V. C. ANDREWS®

v nakladatelství

BARONET

Misty

„Žijeme v tak dokonalém světě. Proč jsme tak nedokonalí?“ To je motto příběhu Misty, hrdinky stejnojmenného příběhu, která prožívá rodinné trauma. Když dojde v rodině k rozvodu, zcela jistě to poznamená úplně každého, natož pak šestnáctiletou dívku. Přitom vše,

co Misty kdy chtěla, byla normální rodina.

PŘIPRAVUJEME:

Star

Jade

Cat

MISTY

PRAHA 2001

Přeložil:

ALEŠ NOVÁK

V. C. Andrews: Misty

Vydání první.

Copyright © 1999 by the Vanda General Partnership

Published by arrangement with Pocket Books,

a division of Simon & Schuster Inc.

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a. s., Široká 22, Praha 1

v roce 2001 jako svou 587. publikaci.

Přeloženo z anglického originálu Misty vydaného nakladatelstvím Pocket Books, a division of Simon & Schuster Inc., New York, v roce 1999.

Český překlad © 2001 Aleš Novák.

Přebal a vazba © 2001 Richard Carrasco a Baronet,

ilustrace na přebalu © cover illustration Cocoza 2000,

© cover illustration Czech edition Fort Ross Inc., New York

a Kristin Olson Literární agentura, Praha.

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sudoměřská 32, Praha 3.

Odpovědná redaktorka Veronika Kratochvílová.

Korektorka Miluška Ledvinová.

Vytiskly a svázaly Tiskárny Vimperk a. s., Boubínská 483, Vimperk.

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 80-7214-374-3

BARONET

Praha 2001

V. C. Andrews

MISTY

Jsem šťastná…

PROLOG

Do domu doktorky Marlowové jsme přijely každá zvlášť. Má matka mě tam odvezla, protože to měla při cestě na schůzku se svou přítelkyní Tammy, s níž každý týden podnikaly výpravu do ulic na nákupy a na oběd v nějaké drahé restauraci poblíž pláže v Santa Monice v Kalifornii.

Mám za to, že si má matka stále ještě myslí, že by si jí mohl někdo všimnout a ona by se tak dostala na titulní stranu nějakého společenského magazínu. Právě včera si dala vedle tváře obálku jednoho časopisu a zeptala se: „Myslíš si, Misty, že jsem taky tak pěkná jako ona? A to jsem přinejmenším o deset let starší!“

Alespoň tak o dvacet, pomyslela jsem si, ale neodvážila jsem se to říct nahlas. Stárnutí je v našem domě považováno za nemoc. Minuty jsou hrozivé jako bacily a dny, měsíce a roky jsou přírodními katastrofami. Má matka pátrala po bájném pramenu věčného mládí, což leckdy vzbuzovalo úsměv. Neexistuje nic, co by si nemohla koupit, žádné místo, kam by se nemohla dostat, pokud by to alespoň trochu vzbuzovalo naději, že se pan Čas zastaví. Většina jejích přítelkyň je stejná a trpí podobným strachem. Nemohu s tím nic dělat, jen jsem zvědavá, jestli někdy budu stejná jako ony: vyděšená z každého šedivého vlasu, vrásek a řídnutí kostí.

Kdyby má matka dnes nejela do Santa Moniky, vyzvedla by mi jako obvykle auto ze servisu a účet by poslala mému otci. Miluje, když mu může posílat účty. Pokaždé olízne obálku a zalepí ji, pak na ni lehce poklepe a řekne: „Zaplať to.“ Jsem si jistá, že když táta vidí ten dopis v hromadě jiné pošty, tváří se kysele a jeho peněženka si jen povzdychne.

Jsem jako šíp, kterým na něj střílí. „Potřebuje tohle, potřebuje tamto. Zubař říkal, že potřebuje rovnátka. Potřebuje nové věci do školy. Tady máš účet za návštěvu dermatologa, to tvé pojištění nehradí.“

Všechno, co jsem zdánlivě potřebovala, neváhala proti tátovi použít, aby platil. Ničila ho částkami, které musí dát za to, abych mohla chodit ve značkových džínách, za mé rovné zuby a za cokoliv jiného, co mi mohla koupit. Vymýšlela nové nápady a tlačila na něj, aby jí dával více peněz, a to co nejdříve. Jednou mu účet poslala doporučené do kanceláře, ačkoliv měl několik dní na to, aby ho zaplatil.

Někdy se táta snažil účty trochu korigovat, ptal se, zda to bylo nutné. Pokoušel se nalézt nějakou alternativu, ale pokaždé když to zkusil, předhazovala mi to máma jako toreador červený šátek býkovi a křičela: „Podívej se, jak na tebe myslí. Vždycky se ohlíží jen na to, co je pro něj výhodný obchod. Jestli si myslí, že to někde sežene levněji, tak nám může rovnou všechno kupovat sám.“

Táta říká, že si jen chce být jistý, že ocením všechny ty dolary, které utrácí.

Jsem ráda, že mám tak starostlivé rodiče. Nepřeje si snad každý, aby se jeho rodiče rozvedli?

Nemohu si pomoct, ale zajímalo by mě, jestli i ostatní holky, které dnes přijdou k doktorce Marlowové, se taky proměnily v bič, jakým jejich rodiče práskali jeden po druhém.

Jade vezl onehdy šofér jejího otce, protože ten měl předem sjednanou schůzku. Ta vyšla na víkend, který měla strávit s ním. My všichni z klubu SSR, Sirotci s rodiči, prostě zbožňujeme báchorky o „předem sjednaných schůzkách“. Naši rodiče tím obvykle myslí: „Mám teď něco důležitějšího, co můžu dělat sám pro sebe, než abych se staral o to, co potřebuješ ty. Kdybych nebyl rozvedený, pak bych ti jako otec pomohl, ale to tak není. Každý z nás je jiný. Ty jsi… jako nějaká planá kytička, která vyrostla někde mimo zahrádku, a nikdo o tebe nepečuje. Jsi většinu času ponechaná sama sobě napospas. Musíš se modlit, aby bylo dost deště a slunce, protože tu není nikdo, kdo by tě zaléval a pěstil.“

„Musel jsem být slepý, když jsem si vzal tvou matku,“ říkává táta. Naproti tomu máma nezapomene zmínit: „Musela jsem být opilá, jinak si neumím vysvětlit, že k tomu aktu mohlo dojít.“

Říkali také rodiče jiných holek takové věci? Někdy jsem si připadala, jako bych byla neviditelná nebo mí rodiče prostě jen zapomněli, že tam stojím, když se vztekali a nadávali si. Doktorka Marlowová měla pravdu v jedné věci: opravdu mě velmi zajímalo, jaké zkušenosti mají jiné holky. Tohle mě víc než cokoliv jiného přivedlo dnes sem. Samozřejmě ve škole znám i jiné SSR, ale bez terapie, bez doktorky, která prosvětlí každý temný kout, by ti nikdy neřekli, co se skrývá v jejich srdcích. Všichni mají zážitky zamknuté na klíček, stydí se a možná se i obávají, že by někdo mohl odhalit, jak jsou ve skutečnosti ztracení a osamělí.

Star vždycky odvede do domu doktorky Marlowové babička. Jak nám Star později řekla, její babičce bylo už osmdesát šest a dostala ji s jejím malým bratrem do opatrovnictví právě ve chvíli, kdy si už myslela, že bude jen vysedávat na verandě a plést svetry svým vnoučatům. A pak se stalo – hádej co? Stala se vlastně znovu matkou.

Cathy sem přivedla její matka, ale každá informace se z ní musí páčit. Možná se bojí vlastního hlasu a odmítá svou vlastní existenci. Od začátku nás všechny považovala za příšerné kočky, a snad i za něco ještě horšího, za malé chlupaté koule. Byla jsem jediná, kdo ji oslovoval Cat místo Cathy, a co myslíš? Jí se to také víc líbilo.

U doktorky v Brenwoodu jsem ze sebe všechno vyklopila, začínal nový teplý den na počátku léta. Vrstva mořské mlhy se pomalu zvedala a barvila nebe nad Kalifornií do barvy vybledlých džínů. V Los Angeles začínal jeden z těch bezchybných dní, na který jsme se všichni těšili. Mráčky odpoledne vypadaly jako pusinky z cukru. Větřík se tě dotýkal na tvářích a ve vlasech lehkými prsty, okna aut se měnila v zrcadla.

Žijeme v tak dokonalém světě. Proč jsme tak nedokonalí? V našich domech najdeme stíny v rozích a šepot za dveřmi, vůbec nezáleží na tom, jak nádherné a zářivé domovy zvenčí máme. Myslela jsem si, že každý žije v míru, zatímco se ukázalo, že jsme pěšáci v tiché válce, ve které se nevyskytovaly žádné výstřely. I když jsme se občas všichni divili, že k tomu nedošlo. Trpěly a umíraly zde jen naděje a přání, žádné bomby nelétaly vzduchem, byla to jen slova, ošklivá slova zabalená do ledových úsměvů nebo do oficiálních prohlášení, která zaplavovala naše životy spolu s popelem z ohňů, které spalovaly naše rodiny. Nebylo těžké si všimnout, že doktorka Marlowová má úspěšnou psychiatrickou ordinaci, alespoň to je můj názor. Její dům byl obrovský, připomínal honosná sídla anglické šlechty a ke všemu byl postaven na území, kde byly nejvyšší ceny nemovitostí. Bydlela jen se svou starší sestrou, takže tam bylo pro její ordinaci dost místa.

Proč by neměla mít výnosnou praxi? ptala jsem se sama sebe. Nikdy neměla nedostatek klientů. Dokonce i děcka nepocházející z rozpadlých rodin měla problémy a spousta z nich docházela na terapii ať už ve škole, nebo ve svém volném čase.

Mohla to být taková epidemie. Arthur Polk, jeden kluk z mojí třídy, tvrdil, že všechny problémy v rodině jsou jen důsledkem skvrn na slunci. Byl to počítačový nadšenec a šlo mu to i v přírodních vědách, takže si spousta mých kamarádů myslela, že by to mohla být pravda. Připadal mi jako pytel blech, v hlavě se mu honilo hodně myšlenek, ale jedna předháněla druhou. Kdykoliv jsem se na něj podívala a on to věděl, zakoulel očima.

Jak jsem otevřela dveře a vystupovala z auta, ozvala se moje matka: „Zavolej, kdy mám pro tebe přijet, Misty.“

„Už jsem ti říkala, kdy máš přijet,“ odpověděla jsem.

„Já vím, ale znáš mě. Víš, jak rychle ztrácím pojem o čase. Jestli nebudu doma, zazvoň čtyřikrát a záznamník mi předá zprávu na mobil, ano, zlatíčko?“

„Dobře,“ bouchla jsem dveřmi o něco silněji, než bylo zapotřebí. Nesnášela to. Říkala vždycky, že jí to leze na nervy. Poslední dobou byla jako papiňák, stačilo málo a hned vybouchla. Její oči pokaždé dostaly ten šedý výraz a ona začala kázat.

Otočila jsem se a směřovala ke klenutému vchodu, doufala jsem přitom, že nepřijdu první. Jinak bych musela nějaký čas trávit s Emmou, která se smála, jako pískají gumové hračky. Celou dobu by na mě mluvila a pátrala by na mé tváři po nepatrných známkách vyšinutí. Bavila by se se mnou, jako bych byla devítiletá školačka, našlapovala by kolem mě po špičkách a nervózně by se smála, když bych jí všechno pověděla a ona už se neměla na co zeptat. Ne my, ale ona byla jediná, kdo skutečně potřeboval terapii.

To byl možná důvod, proč stále ještě žila se svou sestrou. Bylo jí nejmíň padesát a před mnoha a mnoha lety se vdala a pak rozvedla. Nikdy se už znovu nevdala a byla, aspoň co já mohu říct, jen krůček od toho, aby se stala poustevníkem. Možná že jí manžel provedl něco hrozného. Jade, o které vím, že dokáže odhalit všechny lidi kromě sebe, tvrdí, že Emma asi trpí agrofobií, protože má strach z míst přístupných všem.

Snad měla Jade pravdu. Viděla jsem, jak Emma panikaří, jakmile se pokusí vyjít ze dveří.

Ani ona, ani doktorka Marlowová neměly děti. Doktorce mohlo být něco přes čtyřicet a nikdy nebyla vdaná. Byl to také případ kovářovic kobyly, která chodí bosa? Přesto všechno byla pokládána za jednoho z nejlepších odborníků v péči o děti, ačkoliv sama neměla, o koho by se mohla starat. Nebyla tak neatraktivní, aby se za ní žádný muž neohlédl. Možná že analyzovala každého muže, který si s ní domluvil schůzku, a oni to nemohli vystát. Smála jsem se, když jsem si představovala, jak se s někým miluje a pak analyzuje každý vzdech a pohled.

Může být psychiatr romantik? Hrozně by mě zajímalo, jestli si totéž o ní myslí i ostatní. Určitě, mohlo by být legrační, kdybychom se všichni dali dohromady, pomyslela jsem si, když jsem mačkala zvonek.

Srdce se mi trochu rozbušilo. Každá z nás tu už předtím byla, ale dodnes jsme se tu nikdy nesešly všechny, protože skupiny doktorky Marlowové byly načasované tak, abychom se scházely jen na malé pozorovací terapie. Rozhodla, že jsme všechny dosáhly úrovně, kdy nám velká schůzka může něco přinést. Pro mě bylo zajímavé to, že jsme se takhle ještě nikdy nesešly. Metoda naší doktorky spočívala v tom, že nám o každé řekla jen velmi málo. Tvrdila, že nechce, abychom chodily na sezení s předem připravenými nápady. Jediné, co nám o každé z nás prozradila, bylo naše jméno a s kým žijeme, poté co se naši rodiče rozvedli nebo rozešli, nebo – jak jsem si často myslívala – prostě se ta dvojice rozpadla. To sedělo lépe. Bylo to tak, jak jsem to sama cítila… jako kdybych se sama rozpadala, jako kdyby se moje ruce a nohy vznášely a odplouvaly a já byla jen šestnáctileté torzo hledající cestu ven z domu hrůzy bez dveří a oken.

Ať je to, jak chce, teď se skupinka holek, které spolu nikdy nemluvily, má dát dohromady v jedné místnosti a mají spolu sdílet svou bolest a vztek. To podle doktorky Marlowové dělá zázraky. Jsem si jistá, že se všechny cítily stejně jako já: velmi skepticky a velmi úzkostně. Nikdo nedokáže nemožné.

Tak jdeme na to, paní doktorko, řekla jsem si, jak jsem vstoupila. Jen nás všechny dej dohromady.

Nezáleželo na tom, jak to doktorka provedla. Cítila jsi, jak si sundáváš věci a jako nahá stojíš před zvídavýma očima mnoha neznámých lidí. Většinu toho, co každá z nás na sebe prozradila, nikdy neprozradíme ani svým rodičům, hlavně ne svým rodičům.

Proč?

To je jednoduché.

My je nenávidíme.

1

„Dobré ráno, Misty,“ zahlaholila z točitého schodiště Emma, sestra doktorky Marlowové. Bylo to chvilku poté, co otevřela služebná Sofie.

Emma měla na sobě jedny ze svých volných květovaných šatů. Měla perfektně zastřižené vlasy, zvláště kolem uší, a její ofina působila, jako kdyby byla na čele namalovaná nebo k němu alespoň pevně přilepená. Měla vždy vlasy obarvené na černo, asi proto, aby zakryla jakoukoliv známku po šedinách. Kontrast tmavé barvy a bledé kůže způsoboval, že vypadala, jako by na obličeji měla hedvábný papír. Zastavila se na schodech a čekala, až vejdu, asi si myslela, že si to mohu ještě rozmyslet.

Sofie za mnou zavřela dveře. Z některé místnosti v domě se linula Mozartova symfonie č. 40 G dur. Nejsem ale žádný odborník na vážnou hudbu; poznala jsem tu skladbu, protože jsme ji zkoušeli zahrát ve škole. Hraji na klarinet. Matka si myslela, že to může narušit můj vývoj, ale náš učitel pan LaRuffa ji přesvědčil, že to není pravda. Nakonec mi podepsala lístek, že mohu chodit hrát do školní kapely.

Můj táta zapomněl přijít na letošní velký koncert, přestože jsem si k němu přivezla na víkend před koncertem klarinet, abych mohla cvičit. Ariel, jeho přítelkyně, které je něco přes dvacet let, mi slíbila, že mu to ještě připomene. Odpověděla jsem jí, že by to bylo úžasné. Zdá se mi, jako by měla v hlavě jen malá zrcátka odrážející cizí myšlenky, které doprovází hihňáním připomínajícím malé bublinky mýdla.

Bylo mi jedno, jak nápadný byl můj sarkasmus, Ariel se vždy usmála. Myslím si, že táta je s ní z pohodlnosti, vypadá jako modelka od Revlonu a nikdy prý nevznese žádnou námitku. Cokoliv on prohlásí, k tomu přikývne a oči se jí rozšíří, jako by přišel s komentářem, který otřásl světem. Byla úplný opak mé matky, která by mu dnes odporovala, i kdyby řekl dobré ráno.

Ariel mu může dát hlavně sex. Podle mé matky a jejích přítelkyň to je jediná věc, o kterou se muž stará.

„Doktorka přijde za chvilku,“ řekla Emma a sestoupila ze schodů, každý krok udělala přesně jako někdo, kdo přechází blátivou cestu: malé opatrné kroky, při kterých se pevně přidržovala zábradlí. Chvíli jsem zaváhala, jestli není alkoholik. Obvykle byla tak navoněná, že by to dokázalo přehlušit i smrad popelářského vozu, takže se z jejího dechu nedalo dobře odhadnout, jestli je opilá nebo ne. Ale určitě od té doby, co jsem sem začala chodit, přibrala aspoň dvacet kilo. Říkala jsem to mámě a ta odpověděla: „Možná je tichý pijan.“

Myslím, že je lepší být jen tichý.

„Jak se dnes máš, drahoušku?“ zeptala se Emma, když konečně došla až ke mně. Nebyla o moc větší než já, mohla měřit kolem metru šedesáti, ale vypadala nafouklá jako balon, velké břicho, prsa jako kopací míče, na sobě měla stan s květinovým vzorem.

Já měla na sobě typický kostým, vhodný pro mentální hry s doktorkou Marlowovou: džíny, tenisky, bílé ponožky a jedno z mnoha triček, které má matka nesnášela. Dnes jsem na něm měla velrybu vytaženou na břeh, z pusy jí vytékala černá tekutina. Pod tím bylo napsáno: Sakra, další ropná skvrna.

Emma Marlowová nevypadala, že by si všimla, co mám na sobě. Byla nervózní, tak jako pokaždé v mojí přítomnosti, své tlusté rty tiskla pevně k sobě a usmívala se, takže to vypadalo jako dusivý nenápadný úsměv.

„Doktorka chce, abys zašla přímo do její pracovny,“ řekla slabým hlasem a zdálo se, že se brzy změní v křik.

To je úleva pro nás obě, pomyslela jsem si.

„Je tu ještě někdo jiný?“ zeptala jsem se.

Předtím než mohla odpovědět, rozezněl se zvonek a Sofie, která stála na straně jako malá panenka na pružinkách, se rychle natáhla po dveřích. Otevřela a všechny jsme se podívaly na atraktivní černou dívku se zapletenými copy. Na sobě měla světle modrý svetřík a tmavě modrou sukni. Okamžitě mě napadlo, že má přesně takovou figuru, jakou – doufám – jednou, až se moje hloupé hormony probudí – budu mít.

„Ach, Star,“ řekla Emma. Pak se podívala zpátky směrem k pokoji, kde hrála hudba, jako by čekala, že ji někdo přijde zachránit. „Pojď dál, pojď dál,“ rychle dodala.

Star? Myslela jsem si, že to bylo její příjmení, když se o ní doktorka zmiňovala. Už Misty je dost hrozné, natož Star. Doktorka Marlowová ještě vynechala jeden malý detail, vždyť je to černoška.

Star si olízla rty. Byl to nechutný pohled, měla zbytky jídla v koutcích a zúžené zorničky v ebenových očích. Dívala se na mě. Chvilku to vypadalo, že jsme pistolníci ve westernovém filmu a čekáme, až ten druhý udělá první pohyb. Nikdo z nás ho neudělal.

„Jsem si jistá, že doktorka vás chtěla všechny seznámit, tak tohle je Misty,“ pronesla do ticha Emma.

„Ahoj,“ řekla jsem.

„Ahoj,“ odpověděla a uhnula rychle pohledem, čímž umožnila Emmě, aby začala něco povídat.

Emma však místo toho udělala dramatická gesta směrem k ordinaci a zakoktala.

„Vy dvě můžete… jenom… jít vpravo a dovnitř.“

Šly jsme do ordinace. Ani Star, ani já jsme nepotřebovaly nic ukazovat. Byly jsme tu už mockrát.

Místnost byla pro ordinaci dost velká. Na jedné straně to byl pokoj připomínající malý obývák se dvěma velkými koženými pohovkami a několika pohodlnými křesly, s menšími stolky a jedním velkým skleněným stolem ve tvaru oválu. Zdi byly pokryté bukovými deskami a celou místnost prosvětlovaly francouzské dveře směřující do zahrady, kde byl i bazén. Místnost byla otočena na západ, takže při odpolední schůzce byla prosvětlená jako broadwayské jeviště. Ranní schůzky postrádaly sluneční světlo a místnost osvětlovalo světlo z lamp.

Vždycky jsem si myslela, že nálada, kterou vnímáme za slunných dní, by měla být jiná než během dní bez slunce. Přinášíš si s sebou do této místnosti všechnu depresi a úzkost jako příliš napakovaný kufr a doufáš, že paní doktorka ti pomůže všechno přebalit. Během zamračených dní všechno probíhá hůř, deprese je hlubší.

Věřívala jsem, že špatné vzpomínky jsou zasunuty do mého mozku, kde jsou přilepeny supersilným lepidlem, a doktorka Marlowová je jednu po druhé vytahuje a spolu s nimi i kus mě.

Někdy sedí doktorka za svým stolem a mluví na mě, zatímco já sedím na jednom z gaučů. Myslím si, že asi věří, že čím dál ode mě bude sedět, tím budu otevřenější. Dělala mi test osobnosti a já jsem se nemohla dočkat, až srovná moje výsledky s ostatními ze SSR.

Přešla jsem přímo ke své pohovce a Star se zastavila. Viděla jsem na ní, co si myslí.

„Na které obvykle sedíš, když jsi tady?“ zeptala jsem se jí.

Krátce se podívala na druhou stranu a pak zpříma na mě.

„Vždyť je to jedno,“ odpověděla. Pokrčila jsem rameny. Ona zůstala stát.

„Já vždycky spím na pravé straně své postele. A co ty?“

„Ále,“ zatvářila se kysele, nadzvedla obočí a spolu s tím jí zaškubalo ucho. Zasmála jsem se.

„Co je tady tak k smíchu?“

„Tvoje uši se pohnuly,“ odpověděla jsem jí.

Chvíli na mě zírala a pak jí úsměv zvlnil porcelánovou tvář. Její pleť byla tak hladká a čistá, že to působilo, jako kdyby sochař vytesal její tvář před pouhou hodinou, zatímco já měla bez ohledu na mého drahého dermatologa na čele a všude na tvářích jemnou vyrážku se spoustou pupínků. Máma to svalovala na to, co jím, když není doma. Doktorka Marlowová ale říkala, že to může způsobit také stres. Kdyby to byla pravda, byla by moje hlava jeden velký pupínek, pomyslela jsem si.

„Já vím,“ usmála se Star. „Každý mi říká, že to dělám, ale já o tom ani nevím. Já také spím na pravé straně,“ odpověděla po chvilce.

„A když máš spát na druhé straně, protože jsi k tomu donucena, prostě máš nějaký důvod, je to problém, viď?“

„Jo,“ souhlasila a rozhodla se posadit na stejnou pohovku jako já.

„Jak dlouho už sem chodíš?“ zeptala se mě.

Chvilku jsem přemýšlela.

„Myslím, že asi dva roky,“ odpověděla jsem. „A jak dlouho ty?“

„Skoro rok. Říkala jsem babičce, že bych toho měla nechat, ale ona to nechce dovolit.“

„Ty máš jenom babičku?“

„Přesně tak,“ řekla jistě. Vypadala, že je schopná mi skočit po krku, když na to řeknu něco špatného. To by mě ale nenapadlo. Záviděla jsem jí.

„Já jsem nikdy nepoznala rodiče mého otce. Jeho matka zemřela, když byl ještě úplně malé dítě, a jeho otec, když jsem byla malá. Rodiče mojí matky žijí v Palm Springs, ale moc je nevídám. Jsou závislí na golfu. Viděla bych je častěji, kdybych byla caddy.“

„Caddy?“

„To je ten člověk, co nosí golfové hole.“

„Aha.“

„Jednou jsem jim dala golfové míčky s mojí fotkou, aby se na mě mohli stále dívat,“ vyprávěla jsem. „Ale oni je nepoužívali, protože nechtěli mlátit golfovou holí do mojí tváře.“

Zvedla obočí a znovu zahýbala ušima.

„Děláš si srandu?“

„Jo, jo,“ řekla jsem vesele. „Já strašně kecám.“

Chvilku se na mě dívala a pak se začala smát.

„No teda,“ odpověděla. „Jo, to jsem si jistá.“

„Ty se doopravdy jmenuješ Star, není to nějaká přezdívka nebo tak něco?“

Přestala se smát a zaměřila na mě obě ebenové oči, které žhnuly jako dva uhlíky.

„A ty se fakt jmenuješ Misty?“ zeptala se zvědavě.

„Jo,“ odpověděla jsem jistě. „Moje matka mě pojmenovala podle jednoho filmu, protože se nemohli s tátou domluvit na mém jménu. Jak ty jsi dostala své jméno? A nevyprávěj mi, že tě máma porodila jedné noci venku a dala ti jméno po první věci, co uviděla.“

Předtím než mohla odpovědět, vstoupila do ordinace jedna z nejhezčích a nejelegantnějších holek, které jsem kdy viděla. Měla dlouhé husté vlasy s rezavým nádechem, volně spadající na ramena, a zelené oči mandlového tvaru. Její vysoké lícní kosti jí dávaly zajímavý výraz. Ostré linie půvabně zasahovaly až k oblouku čelistí a jemně tvarovaly rty. Nos byl poměrně malý, ale také se lehounce zvedal. Samozřejmě jsem ji podezírala, že je po plastické operaci. Měla mnohem více make-upu na své tváři než já. Kdo se líčí a používá oční stíny a linku, když jde na terapii? Připomínala mi mou matku, královnu fintění, která by vždy nechala kosmetický průmysl vydělat.

Ta holka měla na sobě přesně padnoucí kalhoty a vůbec působila tak, jako by právě měla namířeno někam na módní přehlídku. Koutkem oka jsem pohlédla na Star, vypadala velmi odmítavě.

„Já jsem Jade,“ představila se ta nová dívka. „A kdo jste vy? Misty, Star nebo Cathy?“

„Misty, tohle je Star,“ řekla jsem a kývla jsem směrem ke Star. „Právě se bavíme o tom, jak jsme dostaly svá jména. Tvoji rodiče pracují v klenotnictví, když jade znamená nefrit?“

Jade se dívala na mě a pak zavadila pohledem o Star, jestli se také přidá. Ta se ale rozhodla, že ne.

„Moji rodiče mě pojmenovali Jade podle barvy mých očí. Kde je ta dobrá doktorka?“ zeptala se a nedočkavě pohlédla na prázdný stůl.

„Asi se připravuje,“ odpověděla jsem jí.

„Připravuje?“

„Vždyť to znáš, musí si nasadit tu masku terapeuta a ještě si nabrousit nehty.“

Star se začala smát. Jade zvedla obočí, stiskla rty a pak se způsobně posadila na druhou pohovku, zkřížila nohy, opřela se a hlavu držela vysoko.

„Nevím, jestli je tohle dobrý nápad,“ řekla po chvíli.

„Tak proč jsi přišla?“ zeptala se jí zpříma Star.

Jade se na ni překvapeně podívala. Působila, jako by se předtím na ni ani nedívala, ale jen zaregistrovala, že je ve skupině nějaká černoška.

„Byla jsem proti, ale doktorka Marlowová mě přemluvila.“

„Přemluvila nás všechny,“ zareagovala Star a vyslovila to, co bylo dávno jasné. „Myslíš si snad, že jsme se sem hrnuly, abychom o sobě mohly povídat před spoustou cizích lidí?“

Jade byla velmi dotčená, dívala se na své hodinky a pak se zadívala ke dveřím. Slyšely jsme kroky a o chvilku později se ve dveřích objevila doktorka s podsaditou dívčinou, která byla skoro tak malá jako já. Vypadala ovšem starší. Měla mdlé hnědé vlasy rozprostřené na ramenou, jako kdyby jí je někdo projel hráběmi. Šedý svetr nemohl zakrýt velká prsa, která dosahovala téměř takové velikosti, jakou měla Emma. Na sobě měla sukni, jejíž okraj dosahoval ke kotníkům. Obličej byl hladký, ale neměla ani rtěnku, ani nic jiného, co by mohlo rozjasnit její plovoucí hnědé oči. Působila bledě a křečovitě svírala rty.

„Ahoj, holky, tak jsme tady. Tohle je Cathy. Představím ti Misty, Star a Jade,“ dodala paní doktorka a na každou z nás kývla. Cathy jen přeskakovala pohledem od jedné z nás ke druhé a pak se zadívala na zem.

„Cathy, proč se neposadíš vedle Jade?“ zeptala se doktorka.

Cathy vypadala, že to rozhodně neměla v úmyslu. Po dlouhou chvíli váhala, civěla na pohovku, jako by ji chtěla celou pohltit, pak se konečně posadila.

Doktorka Marlowová měla na sobě tmavě modrý kalhotový kostým, posadila se na jedno z křesel uprostřed místnosti, takže viděla na nás všechny. Obvykle si před koncem hodiny sundala sako a chodila s rukama za zády. Právě v tuto chvíli si hladila dlaně svými dlouhými jemnými prsty a usmívala se. Má matka si všimla, že doktorka nikdy nenosila žádné drahé prsteny a také její hodinky nepůsobily nijak exkluzivně. Dokonce nemívala ani nalakované nehty.

Úsměv doktorky Marlowové byl jen těžko čitelný. Její oči hořely zájmem a radostí, kdykoliv jsem něco řekla, ale její obličej působil tak neurčitě, takže jsem nedůvěřovala ničemu, co dělala, protože stále jen sestavovala psychologické výsledky. Měla své špinavě blond vlasy sestřihané kolem uší. Nosila stříbrné náušnice, ale žádný řetízek. Sněhobílou vestu měla zapnutou perlovými knoflíčky až ke krku.

Naše terapeutka nebyla nějak zvlášť pěkná. Její nos byl příliš dlouhý a rty zase příliš úzké. Na rozdíl od své starší sestry ale měla štíhlou postavu, avšak na ženu byla příliš vysoká, alespoň metr osmdesát. Když se posadila, měla kolena legračně vysoko. Myslím si, že její tělo od pasu nahoru tvořilo tak asi jen třetinu výšky. Měla velmi dlouhé ruce, takže když se posadila a opřela, rukama se pohodlně chytla kolem zkřížených kolen. Když byla tolik nemotorná, tak se asi raději věnovala tomu, kde mohla uplatnit spíše svůj mozek než krásu.

Má matka často komentovala styl účesů i oblékání doktorky Marlowové a tvrdila vždycky, že by se sebou mohla dělat divy, kdyby si nechala pomoci. Moje matka věří v neuvěřitelnou moc kadeřníků a plastických chirurgů. Podle ní mohou dokonce docílit i světového míru. Prostěji vadili oškliví lidé a nikdo jí to nevymluvil.

„Předpokládám, že tři z vás měly možnost se už seznámit,“ začala paní doktorka.

„To sotva,“ procedila mezi zuby Jade.

„Dobře, chtěla bych, abyste se spolu bavily a navzájem se seznámily.“

„Já pořád nechápu, co jako máme dělat,“ vyhrkla Star. „Bylo nám toho řečeno jen velmi málo a některé z nás z toho nejsou právě šťastné.“ Pohlédla na Jade.

„Já vím, Star, ale spoustu z toho se dozvíte, když mi budete důvěřovat. Když nebudeme trošku riskovat, nikdy se nedobereme pokroku a nikam se nedostaneme.“

„A kam jako bychom se měly dostat?“ dožadovala se Star.

Zasmála jsem se.

Pěstěné rty Jade se mírně zvlnily do náznaku úsměvu a Cathy se dokonce téměř odlepila pohledem od podlahy.

„Domů,“ odpověděla doktorka a v očích se jí objevila téměř rozpustilost. „Ale zpátky k tobě, Star. Zpátky k tomu, za koho se považuješ, kým bys chtěla být. Zpátky k pěknému počasí, nebudeme si všímat té zamračené oblohy, která teď venku hrozí deštěm,“ pokračovala dál.

Vždycky když mluvila tímto tlumeným hlasem plným melodie, který používali terapeuti, nemohla se žádná z nás ubránit a všechny jsme jí naslouchaly. Dokonce i Cathy se na ni podívala, jako kdyby nám nabízela příslib života a štěstí. A jediné, co by Cathy mohla udělat, bylo jen po tom vztáhnout ruku.

„Pryč od bolesti,“ pokračovala doktorka Marlowová. „To je to místo, kam se potřebujeme dostat, víš, Star?“

Pohlédla na mě a krátce přikývla.

„Dobře.“

„Holky, bude to jednoduché. Musíte si jen povídat. Já budu skutečně jen posluchač, a když bude jedna z vás mluvit, budou ostatní se mnou poslouchat.“

„Tím chcete říct, že tu budeme trčet jako kytky v květináčích? Ani se nemůžeme na nic zeptat?“ naléhala Jade.

„A co si myslíte? Vy budete tvořit pravidla. Chcete si klást otázky?“ otočila se i na nás.

„Ano,“ řekla jsem. „Proč ne?“

Doktorka Marlowová se podívala na Star a Cathy. Star přikývla, ale Cathy jen uhnula pohledem.

„Dobře, možná byste měly jen tak začít a samy pak uvidíte, jak to půjde,“ rozhodla paní doktorka.

„Co přesně máme říkat?“ zeptala se Jade.

„Na každém sezení bude jedna z vás vyprávět svůj příběh,“ řekla a trochu se zachvěla. „Rozepsala jsem k tomu čtyři sezení.“

„Náš příběh? Já nemám žádný příběh,“ promluvila Star.

„Já vím, že máš, Star. Každá z vás může začít, kde chce. Dneska mluvíš ty. Jak jsi se sem dostala?“

„Můj šofér mě sem dovezl,“ řekla Jade.

„Pokračuj, Jade. Víš, co myslím,“ naléhala doktorka. Jade si poposedla více dozadu a najednou působila trochu nejistě, vzdorovala naší doktorce, aby nevytáhla zátku z láhve svých tajemství.

„Tak kdo dnes začne?“ naléhala Star.

Doktorka se zadívala na Cathy a ta zbledla ještě víc, pak její pohled zamířil k Jade, její tmavé oči přelétly Star a upřeně se zadívala na mě.

„Chtěla bych, aby začala Misty,“ řekla doktorka Marlowová. „Je u mě nejdéle z vás, myslíš, že to zvládneš, Misty?“

„Určitě,“ řekla jsem. Podívala jsem se na ostatní. „Kdysi dávno jsem se narodila. Mí rodiče mě chtěli vrátit, ale bylo už pozdě.“

Jade se usmála a Star se zašklebila.

„Pokračuj,“ naléhala doktorka. „Ať využijeme náš čas.“

Tak jako pokaždé když chtěla, abych přestala vtipkovat, pohlédla na mě s nachýlenou hlavou. Zhluboka jsem se nadechla.

„Dobře,“ poposedla jsem si na gauči více dopředu. „Já tedy začnu, snad vás můj příběh nebude nudit.“ Podívala jsem se na holky a usmála se. „Možná že ho někdo filmově zpracuje a ještě za něj dostane Cenu Akademie.“

2

„Můj příběh opravdu začíná velmi dávno, protože velmi dávno jsem skutečně věřila, že jsem princeznička žijící v pohádce. Má matka se mnou stále žije v jedné z rezidencí tady v Beverly Hills, kde jsem také vyrůstala. Někdo by náš dům mohl považovat za hrad, protože skutečně má jednu kulatou věž s vysokou kuželovitou střechou. U věže je také hlavní vchod.

Je to obrovský dům. Kdybychom neměly domácí telefon v každé místnosti, pak by si asi moje matka vykřičela hlasivky, kdykoliv by se mě snažila zavolat. Když mě nemůže doma najít a nezvedám domácí telefon, volá mi na můj vlastní. Když zrovna telefonuji nebo čekám na telefon, tak mi na volnou linku zavolá a řekne: ‚Misty, potřebuji tě dole, tak konečně skonči ten hovor, vím, že jsi tam.‘

Samozřejmě má pravdu, protože telefonuji skoro pořád. Když jsme ještě byli malá šťastná rodina a ozvěna smíchu pronikala každou místností našeho domu, říkával mi můj táta, že jsem se narodila s telefonním sluchátkem přitisknutým k uchu, a to prý byl také důvod, proč maminka měla s mým porodem takové těžkosti.“

Přerušila jsem vyprávění a podívala se na doktorku Marlowovou.

„Nevybavuji si, jestli jsem vám říkala, jaké jsem působila potíže své matce, když jsem se rozhodla narodit. Byla na sále přes dvacet hodin. Jindy mi zase říkala, že dvacet osm,“ podívala jsem se na holky. „Řekla jsem jí, že to jen dokazuje, že jsem tu nechtěla být.“

Zvedla jsem ruce a buchla sebou zpátky na pohovku.

„Né, né, křičela jsem v máminým břiše. Doktoři, dejte ode mě svoje pracky!“

Jade a Star se zasmály, dokonce i Cathy se trochu usmála.

„Vyprávěla jsi mi to, ale ne tak barvitě,“ ozvala se doktorka.

„Jo, tak tohle je pravda, máma byla zašitá úplně všude. Myslím, že by se jí hrozně líbilo, kdyby tady s námi mohla sedět a všechno nám popsat do nejmenších detailů: to zvracení, krev, bolest, a vůbec to všechno.“

„Proč si myslíš, že to dělá?“ zeptala se doktorka.

„Tak, ptáme se,“ a obrátila jsem se na ni, tak jako to vždy dělá ona. Zasmála se.

„Úplně profesionální přístup,“ složila mi poklonu.

„Matka vlastně chce, abych se cítila provinile a litovala ji, čímž bych se také postavila na její stranu proti mému otci,“ odpověděla jsem. „Vždycky říká, jak to mají muži snadnější, zvláště v manželství. Asi proto, nebo snad ne?“

Doktorka Marlowová měla zase ten neurčitý výraz, ostatně jako obvykle. Nepotřebovala jsem, aby se mnou souhlasila. Sama jsem věděla, že to je pravda.

„Ale to je jedno, prostě jsem si kdysi myslela, že jsem princezna, protože jsem dostala všechno, co jsem chtěla. Ještě teď, i když jsou rozvedení, dostanu všechno, po čem zatoužím. Má matka si stále stěžuje na výši výživného, které na mě dostává. Peněz není nikdy dost, a kdykoliv mi něco táta dá, tak má matka začne naříkat a zoufat si, že má dost peněz na hlouposti, ale na náležité alimenty ne. Strašně nenávidím, když mi něco dává. Protože to vždycky vyvolá úplné běsnění. Někdy matka začne křičet tak, že si musím zacpat uši,“ ukázala jsem jak.

Vyprávěla jsem dobře a všechny se na mě dívaly. Za chvilku jsem se trochu uvolnila a mohla jsem pokračovat dál.

„Někdy jsem uvažovala, jak vyjádřit svůj život v barvách.“

Všimla jsem si, že Jade zvedla obočí. Mohla dělat úplně stejnou věc, pomyslela jsem si.

„Když jsem byla malá a my jsme byli vzornou rodinou, bylo všechno jasně růžové nebo zářivě žluté. Po jejich rozchodu a všech peripetiích celý svět zešedl a všechno vybledlo. Připadala jsem si jako Popelka, když hodiny odbíjely dvanáct nebo kolik. Odezněly zvony, všechno se ztratilo a já přestala být princeznou. Byla jsem… nějaká…“

„Nějaká co?“ zeptala se doktorka Marlowová.

Podívala jsem se na ostatní. „Osiřelá s rodiči.“

Jade přikývla a oči se jí zaleskly. Star byla velmi vážná, Cathy najednou zvedla ruku a podívala se na mě, jako kdybych řekla něco, co už někde slyšela.

„Můj otec pracoval na velmi riskantním podniku a musel hodně cestovat. Nikdy jsem přesně nechápala, co vlastně dělá. Ostatní děti mého věku mohly v několika slovech vyjádřit, co jejich rodiče dělají: právník, doktor, zubař, lékárník, obchodník, zdravotní sestra.

Můj otec sledoval investice, vkládal do některých společností peníze, nějakým způsobem je řídil a pak je výhodně prodal. Přesně mi to vždycky vysvětloval. Ještě teď si pamatuji, že mi to nikdy nepřipomínalo fér hru. Převzít něčí společnost a pak ji prodat, to se mi moc nelíbilo. Říkala jsem mu to a on mi odpovídal: ‚O tom nemůžeš takhle uvažovat. To je obchod.‘

Všechno je pro něj vlastně obchod. Pro něj může to slovo vysvětlit cokoliv, co se ve světě stane. Láska je možná pro něj také jen obchod,“ řekla jsem. „Vím, že celý ten rozvod je obchod. Matka vždycky volá svému účetnímu nebo právníkovi.

Matka byla posedlá sledováním mého táty, kdykoliv opustil dům. Ještě spoustu dní potom, co odešel, prohledávala místnosti, aby našla něco, co by mohlo připomínat, že tu s námi žil. Probírala všechny jejich společné fotky a odstřihávala z nich jeho obličej nebo postavu. Prodala nebo rozdala spoustu pěkných věcí, protože to bylo něco, co měl rád, nebo co používal, dokonce i drahé věci z garáže. Říkala jsem jí, že by přece stačilo je jen někam uklidit, ale ona mi tvrdila, že by dál nesly jeho stigma.

Jeho stigma? podivovala jsem se. Co je jeho větší stigma než já sama? Nejsem snad kus jeho? Byly skutečně chvíle, kdy jsem ji přistihla, jak se na mě dívá, a ptala jsem se sama sebe, jestli myslí na to samé co já. Jsem mu hodně podobná. Jak by to mohla změnit? Možná by mě chtěla vzít ke svému plastickému chirurgovi a požádala by ho, aby z mého obličeje vymazal rysy mého otce.

Měli jsme v obýváku velká měkká křesla, dalo se po nich chodit po celé místnosti, aniž byste položily nohu na zem. Táta tahle křesla miloval, a když byl v tomhle pokoji, trávil v nich většinu svého času. Vím, že to teď bude znít divně, ale během těch prvních pár dnů, kdy bylo po rozvodu, ještě předtím než matka všechen nábytek vyměnila, jsem se stočila do klubíčka na jednom křesle a přiložila jsem obličej na polštář, abych cítila jeho vůni. Vždycky jsem přivřela oči a představovala jsem si, že jsme zase šťastná rodinka.

Pak jednou, když jsem byla ve škole, nechala všechna křesla odvézt do bazaru. Místo nich se v obýváku nic neobjevilo, jen tam trčel prázdný prostor. Znáte tu samotu, kdy jdete se svou matkou nebo s tátou a na druhé straně, kde vždycky také někdo býval, je najednou prázdno? Já ano.“ Odpověděla jsem vlastně ještě dříve, než se mohly zeptat. Najednou jsem cítila, jak se moje srdce naplňuje zlobou.

Zavřela jsem oči a po chvilce to přešlo. Pak jsem se znovu nadýchla.

„Od té doby, co jsem se narodila, měla jsem dlouho chůvu. Matka se musela zotavit z mého příšerného porodu. Sestra, která s matkou přišla z porodnice, se postupně stala mou stálou opatrovnicí. Jmenovala se Mary Williams.“

Pohlédla jsem na Star.

„Byla to černoška. Bylo jí kolem třiceti, když u nás žila a starala se o mě, ale když o ní teď přemýšlím, vybavuji si ji jako mnohem starší. Byla u nás do mých čtyř let, pak jsem už šla do školky.“

Zasmála jsem se.

„Pamatuji si, jak moje matka vyváděla kvůli příliš silnému slunci, které by jí mohlo svítit na obličej, vždycky říkala, že příliš sluníčka způsobuje vrásky ve tváři. Vždycky jsem si myslela, že Mary je tak strašně opálená.“

Star zavrtěla hlavou a rty měla k sobě pevně přitisknuté.

„Myslím, že jsem se pořád na něco ptala. Matka mi vyprávěla, že když jsem byla malá, úplně jsem ji vytáčela otázkami, proč se děje tohle nebo tamto. Nadneseně by se dalo říci, že přede mnou utíkala a já za ní běhala jako husička, která místo ga, ga, ga, dělá proč, proč, proč.“

Cathy se široce usmála, ale byl to takový úsměv napůl… jen ústa se usmála. Její oči zůstaly temné, opatrné, dokonce až vyděšené. Ona je opravdu jako kočka, pomyslela jsem si. Cathy kočka.

„Když táta někdy necestoval, dělávali jsme velké večeře. Občas mě napadá, že to je to, co postrádám nejvíc. Naše jídelna ubíhala donekonečna, bylo to, jako bys seděla na západním pobřeží a zároveň i na východním pobřeží z druhé strany.“

Doktorka se na mě podívala jedním z těch nic neříkajících pohledů a trošku se usmála.

„Samozřejmě jsem se naučila tu nejlepší etiketu, matka mě utvrzovala v tom, že se stanu překrásnou mladou dámou, a když se dostanu do vyšší společnosti, musím se přece umět správně chovat. Překrásná mladá dáma. A v jakém světě vlastně žije?“ Podívala jsem se na Jade. Přikývla.

„Nemohla jsem být zdvořilejší dítě. Vždycky jsem poprosila a poděkovala, nikdy jsem neskákala dospělým do řeči.

Táta mi samozřejmě z každé své cesty přivezl panenku, některé byly ze zahraničí. Měla jsem tolik hraček, že bych zaplnila menší hračkářství. Svůj pokoj jsem měla přeplněný oblíbenými věcmi, spoustou a spoustou párů bot, měla jsem také překrásný stolek s kulatým zrcadlem zasazeným do slonoviny. Měla jsem nejlepší fén i napařovač pokožky na obličeji, nejnovější krémy a bylinkové masti. Být krásná je u nás doma velmi důležité.“

Na chvilku jsem se odmlčela a zadívala jsem se do francouzských dveří.

„Můj otec je velmi pěkný muž, také o sebe dobře pečuje. Patří k těm nadšeným návštěvníkům tělocvičen. Tam také potkal Ariel, jeho živou panenku Barbie.

Táta měl velmi husté špinavě blond vlasy. Později si je nechával delší. Matka vždycky říkala, že se pokouší vypadat o dvacet let mladší, takže by snad i rozumově mohl toho věku dosáhnout. Oba dva se neustále za něco kritizovali a předpokládali, že já tam budu stát nebo sedět a předstírat, že si toho vůbec nevšímám, nebo dokonce souhlasím s jedním nebo s druhým.“

Cítila jsem, jak se mi vztekem přivírají oči.

„Nemohla jsem pochopit, jak jsem kdy mohla věřit, že moji rodiče jsou dokonalí. Myslela jsem si, že moje matka je překrásná jako hvězda z filmového plátna. Trávila tolik času při svém líčení a oblékání, jako kdyby jí skutečně byla. Doposud nikdy nešla nakupovat, dokud neměla dokonale upravené vlasy a její oblečení, boty i šperky nebyly zcela sladěné. Stěžovala si, jak se můj táta snaží vypadat a zůstat mladý, ale o ni se pokoušely mdloby, když si našla nějaký šedý vlas nebo náznak vrásky. Prodělala plastickou operaci, nebo – jak ona říká – estetický chirurgický zákrok, při kterém jí upravili povadlá víčka a napnuli jí znovu povadající tváře. Nesmím to nikomu říkat. Žije vlastně jen z toho, jak jí někdo lichotí, když jí říká, jak mladě vypadá. Pak sehraje skvělé divadlo a vypráví, jak drží dietu, používá jen rostlinné přípravky a všechny ty speciální krémy a samozřejmě pravidelně cvičí. Nikdy neřekne pravdu.

Je úsměvné, jak malé dítě přejde všechny ty malé lži. Plují všude kolem vás, ale ani vás neudiví. Dlouho si myslíte, že to je taková hra pro dospělé – stále předstírají. Jednou se ale probudíte a zjistíte, že celý svět, ve kterém žijete, je postaven na přetvářce. Moji rodiče se vzájemně obelhávali dlouhé roky předtím, než se rozhodli konečně to zavrhnout a rozvést se.

Jednou, když mi bylo asi dvanáct, matka vypátrala, že můj otec měl poměr s nějakou ženou z jeho firmy, když byl kdysi v Texasu. Udělal nějakou hloupou chybu na šeku nebo něco takového, matka na něj čekala, až přijde domů. Seděla na chodbě naproti vchodovým dveřím s důkazem ve svém klíně, jako kdyby měla pistoli a byla připravená na něj zamířit.

Byla jsem ve svém pokoji a telefonovala jsem se svou nejlepší kamarádkou Darlene Strattonovou, když jsem najednou zaslechla, jak dole něco narazilo a rozbilo se o zeď. Hodila po něm drahou čínskou vázu. Následoval okamžik hrobového ticha a pak spustil řev. Musela jsem zavěsit a sešla jsem se podívat, co se dole děje. Vlastně jsem šla po špičkách až ke schodišti a tam jsem poslouchala, jak moje matka křičela něco o jiné ženě, mém tátovi a jeho nevěře. On se zmohl na několik chabých pokusů o odpor, ale když mu vmetla do tváře důkaz, svalil všechnu vinu na ni.“

„Jak na ni mohl svalit vinu?“ zeptala se najednou Star a vypadala velmi zaujatě.

„Bylo to poprvé, kdy mi došlo, že měli nějaké sexuální problémy. Řekl jí, že většinu času byla jenom frigidní, a když se konečně milovali, tak si stále stěžovala, že ji něco bolí.

‚To přece není normální,‘ vyčítal jí. ‚Měla bys zajít k doktorovi.‘

‚Byla jsem u svého gynekologa a on mi řekl, že jsem v pořádku, to ty se jen vymlouváš.‘

‚Neměl jsem na mysli takového doktora. Měla jsi zajít k psychiatrovi,‘ křičel na ni. ‚Kdykoliv se s tebou miluji, tak si připadám, jako bych tě znásilňoval.‘

Rozplakala se a on se jí omluvil za nevěru, sváděl to na svou slabou chvilku potom, co hodně pil.

Seděla jsem tiše na schodech a poslouchala. Řekl jí, že se jen cítil velmi osamělý.

‚Přísahám ti, že jsem ji nemiloval. Místo ní to mohl být kdokoliv jiný,‘ tvrdil, což ale moji matku ještě víc rozčílilo.

‚Jak si myslíš, že se asi cítím?‘ křičela na něj. ‚Když vím, že se vyspíš s kdejakou ženskou, a pak po mně lezeš v posteli?‘

On se stále dokola omlouval a přísahal jí, že už se to nikdy nestane, ale prosil ji, aby navštívila psychiatra.

‚Ty se jen snažíš zamluvit, cos provedl,‘ obviňovala ho stále. ‚Ty jen chceš, abych ta špatná tady byla já. Ale tak to teda ne, to jsi se přepočítal!‘

Vyšla po schodech nahoru, takže jsem se musela ukrýt do pokoje.

Následující dny to u nás vypadalo, jako kdyby oba oněměli. Pokud jsem při společné večeři nemluvila já, tak vládlo hrobové ticho. To ticho bylo tíživé, jako kdyby jím jeden druhého bodal do srdce. Tak to pokračovalo až do té doby, kdy si moje matka koupila velmi drahé šaty jako odplatu za tu nevěru a táta jí neřekl, že v nich vypadá úchvatně.

Najednou se zvedla hráz odpouštění a oni se tvářili, jako kdyby se nikdy ani nepohádali. Najednou jsem si připadala jako ve snu, kde lidé, slova, události najednou splasknou jako bubliny a nikdo nemůže s jistotou říci, jestli se vůbec něco stalo. Samozřejmě jsem nemohla odhadnout, jak vážný problém to byl.“

Odmlčela jsem se.

Sofie otevřela dveře, nesla tác s limonádami a několika skleničkami. Na tácu leželo i jedno balení křupinek v čokoládě.

„Paní doktorko, myslela jsem si, že byste se v tuto chvíli rády občerstvily,“ pronesla Sofie. Postavila tác před nás, přelétla nás všechny pohledem a ještě než odešla, usmála se na nás.

„Nabídněte si,“ vyzvala nás doktorka Marlowová.

Vzala jsem si sklenici limonády, protože jsem měla vyschlé hrdlo, jak jsem celou dobu vyprávěla. Star se zhluboka napila a vypila celou sklenici, zato ani Jade, ani Cathy se nenapily. Také doktorka se obsloužila a vypila celou sklenici, přitom ze mě nespouštěla oči. Na chvíli jsem se zamyslela. Vyprávění o mých rodičích otevřelo skříňku přeplněnou vzpomínkami. Našla jsem jich hodně, o některých jsem si dávno myslela, že už jsou navždy pohřbené.

„Pamatuji si tu obrovskou spoustu přání, která neustále od někoho dostávali, žádný z jejich přátel nikdy nezapomněl na narozeniny nebo výročí.“

„Výročí?“ zeptala se Jade. „Kolikrát se vzali?“

„Nejen taková výročí. Oni slavili výročí čehokoliv… prvního rande, jejich zasnoubení a podobných věcí. Spousta z nich byla tajných, ale já jsem si mohla lehce domyslet, co se za nimi skrývá,“ řekla jsem a dívala jsem se na Cathy. „Jako třeba výročí jejich prvního milování.“

Cathy se odvrátila a začala se červenat.

„Taky jsem si myslela, že byli oddáni dvakrát,“ dodala jsem pro Jade. „Poprvé to udělali jen sami pro sebe a na podruhé byla oslava i pro všechny příbuzné. Také často mluvili o obnovení manželského slibu po dvaceti letech společného života. Bylo to velmi romantické a krásné a já jsem se na to velmi těšila. Měla jsem být družička a nést květiny. Mohla jsem jít na něčí svatbu.“

„Jak to myslíš?“ zeptala se Star se zmateným úsměvem na tváři. „Na čí svatbu bys chtěla jít?“

„Bylo by mi jedno, čí by to byla. Prostě něčí. Našla bych si to v novinách a jenom bych se dívala, jak se ti dva vezmou. Představovala bych si, že ti dva lidé jsou moji rodiče, a všechno by bylo tak krásné, jak to na svatbě slíbili.“

„Ale…,“ pronesla Jade trochu váhavě.

„Tak krásné, jak to slíbili!“ zakřičela jsem na ni. Ona na mě zůstala koukat. Všechny mlčely a mně začaly téct slzy.

„Napij se trošku limonády,“ řekla jemně doktorka Marlowová. „Pokračuj, Misty.“

Zadržela jsem dech a udělala, co mi poradila. Všechny mě napjatě sledovaly. Sama jsem zavřela oči, pomalu počítala do pěti a pak je znovu otevřela. Doktorka přikývla.

„Chceš už skončit?“ zeptala se mě.

„Ne,“ odbyla jsem ji. Napila jsem se víc limonády.

„Moje matka měla vždycky spoustu přání,“ pokračovala jsem. „Nechce, abych věděla, že je všechna ještě má, ale je to tak. Viděla jsem je v krabici v její skříni. Je tam hrozně moc legračních pohlednic a přání, které jí posílal táta, i když jí nechtěl sdělit nic víc, než jak moc ji má rád, nebo jak je krásná a jak strašně je rád, že ji má.“

Upřela jsem oči na doktorku.

„Už jsem se vás na to ptala,“ řekla jsem a hlas mi přitom vzrušením přeskakoval, „ale jak si lidi můžou říkat tak krásné věci, jak je mohou takhle myslet a pak na všechno zapomenout, jako kdyby nic takového nikdy ani nevypustili z úst?“

Viděla jsem, že mi neodpoví, tak jsem dřív, než by se mě zeptala své klasické: „Co tím myslíš?“, raději uhnula pohledem a pokračovala jsem dál.

„Když jsem byla malá, myslela jsem si, že se nikdy nemohu stát takovou kráskou, jakou byla moje matka. Lidé obvykle říkali, že jsem jí velmi podobná. Měly jsme stejný nos i pusu, ale já měla oči po tátovi. Vím to, ale to nevadí, protože on má krásné oči. Máma to ovšem tvrdošíjně odmítala a dělá to dodnes. Nechce, aby si někdo myslel, že někdo tak krásný jako ona si může vzít ošklivého muže. To je něco jako… jak to říct…“

„Paradox?“ odtušila Star.

„Ano, paradox. Díky. Myslím, že mé matce nevadilo, že jsem ji napodobovala, snažila jsem se malovat jako ona, česat se tak, abych měla stejný účes jako ona. Brala to jako kompliment. Zkoušela jsem chodit jako ona, jíst jako ona, mluvit jako ona, protože jsem si myslela, že to byl důvod, proč si ji táta zamiloval, a já jsem toužila po tom, aby mě táta vždycky miloval,“ horečnatě jsem vyprávěla.

„Ptala jsem se své matky, proč nemám větší prsa, a ona mi odpověděla, že jsem tak plochá, protože jsem domýšlivá. Domýšlivá a plochá, to jsem celá já. Cítím se, jako by mi bylo dvanáct,“ řekla jsem.

Když jsem se podívala na Cathy, vypadala provinile a před svá velká prsa si raději složila ruce. Jako kdyby se šlo za ně schovat, pomyslela jsem si. Podívala jsem se na ni a pokračovala jsem.

Najednou si Cathy povzdychla, všechny jsme se na ni zadívaly. Její oči směřovaly ke stropu a ruce si pevně tiskla na prsa jako někdo, kdo odříkává modlitbu. Podívala jsem se na Star a ta jen pokrčila rameny. Doktorka upila trochu limonády a čekala. Nesnášela jsem její trpělivost, její hroznou toleranci a pochopení. Kde byly skryty její rány, bolesti a trápení? Cítila jsem, jak se můj hněv obrací proti ní. Všimla si, jak zle se na ni dívám.

„Uděláme si malou přestávku,“ řekla.

„Já nechci,“ odpověděla jsem nevlídně. Chtěla jsem pokračovat. Věděla, že se mě pokouší ovlivnit. Jestli jsem něco opravdu nenáviděla, tak to byla manipulace.

„Já bych si ale potřebovala odskočit,“ řekla Jade a odkráčela jako manekýnka na přehlídce.

Star se podívala na mě a vstala. Cathy zase přimhouřila oči a znovu se zadívala do země.

Posadila jsem se na polštáře pohovky a podivovala se, že tahle malá skupinka se mnou sdílí největší tajemství, jaké nosím v srdci.

3

Když se Jade vrátila, otevřela si nové křupky a zase se posadila. Pak se zamyslela, natáhla se, aby dosáhla na plato, a nabídla i Cathy, která na to koukala, jako kdyby to bylo něco zakázaného.

„Je to jenom křupka,“ řekla Jade. „Nespekuluj o tom bůhvíjak.“ Cathy se trochu probrala, jednu si vzala a pomalu ji dávala do úst, téměř je přitom ani neotevřela.

„Holka, to není otrávený,“ řekla ostře Star a na důkaz toho si hodila jednu křupku do pusy a hlasitě ji rozkousla.

Podívala jsem se na doktorku Marlowovou a všimla jsem si, že je velmi zaujatá tím, jak se k sobě chováme. Pro ni to byl zřejmě jen experiment, a možná i pro nás.

Otočila se zpátky ke mně a dala mi znamení, že mohu pokračovat. Pohledem jsem zabloudila k oknu a chvíli se dívala ven, nechala jsem je všechny čekat. Vždyť ony mě přerušily, je to tak?

„Vím, že můj táta chtěl víc dětí. To byl také první velký střet, který si pamatuji,“ začala jsem a stále jsem se dívala k oknu. Pomalu jsem se k nim obracela.

„Tuším, že to bylo ještě předtím, než má matka začala mít problémy v sexu. Otec nevěděl, že matka užívá antikoncepci. Celou dobu předstírala, že se snaží otěhotnět, jednou večer ale táta ty tabletky našel a zuřil. Sešel dolů, aby jí vynadal, začal na ni křičet, prostě vyváděl.

My jsme s matkou byly dole a dívaly se na televizi. Vždycky si lakovala nehty a sledovala přitom svůj oblíbený pořad, já jsem ji samozřejmě napodobovala a lakovala jsem si nehty také.

Najednou se táta objevil ve dveřích, odvázal si kravatu, košili už měl rozepnutou. Měl tak rozcuchané vlasy, jako by se od rána nečesal.

Stál tam a chvíli se na nás tiše díval. Matka se na něj krátce ohlédla a pak se znovu vrátila ke svým nehtům. ‚Hádej, co jsem právě našel, Glorie,‘ zeptal se táta tím nejsladším hlasem, až jsem si myslela, že skutečně našel něco, co oba dlouho hledali. Matka nezvedla oči od svých nehtů a rovnou se ho zeptala: ‚Co?‘

‚Hledal jsem svůj elastický pás, který jsem ti loni půjčil, protože jsem si vzpomněl, že jsi ho také chtěla, ale v jiné barvě. Tak jsem otevřel šuplík v tvém šatníku, abych se podíval na značku toho pásu, a spatřil jsem…‘

‚Co to bylo, Jeffrey?‘ zeptala se nedočkavě a už ho očima hltala.

Otevřel dlaň a ukázal jí krabičku s tabletkami. Spousta jich chyběla. Opravdu jsem neměla ani tušení, co by to mohlo být. Stále jsem si myslela, že to je něco, co nemohli za žádnou cenu najít, asi nějaký důležitý lék.

Chvíli na něj hleděla a ticho se stupňovalo.

‚Nemáš žádné právo hrabat se mi ve věcech, Jeffrey‘

‚Tak ty to chceš celé překroutit? Udělat ze mě toho špatného?‘ Pak na chvíli zaváhal. Navzdory tomu, že jsem byla malá, jsem cítila, že ticho mezi nimi věští jen bouři. Pamatuji si, jak jsem zatajila dech a vnímala tlukot srdce, které bušilo jako o závod.

‚A co tvoje lži?‘ pokračoval a kroutil přitom hlavou. ‚Přestaň mě už obelhávat! Opravdu jsi toužila po druhém dítěti jako já, viď? Také jsi byla stejně jako já smutná, že se nám to nedaří. Vždyť jsem už byl na vyšetření spermatu. To snad není po tom všem možné? Antikoncepční pilulky! To jsi celou dobu tajně brala antikoncepci?‘

‚Nedělej z toho takovou tragédii,‘ řekla nonšalantně, ale v jejím hlase byla znát i nejistota a možná i strach.

Přikývl, už se otáčel k odchodu, ale pak mrštil tabletkami přes celý obývák, až narazily na protější stěnu, kde visely obrazy. Matka si je koupila teprve minulý týden v galerii na Rodeo Drive. Pilulky narazily na sklo a rozlétly se kolem.

‚Ty idiote!‘ začala matka křičet.

Krčila jsem se pod křeslem.

‚Jak jsi mi mohla lhát? Jak jsi to mohla udělat?‘ řval táta.

Matka se jen vrátila ke svým nehtům, zatímco on rychle dýchal, stál mezi dveřmi a obličej měl úplně rudý. Myslela jsem si, že ho za chvíli raní mrtvice.

‚Nechtěla jsem tě zklamat,‘ řekla nakonec.

‚Cože?‘

‚Nechtěla jsem ti říkat, že nechci další dítě. Věděla jsem, jak moc po něm toužíš, ale pustila jsem to z hlavy.‘

‚Nerozumím ti,‘ zamumlal.

Podívala se na něj znovu.

‚Dívej se na mě, Jeffrey.‘

‚Dívám se na tebe,‘ odpověděl jí.

‚Ne, hezky se na mě podívej, Jeffrey. Vždycky jsem měla velikost třicet čtyři. Ale teď ať dělám, co dělám, nemůžu se do ní vejít, protože mám příliš široké boky, a to asi už navždy, protože nezabírá nic: dieta, cvičení, osobní trenéři, cokoliv udělám, nic nezabere. Když mi tohle způsobilo jedno dítě, co teprve to druhé?‘

‚Tvoje figura? Tvoje figura! To je to, co tě trápí?‘ zařval.

‚Já nejsem dnešní, Jeffrey,‘ prohlásila a pokračovala: ‚Mužům se pak jejich žena zoškliví a začnou se poohlížet po něčem jiném. A ty by ses zachoval jako každý normální manžel.‘ A téměř už bez dechu dodala: ‚Kdybych nezůstala krásná.‘

Vzpomínám si, jak mne vyděsilo, že jsem jí zničila figuru. Táta odešel. Ona si dodělala nehty, vzala si výtisky Vogue a odcházela, přitom si pro sebe říkala, jak je zneuznaná.

Když odešla z obýváku, našla jsem jednu z těch pilulek. Pomyslela jsem na to, že kdyby mohla všechno změnit a vrátit zpět, pak by si jistě vzala jednu tuto pilulku, abych byla zase schovaná v jejím břiše. Věděla jsem jistě, že by to udělala, aby stále zůstala mladá. Šlápla jsem na pilulku a rozdrtila ji.

Nepochopila jsem ale, že to byl začátek konce.“

Znovu jsem si poposedla hlouběji na pohovce a chvíli přemýšlela. Nikdo nepromluvil. Doktorka Marlowová trochu usrkla limonády a čekala.

Civěla jsem do podlahy a mluvila jako v hypnóze. Slyšela jsem svůj hlas, ale znělo to, jako bych se poslouchala z rádia.

„Jako byste žily v kouzelném světě uvnitř balonu a vzduch pomalu unikal. Ale jak čas šel, začaly vás pevně obepínat stěny i strop. Najednou mě to začalo dusit a já jsem toužila, aby se stěny konečně zhroutily.“

Zadívala jsem se na ostatní. Zdálo se, že jsou ztraceny ve vlastních vzpomínkách. Byly skleslé, ne kvůli mně, ale kvůli sobě, pomyslela jsem si.

Doktorka byla velmi spokojená z toho, jak se každá z nás cítí. Asi se potvrdilo, že je dobrá terapeutka. Skvělé, možná dostanu diplom za to, že jsem dosáhla konce sezení.

Znovu jsem se zhluboka nadechla. Proč jsem se pokaždé, když jsem začala mluvit, cítila, jako bych strčila hlavu pod vodu?

„Když mi bylo skoro čtrnáct, tak k tomu skutečně došlo. Výlety mého otce byly čím dál tím delší. Připadalo mi, že si toho všímám mnohem víc než má matka. Zapomněl, že mám narozeniny. Zavolal mi z New Yorku někdy v noci. Zeptal se mě, jak se mi líbil můj dárek, ale vypadalo to, že ani nevěděl, co mi matka koupila.

‚Je to něco, co sis přála?‘ chtěl vědět.

Přitom jediná věc, po které jsem opravdu toužila, bylo, aby se vrátil k nám a měl mě rád. Odpověděla jsem mu, že ano, abych ho uklidnila.“

Znovu jsem se podívala po ostatních, ale přes slzy jsem je pořádně neviděla.

„Všechno jim tak usnadňujeme, když jim říkáme, co chtějí slyšet. Ale to stejně nemůže ničemu zabránit. Najednou se objevilo víc a víc sporů. Jako kdyby všechno zachvacovala nějaká těžká nemoc. Táta si nikdy předtím nestěžoval na naše útraty. Teď ale shromažďoval všechny účty a vyptával se matky jako nějaký detektiv. Vyptával se jí, proč potřebuje tohle nebo tamto a pak se vždycky zeptal, kdy už tohle skončí?

‚To nikdy přece neskončí, Jeffrey. Tomu se říká život,‘ řekla mu a okamžitě začala vyprávět o jiných manželkách a mužích, zvláště pak o tom, jak jsou jiné ženy lépe ekonomicky zabezpečeny.

Oba vlastně jen hledali důvod k tomu, aby se mohli pohádat. Jako kdyby… oba měli brýle, které dokážou všechno zvětšit, a oni si pak všimnou každé chybičky nebo zaváhání. Jedním z nejoblíbenějších témat mého otce byly účty ze salonu, který matka navštěvovala. Dopřávala si masáž dvakrát týdně, každý týden ošetření pleti a samozřejmě měla i osobního trenéra. Nikdy jsem nerozuměla tátovu tichému nadávání, ale znělo asi jako: ‚Proč se snažíš být tak krásná, snad ne kvůli mně? Stejně to je jen plýtvání.‘

Vždycky se rozplakala a na chvíli se přestali hádat, dokonce i táta byl z toho přešlý.

Věděla jsem, že důvodem jejich hádek nebylo to, že by táta vydělával méně peněz. Shirley Kaganová mi říkala, že její rodiče se rozešli, protože táta přestal vydělávat. Ale táta ten rok koupil nové auto, bylo velmi drahé – Mercedes, a koupil také drahou televizi s obrovskou obrazovkou. Ale mně se čím dál tím víc zdálo, že jen hledali důvod k nějaké roztržce, jako kdyby po sobě házeli kameny a čekali, co se stane. Byla to chyba obou.

Dohadovali se dokonce i o jídle. Táta si stěžoval, jaké vločky matka koupila. Ale dřív se o ně ani nezajímal. Stejně si vždycky dal jen džus, toast a kávu, ale teď ryl do všeho, co našel ve spíži, a kritizoval všechno, co matka koupila v supermarketu. Někdy jsem jim měla dokonce dělat rozhodčího. Oba se najednou na mě otočili a zeptali se na můj názor. Bylo mi, jako bych byla mezi dvěma mlýnskými kameny, ať jsem odpověděla jakkoliv, vždycky se jeden z nich rozčílil a svůj hněv si vybil na mně.

Matka začala prohlašovat: ‚Tvůj otec je omezený chudák.‘

Naproti tomu táta říkával: ‚Já jen doufám, že jednou nebudeš jako tvoje matka.‘

Začala jsem mít ve škole problémy. Uprostřed hádky se oba najednou obrátili na mě a začali kritizovat, jak se učím, jak chodím oblékaná, i mé přátele. Myslím, že se jim ulevilo, když mě měli takhle na dosah. Jako kdybych měla vyřešit jejich spory. Stávalo se to ale čím dál tím častěji, řekla jsem jim, že je oba nenávidím, a utekla jsem nahoru, vždycky jsem hystericky plakala.

Pak obvinil jeden druhého z toho, že mi ublížil, a celá hádka začala nanovo.

Do našeho domu prosakovala šeď. Nerada jsem se vracela domů a nesnášela jsem večeře, když byl táta doma. Cítila jsem to hrozné napětí, které panovalo všude, kam se člověk v našem domě podíval.

Co mi ale nejvíce utkvělo v paměti, jak celý dům najednou ztichl. Nebylo slyšet žádnou hudbu, a dokonce nebyla ani puštěná televize. Stali jsme se rodinou plnou zombií, byli jsme jen stíny nás samých, bloumajících podél zdí a vyhýbajících se jeden druhému.

Když táta přišel domů, tak ho máma ani nepozdravila. On řekl: ‚Dobrý den, Glorie,‘ a jen něco zamumlal.

A pak mě jednou konečně zavolali do pracovny a řekli mi, ať se posadím na pohovku. Matka se usadila do křesla a táta stál u okna. Pamatuji si každý detail toho dne. Ráno pršelo, obloha byla zakrytá těžkými mraky, takovými chomáči, které vypadaly, že je někdo namaloval. Celý svět se zdál zlý. Trochu mě bolel žaludek, což vždycky ohlašovalo, že to brzy dostanu.

Tak jsem seděla v jejich pracovně, táta měl na sobě sako bez kravaty a světlé kalhoty. Matka byla pečlivě upravená, jako obvykle, dokonce měla i dokonalý make-up, jako by měla jít večer na rande. Měla na sobě jeden ze svých kostýmků, vysoké boty, na rukou drahé šperky. V uších měla zlaté náušničky s diamanty. Pamatuji si, jak mne překvapilo, že jsou oba vystrojení.

Já měla jenom džíny a tričko, neměla jsem ani ponožky. Matka nesnášela, když jsem chodila bosa.

Seděla jsem a čekala, co se bude dít. Konečně se podívala na tátu a řekla: ‚Řekneš jí to ty, nebo to mám udělat já?‘

Táta se otočil a vrhl po ní pohled, jako kdyby jí chtěl ublížit, a pak se podíval na mě, jeho oči už měly měkký výraz.

‚Misty, už sis asi všimla, že loď, na které všichni jsme, se už delší dobu zmítá v bouři. Mockrát narazila na útes a zdá se, že do ní natéká příliš vody.‘

‚Panebože,‘ povzdychla si matka. ‚Prostě jí to řekni a laskavě vynechej všechna ta hloupá přirovnání. Jeffrey, ona už není malá.‘

‚Když se ti nelíbí, jak jí to říkám, tak jí to řekni sama,‘ odsekl a já si myslela, že se začnou znovu hádat.

Věděla jsem, co mi chtějí říct, vnímala jsem to. Vlastně jsem slyšela slova ještě dříve, než byla vyřčena. Jenom jsem se děsila, kdy ta slova vyřknou, protože pak by už nebylo vyhnutí, neskončilo by to, jak končívají špatné sny.

‚Tvůj otec se snaží říct tím svým neohrabaným způsobem, že jsme se rozhodli, že pro všechny by bylo lepší, kdybychom se my dva rozvedli.‘

Podívala jsem se na něj, hleděl do země. Pak jsem se otočila na ni. ‚Lepší pro nás všechny? A myslíš, že to bude lepší i pro mě?‘

‚Pro tebe by nebylo dobré, kdybys mezi námi stála každý den, každou minutu,‘ řekla matka, ‚už to ovlivnilo i tvé známky ve škole. Mluvili jsme i s tvou třídní učitelkou, a ta nás ujistila, že tvé zhoršení je určitě důsledek našich rodinných problémů.‘

Pamatuji si, jak jsem byla uražená. Oni mluvili s mojí učitelkou a vykládali jí všechny jejich osobní problémy, vlastně naše problémy! Tohle začalo a pokračovalo dál bez mého vědomí. Nikdy předtím jsem se v našem domě necítila jako nějaký vetřelec. Tehdy ano. Kdo vlastně jsou ti dva lidé, divila jsem se.

Podívala jsem se na mámu, pak na tátu a přemýšlela jsem, jak moc se oba změnili. Oba dva se snažili vypadat mladší, ale najednou se zdáli tak staří a mně tak vzdálení. Co se stalo s mými rodiči? S těmi, kteří se neustále zahrnovali jen samými komplimenty?“

Odmlčela jsem se.

„Kde se ocitnou ti původní lidé, když se změní?“ zeptala jsem se nahlas. Všechny se na mě podívaly a bylo jasné, že chci slyšet odpověď.

„Cože?“ zeptala se Jade. „Kde se octnou? Nerozumím ti.“

Podívala jsem se na doktorku Marlowovou. Přesně o tom jsme posledně diskutovaly: podle mé teorie lidé několikrát umírají ještě předtím, než je pohřbí.

„Ti dva lidé, co byli mými rodiči, tu najednou nebyli,“ vysvětlila jsem Jade. „Ti dva lidé nějak zemřeli.“

„Tomu nerozumím,“ ozvala se Star a trochu otočila hlavu na stranu. „Vždyť tvoji rodiče stále žijí, nebo ne?“

„Ne takoví, jací byli,“ odpověděla jsem.

Jade se trochu zamračila a bylo vidět, že nad tím přemýšlí. Pak lehce přikývla.

„Jde to,“ ozvala se. „Ona má pravdu. Moji rodiče jsou teď také jinými lidmi, než byli.“

„Ale já si pořád nejsem jistá, co tím myslíš. Možná proto, že moji rodiče skutečně zemřeli,“ naléhala dál Star a otočila se na Cathy, která se kousala do rtů, možná v obavě, že by se jí někdo mohl zeptat, co si o tom myslí.

„To bude dobré,“ odpověděla jí Jade.

„Jak ty víš, co jako bude dobré a co jako ne? A na co si teď hraješ, na mojí terapeutku, nebo co?“

„Nevybíjej si svou nenávist na mně,“ řekla pevně Jade.

„Nemám si co vybíjet? Co to sakra má znamenat?“ vykřikla Star a oči jí svítily zlostí.

„Děvčata, vydechněte,“ přerušila je doktorka. „Snažte se každá uvolnit, posaďte se pohodlně a přemýšlejte jen o tom, co Misty řekla. Pokuste se to všechno vstřebat a pak si o tom popovídáme.“

„Nevím, o čem se tady bavíme. Tak někdo umřel, nebo neumřel, nebo prostě jen odešel. Je to blbost,“ zhodnotila to Star, ale sama se posadila a složila ruce. Její velké hnědé oči těkaly ode mě k Jade a pak k doktorce.

„Chtěla bys pokračovat, Misty?“ zeptala se doktorka Marlowová.

„Dobře,“ řekla jsem, nadechla se a pokračovala dál.

„Moji rodiče se na mě dívali, hleděli na mě a asi čekali moji odpověď na to, co mi právě ohlásili.

‚A co po mně chcete?‘ zeptala jsem se jich.

‚Nechceme po tobě nic,‘ řekl můj otec. Pokud mi něco výslovně neřekli, tak samozřejmě po mně nikdo nic nepožadoval.

‚Chtěli jsme ti to jen co nejvíc usnadnit, aby se tě to co nejméně dotklo. Dohodli jsme se s tvou matkou, že ty zůstaneš s ní tady a já se odstěhuji. Nemělo by ti nic chybět,‘ znechuceně se usmál.

‚Tak já nemám mít dojem, že mi něco chybí? Je to tak, mami?‘

‚Teď jsi ‚Misty‘ dost velká na to, abys to všechno pochopila,‘ řekla matka

‚Tak dost velká?‘ Podívala jsem se na tátu, stál tam jako nějaký malý kluk, který něco provedl. Měl skloněnou hlavu a jeho oči se upíraly do země.

Cítila jsem, jak se mi slzy derou do očí, ale nechtěla jsem, aby mě viděli plakat. Chtěla jsem, aby si mysleli, že mi jsou oba dva úplně ukradení.“

Jade přikývla a měla slzy v očích. Cathy vypadala, že se právě kousla do tváře, a Star na mě upřela pohled plný nenávisti, jako kdyby se ohlížela za tím, co sama dělala. Mohla jsem se jen dohadovat, jaké mohly být její vzpomínky.

„‚Kde budeš bydlet?‘ zeptala jsem se táty jen s nepatrným stínem citu v hlase, jako bych se ho ptala, kam pojede na další obchodní cestu.

‚Budu bydlet jen kousek odtud. Našel jsem si byt na West Woodu,‘ odpověděl a usmál se, jako by se skutečně o nic nejednalo. Všechno mělo být v pořádku. ‚Můžeš na víkendy za mnou chodit,‘ sliboval.

‚Ovšem když bude doma,‘ dodala rychle matka.

‚Jsem si jistý, že se budeme vídat častěji,‘ nedal se matkou odradit.

Pamatuji si, že jsem se nemohla nadechnout, jako by vzduch byl příliš horký. Bylo lepší nevdechovat ho ani nosem, ale připadalo mi to tak těžké. Musela jsem se zhluboka nadechnout.

‚Kdy to všechno začne?‘ zeptala jsem se.

‚Už to začalo,‘ odpověděl táta.

‚Naši právní zástupci se už kontaktovali. Odcházím dnes odpoledne.‘

Kde jsem byla, když to všechno začalo? Oba už mluvili se svými advokáty. Táta odchází ten den, co mi to oznámili. Vždyť on už měl sbaleno!

Prostě se jednoho rána probudili, podívali se na sebe a rozhodli se, že už nebudou dál manželi? Ale jak k tomu došli?

Všechna ta přání, sliby, všechny překrásné dárky a radostný smích, všechny polibky a objetí, kterými jeden druhého zasypávali, byly najednou nacpány do odpadkového koše. Představovala jsem si, jak každé hezké slovo, které si navzájem řekli a kterým si přísahali lásku, mělo najednou být vzato zpět a spolknuto.

Jen já jsem zůstala, abych vzpomínala na to, jak se drželi za ruce, procházeli po pláži, líbali při večeři a navzájem se objímali se mnou uprostřed. Jen já jsem vzpomínala na hudbu a zpěv, který se ozýval při každých narozeninách, ráno o Vánocích. Na sliby každého nového roku a hlas smíchu.

Byla jsem jako trosečník na ostrově Kdysi, který vzhlíží k oceánu, kde pod zamračenou oblohou se jen převalují další a další vlny.

‚Tak to je,‘ povzdechla matka. ‚Je mi líto, zlato, ale dohodli jsme se, že ti ušetříme tu bolest, pokud to bude možné.‘

‚Je to tak lepší,‘ ozval se táta.

Začala jsem se smát.“

Jade, Star i Cathy se na mě překvapeně podívaly.

„Normálně jsem se začala smát. Smála jsem se tak, až mě bolelo břicho. Ti dva, zvláště má matka, vypadali velmi překvapeně a já jsem se musela smát ještě víc. Najednou jsem se zhroutila a smíchy spadla na zem.

‚Nepochopil jsem, co je tu tak k smíchu,‘ zeptal se táta matky.

Pokrčila jen rameny.

‚Já také ne.‘

Podívala jsem se na ně a viděla jsem, že si jednou zase rozumí.

‚Co je na tom tak k smíchu, Misty?‘ naléhal táta a bylo vidět, že je rozčílený.

‚Ano, řekni nám, co je na tom tak legračního?‘ naléhala matka a zamračila se, což dělala jen velmi nerada, protože to způsobovalo vznik vrásek.

‚Ten slib,‘ řekla jsem.

‚Co?‘

Oba se na sebe podívali a pak se podívali znovu na mě.

‚Ten slib vás dvou, co mi tu teď skládáte,‘ řekla jsem.

Zvedla jsem se a utřela si horké slzy z tváří. Potom jsem se na ně zadívala, oba seděli s nevzrušeným výrazem.

‚Tati, ty víš, co pro mě v tomhle domě znamená slib,‘ řekla jsem mu. ‚Je to jen přestrojená lež.‘

Pak jsem utekla z pracovny a utíkala jsem do svého pokoje, abych se konečně mohla schovat ve své posteli.

O chvíli později jsem slyšela, jak si táta dolů odnáší všechny své věci. Ještě předtím než se vzdálil, přišel k mým dveřím a zaklepal, ale já jsem mlčela.

‚Zavolám ti zítra nebo pozítří, moje princezno.‘

A víte, co na tom bylo nejlepší?“ zeptala jsem se svých nových kamarádek. „Nepamatuju si, že by mi kdy předtím řekl ‚princezno‘.“

4

„Nejdříve jsem se snažila tajit, že se moji rodiče rozvedli. Žádná z mých kamarádek, dokonce ani Darlene, nikdy nevěděla, že se u nás něco děje. Bylo to trochu zvláštní. Všechny stále věřily, že mám tu dokonalou rodinku kolem sebe. Když přišly na návštěvu a nikde neviděly mého otce, myslely si, že je jen na nějaké další služební cestě.

Darlene má dvě mladší sestry a jednoho staršího bratra. Myslela si, že jsem šťastná, že jsem jedináček. Její bratr ji totiž vždycky kritizoval. Říkala, že se bál, že ho bude omezovat. Její matka ji zase pořád dávala za příklad mladším sestrám. Kdykoliv jsem jí volala nebo ona mně, stěžovala si na svého bratra, svou sestru i rodiče. Jednou dokonce řekla, že nenávidí svou rodinu a byla by raději sirotek.

Lidé nikdy nevědí, jak jsou šťastní. Jednou jsem byla u nich na návštěvě, byly zrovna svátky a všichni se tam sešli, dokonce i prarodiče z matčiny strany. Měli velkou večeři a vyměňovali si dárky. Naposledy jsem byla s matkou o Vánocích v jedné restauraci v Beverly Hills. Byly tam s námi i dvě matčiny rozvedené přítelkyně a celou večeři si vzájemně gratulovaly, že už nejsou pod pantoflem svých manželů. Podívala jsem se na všechny tři a pomyslela jsem si, jak zrovna ony by mohly být pod něčím pantoflem.

Chvíli jsem doufala, že se moji rodiče zase vrátí k sobě. Snila jsem o tom, jak se jednou objeví táta ve dveřích, kufry v rukou, a na tváři mu bude hrát úsměv. Dokonce jsem si představovala i ten rozhovor.

‚Ahoj, Misty,‘ řekl by. ‚Myslím, že to s tím rozchodem nevyjde. Uvědomili jsme si, že jsme do sebe příliš zamilovaní a pokusíme se odstranit všechny problémy, protože si myslím, že to musíme pro tebe udělat.‘

Co je na tom snu tak špatného? Vždyť všichni kolem mi neustále říkají, že se musím vypořádat se svými problémy. Učitelé, poradci i trenéři přece vždycky tvrdí: ‚Jen to nevzdávej.‘ Tak co se stalo s tou myšlenkou?

Ať je to jak chce, táta se nikdy doma neobjevil a za chvíli došlo i mně, že se už nikdy nevrátí, alespoň ne do mého domova.

Až jednou ve škole přišla k mému stolu Clara Weincoupová, její matka se trochu kamarádila s mou a občas s ní chodila na oběd. Clara otevřela pusu a vynesla celou pravdu na světlo. Zahlaholila: ‚Slyšela jsem, že se tvoji rodiče rozvedli.‘

Znělo to, jako kdyby říkala, že někomu umřela matka nebo otec. Všichni ztichli a podívali se na mě.

‚Skutečně?‘ zeptala jsem se. ‚Pořád mi nešlo do hlavy, proč si můj táta sbalil kufry a odešel.‘

Nikdo nevěděl, jestli se má smát, nebo ne. Někdo se ušklíbl, ale ostatní mě sledovali, jestli si z nich nedělám blázny.

‚Jenom jsem se chtěla zeptat proč, to je všechno,‘ řekla Clara svým znělým hlasem. ‚Myslela jsem si, že jsou tvoji rodiče spolu.‘ Nosila obrovská rovnátka a měla obrovský nos, který trochu připomínal obrovskou strašidelnou skluzavku, kterou jsem občas vídávala na pouti. Byla tak nedospělá. Samantha Petersová nám říkala, že slyšela, že Clara pořád ještě spí se svou panenkou.“

„Děláš si legraci,“ řekla Jade.

„Tak cos na to řekla?“ zeptala se Star.

„Řekla jsem jí: ‚Claro, tebe nemusí rozvody zajímat. Protože ty se s tou svou povahou nikdy nevdáš.‘

Všichni u stolu vybuchli smíchy. Clara zbledla, otočila se a odešla. Naštvala mě, ale novinu najednou znali všichni a já jsem cítila, jak se na mě dívají moje takzvané kamarádky, byl to najednou úplně jiný pohled.“

„Jiný pohled?“ zeptala se Star.

„Vám nepřipadalo, že se na vás najednou lidé dívali úplně jinak, když se dověděli, že se vaši rodiče rozvedou nebo rozvedli?“ zeptala jsem se jich.

„Vím, co tím myslíš,“ řekla Jade po chvilce ticha.

Podívala jsem se na Cathy, ta zavrtěla hlavou.

„Umíš mluvit, nebo ne?“ zeptala jsem se jí.

Podívala se na doktorku Marlowovou, jako by byla její záchrana, ale doktorka neřekla ani slovo.

„Ano, umím mluvit,“ řekla hlasem jen o málo hlasitějším, než kdyby šeptala.

„To je dobře, protože jsem se už bála, že nám budeš svůj příběh vypravovat ve znakové řeči.“

Jade se zasmála a my jsme se na sebe začaly dívat jako dva lidé, kteří uvažují stejně. Dokonce mě i napadlo, že by se z nás mohly stát přítelkyně.

„Vím, že rozvod není dnes nic hrozného. Můj školní poradce mi to říkal. Ale já jsem si nemohla pomoct, stále jsem cítila, že se na to dívám jinak.

Chodila jsem s hlavou skloněnou, abych neviděla, jak se na mě ostatní koukají. Myslím, že jsem nejvíc nenáviděla pohledy plné lítosti. Křičela jsem na svoji přítelkyni Darlene, když mi chtěla projevit svou účast, až utekla.

Cítila jsem se mizerně. Známky jsem měla tak špatné, že si školní poradce zavolal mou matku a ona se rozhodla, že se s tím musí něco dělat.

Většinu vážných rozhovorů na téma mých školních výsledků jsem vždycky probírala s otcem. Táta si mě pokaždé zavolal do své pracovny a řekl mi, ať se posadím, pak vstal a chodil kolem svého stolu a začal asi takhle: ‚I já jsem byl mladý a nebyl jsem žádné ukázkové dítě, ať už v tom, jak jsem se choval, nebo v čemkoliv jiném. Ale pak jsem si jednou uvědomil, že se musím změnit, nebo skončím v nulákově.‘

To byl jeho oblíbený výraz,“ vysvětlovala jsem. „Dokonce jsem si i dlouho myslela, že takové místo skutečně existuje, a hledala jsem ho na mapě.“

Jade se usmála. Star lehce pokývala hlavou a opřela se na pohovce, zatímco Cathy najednou pevně sepjala ruce a tiskla si je v klíně. Vypadala, jako by sama sebe držela, možná čekala, že se každou chvíli rozpadne. Už jsem se nemohla dočkat, až bude vyprávět svůj příběh.

„Má matka, která nenávidí vážné rozhovory, se jednoho odpoledne rozhodla zahrát vážnou roli mého otce. Nevěděla jsem, jestli se jí mám smát, nebo ji litovat. Vždycky mě jí bylo líto.

‚Vím, co děláš,‘ řekla. Už si chtěla sednout za tátův stůl a pak vstát, jak to vždycky dělával on. Alespoň věděla, kde má na jevišti stát.

‚Ty se snažíš, abych se cítila provinile, že za to všechno můžu. Chceš mě zranit,‘ plakala.

Moje matka v té chvíli neronila skutečné slzy. Trochu se zamračila, ale ne moc, protože guru její krásy jí řekl, že mračení a všelijaké grimasy mohou prohloubit vrásky nebo je dokonce vytvořit. Říkala, že to v určitém místě nesmírně oslabí pokožku. Vysvětlovala mi to, abych se tolik nemračila a nepitvořila, jak jsem to obvykle dělala.

‚Jak tě zraňuji?‘ zeptala jsem se jí.

‚Ztrapňuješ mě!‘ vykřikla. ‚Vedeš si ve škole tak špatně, že mi volal ředitel a říkal mi, že to je všechno jen důsledek mých problémů s tvým otcem. Vím o takových problémech, četla jsem článek v Dobré domácnosti. Ten článek byl o stresu a jeho komplexním vlivu. A také tam bylo uvedeno, že rozvedená žena stárne rychleji, pokud není dost opatrná!‘ zdůraznila. ‚To je prokázaná kosmetická skutečnost.‘

Jak má matka řečnila a vztekala se kvůli mým známkám a telefonátům ze školy, ovládal ji stres a zahanbení, najednou jsem si uvědomila, jak je sobecká a jak sobecký byl i můj otec. Nikdo z nich se nezajímal o mé štěstí tolik jako o své vlastní. Udělala jsem chybu, že jsem to matce řekla, málem si strhla umělé řasy. Pak nahlas procházela dlouhatánský seznam jednotlivých příkoří, který byl tak dlouhý, že by se dal natáhnout z jednoho koutu domu do druhého.

Jedno z nejhorších příkoří bylo, že je vlastně stále velmi krásná a mladá žena, ale prozatím se vzdává všech požadavků na nějaký nový vztah. Alespoň do té doby, dokud se se vším nevyrovnám. Šlo tedy o mě, nikoliv o ni. Podle mé matky by totiž muži, kteří by zjistili, že je již volná, začali obcházet náš dům jako tlupa indiánů na válečné stezce a snažili by se vstřelit Amorův šíp rovnou do jejího měkkého srdce. Zkrátka všechny ty osamělé dny a noci byly moje chyba. Smiř se s tím, Misty, říkala jsem si pro sebe. Už se začni radovat z rozchodu svých rodičů, ať konečně tvá matka začne chodit na rande.“

Jade se zasmála asi nejvíc za celou dobu sezení. I úsměv Star byl mnohem přátelštější a Cathy najednou vypadala, jako by se jí tu konečně líbilo. Podívala jsem se na doktorku Marlowovou. Měla ztemnělé oči, trochu zmatené, bylo vidět, že nás čtyři stále napjatě sleduje a hlavou se jí honí spousta myšlenek, které splétá dohromady.

Poposedla jsem si, upila trochu limonády a pokračovala dál.

„Samozřejmě matka cítila, že by měla udělat něco rozhodného. Myslela jsem si, že může dojít tak daleko, že mi vezme rtěnku, kterou pro mě vybrala a kterou jsem stejně příliš nepoužívala. Ale překvapila mě, když mi pohrozila, že mi zruší telefon. Věděla jsem, že to je jen planá výhružka, protože jestli něco skutečně nesnášela, tak to, když mě musela volat k telefonu, protože telefonovali přátelé. Byla to ona, kdo přesvědčil mého otce, ať nechá instalovat ještě jeden telefon pro mě, tehdy mi bylo pouhých osm.

‚Vždyť nemůže telefonovat déle než půl minuty,‘ bručel. ‚Proč by měla mít svůj vlastní telefon?‘ Matka se s ním dlouho nedohadovala, prostě jen řekla, že to chce, a pak byla rozmrzelá tak dlouho, dokud její přání nesplnil, což většinou udělal.

Bylo to legrační, když jsem dostala telefon, tak jsem si k němu sedla a koukala se na něj. Dlouho jsem přemýšlela, komu mám zavolat. Kdybych někomu zavolala, tak bych se zeptala, jak se má a co dělá, ten druhý by mi jednoduše odpověděl: ‚Dobře. Nic‘ A pak bych zavěsila. Když můj telefon tehdy prvně zazvonil, myslela jsem, že snad vyskočím z kůže.

‚Jestli se do příštího pololetí nezlepšíš, pak půjde telefon z tvého pokoje,‘ prohlásila matka a cítila jisté uspokojení, že dostála své zodpovědnosti. Dokázala jsem si živě představit, jak hrdě prohlašuje v restauraci, kde je na obědě se svými přítelkyněmi, jak byla přísná a jak stanovila nová pravidla naší domácnosti.“

Dokonce i doktorka Marlowová se odvážila usmát. Znala mou matku dobře a věděla, že příliš nepřeháním.

„V tu chvíli mi to ale bylo stejně jedno. Spousta mých přátel mi stejně přestala telefonovat. Věděla jsem, že to bylo mojí vinou, nebyla jsem na ně příjemná ani ve škole, ani po telefonu. Matka měla se svým obviněním trochu pravdu, snažila jsem se zranit ji i tátu, ale ve skutečnosti jsem zraňovala každého, koho jsem znala. Paní doktorka mi pomohla, abych si toho sama všimla, je to tak, doktorko?“

„Sama jsi učinila odhalení a dověděla ses něco o sobě, Misty. Já jsem ti jen naznačila cestu,“ řekla měkce.

„Cestu do nulákova,“ odpověděla jsem ostře. Kupodivu se žádná z těch tří nezasmála.

„Myslíš si skutečně, že to tak je?“ zeptala se doktorka.

„Ne,“ odpověděla jsem. „Jen jsem si myslela, že to bude legrační.“

Podívala jsem se na ostatní a doufala, že pochopily víc než naše trénovaná terapeutka.

„Dosáhnete takového bodu, kdy nemůžete samy sebe vystát, protože to je pro vás tak depresivní,“ pokračovala jsem. Najednou všechny vypadaly, že chápou, co tím myslím. „Myslím, že to byl důvod, proč jsem se vrhla tak rychle po prvním zachránci, který zkřížil mou cestu.

Jak jsem vám už, paní doktorko, jednou říkala, utápěla jsem se ve smutku, proto jsem se chytla první citové příležitosti, která se naskytla. Myslíte, že to tak bylo?“

„Já myslím, že to vycházelo z tebe,“ odpověděla.

Zamrkala jsem.

„Dobře, dobře. Náš terapeut by nám neměl podsouvat něco, co už není pravda,“ uvažovala jsem nahlas.

Jade se otočila na doktorku a Cathy udělala totéž. Star jednoduše přikývla.

„Jmenuje se Charles Allen Fitch. Kdykoli se představuje, uvede i své prostřední jméno. Dává přednost tomu, když ho jiní oslovují Charles Allen než jen Charles. Myslí si, že tím, když se přidá jedno jméno, působí pak jako bohatší nebo důležitější nebo tak něco. Nemůžete ho oslovovat Charlie nebo Charlie Allene, neodpoví vám. Předstírá, že vás neslyší. Dokonce jeden učitel ho vyvolal, ale Charlie se tvářil lhostejně, dokud si učitel nevšiml, že udělal chybu a neoslovil ho Charlesi Allene Fitchi. Potom Charlie vyskočil a bryskně odpověděl. Starý dobrý Charles Allen Fitch.

Nevypadá špatně, je vlastně hezký, vysoký tak metr osmdesát pět, má velmi husté tmavě hnědé vlasy, které mívá pečlivě ostříhané a upravené. Ke svému kadeřníkovi chodí dvakrát za měsíc. Miluji na něm jeho oči, jsou zelené s jemným nádechem do hnědé. Také na jeho rtech je něco sexy. Chodí se mnou do třídy, ale dokud se z rozvodu mých rodičů nestala věc veřejná, tak jsme si řekli stěží pár slov. Myslela jsem si, a se mnou spousta mých kamarádek, že je příliš namyšlený. Pocházel z velmi bohaté rodiny. Říkal mi, že dům, kde bydlí se svou matkou, jednou dokonce vlastnil osobní manažer Clarka Gablea, který pracoval i pro jiné velké hvězdy.

Je to obrovský dům, je tak velký, že i náš zámek se proti němu zdá malý. Dokonce mají i taneční sál. Jeho matka má malou armádu služebných, které se o ni starají. Charles Allen má také vrchního komorníka. Víte, co to je?“ zeptala jsem se.

Star zavrtěla hlavou.

„Komorník každý den vyzvedne jeho oblečení a dohlédne na to, že všechno je v pořádku, že je vše čisté. Stará se také o to, jestli jsou jeho boty dokonale vyleštěné. Charles Allen se nemusí zajímat o to, co si vezme do školy. Groden, tak se ten jeho komorník jmenuje, všechno udělá za něj.“

„Děláš si legraci,“ podivovala se Star.

Zvedla jsem pravou ruku.

„Přísahám, viděla jsem pro něj připravené prádlo, měl tam připravené dokonce i spodky.

Jednou odpoledne zrovna kolem oběda zazvonil zvonek, Charles Allen na mě promluvil: ‚Dokážu si představit, čím teď musíš projít. Moji rodiče se také právě rozvádějí.‘

To je všechno, co mi řekl. Dívala jsem se, jak pomalu odchází. V tom, jak se pohyboval, bylo něco, kvůli čemu si lidé mysleli, že je o mnoho starší, než ve skutečnosti byl. Vždycky když jsme se sešli, tak jsem si toho všimla. Byla to možná jeho sebejistota, možná arogance. Dokonce i zástupce ředitele, pan Proctor, s ním mluvil jinak, jako by mluvil s dospělým. Pan Proctor dokonce vypadal, že více dbá na držení svého těla, když mluvil s Charlesem Allenem. Dělala to většina lidí, protože Charles Allen byl tak korektní, že vás tím nutil, abyste se zamysleli sami nad sebou. Myslím, že dokonce i já jsem najednou chodila i stála mnohem lépe. Věděla jsem, že se už nekrčím v lavici.

Všichni se na mě díváte, jako bych byla cvok, já vím. Ale on má kritický pohled a odráží se v něm každá vaše chybička. Dokonce vás to nutí i lépe mluvit.“

I když jsem o něm jen hovořila, musela jsem se narovnat. Srovnala jsem si ramena a poposedla si.

„Charles Allen měl samozřejmě velmi dobré známky. Je hrdý, spolehlivý, odpovědný a pravdomluvný,“ vyjmenovávala jsem. „Je vlastně takový, jak nám učitelé říkají, že máme být. Je trošku škrobený, když přijde řeč na sport, ale na druhé straně je to nejlepší tenista ze školy. Má tak silné podání, že míčky se mění ve střely.

Není se samozřejmě co divit, protože může doma trénovat na vlastním tenisovém kurtě. Když mu bylo deset, trénoval ho profesionál, který hrál i na US Open.“

„Je jedináček?“ zeptala se Star.

„Ne, má o pět let staršího bratra, Randolpha Andrewa Fitche. Pracuje s jejich otcem v realitní kanceláři. Není ženatý, ale má v Beverly Hills nějaký závazek. Když mu Charles Allen řekl o rozvodu rodičů, předpokládal, že se bratr přikloní na stranu otce, ačkoliv Charles Allen tvrdí, že jeho rodiče se rozvedou takzvaně civilizovaně. Alespoň podle Charlese Allena by to mělo proběhnout jen s minimálním nepřátelstvím. Nelíbí se vám už jen ten výraz? Minimální nepřátelství,“ zopakovala jsem a pokusila se o pečlivou výslovnost.

„‚Teď mají vše v rukou jejich právníci,‘ říkává.“

„Vyprávěj mi o tom,“ naléhala Jade a na tváři jí zahrál široký úsměv. „Myslím, že právník mé matky pro ni jistě nejen pracuje. Líbí se mu, když může mít osud mé matky ve svých rukou.“

Star se zasmála. Cathy se taky usmála a v očích jsem zahlédla záblesk překvapení. Viděla jsem, že poprvé se celá uvolnila. Poprvé za celou dobu mého vyprávění vypadala trochu radostně.

„Myslím si, že mi Charles Allen nemohl říct nic víc, protože spěchal pryč, ale ještě ten den, když skončilo vyučování, na mě čekal na chodbě a navázal na náš předchozí rozhovor, jako kdybychom právě byli v jeho polovině.

‚Ačkoliv každý rozvod se už svou prvotní příčinou liší,‘ prohlásil jako nějaký profesor referující o určitém subjektu, ‚jsem si jistý, že my dva spolu sdílíme mnoho společného.‘

‚Promiň.‘ Nerozuměla jsem mu. ‚Mluvíme oba o tom samém?‘

‚Já jsem věděl, že se moji rodiče jednou rozvedou. Po mnoho let si můj otec vydržoval milenku, má matka to pochopitelně věděla, ale celou dobu předstírala opak,‘ pokračoval dál. ‚Samozřejmě jsem si byl jistý, že také ona mívá jisté asignace.‘

‚Co mívá?‘ zeptala jsem se.

‚S někým schůzky,‘ odpověděl suše. Když něco škodolibě komentoval, nadzvedl trochu pravý koutek. Říkala jsem tomu elvisovské rty. Pokaždé pravil, že neví, co tím myslím, ale mně je jasné, že to ví. Charles Allen je veliký… tajnůstkář,“ pokračovala jsem. „On by to jistě nazval kultivovaněji. Jak samy vidíte, kdybych z něj toho mohla dostat víc, jistě bych našla vhodnější výraz.“

„Zamilovala jsi se do něj?“ zeptala se Cathy. Zdálo se, že jí ta otázka ujela. Dokonce překvapila i ji samotnou a vypadala dost provinile.

Pohledem jsem je všechny přelétla, pak jsem se krátce podívala na doktorku Marlowovou, která vypadala spokojeně.

„Myslím, že jsem se do něj asi zamilovala. Proč se ptáš? Jsi snad ty do někoho zamilovaná?“

Rychle zavrtěla hlavou a znovu se zadívala do země.

„Protože stačí říct, já přestanu a můžeš nám o tom povídat ty.“

„Dobře, Misty,“ řekla doktorka.

„Paní doktorko, já nechci nikoho omezovat. Jestli se Cathy nemůže dočkat, až nám bude o sobě vypravovat…“

„Nebuď zlomyslná,“ ozvalo se výhružně.

„Copak já jsem zlomyslná?“ obrátila jsem se na Jade. Ta se zasmála a přikývla.

„A co si myslíš ty, Star?“

„Já si myslím, že bys nám měla dovyprávět svůj příběh. Pak,“ dodala, „uvidíme, jestli jsi zlomyslná, nebo ne. Ale kdybych to měla prohlásit v tuhle chvíli,“ pokračovala rychle, „pak bych řekla, že něco ďábelského v tobě je.“

Všechny jsme se zasmály, dokonce i Cathy. Ale její smích byl krátký, nejistý a opatrný. Kdo asi na její tváři zmrazil všechny úsměvy, zamyslela jsem se.

„Opravdu jsem si nemyslela, že bychom se k sobě s Charlesem Allenem hodili jen kvůli tomu, že se naši rodiče právě rozváděli. Slyšela jsem, že má starší přítelkyni, která je v prvním ročníku na univerzitě v Jižní Karolíně. Podařilo se mi zjistit, že v prvním ročníku na této univerzitě studuje jeho sestřenice, ale na tom není přece nic romantického.

Má své vlastní auto, BMW kabrio. Později jsem se dověděla, že mu ho svěřil děda z otcovy strany. Nevím přesně kolik, ale zcela jistě stálo spoustu peněz. Nabídl se, že mě vezme domů. Řekla jsem si proč ne a začalo to.

Na cestě domů jsme si trochu povídali o našich rodičích. Bylo snadné si všimnout, že nemá příliš blízko ani ke svému otci, ani k matce. Jeho matka je elegantní dáma, vysoká a štíhlá, jen měla trochu širší boky. Má matka věřila, že to způsobila dvě těhotenství, a říkávala: ‚Podívej se, to je důvod, proč jsem nechtěla druhé dítě.‘

Matka Charlese Allena se nezajímala jen o svůj vzhled, jak to dělá moje matka, a vypadala přesně jako ten typ, co ho nic nezaskočí.“

„Nezaskočí?“ zeptala se Star.

„Myslím tím, že jsi ji mohla vidět v jakoukoliv denní dobu vždy skvěle oblečenou. Charles Allen tvrdil, že je členkou mnoha charitativních spolků a v dozorčí radě mnoha nevýdělečných organizací. Vždycky mu připadalo paradoxní, že se tolik věnuje všem nemocným a utlačovaným a jemu tak málo.

Když byl malý, míval stejně jako já chůvu. Potom se o něho starali hlavně služebné, komorníci a rodinní šoféři. Říkal, že jeho rodiče dokonce platili lidi, aby si s ním hráli. Jednou mi vyprávěl, že si připadal, jako by rodiče dělali všechno pro to, jen aby zabránili tomu, aby s nimi byl. ‚Zaměstnejte ho, ať je od něj pokoj, to bylo jejich motto,‘ říkal.“

„Neměli snad rádi svého vlastního syna?“ zeptala se Star.

Pokrčila jsem rameny. „Myslím si, že jen neměli rádi děti, což se týkalo i jejich vlastních.“

„Z bohatých se mi dělá špatně,“ odpověděla.

„I chudí lidé se mohou takhle uboze chovat,“ připomněla jí Jade.

Obě najednou vypadaly, že se vážně pohádají, takže jsem rychle pokračovala dál.

„Když jsme podruhé spolu odcházeli ze školy, šli jsme k němu domů a pak jsme se byli projet. Jeho matka právě jela na schůzi. Charles Allen si byl jistý, že by měl předvést rychlé seznámení.

Předvést, to bylo přesně to. Říkal mi, že cítí, že většinu věcí, které dělá sám nebo se svými rodiči, vlastně předvádí, jako by to byl napsaný děj.

‚Matko,‘ řekl, ‚rád bych ti představil slečnu Fosterovou. Misty, toto je má matka, Elizabeth Howe Fitchová.‘“

„No, páni, koukám, že jeho rodiče jsou velmi formální,“ řekla Jade.

„A to ještě jde, jeho otec se jmenuje Benjamin Harrison Jackson Fitch.“

„Musí mu trvat celou věčnost, než vyplní nějaký formulář,“ zavtipkovala Star.

„On pravděpodobně nemusí nic vyplňovat,“ okamžitě odpověděla Jade. „Jistě má právníky, kteří to dělají za něj, tím jsem si jistá.“

„Mohu pokračovat?“ zeptala jsem se. Obě dvě zavřely pusu.

Pokračovala jsem.

„Jeho matka mi podala dlouhou štíhlou ruku se spoustou šperků. Ve chvíli, kdy jsem se jí dotkla, uhnula, jako kdybych byla prašivá. Charles Allen mě utěšoval, ať tím nejsem zklamaná. Jeho matka má prý vážné výhrady k tělesnému kontaktu. Absolutně nesnáší objetí a je prý úplný expert na falešné polibky.“

„Co to je?“ zeptala se Cathy. Star a Jade se otočily, jako kdyby si až teď uvědomily, že tu vůbec jsem.

„Líbá jen vzduch, ale tváří se ani nedotkne. Charles Allen dokonce tvrdil, že takto líbá i jeho otce.“

„To se pak nedivím, že měl bokem jinou,“ řekla Star. Já jsem jen přikývla.

„A jak líbal Charles Allen?“ zeptala se Jade s úsměvem.

„Ze začátku ne moc dobře. Ten den mne provedl celým domem, jak jsem už řekla. Ve společenské místnosti jsme si trochu zahráli ping-pong, stál tam také kulečník a stolní hokej. Ukázal mi jejich zahrady, bazén, tenisový kurt a pak mě vzal do svého pokoje. Byl veliký jako ložnice mých rodičů, měl v pokoji zabudovanou televizi, CD přehrávač a vůbec všechno. Měly byste vidět jeho šatník, všechno tam je utříděné, rozdělené podle barev. A jeho šuplíky: ponožky, spodní prádlo, všechno bylo zářivě nové. Některé jeho věci byly dokonce ještě zabalené!

Seděli jsme a chvilku jsme se bavili o životě. Vyprávěl mi, že před rozvodem neviděl svého otce tak často jako teď, ale nyní to jsou více organizované a spíše předepsané schůzky. Jednou týdně musí svého otce navštívit v kanceláři a poreferovat mu o svých školních výsledcích.

Myslím, že to, co mně na jeho světě nejvíc vadilo, byla všechna ta nepřirozená formálnost. Všichni sloužící ho oslovovali Charlesi Allene. Jeho matka ho oslovovala Charlesi Allene, a ačkoliv jsem nikdy neviděla jeho otce, myslím, že to dělal také. Všichni byli tak… spořádaní. Až mne to znervózňovalo.

Ke konci našeho krátkého rozhovoru, který on nazýval tête à tête,… slyšel jste to už někdo?“

Jade přikývla, ale Star i Cathy zavrtěly hlavou.

„Seděli jsme v jeho pokoji na malém gauči. On seděl na jednom konci, já na druhém. Bylo mezi námi tolik místa, že by se tam ještě někdo vešel, a na konci našeho krátkého rozhovoru, jak jsem už řekla, se odmlčel. Podíval se na mě tím pohledem, kdy se vám srdce téměř zastaví, a řekl: ‚Chtěl jsem s tebou mluvit, ale nikdy mne nenapadlo, co bych ti mohl říct. Až když jsem se dověděl, že tvoji rodiče se rozvádějí.‘

‚Alespoň jednu dobrou věc mi to přineslo,‘ odpověděla jsem mu a zasmála se.

Charles Allen má dva druhy smíchu. Jeden, který zní, jako by ho vydával robot, je vždy stejný a trvá stejně dlouho, jo takové ha, ha, ha. Těžko se to popisuje, ale jeho druhý smích, kterému já říkám skutečný smích, je měkký. Oči se mu rozzáří a široký úsměv mu rozvlní tvář. Díváte se na mě, jako bych byla blázen, ale musely byste to vidět a slyšet, abyste to pochopily.

Samozřejmě jsem věděla, co tím chce říct. Vždycky se kolem mě trochu motal. Na chvíli jsem nevěděla, co mám povídat, a pak jsem řekla: ‚Doufala jsem, že na mě promluvíš.‘ Samozřejmě to byla taková malá milosrdná lež, ale byl tím očividně potěšen.

‚Většina holek u nás ve třídě je nanicovatá,‘ řekl. Nechápala jsem, co to má znamenat. Věděla jsem jen, že jsme to nedávno měli vysvětlit v testu, ale protože jsem se nepřipravovala, nedokázala jsem to napsat. ‚Vím, co tím chceš říct,‘ ujistila jsem ho. Vypadalo to, že ho to opět těší.

‚To si myslím,‘ řekl. ‚Přísahám, že tam není nikdo, komu bys mohla vylíčit všechno své trápení s rozvodem.‘

Pak se posadil, opřel se o opěradlo a začal mi popisovat, co mu jeho rodina připomínala. Svou rodinu si představoval jako velký silný vlak, který se vždy pohyboval efektivně, a vše bylo dokonale sladěné, ale najednou se vlakvedoucí a jeho asistent dostali do rozepře, vlak se rozkymácel, kola začala skřípat, pak úplně vypadla z kolejí a vlak zůstal stát. Nevěděla jsem, co mám na to říct. Znělo to chytře, a přece to znělo i hloupě. Ale pak ještě dodal: ‚Někdy jsem cítil, že bych raději z toho vlaku vyskočil. Byla jsi na tom stejně?‘

‚Ano, chtěla jsem utéct. Možná to byl i dobrý nápad,‘ odpověděla jsem mu, a tím jsme se dostali do velké diskuse o tom, jak bychom žili sami spolu. Myslela jsem si, že by to bylo možné. Věděl, jak se dostat k některým svým penězům. Znělo to… romanticky.

Najednou překonal všechen ten prostor, ležící mezi námi, a políbil mě na rty. Bylo to trochu netaktní. Vlastně na mě upadl.

‚Doufám, že se nezlobíš,‘ řekl potom.

Zavrtěla jsem hlavou. Připadalo mi, jako kdyby mi právě pomohl s nějakou knihou nebo s něčím podobným. Pak mě políbil znovu, bylo to ale delší a lepší.

‚Jsi první dívka, kterou jsem vzal do svého pokoje,‘ řekl mi jemně.

Já nevím…,“ znejistěla jsem a pohledem jsem hledala pomoc u doktorky Marlowové. Přikývla tak lehce, že jsem si toho možná všimla jen já. „Myslím, že jsem velmi toužila po tom, aby mi někdo říkal něco pěkného. Asi bych uvítala i rty Jacka Rozparovače. Srdce mi začalo bít jako na poplach. Měli jsme tváře tak blízko, že se špičky našich nosů téměř dotýkaly. Zavřela jsem oči a on mne znovu políbil.“

Cathy se najednou začala na gauči vrtět. Vypadala, jako by seděla na jehlách. Tvář doktorky Marlowové dostala ustaraný výraz. Star na mě zírala skoro zlostně a Jade na mě hleděla tím prázdným pohledem, kterým dává najevo, že se nudí. Myslí si snad, že jsem jenom malá puberťačka, tolik vzdálená od jejích romantických zkušeností? Ještě jí ukážu, pomyslela jsem si.

„Naše jazyky se tehdy dotknuly,“ řekla jsem procítěně. Jade nepatrně zvedla obočí. „Někteří chlapci jsou velmi nesmělí a vlastně ani nevědí, kam vám mají položit ruce. Ale Charles Allen mi položil ruce kolem pasu a postupoval vzhůru, až mi své dlaně přitiskl na prsa.“

Cathy svěsila ruce a znovu se zadívala do podlahy.

„No né,“ řekla Star. „Pan Slušňák neví, kdy přestat.“ Měla zvednuté obočí a zírala na mě.

„Ještě nikdy jsem nenechala žádného kluka, aby se mě takhle dotýkal,“ řekla jsem ostře. „Takže jsem jeho ruce zase odtáhla.“

„Co potom udělal?“ zeptala se nedočkavě Jade.

„Ignoroval to a líbal mě na krk. Nikdy předtím mě nikdo takhle nelíbal. Ten pocit mě vyděsil. Projel celým mým tělem a já jsem se znovu odtáhla na svou stranu pohovky.

Byl tak zdvořilý, začal se okamžitě omlouvat, ale nechtěla jsem to slyšet. Byla jsem zmatená. Byla jsem vyděšená, ale přesto jsem ho nechtěla zastavit. Chtěla jsem, aby mě líbal, objímal, toužila jsem být žádoucí.

‚Nebuď pořád tak hloupě zdvořilý,‘ okřikla jsem ho. Najednou byl zmatený on.

‚Já nejsem hloupě zdvořilý,‘ řekl. ‚Já jen nechci zneužít někoho, kdo nemá sílu se bránit.‘

‚Co má zase tohle znamenat?‘ vyzvídala jsem.

‚Jsi teď bezbranná kvůli tomu, co se děje s tvými rodiči,‘ řekl smířlivě, ale mě to ještě víc popudilo. Byl mnohem chytřejší, než jsem si myslela, a manipuloval se mnou.

‚To tedy nejsem,‘ odsekla jsem. ‚Je mi úplně jedno, co se mezi nimi děje.‘

Arogantně se ušklíbl, cítila jsem, že jsem se ho dotkla.

‚Jediný důvod, proč jsi všeho nechal, byl ten, že jsi se bál,‘ vpálila jsem mu rovnou do očí.

‚To nemyslíš vážně, vždyť jsi mi sama odtáhla ruku,‘ řekl.

‚Šel jsi na to příliš rychle, holky tohle přece dělají, když ten druhý příliš spěchá.‘

Na jeho chlapecké tváři se rozehrál úsměv.

‚Co je na tom tak legračního?‘ rozmrzele jsem se zeptala.

‚Pochybuji o tom, že jsem spěchal. Ty máš jen strach, ale to je normální pro holku, která je ještě panna,‘ řekl.

Samozřejmě že jsem se bála, ale díky doktorce Marlowové teď vím, že jsem se děsila toho, že budu jako má matka, pro kterou byl sex – alespoň podle toho, co tehdy říkal otec – bolestivý a nepříjemný. Myslela jsem si, že skončím stejně jako ona a odeženu od sebe někoho, koho miluji,“ odcitovala jsem doktorku, ta jen přikývla a bylo vidět, že ji to potěšilo.

„Tak co jsi dělala?“ zeptala se Star.

„‚Jak ty můžeš vědět, že jsem ještě panna?‘ vyjela jsem na něj.

Zasmál se tím svým arogantním způsobem. ‚Ty jsi určitě panna, neposkvrněná jako padlý sníh.‘

‚To si opravdu myslíš?‘ zeptala jsem se ho. Znovu se zasmál a řekl: ‚Chceš mi snad sáhnout na nos?‘“

„Je to pravda?“ otočila se Star najednou na doktorku Marlowovou.

„Musíš se zeptat jí a rozhodnout se sama, Star. Měly byste to udělat mezi sebou všechny.“

Star našpulila rty a přivřela oči.

„Tak co se dál stalo?“ dotazovala se jako při křížovém výslechu.

„Prostě se jen znovu posadil, byl, myslím, trochu překvapený. Opravdu mi připadal překvapený. Tak jsem si začala rozepínat halenku. Seděl tam úplně zaražený a já jsem si připadala tak jistá, protože jsem pokračovala v tom, co on začal.“

Cathy zvedla hlavu a dívala se na mě a v očích jsem jí viděla nový zájem.

„Srdce mi zběsile bušilo, ale rozepnula jsem si podprsenku. Prostě jsem tam jen seděla bez ní. Celý zrudl.

‚Tak co?‘ zeptala jsem se ho. ‚Chceš se na mě dívat a dotýkat se mě, nebo ne?‘“

„Ty sis s ním fakt hrála,“ nechala se slyšet Star. „Jako kdyby sis pohrávala s jojem nebo s něčím takovým,“ dodala ještě, kývla směrem k Jade, která si opírala hlavu o dlaně a téměř nedýchala.

„Cítila jsem se jako herečka, která jen sehrává jednu svoji roli. Přikývl a já se svlékla.“

Najednou bylo v ordinaci takové ticho, že jsem slyšela téct vodu trubkami na druhé straně domu.

„Co udělal, když sis sundala podprsenku?“ ptala se Star téměř bez dechu.

„Ty ses s ním vyspala, když jsi u něho byla teprve poprvé?“

„Ne, tehdy ne. Jindy,“ řekla jsem. „Ale jen jednou.“

„Jenom jednou? Proč?“ naléhala Star.

Na chvíli jsem ze sebe nemohla vypravit ani slovo, bylo to, jako bych se pokoušela spolknout kus gumy. Všechny mě sledovaly. Konečně jsem se dost nadechla, abych mohla mluvit.

„Protože jsem zjistila, že je ještě větší lhář než všichni naši rodiče dohromady,“ odpověděla jsem jí.

Nevěděla jsem, že pláču, dokud mi slzy nezačaly stékat po tváři.

Doktorka Marlowová chtěla, abych udělala malou pauzu a na pár minut si odpočala.

„Ať už chceš, nebo ne, já si musím odskočit.“ Vstala a odešla.

Ostatní se na mě dívaly, Cathy stejně jako Jade a Star. Vstala jsem a následovala jsem doktorku. Ty tři tam tiše seděly a sledovaly nás dvě, jak odcházíme, žádná z nich ani nahlas nedýchala.

To platilo i o mně.

5

Když jsem se vrátila, poznala jsem z výrazu ostatních, že si o mně povídaly. Měly ustarané pohledy, zvláště Cathy. Posadila jsem se a čekala na doktorku Marlowovou, která si ještě nasadila brýle a četla něco v bloku. Skrčila přitom jeden prst, jako kdyby v něm chtěla zadržet myšlenku, a když dočetla, usmála se na nás.

„Chceš ještě pokračovat, Misty?“ zeptala se.

Podívala jsem se na ostatní. Všechny tři vypadaly trochu napjatě, asi čekaly, že nebudu.

„Bez obav,“ řekla jsem a začala jsem. Bylo to, skoro jako když sníte něco špatného a chcete se toho zbavit.

„Několik dní po tom, co jsem byla s Charlesem Allenem u něho doma, jsem ho vzala po škole k nám, takže i on se mohl seznámit s mou matkou. Mluvily jsme spolu o něm několikrát při večeři, a to stačilo, aby ho má matka nazvala mým přítelem.

‚Měla bych poznat tvého přítele,‘ říkala a měla přitom ten vážný mateřský výraz, který tak nenáviděla, protože ji dělal starší. ‚Měla bych vědět, jak vypadá, když s ním trávíš tolik času a dokonce jsi už byla u nich doma a seznámila jsi se s jeho matkou.‘

Zdůraznila zvláště konec věty, aby mě upozornila, jak se jí dotklo, že jsem se nejdříve seznámila s jeho matkou a teprve pak se on seznámí s mou. Už od rozvodu hledala jakoukoliv příležitost, aby mě mohla vmanipulovat do takové situace, ve které bych se cítila provinile.

‚Mami, tak zaprvé, to není žádný můj přítel,‘ řekla jsem jí. ‚Zadruhé, netrávím s ním tolik času. A zatřetí, nikdy jsi se nechtěla seznámit s mými ostatními přáteli, u kterých jsem také byla doma a seznámila se tam s jejich rodiči.‘

‚To bylo něco jiného,‘ rychle odpověděla. Má matka vždycky přikývne, když řekne něco, s čím by si přála, aby také ostatní souhlasili. Jako kdyby vedla vaše myšlenky.

‚Ale proč?‘ chtěla jsem vědět. Byla samozřejmě zklamaná, že se jí ptám. Koutky úst jí trochu poklesly.

‚Protože to tu ještě žil tvůj otec. Ježíši, Misty, vždyť už jsi dost stará na to, abys pochopila, že teď celou zodpovědnost za tebe nesu já,‘ vyhrkla na mě a svým pohledem prozrazovala, jak velkou zodpovědnost nese na svých křehkých, ale dokonalých bedrech.

Přitom jsem jasně věděla, že to zbytečně dramatizuje, protože jen chce vědět, s jakým klukem chodím. Tak jsem jednou vzala Charlese domů a představila jsem jí ho.“

Otočila jsem se na holky.

„Měla bych vám říct, že má matka se asi snaží získat titul ‚O největší flirt‘. Stačilo jen, aby viděla, že Charles není synem Frankensteina, a okamžitě se začala chovat, jako by hrála roli Scarlet O’Harové. Bylo mi z ní špatně.

Ještě lepší bylo, když udělala tu hroznou chybu a začala mu říkat Charlie. Bolestně se vždycky zatvářil, ale byl příliš zdvořilý, než aby jí něco řekl.

Jak jsem vám už povídala, rodina, ze které Charles Allen pocházel, byla velmi movitá. Má matka ho provedla po domě a speciálně poukazovala na drahé obrazy, na naše piano značky Baldwin, a dokonce i na nábytek a nějaké hadry, které sama nazvala důležitými a cennými. Věděla jsem, že si myslí, že na něj zapůsobila, ale jen jediný pohled na jeho tvář okamžitě prozradil, že se už víc nudit nemůže.

Tím mě dojala až k slzám.

‚Je to tak těžké být matkou dospívající dcery, když sama sebe pokládám spíš za její starší sestru,‘ řekla a pokývala přitom hlavou a pohnula trochu rameny. ‚Mám ráda její hudbu, dokonce čtu i stejné časopisy, také máme stejné televizní pořady, že je to tak, Misty?‘

‚Já se příliš na televizi nedívám,‘ zamumlala jsem a ona se nahlas zachichotala jako nějaká puberťačka.

‚To víš, že se dívá, Charlie.‘

‚Jmenuje se Charles Allen, mami, ne Charlie,‘ opravila jsem ji.

‚Ale to je nesmysl,‘ vykřikla a vzala ho za ruku, aby ho mohla dovést k pianu. Vlastně se do něj zavěsila. ‚Já mu říkám tak, jak ho oslovují rodiče,‘ poučila mne. ‚Že nechceš, abych tě oslovovala tak formálně, Charlie?‘

‚Popravdě,‘ řekl Charles Allen, ‚jsem na to zvyklý, paní Fosterová.‘

‚Tak prosííím,‘ zvolala a zatvářila se, jako kdyby právě zahlédla mrtvou krysu. ‚Neříkej mi paní Fosterová. To zní, jako bych byla stará. Říkej mi Glorie. Tak jako všichni Mistyini přátele,‘ dodala. Byla to lež přímo v neonových barvách.

Pohlédl na mě a bylo vidět, že hledá záchranu, a tak jsem řekla matce, že Charles Allen přišel, aby mi pomohl s učením, a nemáme moc času, protože musí brzy domů. Dívala se na nás, jako bychom jí právě oznámili, že jí zbývají jen dva dny života nebo tak něco.

‚Aha,‘ řekla neochotně, vymanila svou ruku z Charlesovy a ustoupila. ‚Samozřejmě vím, jak je to důležité. Jen jsem chtěla, aby se tu Charles cítil jako doma,‘ dodala zklamaně.

Malou chvíli mi jí bylo líto. Najednou jsem cítila, jakou osamělostí trpí, a bylo mi jasné, že jsem ji zklamala, když jsem jejich rozhovor tak brzy skončila. Na druhou stranu Charles Allen byl velmi vděčný za to, že jsem ho zachránila.

Šli jsme nahoru do mého pokoje a já se mu omlouvala za její chování. Padli jsme na postel s rozpaženýma rukama a chvíli jsme se dívali do stropu.

‚Úplně nenávidím, když se ke mně někdo chová takovým způsobem,‘ řekl konečně. ‚Měl jsem tetu, která dělala přesně tohle. Kdykoliv přišla k nám, tak mne chytla tak pevně, že jsem se téměř udusil. Taky vždy používala velmi těžký parfém, který jsem cítil i dlouhé hodiny poté, co už dávno odešla. Milovala, když mi mohla hladit a cuchat vlasy, posadila si mě na klín a objala rukama, které byly velmi štíhlé a kostnaté, vždy mě ovinula jako chobotnice.‘

Najednou se posadil a na tváři se mu objevil široký úsměv.

‚Co je?‘ zeptala jsem se.

‚Vždycky když si na ni stěžuji, připomene mi matka, že jednou, když mi byly asi tři roky, jsem se na ni vyčural. Ale ji to příště stejně neodradilo. Je to starší sestra mé matky a s nikým nežije, myslím, že je stará panna. Starala se po mnoho let o mou babičku, která po mrtvici už nebyla soběstačná. My jsme se už smířili se všemi jejími výstřednostmi a věř mi, je jich hodně.‘

Odmlčel se a rozhlédl se po mém pokoji, přikyvoval, díval se na stolek se zrcadlem, počítač, šatník a zrcadla, prošel i plakáty a fotky naší rodiny, které visely na zdi, i na spoustu panenek.

‚Tvůj pokoj je přesně takový, jak jsem si ho představoval.‘

‚Co tím chceš říct?‘ zeptala jsem se ho. Kdyby řekl, že je rozkošný, asi bych ho rovnou prohodila oknem.“

„Tak co řekl?“ hořela nedočkavostí Jade.

„Řekl, že je útulný a vřelý. Charles Allen totiž ví, za jaké provázky tahat,“ odpověděla jsem s hořkým úšklebkem.

„Zní to, jako bys ho teď fakt nenáviděla,“ ozvala se Star.

Pohlédla jsem na doktorku Marlowovou. Její pohled zjihl.

„Řekla bych, že ho spíše lituji. On je zklamaný životem ještě víc než… než jsem já.

Ale tohle odpoledne bylo poměrně krušné. Jeden druhému jsme se ještě více přiblížili,“ řekla jsem rychle, aby i Star z toho něco měla. Vypadala ale zklamaně. „Začali jsme se znovu líbat a pak se mě zeptal, jestli bych udělala to, co u něj v pokoji, jestli bych si sundala halenku a podprsenku. Bylo velmi vzrušující svlékat se s vědomím, že má matka je také doma a asi si dole dělá nehty nebo něco podobného.“

Odmlčela jsem se a v myšlenkách si znovu vybavila celé odpoledne: jeho oči, moje tlukoucí srdce, mrak, který zakryl na chvíli oblohu a můj pokoj tím získal záhadný nádech, způsob, jakým si jazykem přejel po dolním rtu.

Má odmlka byla pro Star asi příliš dlouhá.

„Když jsi to nakousla, tak to dokonči,“ řekla s úsměvem.

Podívala jsem se na ni, jako bych pohledem říkala, bylo by dobře, kdybys byla sama k sobě tak čestná, jako jsem já. Už dříve jsem většinu z toho řekla doktorce Marlowové, takže nebylo těžké teď před ní všechno popsat.

„Lehli jsme si do postele a chvíli jsme se líbali. Zavřela jsem oči a držela jsem se ho, jako bych ani nemohla jinak. Pak mi rozepnul džíny a vložil do nich své dlaně. Nikdy se mě tam nikdo nedotknul, až teď on. Najednou mě opravdu překvapil, sundal si kalhoty. Svlékl se z nich jako had. Myslela jsem si, že to je legrace, ale za chvíli jsem ho cítila mezi stehny. Zpanikařila jsem, požádala jsem ho, ať přestane. Řekl, že už nemůže. Je na to prý příliš pozdě. Tak to prý u kluků chodí.

‚Ty jsi o tom nevěděla?‘ zeptal se a já nechtěla vypadat hloupě, tak jsem odpověděla, že ano. Samozřejmě jsem, stejně jako vy, něco o sexu věděla. Bylo mi jasné, co se stane, ale je to jiné, když to prožíváte, a ne jen o tom čtete a právě v tu chvíli nějakou poučnou knihu.

Pak jen řekl: ‚Takže víš, že já teď prostě nemůžu se vším skončit,‘ a pokračoval dál. Srdce mi tlouklo jako o život, až jsem si myslela, že omdlím. Pak jsem rychle vstala a odešla jsem do koupelny. Pořád jsem nemohla své srdce uklidnit. Když jsem se vrátila, byl už oblečený a klidně seděl u počítače, choval se, jako by se nic nestalo. Když byl už na odchodu, omluvil se mi, že nebyl zcela připravený.

‚Připravený?‘ udiveně jsem na něj koukala.

‚Přece víš,‘ znejistěl, ‚antikoncepce… Příště se už nebudeme chovat jako malé děti.‘

Přikývla jsem a přemýšlela jsem, za jak vzdělanou mě považuje.

‚Nepředpokládal jsem, že budeme mít příležitost,‘ vysvětloval. Neznělo to příliš romanticky.

Rozloučil se s mou matkou, ta mu ještě chvíli vyprávěla, jak hodlá změnit svůj styl a barvu vlasů. V obýváku měla rozložené obrázky modelek a chtěla slyšet názor Charlese Allena. Řekl jí, že se mu líbí taková, jaká je, ale ona stále trvala na svém, tak jí nakonec musel říci, která z předložených modelek se mu nejvíce zamlouvá. Jinak by to asi nikdy neskončilo. Samozřejmě mu řekla, že právě tu si už předtím sama vybrala.

Byla jsem ho vyprovodit až k autu a znovu jsem se mu omluvila za svou matku.

‚To je v pořádku‘, řekl. ‚Je prostě společenská.‘

‚Společenská?‘ zeptala jsem se. Opravdu se mi nelíbila tahle její charakteristika, ale on se jen usmál a nastartoval. Pak se nahnul z okýnka, aby mne políbil.

‚Jsi ta nejkrásnější dívka, jakou znám,‘ řekl. ‚Je skvělé, jak jsem si správně vybral.‘

Věděla jsem, že to myslel jako kompliment, ale vyznělo to, jako by sám sobě gratuloval, jakou přítelkyni si vybral.

Když jsem se vrátila, překvapila mě i matka, když začala chválit, jakého přítele jsem si vybrala. Řekla mi, že ji uklidnilo, že mám přítele gentlemana. Mluvila stále dokola o tom, jak se na muže musí jinak, třebaže jsme teprve na střední škole. Její rozvod to prý jen potvrdil. Ale pak mne opravdu uzemnila, když dodala, že si domluvila první rande.

Majitel jedné restaurace, kde často jedla, se dověděl o jejím rozvodu a rovnou ji požádal o schůzku.

V tu chvíli jsem si uvědomila, že moji rodiče jsou už napořád dva odlišní lidé.“

Přestala jsem mluvit a nadechla se. Všimla jsem si, že se Cathy třese, jako by měla zimnici. Pevně sama sebe držela v objetí. Byla tak bledá, že to působilo, jako by se o něco řízla a rychle ztrácela krev. Jade a Star si toho také všimly a všechny jsme se podívaly na doktorku Marlowovou, ta jen lehce zavrtěla hlavou, naznačila nám, abychom nic neříkaly. Věděla jsem, že doktorka jen chce, abych dál pokračovala.

„A pak jako by se všechno změnilo,“ vyprávěla jsem a oči jsem upřela na Cathy. „Ten víkend jsme obě dvě měly rande. Ona se chystala na večeři, já zase do kina a pak na malou pizzu s Charlesem Allenem. Tak jsme obě dvě v sobotu odpoledne okupovaly své kosmetické stolky. Ona se stále dožadovala, abych jí řekla, jakou rtěnku si má vybrat, a já si neodpustila spoustu otázek, jak si mám učesat vlasy a co si mám udělat s očima. Nemohla jsem si nevzpomenout na tátu, který v podobnou chvíli vždycky říkal, že tím podáváme ruku ďáblu. Má matka je odborník na vše, co souvisí s make-upem a účesy. Chtěla jsem vypadat starší a tak vzdělaná, za jakou mě Charles Allen považoval.

Myslím, že to bylo velmi legrační, jak jsme obě stále přicházely k zrcadlu. Kontrolovaly se a pak zase odcházely. Stály jsme před obrovským zrcadlem, matka mě chytla kolem ramen a začala vysokým sladkým hlasem: ‚Zrcadlo, zrcadlo, řekni, kdo je na světě nejkrásnější?‘ Otočila se na mě: ‚Poslouchej. Řeklo, že my jsme nejkrásnější!‘

Dokážu si představit, že si všechny myslíte, že to bylo hloupé, ale já se nemohla přestat smát a alespoň na chvíli jsem cítila, že jsme si velmi blízké.

Obě jsme se vykoupaly v pěně a já ji nechala, aby mi namazala pokožku mlékem. Samozřejmě se jí nelíbilo, co jsem měla na sobě. I přes její snahu zůstat srdcem a duchem mladá se jí nikdy mé oblečení nelíbilo. Měla jsem krátké tričko a džíny.

‚Nechceš si raději vzít některé krásné šaty?‘ zeptala se.

‚Mami, jdu jen do kina, pak na pizzu, a ne někam na přehlídku.‘

‚Ale měla by ses vždy obléci a vypadat, jako bys tam měla namířeno,‘ odporovala mi stále.

Řekla jsem jí, ať už mi dá s tím pokoj, načež přestala s kritizováním a chválila na mně vše ostatní. Odcházela jsem jako první, takže mě nakonec – asi čtvrthodinku předtím, než dorazil Charles Allen – ještě zkontrolovala.

‚Vypadáš překrásně,‘ řekla. ‚Je veliká škoda, že to nemůže vidět tvůj otec‘

Neslyšela jsem o tátovi celý týden a věděla jsem, že na víkend bude pryč. Měla jsem u něj být příští sobotu a neděli. Co jsem ale nevěděla, bylo, že i on se začal s někým scházet,“ řekla jsem smutně a těžce jsem polkla. „Myslím, že se scházel s Ariel ještě předtím, než se s mou matkou rozvedl, asi ji podváděl.“

„Jak to víš?“ zeptala se Star.

„Když jsem je poprvé viděla spolu, připadali mi příliš spokojení. Chovali se, jako by tak žili už velmi dlouho. Je to něco, co prostě cítíš,“ dodala jsem.

„Ano,“ souhlasila se mnou. „To máš pravdu.“

Pomyslela jsem si, že my všechny toho máme hodně společného, určitě víc, než se na první pohled mohlo zdát. Myslím si, že doktorka Marlowova dobře věděla, co dělá.

„Když pro mě Charles Allen přijel, napadlo mě, že to je vlastně moje první skutečné rande. Předtím jsem vždycky šla do kina s jinýma holkama a pak jsme všechny společně zašly na pizzu.

Táta mi pokaždé říkal, že tu bude, aby pozdravil prvního kluka, který mě někam vezme. Škádlil mě tím, když vyhrožoval, že bude toho kluka kontrolovat tak, jako to dělá vojenský inspektor. ‚Ten kluk se bude klepat jako sulc, aby věděl, že musí vždycky respektovat moji holčičku, jinak to škaredě odskáče.‘

Neustále jsem si tu scénu představovala. Bylo krásné vybavovat si tátu jako velikého ochránce, jak trpí zvláštní bolestí tak jako všichni otcové, kteří vidí, jak jejich holčičky dorůstají do věku, kdy už chodí na rande. Kolik jsem už viděla filmů, ve kterých jim matky připomínají: ‚Ona už není tvoje malá holčička. Už je z ní slečna.‘

Táta tu už nebyl, byl někde jinde se svou mladou ženou, a já byla to poslední, na co by myslel.“ Cítila jsem, jak se mi svírá hrdlo, a bylo mi jako bych měla na prsou obrovský balvan. Všechny mě sledovaly, viděla jsem oči plné lítosti. Nenávidím to. Uhnula jsem pohledem a trochu jsem se kousla do spodního rtu, chvíli jsem čekala, až bolest odezní, pak jsem skoro zlostně pokračovala.

„Charles Allen měl na sobě sportovní bundu a džíny, vypadal ještě lépe než kdy předtím. Má matka si nemohla nechat ujít příležitost a objevila se ve dveřích. Pomyslela jsem si, že by rovnou mohla místo svých komentářů použít kladivo, vyšlo by to nastejno.

‚Jaký krásný jste vy dva pár,‘ vykřikla. ‚Sluší ti to, Charlie. A podívej se na Misty, rozkvetla jako vznešená květina. Tolik se mi podobá, když jsem byla v jejím věku. Ale to je to, co by měla dcera pro svou matku dělat, že?

Mějte se pěkně,‘ dodala a pomalu mávla rukou, jako by nám žehnala.

Vlastně jsem Charlese Allena odtáhla od vchodu a utekli jsme do auta.

‚Rychle,‘ řekla jsem mu, ‚šlápni na to, dokud si ještě na něco nevzpomene.‘

Zasmál se a odjeli jsme, cítila jsem se, jako bych začala znovu žít.

Nikomu z nás se film nelíbil. Brzy jsme odešli a dali si pizzu. Když nám servírka přinesla kolu, tak mě Charles Allen šokoval. Z kapsy vytáhl malou kovovou placatku a pošeptal mi, že to je rum. Nalil mi trochu do koly, potom i sobě, nijak nešetřil. Byla jsem velmi překvapená, že má na veřejnosti tak odporné manýry, nikdy mne ani nenapadalo, že by se mohl v restauraci tak chovat.

Nebyla jsem rumem příliš nadšena. Myslím, že jsem ho už ochutnala předtím, když jsme pořádali večírek. Předstírala jsem tenkrát, že dávám přednost ginu, ačkoliv mi chutnal jako nějaký lék. Ale rum s kolou nebyl špatný. Nevšimla jsem si, že by na mne nějak působil.

Poté co jsme se najedli, chtěl, abychom šli k němu domů. Říkal, že jejich sloužící mají dnes večer volno, můžeme tedy poslouchat hudbu a nemusíme se přitom obávat, že by nás někdo sledoval přes rameno.

Bylo pořád poměrně brzo, tak jsem souhlasila.“

„Vím, o co mu šlo,“ bojovně pronesla Star.

Obrátila jsem se na ni.

„Opravdu jsem tam nešla jen kvůli tomu,“ oponovala jsem jí.

„Dobře,“ odpověděla a obrátila oči v sloup.

„I jemu jsem to řekla. Chtěla jsem, abychom se lépe poznali a více se o sebe zajímali.“

Star se na mne podívala skepticky.

„Když jsme přijeli k němu domů, bylo tam takové ticho a dům byl skutečně tak prázdný, jak slíbil. Zašli jsme do pokoje a on pustil nějakou hudbu, pak jsme otevřeli bar jeho rodičů a nalili jsme si další kolu s rumem.

Pohovka měla v opěradlech zabudované ovládání, takže mohl ztlumit světla, dát víc nebo míň nahlas hudbu.

‚Můj táta má schované porno, já vím kde, chceš se na to podívat?‘

‚Ne,‘ řekla jsem rychle.

Nevypadal zklamaně. Jen přikývl a usmál se, jako bych prošla nějakým testem.

‚Dobře, věděl jsem, že jsi vyspělá dívka,‘ řekl jen. Myslím, že chtěl, abych se cítila potěšená a trochu ztratila pozornost. Také kolu s rumem jsem pila jen velmi pomalu.

Najednou Charles Allen položil ruce na mé boky a začal mě laskat.

Byla jsem velmi vzrušená, ale i vyděšená, jak mi jeho ruce bloudily pod oblečením.

‚Možná, že sem někdo přijde,‘ varovala jsem ho.

‚To není možné,‘ trval na svém. ‚Dnes večer jsou všichni pryč, uvolni se.‘ Začal mne líbat na krk a tváře. ‚Krásně voníš.‘

Věděla jsem, co chci říct, ale slova se mi začala v hlavě plést. Netrvalo dlouho a sundal mi triko, podprsenku a pak mi ukázal, že dnes je už připravený.

Snažila jsem se bránit, začala jsem na něj mluvit, ale on s tím počítal.“

„No to se teda nemůžu dočkat,“ těšila se Jade.

„Řekl, že ho teď nemůžu odmítnout. Naši rodiče odešli, aby se potěšili, tak proč bychom to nemohli udělat také? ‚Co si myslíš, že tvá matka bude dnes večer dělat? A co asi dělá tvůj otec? To samé, co já, tím jsem si jistý.‘“

„Tak jsi ho to nechala udělat,“ dovtípila se Jade.

„Stalo se to tak rychle. Byli jsme oba nazí a on začal. Pamatuji si, že jsem se strašně třásla, smál se tomu, ale já byla na smrt vyděšená, protože jsem se bála, že to bude bolet. Samozřejmě to bylo poprvé, takže to bolelo a já jsem se koncentrovala jen na bolest. Netěšila jsem se z toho okamžiku a myslím, že ani Charles Allen ne. Všechno se to zběhlo tak rychle, jako kdyby šlo o něco, co se má stát tak, aby bylo brzy po všem.

Začal si stěžovat, shazoval všechno na mne. Ale já v tu chvíli přece nepotřebovala někoho, kdo na mě bude jen ošklivý, chtěla jsem, aby mne pochopil. Choval se ke mně přezíravě, mluvil jen o tom, jak jsem nezkušená a jak on sám je ostřílený. Vyzvala jsem ho tedy, ať mi o tom něco poví, protože jsem neznala nikoho, koho by mohl mít, a věděla jsem, že si nezačal nic ani s mými spolužačkami.“

„Vsadím se, že vím, kde získal nějaké zkušenosti,“ skočila mi do řeči Star.

„Kde?“ zeptala se jí Jade.

„Na ulici,“ odpověděla a podívala se na mne, jestli jí to potvrdím. „Mám pravdu?“

Přikývla jsem.

„On šel s prostitutkami?“ zděsila se Jade.

„Chvástal se tím.“

„Jak jsi s ním mohla dál chodit?“ zeptala se Jade.

„Dlouho jsem to nevydržela.“

Zavřela jsem oči, za chvíli jsem je opět otevřela.

„Když jsem ten večer přišla domů, nebylo mi dobře. Cítila jsem se… špinavá. Vykoupala jsem se. Dům byl prázdný a úplně ztichlý. Matka stále ještě nebyla doma. Neměla jsem nikoho, s kým bych si mohla promluvit. Potřebovala jsem někoho vedle sebe. Zavolala jsem tátovi. Samozřejmě jsem mu nechtěla říct, co jsem udělala, ale jen jsem chtěla slyšet jeho hlas. Nebylo ještě tak strašně pozdě, ale dovolala jsem se jen na záznamník a nechtěla jsem nechávat vzkaz.

Ten večer jsem hrozně plakala. Připadala jsem si tak osamělá, ještě nikdy jsem se necítila tak sama a ztracená jako tehdy.“

„A co tvoje přítelkyně?“ zeptala se Jade.

„Už dříve jsem je všechny odehnala a neznala jsem nikoho, kdo byl tak zralý, abych mu to mohla všechno vylíčit. Máma nepřišla domů, ačkoliv už bylo velmi pozdě. Byla jsem ospalá, pak jsem se na chvíli probudila, když jsem zaslechla její kroky, otevřela dveře a nakoukla do pokoje. Neřekla jsem jí nic. Zavřela a já okamžitě usnula.

Ráno jsem se cítila, jako bych byla zraněná a nesla na sobě obrovskou jizvu. Říkala jsem si, že kdybychom se skutečně já a Charles Allen znali a opravdu se milovali, pak by to bylo jiné, ale místo toho jsem jen myslela na to, jak mne opil a pak využil jako nějakou prostitutku. Když se vám přihodí taková věc, pak si sebe jen těžko vážíte.“

Odmlčela jsem se a usmála se na doktorku.

„Spoustu jsem si toho uvědomila s pomocí paní doktorky Marlowové,“ řekla jsem. Ostatní vypadaly, že to chápou.

„Matka ráno dlouho spala. Udělala jsem si sama snídani a vyšla ven, abych si trochu oddychla u bazénu. Byl překrásný den, dokonce teplejší než obvykle. Věděla jsem, že matka nebude brzy vstávat. Vždycky když byla někde dlouho do noci, musela si následující den přispat, aby ochránila svou mladistvou pokožku a neudělaly se jí váčky pod očima.

Znuděně jsem vstala a došla pro nedělní noviny k dálnici, pak jsem se tam ještě jednou vrátila, abych si prohlédla i časopisy. Jak jsem procházela noviny, rychle jsem projela kulturní stránku. Skoro jsem ji přehlédla. Už jsem otáčela list, když mne uhodilo do očí jméno Fitchová, posadila jsem se a rozložila noviny. Na fotografii jsem poznala matku Charlese Allena.

Jeho otec tam byl s ní. Navštívili společně charitativní večírek a byli zde uvedeni jako jeden z nejdůležitějších párů. Tak proto nebyli včera večer doma.

Byla jsem velmi zklamaná. Napadlo mě, zda bohatí lidé chodí společně na charitativní večírky, i když už jsou rozvedení?

Najednou se mi stáhl žaludek. Zvedla jsem se a šla dovnitř, byla jsem jako omámená. Nevěděla jsem, co mám dělat, ale pak mne napadlo zavolat domů Charlesi Allenovi. Sotva sloužící zvedl telefon, požádala jsem ho, jestli by mi mohl zavolat pana Benjamina Harrison Jackson Fitche.

Sloužící chtěl vědět, kdo volá, tak jsem mu řekla, že jde o starého přítele z univerzity.

Když řekl, abych počkala, měla jsem pocit, že se mi srdce zastavilo. O chvilečku později se ve sluchátku ozval otec Charlese Allena, řekl: ‚Haló,‘ a já rychle zavěsila.“

„Jeho rodiče nebyli rozvedení?“ zeptala se udiveně Jade.

Zavrtěla jsem hlavou.

„Ten bastard,“ řekla Star.

Cathy přikyvovala.

„Řekla jsi mu to do očí?“ vyzvídala dál Jade.

„Ještě ten den,“ řekla jsem smutně.

„A co on na to?“

„Tvrdil, že se opět dali dohromady, ale já jsem mu připomněla, že už měli být rozvedení. Zopakovala jsem mu, co mi tehdy říkal ještě před naším milováním.“

„No a?“ hořela nedočkavostí Star. Předklonila se, ruce si opřela o kolena a vypadala, že každou chvíli vyskočí a půjde se mnou k domu Charlese Allena a tam ho nakopne.

„On se jen odmlčel a pak řekl: ‚Co se tím změnilo?‘

‚Když to nevíš, pak je mi tě mnohem víc líto než sebe,‘ řekla jsem mu a zavěsila.

Od té doby jsem s ním už nikdy nepromluvila,“ skončila jsem a podívala se na doktorku Marlowovou. Její oči mi naznačily, abych sdělila, co mám na srdci, a já to udělala.

„Ale víte co,“ promluvila jsem k ostatním, „jeho nenávidím stejně jako své rodiče.“

„Proč?“ udivilo to Star.

„Oni ji uvrhli do takové situace,“ vysvětlila Jade, měla malé pichlavé oči, kterýma mne sledovala. „Předhodili ji osamělou a bezbrannou slovům Charlese Allena.“

„Ano,“ zašeptala Cathy. Všechny jsme se na ni podívaly. „To je rozhodně pravda.“

Ztichly jsme a přemýšlely samy nad sebou, zahleděly jsme se na scény, které se každé z nás odehrávaly před očima.

„Co si myslíte o tom, abychom dále pokračovaly?“ zeptala se do ticha doktorka. „Mohly bychom si dát krátkou přestávku, něco malého zakousnout, jít se projít ven kolem domu, nadýchat se trochu čerstvého vzduchu a pak si dát další sezení.“

„Misty by se měla rozhodnout,“ řekla Jade hlasem plným soucitu.

„Taky si myslím,“ přidala se Star. Cathy přikývla.

„Jsem v pořádku,“ ozvala jsem se. Ale nebyla to pravda, musela bych urazit dlouhou cestu, aby to tak bylo.

Možná že už nikdy nebudu v pořádku.

Ale alespoň jsem s lidmi, kteří pochopí proč.

6

Vál svěží vítr, který ohlašoval rodící se křehké jaro. Teď když jsme byly po obědě, jsme se venku cítily ještě líp a vůbec se nám nechtělo dovnitř, kde jsme měly znovu probudit naše soukromé noční můry. Doktorka Marlowová se procházela se skloněnou hlavou, ruce měla založené a trochu pokleslá ramena. Napadlo mne, že by má matka měla vážné výhrady k jejímu držení těla. My čtyři jsme za ní trochu zaostávaly, ale vlastně jsme nešly společně. Nejpomaleji šla Cathy a neustále zůstávala za ostatními, oči jí stálé klouzaly od Jade přes Star ke mně.

„Můj zahradník mi říkal, abych všechny ty oleandry vytrhala,“ řekla doktorka a kývla směrem ke konci své zahrady. „Prý většinu z nich napadla nějaká nemoc. Chtěl by tu nasadit něco nového, během léta by to snad mělo vyrůst.“

„A nemůže je jen vyléčit?“ zeptala se Star.

„Myslí si, že to nejde.“

„Změňte zahradníka,“ ozvala se okamžitě Jade.

Doktorka Marlowová se zasmála.

„To ne, on je velmi dobrý, pomáhá mi už řadu let. Je stále snazší vyměnit rostliny než zahradníka.“

„Je velká škoda, že to nemůžeme udělat i my a vyměnit své rodiče,“ nemohla jsem se udržet.

Všechny se na mne podívaly. Zavrtěla jsem hlavou. „Když nedělají to, co by měli, tak bychom je jen vyměnili za jiné, kteří to dělat budou.“

„Nikdo z nás nikdy nemůže získat žádnou záruku na nic, co se v jeho životě odehraje, Misty,“ ozvala se doktorka. „My se jen musíme naučit, jak se s tím vyrovnat, abychom mohly pokračovat dál.“

„Jiným se to mluví,“ prohodila Jade. Star přikývla.

„To je všechno v pohodě,“ dodala k tomu.

„Ale já nejsem někdo jiný,“ zareagovala rychle doktorka. „Já nejsem jen váš terapeut,“ pokračovala. „Moji rodiče se rozvedli, když jsem byla o něco mladší, než jste vy. Myslím, že kvůli tomu jsem si zvolila studium psychiatrie… kvůli svému velkému trápení.“

„Proto jste se ani nevdala?“ zeptala se Jade.

„To je už o něčem jiném,“ bránila se. „A kromě toho, terapeut tady jsem já, takže i já se mám ptát. Dojdeme k domu a vrátíme se dovnitř.“

Jade se na mě spiklenecky podívala a já jí pohled opětovala.

„Tak pojďte, holky,“ řekla Star a čekala na Cathy. „Loudáš se víc než moje babička.“

Cathy byla trochu překvapena, že na ni Star čeká, a rychleji došla.

Všechny jsme odešly na záchod. Já jsem si jen chtěla opláchnout obličej studenou vodou. Musely jsme čekat na Cathy, která tak dlouho nešla, až jsme začaly přemýšlet, jestli nezmizela.

„Promiňte,“ vypravila ze sebe Cathy, když konečně dorazila a posadila se.

„Necháme Misty pokračovat, abychom dnešní sezení mohly skončit. Už jsme tu poměrně dlouho a jsem si jistá, že každá z vás chce tento krásný den využít ještě k něčemu jinému.“

„Říkala jsem si, že mě nejvíc na tom rozvodu mrzí to, co provedl se mnou. S tátou jsem šla na oběd jednou v sobotu, chvíli po tom, co se od nás odstěhoval. Bylo to něco, co jsme nikdy předtím nedělali, obědvat bez matky. Zval mě už od té doby, kdy jsem ho měla navštívit v jeho novém domě, ale musel odjet na důležitou pracovní cestu. Později jsem se dověděla, že odjel se svou novou přítelkyní do San Franciska.

Ale tehdy jsem se nemohla dočkat, až se sejdeme v pěkné restauraci na Beverly Hills. Poslal pro mne taxík, což jen potvrzovalo častou výtku mé matky, že udělá cokoliv jen proto, aby se zbavil zodpovědnosti.

‚Proč tě nemůže vyzvednout sám? Vždyť je sobota, tak nemá žádnou pracovní schůzku. Nemůže teď s nikým jednat o pracovních záležitostech. Je pro něj nepříjemné sem pro tebe zajet, tak to je, to raději pošle taxi. Typické chování Jeffreyho Fostera,‘ zuřila.

‚Jak ho teď můžeš tak nenávidět, když jsi ho tak milovala?‘ zeptala jsem se jí.

‚Na to se ptám i sama sebe,‘ odpověděla. Chvíli přemýšlela a pak ještě dodala: ‚Byla jsem jen záměrně slepá. Odmítala jsem si připustit všechny jeho slabosti a selhání. Nechtěla jsem si uvědomit, že jsem udělala chybu. Nevím. Asi jsem byla na vdávání příliš mladá. Byla jsem beznadějně romantická a věřila, že když muž tvrdí, že jsem pro něj všechno, tak to taky tak myslí.‘

Byla to čirá sebelítost, která na ni padala jako večerní stín, když se stmívá,“ vzpomínala jsem.

„Matka ale pokračovala dál: ‚Jsi pro ně střed světa až do té doby, než si tě vezmou a chvíli s tebou žijí, ale pak se všechno rozplyne. Nevěř ničemu, co ti muž vypráví, ani kdyby to chtěl stvrdit vlastní krví,‘ varovala mne.

Nic z toho mi nedávalo smysl. Ani jí přece netrvalo dlouho, aby na všechno zapomněla a už se ohlížela po dalším muži, který by jí sliboval hory doly. Já jsem jen přemýšlela o tom, jestli vztah mých rodičů byla tak kolosální chyba, tak co jsem pak já jakožto výsledek jejich vztahu? Jak se mám cítit? Byla jsem si jistá, že někdo, kdo se narodil jako důsledek znásilnění, se nemůže cítit o moc hůř než já,“ domluvila jsem a podívala se na ostatní, jestli se mnou souhlasí.

„Ty víš o někom, kdo se narodil jako důsledek znásilnění?“ zeptala se Star.

„Ne.“

„To rozhodně není stejné jako to, co ty tady popisuješ,“ řekla. Její oči byly chladné, jako by za nimi byla skryta moudrost přesahující její i můj věk, a dokonce možná i věk doktorky Marlowové.

„Já chápu, co tím Misty myslí,“ ozvala se Jade.

„Měla jsem podobné pocity.“ Cathy přikývla, aby naznačila, že i ona ví, o čem je řeč.

„Věděla jsem, že má matka nenávidí, když se jí na tohle ptám,“ pokračovala jsem dál. „Chce rozvod chápat jako druhou šanci být mladá, a ne jako něčí obrovské selhání. Chce předstírat, že byla uvolněna z něčích okovů, propuštěna z nějakého vězení, které jí znemožňovalo být tak mladá a krásná, jak by mohla být.

Myslím, že podle toho, co jsem vám povídala, tomu můžete věřit,“ řekla jsem holkám. „Po rozvodu se na svůj zevnějšek začala soustřeďovat ještě víc než kdykoliv předtím. Lakovala si tak často nehty, že se celý dům zdál nasáklý pachem odlakovače. Při každé malé příležitosti navštívila svého kadeřníka a v našem domě se kupily až ke stropu stohy časopisů zaměřených na módu. Trávila nad nimi celé hodiny, studovala každou stránku, aby si byla jistá, že se bude správně oblékat.

Vždycky začala mluvit jinak, když chtěla, aby její hlas zněl jako mladší, a nejen před Charlesem Allenem. Nemohla jsem se zbavit představy, co asi matka mohla cítit při pohledu na mě, když se snažila zapomenout na sňatek s mým otcem a chtěla být opět mladá a volná? Vždyť já jsem pro ni mohla být jen memento jejího selhání.

Velmi mě zajímalo, jak se na mne teď bude dívat můj otec, připadalo mi to vzrušující.

Byl to první osobní rozhovor mezi námi dvěma od doby, kdy mi on a matka oznámili, že se budou rozvádět. Když jsem přijela do restaurace, ještě tam nebyl. Když už měl čtvrt hodiny zpoždění, znervózněla jsem. Číšník se mne stále ptal, jestli mi má připravit stůl k jídlu, a já už nevěděla, co mám dělat. Rozhodovala jsem se, jestli mám zavolat matce, ale bylo jasné, žel by to způsobilo něco jako nukleární explozi v už tak dost zničené rodině, a tak jsem se nakonec rozhodla zůstat v klidu.

Konečně se objevil a omlouval se, že uvízl v zácpě. Políbil mne, což bylo něco, co už dlouho neudělal, a pak se posadil.

Hned jsem si všimla, že vypadá jinak. Nechal si narůst delší vlasy a byl oblečen méně formálně, než býval. Kdysi nosil kravatu, kdykoliv šel z domu. Teď neměl ani sako, ani klasické kalhoty. Byl oblečen do bavlněné soupravy a tenisek. Vysvětloval mi, že jde rovnou z tělocvičny.

‚Tohle je skvělé místo, jedno z mých nejoblíbenějších,‘ tvrdil a rozhlížel se kolem. Ukázal na jídelní lístek. ‚Všechno je tu velmi dobré.‘

‚Chodil jsi sem s mámou?‘ zeptala jsem se.

‚S tvojí matkou? Ne, myslím, že ne,‘ odpověděl, pak chvilku přemýšlel a dodal: ‚Většinou jsem tady měl pracovní večeře.‘

‚Nevím, co si mám objednat,‘ obrátila jsem se na něj. ‚Všechno je tu tak drahé.‘

Zasmál se a řekl, že mi něco objedná, ale nebyl si jistý, co mám ráda, a tak se mne vyptával.

‚Vím, že bych to měl vědět,‘ připustil, ‚ale tvá matka se vždycky starala o jídlo, ne já. Tak,‘ řekl, když jsme se konečně shodli a u číšníka jsme si objednali jídlo, ‚jak se ti daří ve škole? Nějaké zlepšení?‘

‚Rozhodně ne,‘ řekla jsem mu podle pravdy.

‚Možná bych ti měl zajistit nějakého domácího učitele,‘ uvažoval nahlas.

Pomyslela jsem si, že máma asi měla pravdu, když říkala, že se táta vždycky snaží vyvléci ze své odpovědnosti.

Když mu konečně přinesli jídlo, začal mi vyprávět o práci a o svém novém bytě, na chvíli mi připadalo, že jsme dva cizí lidé, kteří se navzájem příliš neznají a právě se představují. Viděla jsem, že je nervózní jako já.

Rozvod byl jako nějaká zákeřná choroba, která z nás odstranila i něco víc než jen vzpomínky; proměnil otce a dceru ve dva cizí lidi.

V polovině jídla jsem se mu přímo zadívala do očí a zeptala jsem se ho. ‚Tati, co se stalo? Proč jste se s mámou rozešli po tolika letech?‘

Vypadal, že je mu to velmi nepříjemné. Pozval mne přece na malý oběd, po kterém se chtěl zase vrátit do svého nového života, a já jsem mu tady nastavila zrcadlo chladné reality. Něco takového, co nám tady děláte vy, paní doktorko,“ podívala jsem se na ni, ona se usmála a přikývla.

„Výborně, Misty. Holky, to je pravda,“ promluvila a obrátila se k ostatním. „Každá z vás totiž přirozeně užívá některou terapii.“

„Možná půjdeme ve vašich stopách, paní doktorko,“ řekla Jade. V jejím hlase byl slyšet štiplavý tón a mě napadlo, že i přes její krásu a bezchybný vkus cítila tolik bolesti, možná víc než já.

„Mohou se stát i takové věci,“ zareagovala doktorka.

„A stanou,“ odsekla jí okamžitě Jade.

Chvíli na sebe hleděly a pak se doktorka Marlowová otočila zpátky ke mně.

„‚Když jsi mladá a zamiluješ se, nebo si to alespoň myslíš, tak často nevidíš chyby toho, kdo tě miluje,‘ začal táta.

‚To je přesně to, co říká máma,‘ odpověděla jsem mu.

Najednou se jeho oči zdály ocelově chladné.

‚To ona říká? Jaké já mám chyby?‘ chtěl vědět a zvyšoval hlas. ‚Vždycky jsem vás skvěle zabezpečil, nebo to snad není pravda? Nikdy neměla nedostatek čehokoliv a bylo jí úplně jedno, jak obtížné to bylo.‘

To, jak byl oblečený a jak mluvil, mě najednou utvrdilo v tom, že je mnohem méně zralý, než jsem si myslela. Najednou jsem vůči němu necítila žádný respekt, tak jako ani ke své matce. Úcta unikala, jako když vám klouže mýdlo z dlaní.

‚Možná jsi měl hodně práce a nevěnoval jsi jí dostatek pozornosti,‘ navrhla jsem mu.

‚To říkala?‘ naléhal na mne a opřel se do židle.

‚Ne, jen jsem myslela, že by to mohl být ten důvod.‘

Díval se na mě, jako bych překrucovala jeho myšlenky, a pak se znovu vrátil k jídlu.

‚Ne, kvůli tomu to nebylo,‘ řekl. ‚Nikdy jsem ji nezanedbával. I když jsem byl někde daleko, tak jsem jí stále volal a vždycky jsem jí něco pěkného přivezl. A kromě toho, kdybych toho neměl tolik, nemohla by nikdy utratit tolik peněz za všechno, co chtěla.

‚Je prostě rozmazlená,‘ nabídl mi své vysvětlení. ‚Vím, že je to má chyba, sám jsem ji rozmazlil. Ne, Misty, tady není nic, co by nasvědčovalo tomu, že bych ji zanedbával. Ve skutečnosti to bylo právě naopak. Věnoval jsem jí spoustu času, utratil za ni spoustu peněz a ona všechno brala jako samozřejmost. Když jsem ji požádal, aby se podívala a ocenila to, řekla mi jen, že jsem sobec a o nic se nestarám.‘

‚Ale co mohlo být tak strašné, tati? Proč se to stalo?‘ naléhala jsem dál.

Myslela jsem si, že mi ani neodpoví. Seděl tam dlouho a asi to v duchu probíral. Pak se pohledem vrátil ke mně, měl takový výraz, že se mi málem srdce zastavilo.

‚Já a tvá matka se teď nějaký čas nestýkáme. Nechci ji v tvých očích nijak pošpinit. Je to stále tvá matka a bude tě mít vždycky ráda, tím jsem si jistý, ale je to narušená žena. Má vážný psychologický problém, který se projevil i v posteli.‘

Vím, že jsem vypadala strašně zklamaná.

‚Odborně se její problém jmenuje funkční dispareunia,‘ vysvětlil mi.

Nemohla jsem téměř ani dýchat, znělo to tak vážně.

‚Co to je?‘ zeptala jsem se ho.

‚Vždycky když se milujeme, teda když jsme se milovali, cítila genitální bolest. Konečně jsem ji přinutil, aby s tím šla ke gynekologovi, ale on tvrdil, že je fyzicky v pořádku. Jinými slovy, je to psychologická záležitost. Zabralo mi trochu času, než jsem zjistil, co to je, a pak jsem jí to řekl. Ale ona se odmítla podívat pravdě do očí, nechtěla zajít k psychiatrovi, takže se vše jen dál zhoršovalo.

Misty, sex ve vztahu není a ani by neměl být to jediné, co dva drží pohromadě, ale je velmi důležitý, to pochopíš, až budeš starší.‘

Najednou jsem nevěděla, co na to mám říct. Bylo mi horko, nemohla jsem dýchat a cítila jsem, že mohu každou chvíli omdlít a všechno ještě zkomplikovat.

‚Jsi v pořádku?‘ zeptal se mě.

Přikývla jsem a rychle se napila trochu vody, abych zabránila dalšímu stahování hrdla.

‚Proč je taková?‘ zeptala jsem se ho konečně. Zavrtěl hlavou, pokrčil rameny a pak se na mě zase zlostně podíval.

‚Já nejsem psychiatr,‘ vypravil ze sebe. ‚Ale myslím si, že se zamilovala do někoho jiného.‘

‚Cože? Do koho?‘ vypálila jsem. Tak má matka měla celou tu dobu přítele, a kde jsem byla já?

‚Do sebe,‘ řekl. ‚Jestli jsem někdy viděl někoho, kdo propadl narcismu, pak to byla ona. Ty ses nikdy nedivila, proč je v našem domě tolik zrcadel? Vždyť tam skoro nenajdeš stěnu, kout, kousek místa, kde by neviselo zrcadlo, před nímž by si mohla zkontrolovat make-up, účes a ujistila se, že nezestárla ani o den. Je tím úplně posedlá. Je šílená.

Kdykoliv jsem jí řekl, že by potřebovala profesionální pomoc, propukl u ní záchvat vzteku.‘

‚Byl jsi jí nevěrný, tati,‘ řekla jsem mu. ‚Dokonce jsem slyšela, jak jsi se k tomu přiznal.‘

Cítila jsem, že každou chvíli vyskočím a uteču z restaurace. Tolik mě bolelo, jak ošklivě o mámě mluvil, tak jako mne mrzelo, když ona mluvila ošklivě o něm. Většinou jsem končila tím, že jsem bránila toho, kdo nebyl přítomen. Doktorka Marlowová se mnou často mluvila. Vždycky cítím, že to musím udělat, ale nenávidím to. Nenávidím!“

Ostatní se tvářily, že tomu rozumí. Zhluboka jsem se nadechla. Cítila jsem se jako rozbuška časované bomby. Dříve nebo později exploduji.

„‚Tak teď už víš, proč k tomu došlo. Každý muž má jisté potřeby,‘ řekl. Když mluvil, pohrával si vidličkou s jídlem na talíři.

‚Nebylo jednoduché být s někým takovým ženatý, Misty. Ať jsem ji pochválil, jak jsem chtěl, nikdy to nebylo dost dobré, a když jsem náhodou zapomněl poznamenat něco o jejím zevnějšku, byl jsem okamžitě obviněn, že ji už nemiluji. Došlo to tak daleko, že jsem nerad chodil domů, chtěl jsem tam ale být pro tebe,‘ dodal rychle. ‚Ale nebylo to snadné.‘

‚Tak sis našel někoho jiného?‘ zeptala jsem se ho.

‚Chceš vědět, co jsem řekl svému terapeutovi?‘

Trochu jsem se toho bála, ale přikývla jsem.

Vyprávěl jsem mu, že jsem ženatý, ale hrozně osamělý. Řekl mi, že to, co jsem udělal, bylo pochopitelné.‘

Dlouho mlčel. Pak položil vidličku na talíř a řekl: ‚Prosím, už o tom nebudeme mluvit. Možná že teď našla psychiatra, který jí s tím pomůže. Budeme mluvit jen o tobě.‘

Napadlo mě, jak se můžeme bavit o mně, a ne i o něm a mámě? Vždyť kde já jsem? Ale neřekla jsem to nahlas. Na závěr oběda mi nasliboval všechno možné, co se mnou bude podnikat. Bylo to legrační, protože když byl s matkou, tak nikdy nic nesplnil. Možná že kdyby všechny sliby splnil, tak bychom teď byli kompletní rodinou a matka by neměla psychologické problémy. Zmítala jsem se v pohyblivých píscích světa dospělých. Bylo by lepší, kdybych se rychle stáhla.

Odvezl mne domů, ale samozřejmě nešel dovnitř. Byla jsem ráda, protože jsem nechtěla, aby viděl, že všechno, co měl rád nebo s ním souviselo, dala matka pryč nebo prodala. Domluvili jsme se, že za dva týdny přijedu na víkend k němu domů, a odjel. Napadlo mě, jak se asi musel cítit, když přijížděl k domu, který pro něj po dlouhé roky byl domovem, a teď to byl úplně cizí dům.

Znáte ty kouzelné tabulky, na které píšete a pak je jen povytáhnete z plastikového rámu a všechno na nich zmizí?“ zeptala jsem se ostatních. Přikývly. „Tak jsem si představovala, že táta musí teď přemýšlet.

V tu chvíli, kdy jsem vstoupila domů, se na mne matka vrhla. Jako by se celou dobu skrývala za dveřmi do obýváku a jen čekala, až se vrátím. Stála tam s rukama v bok, měla divoké, široce otevřené oči a její namalovaná ústa se zlověstně usmívala.

‚Tak co?‘ zeptala se. ‚Jaký byl oběd s tvým otcem? Obtěžoval se vůbec?‘

‚Přišel pozdě, ale přišel,‘ odpověděla jsem jí.

‚Pozdě, jako vždycky. Byl sám?‘ následovalo rychle. ‚Nebo měl tu drzost a přivedl s sebou tu milenku?‘

‚Byl sám.‘

Chtěla jsem od ní utéct, vyběhnout schody a třísknout za sebou dveřmi svého pokoje tak silně, že by už nikdy nešly otevřít, ale ona mi zastoupila cestu.

‚Co o mně říkal?‘ naléhala dál.

Cítila jsem se jako mezi dvěma mlýnskými kameny a myslela si, že už to dlouho nemůžu vydržet.

‚Nic,‘ odpověděla jsem. ‚Mluvil jen o své práci a o věcech, které – jak doufá – budeme já a on dělat společně.‘

Matka se na mne podívala a oči se jí podezřením zúžily.

‚Kvůli němu lžeš,‘ napadla mě.

Nikdy jsem nebyla dobrý lhář, nic proti Charlesi Allenovi, a nikdo to nevěděl lépe než má matka. Ale opravdu jsem se snažila zabránit hořké a ošklivé scéně.

‚Ne, nic neříkal,‘ křičela jsem.

Pokrčila jen rameny a přikývla, nevěřila mi, oči jí ztmavly tím, jak mne chtěla ještě obviňovat. Její smích zazvonil jako křehká sklenice.

‚Dcery mají vždycky raději své otce. Všechny mé přítelkyně mi to říkaly. Má to co dělat se sexem.‘

Nevěděla jsem, co tím myslí, ale znělo to odporně.

‚Ale já nejsem na jeho straně!‘ zařvala jsem. ‚Nejsem na straně nikoho z vás. Vy dva se můžete třeba zabít, mně to je jedno!‘

Ještě než mohla odpovědět, vyběhla jsem schody, třískla dveřmi a zamkla se. Ukryla jsem se pod přikrývku a snažila se ovládnout svou hysterii. Ale ona nepřestala. Přišla až k mým dveřím a stále pokračovala dál a dál.

‚Takhle to vypadá, když jsi byla se svým otcem jen několik hodin. Zkus si představit, jaké by to bylo, kdybys ho navštívila v té líhni hříchu a zůstala tam celý víkend. Pokusil by se tě poštvat proti mně. Určitě o mně říkal strašné věci, vím to. Nemusíš mi je opakovat. Vždycky mě ze všeho obviňoval. On je takový. Shazoval všechnu vinu na někoho jiného. Ale já nechci, abys věděla, jak nedokonalý tvůj otec byl. Není dobré, když se o tom dcera dozví, ale teď to sama vidíš.‘

Pak se rozplakala a bědovala nad tím, v jaké situaci se ocitla.

‚Nejlepší roky svého života jsem tomu muži věnovala. A on mě teď odvrhl. Jsem jako shnilé jablko. Muži to mají při rozvodu o tolik snazší. On vždycky najde pěknou mladou milenku, která s ním půjde do postele. Ale musí být opatrná a doufat, že se jí podaří nalézt slušného a odpovědného muže. Ovšem jaké jsou její šance v dnešním sobeckém světě? Ne moc dobré, to ti mohu říct. Je ponižující ocitnout se v takové pozici. Já jen doufám, že tebe něco takového nepotká. Podívej se, jak mi ublížil!

Jak ho můžeš chtít dál obhajovat?‘ zavzlykala.

Co nejvíc jsem si tiskla dlaně k uším, abych utišila její hlas, ale hučela dál a dál, dokud jsem opět nezačala křičet. Nevím, jak dlouho jsem křičela, ale začalo mě z toho škrábat v krku. Když jsem skončila, nebylo za dveřmi již nic slyšet.

Ten večer jsem nepřišla na večeři a ona si chvíli stěžovala za mými dveřmi, ale nakonec to vzdala a odešla.

Ráno jsme se chovaly jako vždycky, jako by se nic ani nestalo. Byla samý úsměv a stále jen tlachala o novém krému, který objevily její přítelkyně, a také o lepším šamponu na vlasy. Bubliny, naše životy byly jen prázdné bubliny, které praskly a rozplynuly se.

O dva týdny později táta svůj slib splnil a pozval mě k sobě domů. Matka byla plně zaměstnána svou novou rolí zneužívané manželky, která vstala z popela a stala se silnou, nezávislou ženou. Byla poučena svými přítelkyněmi, které byly také rozvedené, aby si udělala terč z fotografie bývalého manžela a házela na něj šipky.

Překvapila mne, když na mou nadcházející návštěvu u táty neřekla nic špatného. Chtěla jsem ho vidět, ale byla jsem z toho velmi nervózní, protože mi do telefonu řekl, že se uvidím i s jeho přítelkyní, a z narážky bylo jasné, co tím myslí.

Jeho nová přítelkyně tam bude také, málem mě to odradilo.

‚Proč nejsi jeden víkend jen se mnou?‘ ptala jsem se ho.

Měl po ruce to klasické otcovské vysvětlení. Čím rychleji se vyrovnám s novou situací, tím snadnější to pro všechny bude, tedy i pro mne.

‚Misty, neudělal bych to, kdybych si nemyslel, že jsi dostatečně zralá, abys to pochopila.‘

Stará dobrá reverzní psychologie, mám pravdu, paní doktorko?“ musela jsem se zeptat.

Neodpověděla.

„Doktorka Marlowová nám svůj názor nesdělí,“ vysvětlila jsem ostatním.

Jade měla v očích rozpustilé plamínky. Cathy vypadala nervózně a neklidně, Star bylo zase úplně jedno, jestli se doktorka vyjádří nebo ne.

V jaké jsem to situaci, pomyslela jsem si. My jediné, na rozdíl od našich rodičů, máme rády nemocné oleandry doktorky Marlowové. I naše kořeny jsou něčím napadeny a naše rostlinky jsou bledé. Který zahradník by si nás zasadil? Jak by nás někdo mohl mít rád?

Když nemáme rády ani samy sebe?

7

Táta měl pravdu, že má matka je posedlá svým vzhledem, ale ona byla opravdu krásná. Někdy jsem si říkala, že když má tolik trápení s muži, co můžu čekat já? Zapletu se vždycky s takovými muži, jako byl Charles Allen, s muži, kteří snadno odhalí mé slabé stránky a zneužijí jich?

To přesně dělal táta své nové přítelkyni Ariel. Nebyla to žádná věda poznat, že se díky mladé krásné přítelkyni cítí lépe a nepřipouští si tolik své nedostatky.

„Dokonce i doktorka Marlowová mne pochválila za mé analýzy, je to tak?“

„Jste velmi chytrá mladá žena,“ řekla a dlouze se zadívala na Cathy. „Žádná z vás nemá důvod stydět se nebo se cítit nepatřičně kvůli tomu, co se přihodilo vašim rodičům.“

„Přesně tak, všechny jsme šťastné,“ pronesla Star a uhnula pohledem.

„Táta mě vyzvedl, ale Ariel s ním v autě neseděla. Čekala na nás v bytě, asi pro nás připravovala večeři. Ukázalo se, že připravovala činu podle svého oblíbeného receptu.

Viděla jsem, že táta je z mého setkání s Ariel velmi nervózní. Začal na mě naléhat.

‚Ariel je velmi neklidná ze setkání s tebou,‘ řekl. ‚Ví, že ti tvou matku nikdo nemůže nahradit, a ani by to nechtěla,‘ dodal rychle. ‚Myslím, že bys je neměla srovnávat. Jsou to dva rozdílní lidé.‘

‚Ale já nejsem na návštěvě u Ariel, přijela jsem navštívit tebe, tati,‘ odpověděla jsem.

‚Já vím, já vím,‘ řekl na to. ‚Ale Ariel mi teď dělá společnost a já chci, aby s ní každý vyšel.‘

‚Společnost?‘ skoro jsem se zasmála. ‚Tak se tomu říká?‘

‚Nebuď nevychovaná, Misty,‘ odsekl.

Ještě předtím, než se moji rodiče rozvedli, jsem mu nikdy neodmlouvala, stačilo, aby trochu zvýšil hlas, a já byla zticha. Ale teď, když jsem ho viděla před sebou vynervovaného z mladé milenky, jsem ho už nemohla považovat za takového, jaký byl dřív. Myslím, že jsem k němu necítila tolik úcty jako dřív. Byla jsem si jistá, že se ho nebojím. Bylo zřejmé, jak se snaží, abych byla na jeho straně. Jedině ho znepokojovalo, abych ho nepožádala, ať mě odveze domů.

‚Ariel pro tebe koupila nové povlečení. Připravila ti pokoj pro hosty, aby ses u nás cítila pohodlně. Byla to ona, kdo rozhodl, že ti tam dáme i televizi, protože říkala, že holky jako ty mají rády televizi jen pro sebe. Pak zašla i do obchodního domu, aby pro tebe vybrala všechno vybavení do koupelny: zvětšující zrcadlo, fén, šampony, kondicionéry a vůbec všechny ty ženské věci, které by mne ani nenapadly.

Udělala to všechno sama. Přísahám,‘ řekl a skutečně zvedl i pravou ruku.

‚Je mladá, to připouštím, ale není komplikovaná, a mně je s ní dobře. To teď potřebuji, Misty. Není to pro mne lehké, ať už si myslíš cokoliv. Sám jsem nečekal, že věci dostanou tak rychlý spád.‘

Možná že ne, řekla jsem si v duchu, ale už se to stalo a ani pro mě to nebylo snadné. Ale stejně jsem po celou cestu neřekla nic o Ariel.

Táta měl velmi hezký byt, mnohem větší, než jsem čekala, byl také dost vysoko, aby nabízel krásný výhled na západ a na oceán. Na obývák navazovala i terasa, kam se vešly dvě lehátka s malým stolkem a křesly.

‚Už jsme tady,‘ zavolal, když jsme vešli dovnitř, a Ariel vyšla z kuchyně.

V první chvíli jsem si myslela, že si táta dělá legraci. Nevypadala o moc starší než já. Ale nedalo se říct, že by nebyla hezká. Měla špinavě blonďaté vlasy, které jí dosahovaly téměř k ramenům, krásně jí ladily s lehce opálenou, bezchybnou pokožkou. Působila, jako kdyby právě odcházela z módní přehlídky. Nenáviděla jsem její úsměv, tak sladký, že vás úplně odzbrojil, tak sladký, že byste udělali cokoli, abyste ho viděli, jak se rozzáří jako slunce po dešti. Bylo pro mne těžké se vůči ní obrnit.

Měla na sobě černé bavlněné tričko s výstřihem do V a sexy sukni na šněrování. Neměla podprsenku, ale měla pevná prsa, pas mohla mít stejný jako já, u nosu byly vidět jen nepatrné pihy.

‚Ahoj,‘ zašvitořila a pospíšila si, aby mi podala ruku. ‚Já jsem Ariel. Jsem moc ráda, že tě konečně vidím.‘

Konečně? Zarazila jsem se. Tehdy poprvé mne napadlo, že jsou spolu už delší dobu, než jsem si myslela. Vstoupily do mě pochyby a nejistota. Měla bych se na ni také usmát? Nebo bych měla zůstat chladná a nepřátelská?

Její měkké modré oči naplňovala nejistota a strach ještě víc než mě. Napadlo mi, že i ona může být tak jako já jen nevinnou obětí.

Ale nechtěla jsem ji tak brát. Chtěla jsem, abych o ní dál uvažovala jako o zlatokopovi, který si vyhlídl slabou chvilku mého otce a jen ho využívá. Vyžívá se v jeho bolesti a prohrách, našeptává mu hrozné věci o mé matce a svádí ho. Už z toho, jakým způsobem se na něj dívá, jak s ním mluví, mi bylo jasné, že k němu vzhlíží, jako by stál na piedestalu.

‚Ahoj,‘ řekla jsem jí nepříliš vřele. Byla jsem neutrální, jako bych ztratila schopnost vybrat si z obou variant.

‚Tak,‘ ozval se táta, ‚už je tady, co kdybychom jí ukázali její pokoj?‘

‚No jasně,‘ nahrála mu Ariel a kousek ustoupila, aby mi táta mohl vzít kufřík a projít obývákem. Po stranách byly dveře do dvou ložnic. Koupelna pro mne měla vchod z hlavní chodby.

Byla jsem překvapena, kolik muselo dát Ariel práce zařídit můj pokoj. Byl velmi podobný mému pokoji doma. Na oknech visely podobné záclony, ložní prádlo mělo stejný odstín růžové jako to, co mám doma, a dokonce na zdi byly nalepené plakáty některých mých oblíbených kapel.

Podívala jsem se tázavě na tátu. Usmál se na mne.

‚Jen jsem dal Ariel fotku tvého pokoje. Byl jsem tam jednou dopoledne, když jsi byla ve škole a Glorie měla sezení se svým osobním trenérem.‘

‚Glorie?‘ zopakovala jsem. Táta měl potíže mluvit o matce v přítomnosti Ariel.

‚Jen jsme chtěli, aby ses tu cítila jako doma,‘ dodal. ‚Byl to skutečně nápad Ariel.‘

Nervózně se zasmála, ale nemyslela jsem si, že by to byla pravda.

‚Je to pěkné,‘ řekla jsem. Ariel vzápětí předvedla směšnou přehlídku všech věšáků i šuplíků, pak mne zavedla do koupelny, aby mi ukázala všechny věci, které pro mne pořídila za otcovy peníze.

Na závěr poznamenala: ‚Dej mi vědět, kdybys cokoliv postrádala.‘

Byla jsem v pokušení jí vysvětlit, že něco skutečně postrádám… normální život. Víš, Ariel, co to vůbec je? To znamená mít doma oba rodiče, kteří tam jsou jen pro tebe, všechno si s tebou plánují, společně tě vychovávají, jedí, smějí se, společně připravují narozeniny a večírek pro tvé přátele, doprovází tě do školy, loučí se tam s tebou, drží se přitom za ruce, a ještě než odejdou, dívají se na tebe s hrdostí, pak ruku v ruce odcházejí a oba mají pocit, že naplnili své životy, sní o mé svatbě a mých dětech. Postrádám, Ariel, album plné fotek ze společných prázdnin a oslav.

Máš něco takového schovaného ty, Ariel?

To jsem chtěla říct, ale držela jsem rty pevně u sebe a polykala svůj hněv a zklamání.

‚Doufám, že ti bude chutnat, co jsem přichystala k večeři,‘ pravila. ‚Pro každý případ jsem připravila všechno. Jeden chod z garnátů, pak kuřecí, také vegetariánský a hovězí.‘

Táta se za zády zasmál. Stál nad námi jako starostlivý soudce, kdykoliv připravený skočit mezi nás, když by se objevil jen náznak nějaké nepříjemnosti.

‚Bude přemýšlet o všem,‘ řekl.

Ariel se na něj usmála, nenáviděla jsem tu úctu, která jí byla vidět v očích. Nešlo o to, že bych si nepřála, aby někdo tak miloval tátu. Jen jsem nechtěla být svědkem toho, že ho někdo miluje mnohem víc než má matka.

Alespoň tak jste to říkala, ne, paní doktorko?“

Doktorka Marlowová se jen usmála.

„Večeře neskončila příliš dobře. Neměla jsem moc chuť, přestože to hezky vonělo. Měla jsem žaludek stažený jako srolované pytlíky v supermarketu. Mohla jsem do sebe dostat jen pár soust. Ariel si toho ani nevšimla, jedla za nás obě. Myslím, že by ji matka poučila, že když bude tolik jíst, zkazí si figuru. Bylo to legrační, ale nemohla jsem si pomoc a stále jsem ty dvě srovnávala.

Zjistila jsem, že Ariel je sekretářka v jedné společnosti, kterou táta koupil. Pochází ze Santa Barbary, vyšla obchodní školu a pak našla místo v jedné agentuře. Stále mluvila jako někdo, koho děsí třeba i chvilka ticha. Dověděla jsem se, že má staršího bratra, který se pokouší stát pilotem. Její otec pracuje jako mechanik pro Deltu a její matka je zubní laborantka.

‚Proto má Ariel tak skvělé zuby,‘ poukázal táta.

Měla takové ty zuby z reklamy na zubní pastu, perfektně rovné a mléčně bílé.

Zachichotala se a podala tátovi ruku. Táta se na mne provinile podíval, pak zpátky na ni a ona se zase rychle odtáhla. Myslím, že jí řekl, aby se krotila, když budu u nich. Asi ji to ještě víc znervóznělo, a tak zase mluvila o svém oblíbeném jídle, barvách, oblečení a pilně hledala, co by mne na ní mohlo zaujmout.

Seděla jsem jako pařez.

‚Tak, co bych měl dnes večer podniknout s mýma dvěma nejlepšíma holkama?‘ zeptal se táta.

‚Možná bychom mohli jít do kina,‘ bezelstně pronesla Ariel.

‚Jsem unavená, tati. Ale vy dva můžete jít. Chtěla bych se jen natáhnout v pokoji, něco si přečíst a pak se koukat na televizi.‘

‚Opravdu?‘ zeptal se, jako by ani nechtěl uvěřit, že má takové štěstí.

‚Ano,‘ řekla jsem. Napůl jsem očekávala, že mi to už nebudou rozmlouvat a akceptují můj plán.

Ariel ani nechtěla pomoct s nádobím.

‚Užij si tátu,‘ navrhla mi místo toho. ‚Proto jsi tady.‘

Táta se se mnou posadil v obýváku. Mluvil o bytě, ještě měl v úmyslu něco změnit a chválil Ariel, že vždycky přijde s nějakým dobrým nápadem. Věděla jsem, že lže, ale lži mi už připadaly stejně nevýznamné jako mouchy. Jen jsem po nich mávla a ignorovala je.

Náš rozhovor se zase stočil k mým školním výsledkům. Zeptal se mne, co s tím budu dělat, čím bych chtěla být, a já si připadala, jako když sedím v kanceláři našeho školního poradce.

‚Nevím,‘ řekla jsem právě ve chvíli, kdy se k nám připojila Ariel, měla na tváři výraz plný pochopení, jako by to byla najednou ta nejdůležitější věc na světě. ‚Možná půjdu na obchodní školu, stanu se sekretářkou a najdu si muže, jako jsi ty, tati.‘

Seděl tam s umělým úsměvem jako já a tvářil se, jako bych ho najednou zasáhla kamenem do hlavy. Ariel se ruce nervózně třásly jako dva malí zděšení ptáčci.

‚Dobře,‘ řekl táta. ‚Myslím, že jsi trochu unavená. Je to citově velmi vyčerpávající, já vím. Zítra podnikneme něco pěkného, možná bychom mohli zajít do jachtklubu, pronajmout si loď a pak si dát dobrý oběd. Co myslíš? Dost dlouho jsme tam nebyli, chtěla bys?‘

‚To je pravda,‘ řekla jsem a chvíli přemýšlela. ‚Myslím, že jsme tam nebyli asi dva roky.‘

Přinutil se zasmát.

‚Pak je nejvyšší čas to udělat,‘ prohodil a vstával. Ariel téměř vyskočila.

‚Určitě nechceš jít s námi do kina?‘ zeptala se ještě.

‚Ne, děkuji,‘ odpověděla jsem. Úsměv, který se mi objevil na tváři, by! jen mechanický, jako by mi někdo pouze nadzvedl koutky.

‚Přijdeme brzy,‘ slíbil táta. Šel si pro světlé sako a Ariel se odebrala do koupelny, aby si upravila make-up a vlasy. Vypadali jako dva teenageři, kteří se chystají na rande. Nenáviděla jsem je za to, ale neřekla jsem nic a oni odešli.

Vzpomínám si, že v tom bytě bylo takové ticho, že jsem slyšela i tlukot vlastního srdce. Přirozená zvědavost mě přinutila trochu se tam porozhlédnout a vešla jsem do jejich ložnice, prohlédla jsem si její šaty. Dokonce jsem i otevřela šuplíky, abych nakoukla na její spodní prádlo. Myslím, že jsem v otcově životě hledala jakoukoliv stopu po mně nebo po matce.

Nakonec jsem odešla do svého pokoje a podívala se na televizi a usnula. Ani jsem je neslyšela přijít, ale pak nahlédl táta do pokoje a vypnul mi televizi. To mne probudilo, ale on už byl pryč. Slyšela jsem, jak potichu zavřel dveře, a pak se za zdí ozvaly hlasy. Slyšela jsem, jak se Ariel zasmála a pak táta něco šeptal.

Snažili se milovat tak potichu, jak to jen šlo, já zase dělala, že nic neslyším, ale bylo jasné, co se děje. Potom jsem ležela s očima upnutýma k černému stropu a přemýšlela jsem, co asi dnes večer dělá máma.

V duchu jsem ji viděla, jak leží sama v posteli. Myslím, že bylo jen přirozené, že jsem ji v tu chvíli litovala. Táta vypadal, že si zařídil takový život, o jakém vždycky snil. Měl teď svůj nový romantický závazek. Uvažovala jsem, jestli říká stejné věci, které říkával mé matce, když ještě byli oba mladí a zamilovaní, i Ariel. Skládal jí stejné básně, dával jí stejné sliby a přísahy? Možná že ji dokonce bral na stejná místa.

Myslela jsem na to, že nejhorší věc, která se při jejich rozvodu mohla stát, bylo to, že táta vždycky všechno slíbil, ale já věděla, že to nic neznamená. Jeho život byl očividně jedna velká lež. Možná nebylo správné přemýšlet o problémech, které trápily mou matku, ale já si nemohla pomoct. Bylo to lepší než nic. Proč stále něco sliboval?

Všechno jsem držela v sobě, druhý den byla ke mně Ariel tak milá, jak to jen šlo. Nebyl to špatný den. Na lodi se mi líbilo. Táta mne nechal chvíli i řídit, posadil se dozadu k Ariel, a kdykoliv jsem prudce zatočila a je postříkala voda, vykřikli. Začala jsem přemýšlet o tom, že bych asi měla na všechno zapomenout a užít si tu legraci, myslím, že to bylo rozumné.

Oběd jsem snědla s větší chutí a večer jsme se šli projít na promenádu v Santa Monice, tam jsme také zamířili do malé italské restaurace na večeři. Pak jsme s Ariel zašly nakoupit do různých obchůdků a nakonec mi táta koupil tři nová cédéčka. Koupil mi také další přihlouplé tričko a prstýnek s kamenem, který odpovídal mému znamení.

Návštěvy mého rozvedeného otce vypadaly jako Vánoce s narozeninami, vše na jednom výletu. Tehdy jsem si mohla přát třeba modré z nebe.

Měla jsem se dobře až do večera, kdy jsem si všimla, že jsem se na člunu trochu opálila. Byla to také první věc, které si matka všimla, když mne táta přivezl v neděli domů. ‚Podívej se na sebe. Jsi spálená, copak jste neměli s sebou slunečník?‘

‚Mami, já nejsem spálená, jen jsem se trochu opálila.‘

‚Trochu? Mělo tě to napadnout, Misty, nebo jeho to mělo napadnout, když to už nenapadlo tu jeho přítelkyni. Z toho, co jsem slyšela, si to tedy nedokážu představit, prý je jen o málo starší než ty.‘

Máma samozřejmě čekala, že jí vyložím, jak jsem se měla, ale zklamala jsem ji a neřekla nic. Když viděla všechno, co mi táta koupil, přililo to jen olej do ohně. Znovu odešla a stěžovala si, jak jsme na tom finančně špatně.

Takhle to vždycky dopadlo, myslím, že ani jeden nechtěl, abych byla u jednoho z nich šťastná. Myslím, že by bylo lepší, kdybych nikam nechodila. To bylo totiž to, nad čím jsem začala víc a víc přemýšlet a kvůli čemu jsem se pak dostala do potíží,“ podívala jsem se na doktorku Marlowovou a dodala jsem, „to byl jeden z důvodů.“ Potěšilo ji, že už jsem ze všeho neobviňovala jen své rodiče. Také jsem nesla nějakou zodpovědnost.

„Moje další návštěva u táty se pak neodehrála tehdy, kdy jsme se domluvili, a stalo se z toho pravidlo, a ne jen výjimka. Pak se ještě jednou vymlouval na nějaké problémy ve firmě. Vždycky když si chtěl domluvit nějaké datum, tak si ho matka vychutnávala. Dala pokaždé vědět svému právníkovi, který kontaktoval právního zástupce mého otce, aby mu dal vědět, jak to narušuje její život.

Chtěla, abych byla na její straně, a tak o tom mluvila při každé večeři nebo kdykoliv mne měla vedle sebe. Nebo vrazila do pokoje, aby mi řekla, že táta zrušil náš společný víkend. Musí být v Chicagu nebo Bostonu nebo jinde.

‚Mám také svůj život,‘ stěžovala si matka. ‚Já přece nepůjdu a nezměním všechny své plány jen proto, že on má ve svém životě nepořádek.‘

‚Já za to nemohu,‘ řekla jsem jí.

‚Samozřejmě že ty za to nemůžeš. Kdo to taky tvrdí? Ale jen se podívej, jak je sobecký. Jednou soud určil pravidla a on by se je měl naučit respektovat, ať už se mu líbí nebo ne.‘

Nejednou se ukázalo, že jediný, kdo tím trpí, jsem já. Kdy už to všechno skončí? Ptala jsem se sama sebe. Kdy se už domluví hrom s bleskem? Když při večeři zazvonil telefon, daly se očekávat problémy. Zabíralo to, každý den musí alespoň chvilku telefonovat se svým právníkem. Vždycky jsem si říkala, že bez ohledu na to, co sami vydělají, se nemohou právní zástupci cítit v takovém zaměstnání dobře, zvláště když mají takové klienty, jako jsou moji rodiče.“

„Tak to nic není proti těm mým,“ tiše pronesla Jade. Až dosud pozorně naslouchala, nohy měla skrčené pod sebou, vypadala, že ji můj příběh zajímá.

„Ach vy bohaté ubožačky,“ zavtipkovala Star. Jade po ní hodila takovým pohledem, který by snad byl schopen zabít i býka.

„Já nejsem bohatá,“ odpověděla jsem Star.

„Jsi mnohem bohatší než já,“ vpálila mi rychle zpátky. „A ty,“ ukázala na Jade, „ty jsi pravděpodobně bohatší než doktorka Marlowová.“

„A mám snad nést odpovědnost za to, že mám peníze,“ vykřikla Jade.

„Už jsi někdy slyšela, že za peníze si nemůžeš koupit ani štěstí, ani lásku?“ zeptala jsem se Star.

Svěsila koutky úst.

„Ne, ale dej mi možnost, abych se zklamala.“

Doktorka se tehdy tiše zasmála. Všechny jsme se na ni otočily, Cathy vypadala ještě překvapenější.

„To je, děvčata, v pořádku,“ uklidňovala nás. „Jsem ráda, že nejste všechny stejné a že neuvažujete stejným způsobem. Protože tím si máte co nabídnout,“ upozornila nás.

Jade se na ni skepticky podívala, ale ne tak jako Star.

„Jen buďte trpělivé a dejte jedna druhé šanci,“ požádala nás.

Všechny jsme si vydechly a já mohla pokračovat.

„Ve škole jsem jen stěží držela krok, ale tím, jak se ti dva stále obviňovali a doma vládlo větší a větší napětí, tak jsem se dál zhoršovala. Nevšímala jsem si, jak jsem oblečená, jak učesaná, jak jím. Nenáviděla jsem se, jak vypadám. Nenáviděla jsem na sobě všechno.

Pak se zhroutila i ta poslední pouta, která mě držela u mých dávných přítelkyň. Chtěly se mnou mít stále méně společného a já se začala kamarádit s někým jiným. Dala jsem se dohromady s klukem, který se jmenoval Lloyd Kimble, byl tak jiný než Charles Allen, že víc to ani nešlo.

Lloydovi rodiče byli skutečně rozvedení. Žil jen se svou matkou, ale ta tak často nebyla doma, takže vlastně žil sám. Se svým otcem se vůbec nestýkal. Řekl mi, že když se s ním viděl naposledy, tak se spolu porvali, protože ho chtěl táta zbít. Nebyl ošklivý, přestože měl po jedné rvačce zlomený nos. Říkal, že ho jiný kluk uhodil baseballovou pálkou. Měl tmavé zamyšlené oči a úzký obličej s téměř hranatou čelistí. Vypadal velmi tvrdošíjně, odhodlaně a ostře. Vždycky působil nazlobeně, jako by opravdu nenáviděl všechny ostatní lidi, se kterými jsem se přátelila. Zajímala se o něj sociálka, vyhodili ho ze školy a byl v podmínce. Věděla jsem, že kdyby matka tušila, že se s ním bavím, asi by se nervově zhroutila. Byl to možná důvod, proč jsem to dělala.

Doktorka Marlowová se mnou na to hledá odpověď, že je to tak?“

„Kromě jiného,“ odpověděla a lehce přikývla. „Neexistuje jednoduchá příčina pro všechny tvé problémy.“

„To byl asi důvod, proč jsi udělala co?“ nemohla se dočkat Star.

Podívala jsem se na doktorku a pak zpátky na Star.

„Utekla jsem s ním.“

Star se usmála.

„Utekla, vždyť jsi tady, nebo ne?“

„To je právě to.“

8

„Nebyli jsme s Lloydem přátelé. Až jednou v jídelně ke mně přišel, předtím jsem ho neviděla víc než dvakrát.

Seděla jsem u stolu sama, litovala jsem se a nenáviděla všechny a všechno kolem sebe. Myslím, že jsem měla ten svůj kyselý nešťastný výraz. Když Lloyd položil tác na stůl a sesunul se do židle vedle mě, byla jsem tak ponořená do svých temných myšlenek, že jsem si ho nevšimla. Lehce do mě vrazil ramenem, abych ho zaregistrovala, což způsobilo, že jsem si vylila polévku ze lžíce. Byla jsem schopná prsknout ji do obličeje komukoliv, kdo mi to udělal.

‚Promiň,‘ řekl, ‚ale moc jsi se roztahovala a zabírala dvě místa.‘

‚To není pravda,‘ odporovala jsem mu. On jen pokrčil rameny.

‚Tak jsem to asi dělal já,‘ řekl a začal se smát.

Věděla jsem, kdo to je, každý věděl, co je Lloyd Kimble zač, tak jako víte, co je škorpion nebo chřestýš. I kdybyste nevěděly přesně, o co jde, držely byste se zpátky.

‚Co se děje?‘ zeptal se. ‚Tví přátelé s tebou vyběhli?‘

Kývl směrem, kde seděli.

‚Ne,‘ odsekla jsem mu. Neměla jsem náladu dělat si z něčeho legraci. ‚Nikdo se mnou nevyběh.‘

Lloyd měl takový ten pohrdavý úsměv. Vtáhl rty a dalo se skoro říct, že jsem slyšela smích jeho arogantních očí, ale zároveň jsem na něm neviděla nic sexy. Myslím, že to, čím vzrušoval, byla jeho nebezpečnost. Vždycky dělal to, co zrovna chtěl. Je impulzivní a nemá žádný respekt k pravidlům nebo autoritám.

Pan Calder, který na nás v jídelně dohlížel, se na mne znechuceně díval a bylo vidět, že nechápe, jak jsem se mohla snížit k tomu, abych nechala Lloyda Kimbleho posadit vedle sebe a ještě se s ním bavit. Najednou jsem se cítila rozzuřená a vzpurná jako Lloyd, nebo tak jsem si to alespoň představovala. Jakým právem pan Calder rozhoduje, kdo má být mým přítelem a kdo ne? Je to můj učitel angličtiny, a ne můj táta nebo starší bratr. V té chvíli jsem považovala všechny dospělé za panovačné a pokrytecké.

‚Pro Beverly není přece normální, když tu sedíš sama, pokud není něco špatně, a jsem si jistej, že jim nevadí tvůj dech,‘ okomentoval situaci Lloyd a zakousl se do hamburgra.

‚Co je Beverly?‘ zeptala jsem se.

Na chvíli přestal žvýkat, zasmál se a pak žvýkal dál, dokud to nespolknul, a ukázal směrem k Darlene a dalším mým kamarádkám.

‚Beverly. Dyť víš. Holky z Beverly, ty rozmazlený krávy.‘

‚Taky bydlím v Beverly, ale jsem asi těžko rozmazlená kráva,‘ odpověděla jsem mnohem odvážněji, než jsem čekala. Jeho smích mě ještě víc naštval. ‚To teda nejsem!‘

‚Dobře pro tebe,‘ řekl. ‚Tak proč teda nesedíš s nima?‘

‚Protože jsou všechny falešné, když to musíš vědět.‘

‚Jo, to vim,‘ řekl jen. ‚A co ti tak hroznýho udělaly, rozsekaly ti snad kreditku?‘

‚Hrozně směšný. Nedělají mi nic. Jenom… teď si myslí, že jsou lepší než já.‘

‚Proč teď?‘ pokračoval dál a já se na něj otočila a divila jsem se, proč se o mě najednou tak zajímá. ‚Vypadáš, že bys potřebovala dobrýho přítele,‘ řekl mi s drzým úsměvem a pokrčil rameny.

‚Ty by ses jako snížil k tomu být můj přítel? Přítel Beverly?‘

‚Dělám si, co chci,‘ řekl stroze. ‚Nikdo mi neříká, s kým mám kamarádit.‘

Znovu se na mne měkce usmál. Najednou vůbec nevypadal tak nebezpečný, jak mi každý vždycky říkal, a když jsem seděla tak blízko, všimla jsem si, že zdaleka není tak ošklivý, jak jsem si myslela. Měl velké tmavé oči, které rozpustile svítily. Možná jsem jen na něj měla náladu. Ještě chvíli jsme se bavili a já jsem viděla, že má dobrý smysl pro humor, zvláště na účet některých mých přátel. Smála jsem se já i on, pak jsem mu vyprávěla o svých rodičích a také o tom, jak na to zareagovali moji takzvaní přátelé. Věděl o mně víc, než jsem čekala. Věděl, že jsem chodila s Charlesem Allenem, a když jsem mu řekla, že to byla jen další z mých velkých chyb, jeho úsměv byl ještě přívětivější.

Viděla jsem, že čím déle s ním sedím a mluvím, tím více mne přátelé pomlouvají. Zpočátku jsem chtěla ostatní jen šokovat, ale jak jsem se s ním déle bavila, líbil se mi čím dál tím víc. My dva jsme měli více společného, než jsem si kdy myslela, nebo troufala připustit. Opravdu vypadal, že dokáže pochopit mé problémy s rodiči, a pak řekl něco, o čem jsem byla přesvědčená, že je to pravda.“

„Co?“ zeptala se Star. Byla teď skutečně vtažena do mého příběhu.

„Řekl, že někdy děti jako my musí dospět rychleji a dospělí si to nemohou nebo nechtějí připustit, a tak nás stále berou jako děti, ale my už jsme tomu velmi vzdáleni. A to ne proto, že bychom to sami chtěli. Ale prostě se to tak přihodí.

Říkal, že se tím nemohu trápit, ať je to fér nebo ne. ‚Musíš to jenom přijmout a dělat všechno, co je třeba, a když se to dospělým nelíbí, tak je máš nechat být.‘“

„Skvělé,“ řekla Jade a našpulila rty.

„Připadalo mi to tak,“ vyjela jsem po ní. „Není to žádný výplod fantazie jako v nějaké knížce, kterou si můžeme obě přečíst, ale je to pravda, zvláště pro mě, a řekla bych, že to platí i pro tebe.“

Chvilku se tvářila zamyšleně a pak uhnula pohledem.

„Tak co se s ním stalo?“ naléhala Star. Jade se neochotně otočila zpět, aby lépe slyšela.

„Začali jsme společně trávit stále více času, o přestávkách, při obědě, po škole. Neměl auto, ale měl malou motorku, za kterou nezaplatil pojistku a neměla technický průkaz. Ale to Lloyda netrápilo.

‚Nezabývej se pořád prkotinama,‘ říkal mi.

S ním jsem se vždycky smála a cítila se dobře, dokonce i napětí polevilo.

Matka absolvovala ještě několik dalších schůzek s různými muži, ale žádný pro ni nebyl dost dobrý. Byla protivná, protože se můj otec měl lépe. Chodila na oběd a večeři se ženami, které na tom byly stejně, a stalo se z nich, jak já tomu říkám, SŽNM, spolek žen nenávidících muže. Podle toho, co jsem četla o SBA, spolku bojovníků s alkoholem, pořádali schůze nepříliš odlišné od těch, co organizovala má matka. Tyto ženy k nám chodily na kávu, slyšela jsem je kvokat jako rozčílené slepice. Každá z nich začala vyprávět o tom, jak z ní její manžel nebo současný přítel udělal hlupáka. Odmítaly, že by to mohla být i jejich chyba, a všechny si navzájem projevovaly sympatie. Zapřísahaly se, že už si nikdy nic vážného s muži nezačnou. Škodolibě se radovaly, když někdo nějakému muži ublížil nebo mu zlomil srdce.

Moje matka se před ostatními chvástala, jak učinila tátovi ze života peklo, a s klidným svědomím popisovala, jak mne používá jako meč, kterým mu setne hlavu. Vypráví jim o všech účtech a jak proti němu neustále štve svého právníka, ostatní jí projevily úctu a gratulovaly, jako kdyby vyhrála nějakou důležitou bitvu za práva žen.

Vyprávěla jsem o tom Lloydovi a on mi řekl, že by se nikdy neoženil se ženou, která by takhle uvažovala, a ani by s ní nechtěl mít děti.

‚Kdo by chtěl zničit život ještě někomu jinému?‘ řekl.

Připadalo mi to velmi smutné, ale chápala jsem to. Tou dobou jsme se vídali něco přes dva týdny. Většinou jsme se scházeli při obědě. Věděla jsem, že se moji přátelé domnívali, že je něco jako sexuální maniak, ale on takový vůbec nebyl. Ve skutečnosti byl plachý, skoro se mě bál dotknout nebo políbit.

Když jsem to popisovala Darlene, která za mnou přišla, aby měla o čem povídat, tak mě jen upozornila, že to na mě asi hraje, jako když nějaký pavouk láká kořist do své sítě. Ale já jsem si to nepřipouštěla, dokonce jsem jednou souhlasila s tím, že s ním půjdu k němu, ani pak se o nic nepokusil.

‚Seš si jistý, že chceš dovolit jedné Beverly, aby viděla tvůj pokoj?‘ zeptala jsem se ho a on mi odpověděl, že si je absolutně jistý tím, že já nejsem Beverly. Ještě dva týdny předtím bych to asi za kompliment nepovažovala. Pozvání od něho bylo stejné, jako kdyby mi řekl, že mi věří, respektuje mne a chápe.

Jejich byt byl malý a matka se o něj příliš nestarala. Ve dřezu se kupilo nádobí snad z předvčerejška, na parapetech i nábytku byla spousta prachu a koberec byl celý flekatý. V tom bytě všechno vybavení, nábytek, koberce a dokonce i stěny působily sešle a opotřebovaně. Vysvětloval mi, že si jeho matka právě teď našla nového přítele a často byla u něj. Neuvědomovala jsem si, že to znamená, že Lloyd je celé dny sám doma, ale brzy to vyplulo na povrch. První den jsem toho hodně uklidila, dělala jsem to, co jsem doma dělala jen vzácně, pokud vůbec někdy. Lloyd mi stále říkal, že bych to neměla dělat.

‚Vím, že bych neměla, ale chci to udělat pro tebe,‘ namítala jsem mu.

Díval se na mne jinak a já věděla, že si o mě dělá starosti.

‚Matka pozná, že jsem si někoho přivedl,‘ říkal. ‚Ona ví, že já moc neuklízím.‘

‚Tak jí to řekni,‘ navrhla jsem mu. Souhlasil s tím.

Jednou večer, když má matka měla po SŽNM, jsem jí řekla, že mám schůzku s Darlene, a místo toho jsem si vzala taxíka a zajela k Lloydovi. Byl velmi překvapen, že mne vidí. Nejvíce měl rád, když jsem se chovala jako on, impulzivně. Bála jsem se, že ho přistihnu s jinou dívkou, nebo že jeho matka bude doma a nebude s tím souhlasit, ale bála jsem se zbytečně, byl sám.

Poslouchali jsme hudbu a chvilku jsme si povídali a najednou jsem se konečně ocitla v jeho objetí a on mě líbal. Dlouho netrvalo a skončili jsme nazí v posteli. Hrozně jsem se bála, ale ne jeho, bála jsem se, že budu trpět stejným problémem jako má matka, ať už to bylo cokoliv, a Lloyd už mě nebude mít rád tak jako otec mou matku. Chtěla jsem to sama poznat.

Lloyd byl překvapen, když zjistil, že už nejsem panna, ale nemrzelo ho to. Měl na všechno dost času a byl ke mně mnohem něžnější a pozornější než Charles Allen s celou jeho odborností a sofistikovaností.

Nikam jsme nespěchali. Stále jsem čekala, že ucítím velkou bolest, ale místo toho jsem pociťovala jen radost. Vím, že jsem se chovala nezodpovědně, protože jsme nepoužívali žádnou ochranu, ale byla jsem úplně omámena svými pocity, spěchala jsem k erotickým výšinám a nedbala o to, že bych se z nich mohla krutě zřítit.

Když bylo po všem, cítila jsem se tak šťastná, bylo to, jako bych si dokázala, že jsem normální, a muž, který si mne jednou vezme, nezjistí, že jsem frigidní, a pak se se mnou nerozvede.

Samozřejmě jsme si byli s Lloydem mnohem bližší než dřív, ale bála jsem se pozvat ho k nám domů. Věděla jsem, co by si má matka o něm myslela a jak by zareagovala, můj život doma by se pak ještě zhoršil. Následující týden jsme s Lloydem vymýšleli, jak bychom se zase mohli na noc sejít u nich. Když jsme se ve středu potkali ve škole, byl velmi skleslý, protože se jeho matka vrátila domů a s ní i její přítel. Předtím jsem se pokoušela sehnat někoho, s kým bych se na oko domluvila, že jsem k nim pozvaná na noc, ale teď to už bylo zbytečné.

Pak zavolal můj otec, zapomněla jsem, že tento víkend mám být u něj, ale jako obvykle jen řekl, že budu muset přijet až další víkend. Musí prý zase někam odjet na služební cestu.

Neřekla jsem to matce,“ vyprávěla jsem a usmála jsem se na Star. „Myslela si, že budu celý víkend u táty.“

„To je dobrý,“ neudržela se Star.

„To ses nebála, že to zjistí?“ zeptala se Cathy. Seděla tak tiše, skoro se nehýbala, jako malá holka, která poslouchá pohádku, možná se bála, že by mohla něco nebo někoho přerušit.

„Bylo mi to jedno. Možná jsem dokonce chtěla, aby mne přistihla,“ odpověděla jsem jí a ona rychle zase sklopila oči.

„Tak kam jste spolu chtěli jít? Do nějakého hotelu?“ zeptala se Jade.

„Ne, na lepší místo. Táta mi řekl, kam schoval náhradní klíč od svého bytu, pro případ, že bych někdy chtěla přijít a on ani Ariel by nebyli doma. Byl schovaný za skříňkou u místa, kde parkuje.

Šli jsme do toho bytu. Lloyd byl tím místem ohromený. Okamžitě se dostal do otcova baru a pak jsme si dali něco k jídlu. Dělali jsme, že je to skutečně náš byt a my jsme spolu oddáni. Dívali jsme se na televizi a pak jsme se rozvášnili. Byl to můj nápad zajít do otcovy ložnice, a ne do mojí. Připadalo mi to… více riskantní. Pomilovali jsme se a pak jsem ustlala postel. Oba jsme se vysprchovali. Dala jsem Lloydovi jedno tátovo pyžamo, pak jsme se vrátili do obýváku, stočili jsme se na pohovce a usnuli.

Někdy po půlnoci se táta s Ariel vrátili a našli nás tam.“

„Děláš si srandu!“ vykřikla Star.

„Teda,“ prohodila Jade.

Cathy se na mne vylekaně podívala.

„Táta samozřejmě zuřil. Řekl Lloydovi hnusné věci a já jemu řekla ještě hnusnější. Ariel udělala jen nesmělý pokus vše uklidnit, ale táta se obořil i na ni, takže to rychle vzdala. Lloyd se oblékl a odešel, táta ihned zavolal mámě a ještě zatepla jí všechno vylíčil. Samozřejmě řekl, že to byla její chyba.

Nemohla jsem moc spát, druhý den ráno mne táta odvezl domů. Matka na mne čekala v obýváku. Vstoupil se mnou do domu poprvé od té doby, kdy fotografoval můj pokoj, a některé změny ho překvapily, ale nebyla chvíle, aby o nich mluvil. Popsal, co našel, když se s Ariel vrátil do svého bytu.

‚Lhala jsi mi,‘ vyčetla mi matka a kroutila přitom hlavou, jako by tomu ani nechtěla věřit.

‚Každý v tomhle domě lže,‘ odsekla jsem jim.

‚Dej si pozor na pusu,‘ zařval táta.

‚Ty jsi lhal mně,‘ otočila jsem se hned na něj. ‚Tvrdil jsi, že nebudeš doma, a proto nemůžu jet k tobě na víkend.‘

Vypadal provinile, jako bych ho chytila při činu. Rychle pohlédl na matku a pak zpátky na mne.

‚Změnily se mé plány. To se někdy stává, Misty. Ale ani to tě neomlouvá,‘ řekl a zase se vrátil k dohadování se s mou matkou. ‚Máš vůbec představu, jak teď tráví volný čas, Glorie?‘

‚Určitě má před sebou velký morální model, hodný následování,‘ posměšně pronesla a podívala se na něj. ‚Podívej se, jak sám žiješ. Podívej se, co vnímá, když k tobě přijede na návštěvu. Co pak můžeš čekat, že bude sama dělat? Co já s tím?‘

Pustili se do jedné z nejhorších hádek, já jsem odešla nahoru do pokoje. Vylévali si jeden na druhém zlobu, místo toho, abych všechno schytala já. Pak táta odešel, máma za mnou vyšla nahoru, aby se mě zeptala, co jsem tam dělala a jak dlouho to už trvá.

Chovala se velmi ztrápeně. Vyčítala mi, že z ní dělám blázna, trápím ji a vůbec jí všechno jenom komplikuji. Všichni ubližují jen jí, jí, jí. Táta dřív také tvrdil, že všechno komplikuji jen jemu, jemu, jemu.

Samozřejmě matka chtěla vědět, kdo byl ten kluk. Kdo jsou jeho rodiče? Kde bydlí? To vypadalo, že jí vadí víc než všechno ostatní. Odmítla jsem jí cokoliv o Lloydovi říct a ona to skončila s tím, že mám měsíc domácí vězení. Po škole jsem měla jít rovnou domů a všechny víkendy jsem měla být doma. Opět mi zakázala všechny telefonáty, ale tentokrát mne překvapila tím, že zavolala telefonní společnosti, aby přišli mou linku vypojit.

Myslím, že jsem se nikdy necítila hůř. Lloyd si to všechno vyčítal. Říkal, že to měl vědět a počítat s tím. Ten týden, asi ve středu, matka objevila, kdo je můj přítel. Její kamarádka, Clara Weincoupová, jí to řekla. Když jsem přišla domů, už na mne čekala a znovu zuřila.

Jak jsem se s ním prý mohla spustit? Copak nemám žádné zábrany?

‚Možná že můj přítel není bohatý a jeho rodiče nebydlí v obrovském drahém domě, ale aspoň si můžu dopřát ten pocit být skutečně ženou,‘ vztekle jsem na ni zařvala a ona celá zrudla.

Naléhala na mne, abych jí vysvětlila, jak jsem to myslela. Až jsem nakonec ve vzteku všechno vykřičela, co mi na prvním obědě táta vyprávěl o jejich rozchodu. Byla bledší o několik odstínů, než jsou skvrny na nemocných oleandrech doktorky Marlowové. Myslela jsem si, že omdlí. Otevřela ústa, jako by chtěla něco říct, ale nic se neozvalo, a zase je zavřela. Skutečně jsem se vyděsila. Musela se chytit pohovky, aby se trochu uklidnila.

Pak se jen otočila a odešla z místnosti. Nikdy víc jsme o tom nemluvily, jen později jsem se dověděla, že zavolala svému právníkovi, aby dal něco vědět právnímu zástupci táty. Skutečně hrozilo, že proběhne soud, který by mohl rozhodnout o zákazu návštěv dcery u otce.

Zdálo se, že se neustále jen všechno zhoršuje a zhoršuje. Týden nato se Lloyd ve škole hrozně porval s jiným klukem. Když se je pan Levine pokoušel od sebe odtrhnout, tak ho Lloyd uhodil a byl definitivně vyloučen ze školy. Zjistila jsem to později, někdy odpoledne. Darlene se nemohla dočkat, až mi to oznámí.

‚Tvůj přítel je v hrozném průšvihu,‘ řekla a detailně mi popsala, co se v tělocvičně odehrálo. Ona i všichni ostatní z toho měli škodolibou radost. Byli rádi, že to jen potvrdilo vše, co si o mně a Lloydovi mysleli.

Ale já jsem jí odpověděla: ‚V jednom měl Lloyd pravdu! Fakt jste jen smečka Beverly. Táhni k čertu!‘ zařvala jsem na ni.

Utekla jsem od nich a po škole jsem zašla do bytu Lloydovy matky, ale nikdo tam nebyl. Bylo mi mizerně. Jak mi může zavolat? Doufala jsem, že alespoň za mnou přijde domů, ale celý den nepřišel. Snažila jsem se mu zavolat z matčina telefonu, když ho zrovna nehlídala, ale nikdo to nebral.

Druhý den jsem ve škole nemohla vydržet, nenapsala jsem test z matiky. Dokonce jsem ani neotevřela učebnici, abych se na to podívala. Holky o mně neustále drbaly. Raději jsem celou dobu, kdy byl oběd, zůstala na záchodě, abych nemusela sedět v jídelně a být posměšně sledována. Nebyla jsem moc daleko od toho, abych odešla ze školy a zašla se podívat na Lloyda. Když konečně zazvonil na konci vyučování zvonek, vypálila jsem ze školy a šla jsem se podívat do Lloydova bytu. Znovu jsem tam nikoho nenašla.

Matka nebyla doma, když jsem přišla domů. Seděla jsem v pokoji, když najednou jsem pod okny zaslechla motorku, podívala jsem se a viděla ho u dveří. Seděl na motorce a troubil, běžela jsem k němu.

‚Kde jsi byl?‘ ptala jsem se ho a skočila mu do náručí. ‚Byla jsem dva dny po sobě v tvém bytě.‘

‚Jen tak jsem si jezdil,‘ odpověděl, ‚přemýšlel jsem. Byl jsem u přítele v Encinu a došel jsem k důležitému rozhodnutí.‘

‚K jakému rozhodnutí?‘

‚Odjedu z Kalifornie,‘ řekl a moje srdce se zastavilo.

‚Odejdeš? A kam půjdeš?‘

‚Kamkoliv, daleko odsud. Mám bratrance v Seattlu, má tam i sklad. Pojedu k němu, budu tam nějakou dobu pracovat a pak uvidím, jak to půjde.‘

‚A co tvá matka?‘

‚Vlastně mě vyhodila z domu,‘ řekl potichu, ‚Když zjistila, že musím definitivně odejít ze školy. Říkala, že kvůli mně jsou jen problémy. Nemůže se mnou dál vyjít. Jen kvůli mně stárne.‘

‚Má matka mi říká to samé,‘ prohodila jsem.

‚Tak… bys možná mohla jít se mnou,‘ řekl a já jsem si pomyslela, proč ne.

‚Mohla bych,‘ odpověděla jsem.

Dlouho jsme na sebe jen hleděli a on se snažil z mých očí odhadnout, co ve skutečnosti budu dělat.

‚Zabal fakt malou tašku,‘ řekl nevzrušeně. Na chvilku jsem zaváhala, pak jsem odběhla domů nacpat věci do batůžku.

To byla asi nejtěžší chvíle, musela jsem se rozhodnout, co si chci vzít s sebou. Samozřejmě jsem musela vzít to základní na sebe, ale když máte tolik věcí, těžko se rozhodujete, když nesmíte vzít nic příliš těžkého nebo objemného.

Najednou se nic nezdálo tak důležité jako dřív. Všechny věci, které mi moji rodiče věnovali, byly jen krámy. Ležela tam jedna panenka, moje první opravdová panenka, kterou jsem si brala do postele. Vzala jsem si ji, ale žádné šperky, které jsem asi měla vzít. Mohli bychom je prodat a mít z nich peníze. Vzala jsem kartáček na zuby, hřeben a pak jsem se rozhlížela, co bych ještě mohla postrádat.

Lloyd začal šlapat na plyn. Rychle jsem vytáhla koženou bundu ze skříně a ještě jednou se podívala po svém pokoji, který tvořil celý můj svět a tolik pro mne znamenal. Tyhle stěny nikomu neprozradily moje tajemství, viděly všechny mé slzy a slyšely, jak špitám do tmy všechny své strachy.

‚Sbohem,‘ zašeptala jsem a seběhla schody. Ani jsem se neohlédla a ani jsem matce nic nenapsala.

Vyšla jsem z domu, na záda jsem si hodila batůžek a sedla si za Lloyda na motorku. Otočil se, usmál se na mě a pak jsme odjeli. Srdce mi tlouklo tak silně a rychle, že jsem se bála, že omdlím a padnu na ulici. Objala jsem ho a držela se ho jako klíště. Ten den bylo většinou zamračeno a foukal nepříjemný vítr. Pohrával si s mými vlasy a šlehal mě do tváře, ale já jsem nemyslela na počasí ani na nic jiného. Opravdu jsem měla dojem, že jsem volná, konečně osvobozená od toho napětí, nenávisti a bolesti. Snila jsem o tom, že po letech zavolám nebo napíšu svým rodičům, a pak už nebudou moci dělat nic jiného než přijmout to, kde jsem.

Jeli jsme hodiny a hodiny a vzadu na motorce se nijak pohodlně nesedělo. Projeli jsme krátkou přeháňku a rychle se ochlazovalo. Konečně jsme zastavili u jedné restaurace na večeři, také jsme spočítali peníze, které jsme dohromady měli. Vybrala jsem sice všechno, co jsem našla po šuplících ve svém pokoji, ale nebylo to mnoho.

Lloyd si myslel, že alespoň první noc bude teplo a my budeme moci spát venku. Bylo to pořád docela dobrodružné, takže mi nevadilo, když jsem se stočila v jeho náručí. Mluvili jsme spolu a plánovali si život, dokud jsme neusnuli. Možná že jsem byla blázen, ale ještě když jsem usínala, tak jsem si myslela, že to je možné. On sežene práci, já si také něco najdu. Pak si budeme moci dovolit malý byt a časem budeme mít na to, abychom si dobře žili. Konečně jsme byli daleko od všech nepřátel.

‚Tam, kam jedeme, nebudou žádné Beverly,‘ sliboval Lloyd, když jsme se pustili do fantazírování.

Přes noc byla větší zima, než jsme čekali. Probudila jsem se a nebylo mi moc dobře. Oba jsme druhý den vypadali bledě. Našli jsme malou restauraci, kde jsem se umyla a upravila si vlasy. Dali jsme si k snídani něco teplého a bylo nám hned lépe.

Představila jsem si matku, jak tou dobou už musí mít jeden ze svých hysterických záchvatů, při kterém jistě volala otci. Ale také jsem si vybavovala, jak jako obvykle jeden druhého napadá, že to byla jeho chyba.

Lloyd si dělal starosti, že nemáme dost peněz, abychom se dostali do Seattlu a tam se o sebe postarali. Když jsme ten druhý den vyjeli, bylo naše nadšení o poznání slabší. Usnula jsem s hlavou opřenou o jeho záda. Říkal něco o tom, že dnes v noci se budeme potřebovat vyspat ve skutečné posteli. O dvě hodiny později jsme zaparkovali před malým obchodem a on mi řekl, ať na něj počkám na motorce. Myslela jsem si, že jde jen dovnitř, aby nám opatřil jídlo, ale když se zase objevil, už běžel. Skočil na motorku a odpíchli jsme to tak rychle, že jsem málem přepadla dozadu. Hrozně to rozjel a já jsem na něj zakřičela, proč jede tak rychle. Mlčel. Stále jen zrychloval. Opravdu jsem se bála. O chvíli později jsem se ohlédla a viděla jsem, jak se k nám blíží policejní auto.

‚Bylo by lepší, kdybys zpomalil a zastavil. Myslím, že jdou po nás,‘ zavolala jsem na Lloyda, ale on jen ještě víc zrychlil, pokusil se je setřást tím, že přejel z dálnice na jednu odbočku. Málem jsme dostali smyk a on pak zpomalil, protože viděl, že silnice končí.

Byla jsem překvapena, když jsem slyšela houkačku a viděla, že policie je stále za námi. Schoulila jsem se. Lloyd konečně zastavil. Když policista vyšel z auta a zamířil na nás svou zbraň, dostala jsem takový strach, že jsem se rozplakala.

Přinutil Lloyda, aby sesedl z motorky a lehl si obličejem k zemi, dal mu želízka a pak to samé udělal se mnou. Pak nás oba narval do auta.

‚Vy nás chcete zavřít jen kvůli rychlosti?‘ zakřičela jsem na něj.

‚Ne, slečno,‘ suše odpověděl, ‚jen za vyloupení obchodu nedaleko odsud.‘

Lloyd seděl se skloněnou hlavou. Zeptala jsem se ho, jestli to je pravda, a on přikývl. Přiznal, že na starší prodavačku vytáhl nůž.

‚Jen jsem si myslel, že když budeme mít trochu peněz, povede se nám líp,‘ řekl. ‚Je mi líto, že jsem musel do toho zatáhnout i tebe,‘ vysvětloval. Plakala jsem celou cestu až na stanici, plakala jsem za nás oba.

Mohla jsem někomu zavolat. Nevěděla jsem, pro koho jsem se měla rozhodnout? Zavolat mámě, nebo tátovi? Vzpomínám si, jak jsem stála se sluchátkem v ruce a zírala na čísla.

‚Nemáte na to celý den,‘ nervózně pronesla žena stojící vedle mne, rozhodla jsem se pro tátu. Měla jsem strach, že by máma byla jen hysterická a zapomněla na to, že potřebuji pomoct. Nebyl doma, tak jsem mu zavolala do kanceláře. Vyslechl mě a pak mluvil jako z hrobu. Řekl mi, ať mu dám jednoho z policistů k telefonu, tak jsem poodešla.

Chtěla jsem raději zemřít, než bych znovu viděla své rodiče.“

EPILOG

„Lloyd řekl policii, že jsem o přepadení neměla nejmenší tušení a ani jsem nevěděla, co se stane, když jsme zastavili před obchodem. Táta mi okamžitě sehnal právníka, Lloyd měl někoho, koho mu přidělili. Kvůli jeho předchozím záznamům ho umístili do nápravného ústavu. Byla jsem podmínečně propuštěna, ale s tou podmínkou, že musím začít navštěvovat terapeuta. To také doporučil můj školní poradce.

Chvíli se moji rodiče chovali, jako by díky mně prodělali lobotomii. Nikdy jsem je neviděla tak klidné. Myslím, že byli jen zděšeni. Čekala jsem, že na mě budou křičet a jeden druhého obviňovat tak jako vždycky, ale oba seděli u soudu vedle sebe a souhlasili s právníkem, a dokonce i s tím, že mi nevěnovali dost pozornosti a že jsem trpěla jejich rozchodem.

Pomyslela jsem si, že konečně to napětí polevilo.

Samozřejmě tento stav dlouho netrval. Brzy se oba dva vrátili do svých kolejí, ale alespoň na chvilku jsem si oddechla.“

„Slyšela jsi ještě někdy o Lloydovi?“ zeptala se Jade.

„Dostala jsem od něj dopis, mohlo to být tak po měsíci. Mohla jsem si ho přečíst jen díky tomu, že jsem přišla domů, když zrovna odjížděl pošťák. Jsem si jistá, že by ho matka stopila, kdyby ho našla jako první. Byl plný omluv. Psal, že se má docela dobře a že tam aspoň nejsou žádné Beverly. Odepsala jsem mu, ale musela jsem to udělat tajně, to je jasné. Napsala jsem mu, ať raději pošle další dopis Darlene Stratonové, ale už jsem o něm neslyšela.

Věci u nás doma se víceméně dostaly do normálu. Matka šla na své desáté nebo jedenácté rande, stále u nás pořádá schůzky SŽNM a také se zdá, že jsou stále více navštěvované. Kecají tak hlučně, že si musím dát hudbu víc nahlas, abych je nemusela poslouchat.

Chvíli po tom incidentu byl můj táta o něco lepší a snažil se dodržet termíny našich setkání. Zažili jsme i několik příjemných víkendů, jednou jsme byli na výletě v Santa Barbaře a jednou v San Diegu. Dokonce jsem i měla radost ze společnosti Ariel. Nevypadá, že by si s mým chováním dělala takové starosti. Vím, že si hodně lidí o mně začalo myslet, že jsem bezohledná, a možná dokonce tak nebezpečná jako Lloyd. Kdo ví, co bych mohla udělat?

Jen Ariel… vzduch vtělený do přívětivé, pěkné osoby. Je to legrační, ale čekala jsem, kdy ji táta začne zraňovat, a bylo mi jí líto. Začal si na ni stěžovat, hlavně na to, jak pečuje o byt, na její neschopnost uvařit třeba jen vodu a její chabou konverzaci.

To je skvělé, tati, pomyslela jsem si, už mluvíš jako Charles Allen.

Možná že má matka pravdu, když říká, že všichni muži jsou monstra, i on.“

Podívala jsem se na doktorku Marlowovou.

„Myslím, že se na ně stále ještě hrozně zlobím, je to pravda, paní doktorko?“

„To si myslím i já,“ připustila.

Usmála jsem se na ostatní.

„Když poznáš svůj problém, tak jsi udělal první krok k jeho vyřešení,“ zarecitovala jsem.

Jade se zasmála a Star konečně povolila sevřené rty a šibalsky se na mne podívala. Cathy jen nervózně hledala pohledem doktorku.

„Dobře,“ řekla doktorka Marlowová, „tohle byl dobrý začátek. Souhlasíte se mnou všechny? Cathy?“ zeptala se a přímo se na ni podívala.

Cathy se zadívala na mne a přikývla.

„Ano,“ řekla měkce.

Slyšely jsme tiché zaťukání na dveře a za chvilku se objevila Sofie.

„Nemám v úmyslu vás rušit, ale řekla jste mi, že vám mám dát vědět, až pro ně přijedou. Už je tu šofér pro Jade, babička Star i matka Cathy.“

„Musím zavolat matce,“ řekla jsem.

„Telefon je na stole, Misty,“ ukázala mi doktorka.

Všechny vstaly.

„Zítra zase ráno?“ zeptala se paní doktorka.

„Kdo bude zítra mluvit?“ zajímala se Star.

„A co ty?“

Star pokrčila rameny a zadívala se na mne. Vytočila jsem číslo své matky, nechala to čtyřikrát zazvonit a zapnul se záznamník. Najednou se ozvalo „Haló“, a já zaslechla v pozadí smích.

„Už jsem připravená. Tak kde jsi?“

„Už končíme. Budu tam hned, zlato. Jak to šlo?“

„Docela dobře,“ odpověděla jsem, „už jsem na tom lépe.“

Nervózně se zasmála a ještě jednou zopakovala, že už je na cestě.

Ostatní na mne čekaly a vyšly jsme společně ven.

„Misty, nechceš počkat na svou matku uvnitř?“ navrhla mi doktorka Marlowová.

„Ne, venku je tak hezky. Bude to lepší.“

„Tak dobře. Mějte se,“ rozloučila se s námi a my jsme sešly dolů.

Zastavily jsme se u dveří. Matka Cathy si nás prohlížela. Byla to drobná žena, která nosila silné brýle a měla velice krátké hnědé vlasy. Řidič Jade byl znuděný a dalo by se říci i ospalý. Babička Star už na ni mávala. Její obstarožní auto se zrezivělými blatníky vypadalo vedle limuzíny a posledního modelu Tauru Cathyiny matky nemístně.

„Dnes to bylo vyčerpávající,“ obrátila se na mne Jade. „Jen doufám, že budeme také tak čestné a pravdomluvné,“ dodala a dlouze se zadívala na Star.

„Možná že všechny naše příběhy nebudou tak zajímavé,“ zareagovala Star. „Co ty?“ zeptala se Star Cathy. „Budeš také tak otevřená a pravdivá?“

Cathy vypadala velmi vyděšeně, zavrtěla jen hlavou a pospíchala ke své matce do auta.

„Ahoj zítra, Cat,“ zavolala jsem na ni.

Ohlédla se a bylo vidět, že je překvapená, že jsem ji oslovila přezdívkou, ale usmála se.

„Cat?“ zeptala se Jade. Vysvětlila jsem jí, že jí tak říkám. „Jo, to sedí,“ pronesla důležitě.

„To je jedno, protože pravděpodobně už nikdy nepřijde,“ prohodila Star.

„Jenom by stačilo, kdybys na ni přestala pouštět hrůzu,“ namítla Jade.

„Pouštět na ni hrůzu? Copak jsem to dělala?“

„Takhle ses na ni dívala.“

„Jak jsem se na ni dívala?“

„Jako kdyby ses ji chystala zaživa sníst.“

Star vypadala na chvíli naštvaně, ale pak se zasmála.

„Tak odteď se budu snažit být na ni milá a přívětivá jako Beverly,“ nechala se slyšet a vypálila.

Musela jsem se smát.

„Nepřipadá mi moc vtipná,“ byla Jade zase důležitá.

„Ale ano, myslím, že je. Rozhodně ale není tak špatná, jak bys ji ráda viděla.“

„Opravdu?“ pochybovala Jade a v jejím hlasu bylo znát, že je trochu naštvaná, že s ní nesouhlasím.

„Jsem jen zvědavá, jaký příběh od ní zítra uslyšíme.“

Jade byla chvíli zticha a pak přikývla.

„Já taky.“

Sledovaly jsme, jak Cathy odjíždí se svou matkou. Měla hlavu skloněnou a její matka na ni mluvila. Působilo to, jako by jí dávala kázání. Pak také odjela Star se svou babičkou. Posadila se, srovnala si ramena a hrdě nesla hlavu, hrála si na důležitou. Dokonce i Jade se tomu zasmála.

Stále tu stála a čekala se mnou.

„Neměla bys už jít? Tvůj šofér tu už nějakou dobu čeká.“

„Může čekat, je za to dobře placený.“

„Moje matka tu bude každou chvíli.“

Přikývla, ale nebyla si stále jistá a nechtěla, abychom tak rychle skončily náš rozhovor. Na chvíli zaváhala, jako by se pouštěla na volné moře.

„Doktorka Marlowová je dobrá, ne? Myslím, že je jiná, než bývají ostatní terapeuti,“ pokračovala Jade.

„Mám ji také ráda. Myslíš, že ti pomůže?“

„Doufám. Teď bychom si měly pomáhat navzájem,“ řekla tiše Jade.

„Přesně tak,“ usmála jsem se na ni.

„Tak ahoj zítra,“ rozloučila se, „kdy Star bude za hvězdu.“ Zasmála se vlastnímu vtipu.

„Nechtěla bych si to s ní rozházet,“ zavolala jsem za ní, když nastupovala do limuzíny. Ohlédla se po mně a usmála se. Byla opravdu hezká. Přísahala bych, že žádný z mých postelových příběhů nebyl nic proti jejím.

Byla už uvnitř a limuzína nastartovala. Zamávala mi a za chvíli byla pryč jako ostatní.

Slunce stálo skoro přímo nad domem. Bylo teplo, ale stále vál svěží vítr. Nebyla jsem po tak dlouhém mluvení unavená. Dokonce jsem se cítila lépe, více nabitá energií. Jako bych skutečně vybalila všechna zavazadla se svými starostmi a nechala je provětrat.

Proč je tak těžké být šťastná? Je někdo vůbec šťastný? Snad doktorka Marlowová?

Je táta teď šťastnější? Může být matka ještě šťastná? A co já?

Má matka se za chvilku objeví a pojedeme domů. My čtyři holky se dáme městem různými směry jako čtyři komety ve vesmíru. I naše životy jsou komety, cestují ze tmy.

Na krátkou chvíli se díky doktorce Marlowové naše cesty zkřížily. Můžeme si vyměnit úsměvy i slzy, smích a zlomená srdce, určitě tím zjistíme, že nejsme tak osamělé, jak si teď myslíme.

I to je zřejmě dost.

Možná že skutečně můžeme začít znovu, když zvedneme ruku a opřeme se do těchto dveří společně, znovu vyrostlé květy deroucí se ke slunci.

Možná.

Table of Contents

PROLOG

1

2

3

4

5

6

7

8

EPILOG