kterou si pamatuji. Stála jsem před nemocnicí. Vůbec jsem nepřemýšlela o tom, že bych se mohla kvůli útěku ze školy dostat do problémů nebo o tom, co to udělá s babičkou. Myslela jsem na to, že kdybych mohla na Steva jen promluvit, nebo ho možná držet za ruku, byl by zase v pořádku a naše společná budoucnost by se stále mohla uskutečnit.

To mi dalo sílu jít do nemocnice a zeptat se na něj v informační kanceláři. Pověděli mi, že leží na oddělení, kterému říkali intenzivní péče a mohou ho navštěvovat jen nejbližší členové rodiny. Řekla jsem, že to je dobře a že jsem jeho sestra. Nikdo o tom nepochyboval, tak jsem se řídila směrovkami a šla k výtahu.

Hned jak jsem otevřela dveře oddělení intenzivní péče, uvítala mě sestřička. Znovu jsem řekla, že jsem Stevova sestra. Vypadala, že mi nevěří, ale něco v mých očích jí muselo prozradit, že pokud mi ho neukáže, budou se mnou potíže.

‚Stále nereaguje,‘ bylo vše, co mi řekla. Vzala mě k jeho lůžku a dovolila mi, že tam můžu asi deset minut zůstat.

Hlavu měl ovázanou a na obličeji další velikou modřinu, nalevo od čelisti. Oči měl zavřené tak pevně, že víčka vypadala jako slepená k sobě. Do ruky mu proudily všelijaké tekutiny.

Dotýkala jsem se svými prsty těch jeho a začala na něj mluvit.

‚Jsem tady, Steve,‘ řekla jsem. ‚To jsem já, Star. Věděla jsem, že něco není v pořádku, když ses neukázal. Věděla jsem, že bys mě nezklamal. Prosím, Steve, uzdrav se. Prosím,‘ úpěnlivě jsem prosila.

Říkali, že jsem plakala, a proto přišla sestřička a musela jsem odejít. Mohla jsem se za hodinu vrátit, vlastně hodinu po hodině vždycky na deset minut. Některé sestřičky mi dovolily zůstat déle. Mluvila jsem na něj podruhé a potřetí. Jednou jsem ho prostě jen držela za ruku.

Nikdo jiný se na něj samozřejmě podívat nepřišel. Jeho táta byl stále ve vězení a pravděpodobně by nepřišel. Debbie by určitě nepřišla.

Nic jsem neobědvala a ani jsem nepomyslela na Rodneyho, až když bylo příliš pozdě. Později jsem zjistila, že na mě čekal, pak to vzdal a sám se v pořádku dostal k babičce. Když přijel, tak plakal, babička šílela a zavolala na policii. Mezitím stejně volali ze školy a domnívám se, že pan VanVleet přišel s myšlenkou, že jsem odešla do nemocnice podívat se na Steva.

Pozdě odpoledne, ještě než mě přišla do nemocnice hledat policie, se něco stalo Stevovi v hlavě. Nějaká krevní sraženina. Neznám všechny ty nesmyslné lékařské podrobnosti, ale zastavilo se mu srdce, a právě když jsem opět přišla, pustili se do jeho záchrany. Viděla jsem, jak se mu všichni kolem pokoušejí pomoct. Nezdálo se, že by někdo zpozoroval, jak tam stojím. Pak jsem viděla a slyšela, že to vzdali.

Potom už si pamatuji jen útržky: jak na mě mluví policista, chůzi směrem k východu z nemocnice, útěk, jak jsem na ulici, pak na nějakém místě lemovaném stromy, jak bloudím mezi spoustou odpadků a rozbitými auty, nějakého starého muže usmívajícího se na mě bezzubými ústy a jeho špinavé vousy na obličeji a na bradě, jak stojím na nějaké ulici s hustým provozem a pak…“

Pohlédla jsem na doktorku Marlowovou.

„Říkali mi, že pak jsem se pokusila o sebevraždu. Vešla jsem na vozovku a prostě se postavila autům do cesty. Všude kolem mě troubila auta, lidé křičeli, jedno auto příliš prudce zabrzdilo a jiné do něj zezadu narazilo. Sklo se roztříštilo. Bylo tam tolik hluku, že jsem si přitiskla ruce na uši a držela je tam tak pevně, až mě nakonec odvedli z vozovky a posadili na zadní sedadlo policejního auta, to všechno stále s rukama na uších.

Skončila jsem také v nemocnici. Náhle jsem otevřela oči a zjistila jsem, že vzhlížím na neznámého doktora, který se na mě usmál a řekl mi, abych se pokusila zůstat klidná. Usínala jsem a probouzela se. Babička mi povídala, že jsem tam byla téměř dva dny, než jsem byla natolik při smyslech, abych věděla, kde jsem a kdo je ona.

Byla jsem přirozeně velmi vyděšená. Později jsem zjistila, co všechno jsem způsobila za problémy, především dopravní nehody. Někdo byl při tom zraněn. Babička byla tak rozrušená, obávala jsem se, že by mohla dostat další infarkt, ale cítila jsem se tak slabá a unavená, že jsem jen hodně spala.

V nemocnici mě poslali na psychologickou léčbu, pak mě propustili a babička mě musela dovézt k soudu, kde mi soudce uložil nějaký druh zkušební doby, spojený s návštěvami doktorky Marlowové.

Tak jsem se dostala sem. Vzpomínáte, jak jste se mě na to ptaly?“

Všechny ostatní současně přikývly, jako kdyby byly jejich hlavy navzájem nějak propojené.

Opřela jsem se.

„Teprve nedávno jsem zjistila, kde je Steve pohřbený, ale nebyla jsem schopná k jeho hrobu zajít. Babička z té představy taky nebyla nadšená. Obávala se, aby to nezpůsobilo, že bych zase provedla nějakou takovou pitomost, abych znovu nevběhla na frekventovanou silnici. Doktorka Marlowová má za úkol mi pomoci, abych se s tím vším nějak vypořádala, že doktorko?“ zeptala jsem se a neskrývala přitom svůj vztek.

„Pokusím se udělat, co jen půjde, ale ty sama musíš nakonec být tím, kdo ti pomůže, Star. Vy všechny se musíte tak rozhodnout, chtít to udělat,“ řekla.

„To je dost pohodlné,“ řekla Jade. „Když se uzdravíme, budete hrdina vy. Když ne, je to naše chyba, protože se dost nestaráme samy o sebe.“

„Byla bys radši, kdybych předstírala, že mám všechny odpovědi a nějaké zázraky u sebe v kapse?“ zeptala se jí doktorka Marlowová. Jade jen koukala. „Myslela jsem si, že už jste všechny unavené z poslouchání falešných slibů.“

„A co bych asi měla dělat, zapomenout, co se stalo?“ odsekla jsem.

„Všechny jsme si myslely, že Jade při obědě řekla pěknou hloupost, když si přála, abychom měly Alzheimerovu chorobu jako vaše matka,“ řekla Misty. „Možná to nebyla taková hloupost. Možná je hloupost všechno tohle.“

„Nenávidím svoje vzpomínky,“ dodala náhle Cat. „Nechci, abyste mě nutila na ně myslet,“ řekla doktorce Marlowové útočně a s větší zlostí, než jakou u ní kterákoliv z nás dosud viděla.

Na chvíli jsem měla pocit, jako kdybychom se všechny na doktorku Marlowovou domluvily. Jestli to tak cítila, nedělala si s tím starosti. Vypadala, jako kdyby to téměř vítala.

„Všechny se to chystáte udělat,“ pronesla pomalu. „Hledat lidi, kterým byste to zazlívaly, terče pro váš hněv. Vaše zlost je omluvitelná a pochopitelná, ale pokud jí dovolíte, aby vás celý život doprovázela, zničí vám ho. U vás všech chci dosáhnout toho, abyste si nejprve svůj hněv přiznaly, vyrovnaly se s tím, co ho způsobilo, a pak ho použily, donutily ho pracovat pro vás. Zkrátka zbavit se ho.“

„Dobře,“ řekla Jade a odvrátila pohled.

„Chceš nám dnes říct ještě něco dalšího, Star?“ zeptala se doktorka Marlowová.

„Myslím, že ne,“ odpověděla jsem.

„Co tvoje matka?“ zeptala se Misty, která si na ni náhle vzpomněla.

„Ano, máma. Zavolala, když jsem byla v nemocnici. Byla v Severní Karolíně a je teď s Aaronovým bratrancem. Babička jí pověděla, co se stalo, máma byla rozhořčená a řekla babičce, že by teď takový problém, jako je ten můj, nezvládala. Měla v úmyslu poslat pro mě a Rodneyho, pokud tomu chcete věřit, ale jakmile uslyšela o problému, myslela si, že by bylo lepší, abychom zůstali, kde jsme, dokud se lépe neusadí.

Co jste to říkala o slibech, doktorko Marlowová?“

„Přesně tak, Star. Alespoň víš, které brát vážně a které ne,“ řekla.

„Všechny sliby, které dá máma, pomyslně házím do koše. Ostatním prostě jen nevěřím.“

Misty se zasmála.

Cat přikývla, Jade vzhlédla ke stropu, zhluboka se nadechla a oznámila, že pro dnešek je deprimovaná už dost.

„Doufám, že si z toho odneseš víc než jen tohle,“ řekla doktorka Marlowová.

Jade pohlédla na mě.

„To ano,“ připustila. „Omlouvám se. Neměla jsem v úmyslu tvůj příběh nějak zlehčovat.“

„To mi žádné starosti nedělá,“ řekla jsem.

„Já vím, že ne,“ vypálila Jade v odpověď.

Chvíli jsme se jedna na druhou dívaly, pak doktorka Marlowová vstala a všechny jsme ji následovaly ven.

„Dobrá, děvčata. Opět vám děkuju. Tak zítra, Jade?“

„Nenechala bych si to ujít ani za nic,“ řekla suše Jade. „Příležitost být další Star…“

Podívala se na mě, zasmála se a já se také zasmála. Někdy cítíte, že je lepší se prostě zasmát.

Vyšly jsme ven.

Tentokrát poslala matka pro Misty taxík.

„Táta dostane k proplacení další účet,“ oznámila.

Limuzína Jade stála vpravo za ním.

Naproti čekala matka Cat a sledovala nás jako nějaký pták. Nedívala se přímo, nicméně jsme si všimly, že jí neušel ani jediný náš krok.

Babička zastavila poslední.

„Jak se tvoje babička jmenuje?“ zeptala se Jade. „Zmiňovala ses o ní jen jako o babičce.“

„Betty,“ řekla jsem. „Betty Anthonyová.“

Jade procházela okolo babiččina auta, když mířila ke své limuzíně.

„Dobrý den, paní Anthonyová,“ pronesla. „Jmenuju se Jade.“

Babička se usmála a pozdravila.

„Dobrý den,“ řekla Misty, která spěchala k taxíku. „Já jsem Misty.“

„Dobrý den,“ zavolala na ni se smíchem babička.

Cat, která se loudala k autu své matky, se zastavila a kývla babičce na pozdrav.

„Jsem Cathy,“ řekla, ale sklonila hlavu, a než mohla babička odpovědět, rychle se vzdálila.

Nastoupila jsem do auta.

„To je hodně plachá dívka,“ řekla o Cathy.

„Ano,“ souhlasila jsem. Sledovaly jsme, jak její matka odjíždí první. Vypadala rozrušeně.

„Ale,“ pronesla babička, „na rozmazlené bohaté dívky vypadají docela hezky.“

„Všechny nejsou zkažené. No, možná jsou. Nevím,“ řekla jsem. „Možná není špatné být rozmazlená,“ zadrmolila jsem.

„Jsi v pořádku, dítě?“

„Ano, babi.“

Když jsme odjížděly, ohlédla jsem se. Jaká jsme to legrační karavana, myslela jsem si.

„Tak sis vedla dobře?“ zeptala se babička.

„Nevím, babi. Udělala jsem, co po mně doktorka Marlowová chtěla.“

„Tak to je dobré, dítě, ne?“

„Nevím,“ trvala jsem na svém.

Babička vypadala zklamaně. Byla jsem unavená z toho, jak jsem ji zklamávala.

„Ano,“ řekla jsem. „To je moc dobré. Babičko?“

„Copak je, Star?“

„Vzala bys mě zítra po snídani na hřbitov, kde je pohřbený Steve?“

Podívala se na mě a její oči se rychle plnily obavami.

„To bude v pořádku, babi. Slibuju. Chtěla bych se jen rozloučit. Nikdy jsem to neudělala. A už je načase.“

Babička přikývla.

„Dobře,“ řekla. „Když myslíš, že je načase, tak ano.“

„Díky, babi. Babičko?“

„Ano, dítě.“

„Mám tě ráda.“

Usmála se.

„Já tě také mám ráda, dítě.“

Potom nemůže být všechno špatné, pomyslela jsem si.

Nebo může?

Table of Contents

PROLOG

1

2

3

4

5

6

7

8