Virginia Andrews

Garden of Shadows

Copyright © 1987 by Vanda Productions, Ltd. All rights reserved Translation © 1993 by Karel Štech

Jacket photo © 1993 by Jozef Sedlák

Jacket design © 1993 by Viera Fabianová

Czech edition © 1993 by Ikar

V. C. Andrews is a trademark of The Virginia C. Andrews Trust

TENTO PŘÍBĚH JE VYMYŠLENÝ. JMÉNA POSTAV, MÍST A UDÁLOSTÍ JSOU VÝPLODEM AUTORČINY FANTAZIE NEBO JE POUŽILA NÁHODNĚ. JAKÁKOLI PODOBNOST SE SKUTEČNÝMI UDÁLOSTMI, MÍSTY NEBO LIDMI, AŤ ŽIVÝMI ČI MRTVÝMI, JE ZCELA NÁHODNÁ.

Prolog

Dodatek k poslední vůli a závěti Olivie Winfieldové-Foxworthové. Otevřít nejdříve dvacet let po mé smrti.

Okolnosti mne donutily, abych zanechala tuto zprávu. Kdyby se totiž ostatní nikdy nerozhodli vypovědět můj příběh, ani pro vlastní zisk, tajemství rodu Foxworthů by zmizelo v hrobě zároveň s mým tělem. Krutost na sebe bere mnoho různých podob – a jednou z nich je i nevědomost. Právě vinou nevědomosti jsem byla odsouzena. Nyní jsem odešla k Tomu, na jehož soudu jedině záleží, a smířila jsem se s jeho oceněním mé duše. Ti z vás, kdo jste zůstali dole na zemi, se nyní dozvíte plnou pravdu. A s vědomím této celé pravdy, suď mne, kdo se opovážíš.

Olivia Winfieldová-Foxworthová

Část první

První poupě jara

KDYŽ JSEM JEŠTĚ BYLA MALÁ HOLČIČKA, KOUpil mi můj otec drahocenný domeček pro panenky, hotové umělecké dílo. Byl to kouzelný miniaturní svět zabydlený drobounkými porcelánovými panenkami, vybavený nábytečkem a dokonce i obrazy, lustry a koberečky v odpovídající velikosti. Jenomže celý domeček byl uvězněný pod skleněným poklopem a já jsem se rodinky uvnitř nesměla nikdy ani dotknout – a mám-li říct úplnou pravdu, nesměla jsem se dotýkat ani skleněného poklopu, protože bych ho mohla upatlat. Drobounkým věcem v mých velikých dlaních hrozilo odjakživa nebezpečí. Domeček pro panenky jsem tedy mohla obdivovat, ale sahat na něj, to jsem měla přísně zakázáno.

Měla jsem tu nádheru na dubovém stole pod oknem s barevným sklem. Sluneční paprsky pronikající skrz zabarvené okno pokaždé rozklenuly nad tím maličkým světem něžnou, duhově se míhající oblohu a dodávaly tvářičkám miniaturní rodinky výraz štěstí. Dokonce i služebnictvo v kuchyni a komorník, který ve své bílé livreji postával u domovních dveří, i chůva v dětském pokoji, ti všichni se tvářili jako spokojenost sama.

Takhle to mělo v lidském životě být, takhle to mělo vždycky být – a já horečně doufala a modlila se, že to bude jednou platit i v mém případě. Ten drobounký svět netížil jediný stín, neboť i v pošmourných dnech, když oblaka venku připomínala stmívání, okna s barevnými skly zázračně lomila šedavé světlo na duhu.

Zato skutečný svět, ten, ve kterém jsem žila já, se mi pořád zdál šedý a bez sebemenšího náznaku něčeho duhového. Byl šedivý jako barva mých očí, o kterých se odjakživa tvrdilo, že se dívají příliš přísně, šedivý, pokud šlo o moje vyhlídky, šedivé, jak tomu v případě staré panny, o niž nikdo nestojí, muselo být. Ve svých čtyřiadvaceti jsem už byla starou pannou v tom pravém slova smyslu. Zdálo se, že vhodné mladíky zastrašuji svou výškou stejné jako inteligencí. Zdálo se, že svět lásky, manželství a mateřství pro mne navždycky zůstane uzavřený jako ten domeček pro panenky, který jsem tolik zbožňovala. Vždyť moje naděje se prozatím dokázaly naplnit pouze díky mé živé představivosti.

Ve své fantazii jsem byla líbezná, lehkomyslná a okouzlující stejně jako všechny ty mladé ženy, jež jsem poznala, ale s nimiž jsem se nikdy nespřátelila. Vedla jsem život samotáře, který oživovaly pouze knihy a snění. A ačkoliv jsem se o tom nikomu nikdy ani slůvkem nezmínila, lpěla jsem na jiskřičce naděje, kterou ve mně rozdmýchala moje matka těsně předtím, než zemřela.

„Život se velice podobá zahradě, milá Olivie. A lidé jsou jak malá semínka živená láskou, přátelstvím a péčí. Pokud jim někdo věnuje dostatek času a pozornosti, vykvetou z nich přenádherné květy. A někdy se stává, že dokonce i stará a zanedbaná rostlinka, která živoří někde na dvorku, neočekávaně vyrazí do květu. To jsou ty nejcennější a nejhýčkanější ze všech květů. Ty budeš právě takovou květinou, moje milovaná Olivie. Možná to nějaký čas potrvá, ale jednou také vykveteš.“

Ach bože, jak jsem svou optimisticky založenou matku postrádala! Zemřela, když mi bylo šestnáct – právě v době, kdy jsem nejvíc potřebovala hovořit s ní jako žena s ženou, vyzvědět, jak se dá získat mužské srdce, jak se jí podobat. Byla ctěná a zručná a soběstačná, přitom však každým coulem zůstávala ženou. Moje matka pořád měla na práci něco ryze ženského, ale při tom všem se ukazovala jako neobyčejně schopný vůdčí element. Dokázala si najít cestičku z každé krize, přestože sotva jedna patálie skončila, objevila se další. Vypadalo to, že mého otce uspokojuje, když matka má pořád co na práci, a celkem mu nesešlo na tom, oč vlastně jde.

Často říkával, že ženy by neměly zahálet jen proto, že se nezabývají závažnými věcmi. Mají přece na starosti ty svoje „ženské“ povinnosti.

Pokud však šlo o mne, kupodivu mne povzbuzoval ke studiu na obchodní škole. Zdálo se mu správné a patřičné, abych se pak stala jeho soukromou asistentkou, pro kterou najde koutek ve svém doupěti, což byl typicky pánský pokoj s jednou stěnou ověšenou palnými zbraněmi a druhou fotografiemi z jeho loveckých a rybářských výprav, pokoj s nikdy neslábnoucím pachem doutníkového kouře a whisky, s tmavě hnědým kobercem prošlapaným tak, že se mu v celém domě žádný jiný koberec nevyrovnal. Jeden kus svého mohutného psacího stolu z černě namořeného dubu dokonce odstavil kousek stranou, abych se mohla hezky puntičkářsky věnovat práci na jeho účtech, obchodních vydáních, platech zaměstnanců a dokonce i vydáních za domácnost. Když jsem tak pracovala po boku svého otce, kolikrát jsem si připadala spíše jako syn, po kterém toužíval – ale nikdy se ho nedočkal – než jako dcera, kterou mu nadělil osud. Ach, jak jsem se toužila zavděčit, ale zdálo se mi, že nikdy nebudu právě takovou, jakou by mne chtěli mít všichni ostatní.

Otec často utrousil poznámku, že jednou budu platnou pomocnicí pro jakéhokoliv manžela, a já věřívala, že právě proto tolik trval na tom, abych získala obchodní vzdělání a prošla u něho praxí. Nesvěřoval se a neprozradil mi to nijak mnohomluvně, ale já ta slova přesto jakoby slyšela – žena šest stop vysoká potřebuje na rozdíl od jiných něco navíc, aby dokázala probudit mužovu lásku.

Nu ano, skutečně jsem měřila šest stop. V letech dospívání jsem ke svému nesmírnému zoufalství prudce vyrostla do nevídaných rozměrů. Připomínala jsem obra v zahrádce malého Palečka. Skutečně jsem byla obrovitá, nebylo na mně pranic křehkého či roztomiloučkého.

Po matce jsem zdědila její zlatohnědé vlasy, ale ramena jsem měla příliš široká a prsa příliš mohutná. Co jsem se nastála před zrcadlem a natoužila, abych měla trochu kratší paže! Oči jsem měla příliš protažené, trochu jako kočka, a nos přehnaně špičatý. Rty se mi rýsovaly přespříliš úzce, pleť jsem měla bledou a šedavou. Šedavou, šedou, šedivou. Ach, jak jsem toužila být krásná a veselá! Ale když jsem se posadila před svoji toaletku z okrově zbarveného mramoru a pokoušela se o ruměnec a o půvabné zamžikání řasami, dosáhla jsem nanejvýš toho, že jsem vyhlížela jako hlupačka. Nechtěla jsem vypadat jako hloupá a marnivá slečinka s prázdnou hlavou, ale přitom jsem se nedokázala přemoci a dál jsem sedávala před domečkem pro panenky uvězněným pod skleněným poklopem a zaníceně jsem zkoumala líbeznou křehkou tvářičku trpasličí manželky. Kéž by to byla moje vlastní tvář! Dost možná, že by mi potom patřil i ten její svět.

Jenomže skutečnost byla zcela jiná.

Nechala jsem tedy své naděje uvězněné ve společnosti porcelánových postaviček a kráčela po své vlastní cestě.

Pokud můj otec doopravdy doufal, že když mi poskytne vzdělání a praxi v obchodních záležitostech, zvýší moji přitažlivost pro mužské pohlaví, musel být konečným výsledkem bolestně zklamaný. Pánové sice přicházeli a odcházeli, většinou však přicházeli jenom díky jeho obratným uskokům, jak jsem zjistila o něco později. Žádný z nich se mi však nedvořil a žádný se do mne nezamiloval. Odjakživa jsem se obávala, aby moje peníze, tedy peníze mého otce, které jsem měla jednou zdědit, nepřivedly k našemu prahu muže, jenž by lásku ke mně jenom předstíral. Domnívám se, že můj otec se strachoval něčeho podobného, protože jednoho dne za mnou přišel a prozradil mi: „Napsal jsem do své poslední vůle, že všechny peníze, které kdy dostaneš, budou jedině tvoje a že si s nimi budeš moci nakládat, jak se ti zlíbí. Žádný manžel nemůže očekávat, že mu naše bohatství spadne do klína čistě jen proto, že se s tebou oženil.“

Tohle tedy prohlásil a odešel dřív, než jsem stačila cokoliv odpovědět. Poté přísně kontroloval všechny případné kandidáty mého budoucího milostného románku a předváděl mne pouze džentlmenům z nejvyšších kruhů, kteří sami vlastnili značný majetek. Přesto jsem se však prozatím nesetkala ani s jediným, kterému bych vysoko nepřečnívala přes hlavu, či s takovým, který by se neušklíbal všemu, co jsem pronesla. Všechno nasvědčovalo tomu, že zemřu jako stará panna.

Ale můj otec odmítal něco takového připustit.

„Dnes k nám přijde na večeři jeden mladý muž,“ oznámil mi jednou na konci dubna u páteční snídaně. „Musím uznat, že ještě nikdy na mne nikdo neudělal tak silný dojem jako on. Přál bych si, aby sis oblékla ty modré šaty, které sis ušila loni na velikonoce.“

„Ale tatínku!“ Užuž mi vyklouzlo z úst: „Nač se tolik obtěžovat,“ ale otec moji reakci předvídal.

„Nebudeš se kvůli tomu se mnou dohadovat! A pro boha živého, až budeme sedět u stolu, ne abys zase začala mlít o tom hnutí sufražetek!“

Oči mi zahořely hněvem. Dobře věděl, jak strašlivě nenávidím, když mi chce přitáhnout uzdu jako jednomu ze svých koní.

Připadalo mi zbytečné, že musím u své toaletky opět protrpět ty pošetilé rituály. Vztekle jsem si vydrbala vlasy šampónem a potom jsem se posadila, abych jimi stokrát projela kartáčem. Zjemněly a já si je sepnula do uzlu, úhledného, ale ne příliš přísného, pomocí slonovinových hřebínků, které jsem dostala od otce k loňským vánocům.

Můj otec nevěděl nebo nechtěl uznat, že ty „modré šaty“ jsem spáchala, protože jsem toužila vypadat jako ženy na fotografiích v módních časopisech. Výstřih byl dostatečně hluboký, aby předvedl má plná ňadra, a úzký pas propůjčoval mé postavě podobu „přesýpacích hodin“. Byly z hedvábí, z látky neobyčejně hebké a třpytné tak, že se jim žádné jiné z mých ostatních šatů nemohly rovnat. Rukávy končily těsně nad loktem. Představovala jsem si, že se mi tak opticky zkracují paže.

K šatům jsem si vzala matčin náhrdelník z modrých safírů, který mi – podle mých představ – snad trochu zeštíhloval krk. Ve tvářích mi seděl ruměnec, ale nedokázala jsem posoudit, jestli je to projev mého fyzického zdraví či nervozity. A že jsem nervózní skutečně byla! Už jsem těmito večerními trapasy prošla mnohokrát – když se mužům protáhly tváře v okamžiku, kdy se zvedli, aby mne přivítali, a museli ke mně vzhlížet nahoru.

Chystala jsem se tedy na další prohru.

Nežli jsem sešla do přízemního salónu, otcův host přijel. Společně seděli v otcově pracovně. Zaslechla jsem tatínkův hlasitý smích a potom hlas našeho návštěvníka, tlumený, ale znělý, hlas člověka, jemuž rozhodně nechybí sebevědomí. Přejela jsem si dlaněmi po bocích, abych z rukou setřela pot, a zamířila jsem se ke dveřím do pracovny.

V okamžiku, kdy se Malcolm Neal Foxworth postavil, srdce mi doslova klopýtlo. Měřil nejméně šest stop a dva palce a přitom šlo zcela jednoznačně o toho nejpohlednějšího muže, který kdy překročil náš práh.

„Malcolme,“ pravil otec, „dovolte, abych vám představil svoji krásnou dceru.“

Host uchopil moji dlaň a usmál se: „Jsem okouzlen, slečno Winfieldová.“

Hleděla jsem mu přímo do těch blankytně modrých očí a on se stejně neuhýbavě díval do mých. V životě jsem nevěřila na ty dívčí romantické povídačky o lásce na první pohled, ale teď jsem cítila, jak mi jeho pohled sjíždí až k srdci a uhnizďuje se hluboko v mých prsou.

Měl slámově žluté vlasy, vzadu trošičku delší, než jak je nosívala většina mužů, ale prameny kadeří měl pečlivě vykartáčované, takže se zdály nádherně nadýchané. K tomu silný zahnutý nos a úzké rovné rty. Jeho širokoramenná a v pase útlá postava působila téměř atletickým dojmem. A podle způsobu, jakým mne pozoroval, s tím zvláštním pobaveným výrazem na rtech, jsem usoudila, že je navyklý být středem ženské pozornosti a hýčkání. Nu, pomyslela jsem si, však já mu neposkytnu žádnou záminku, aby mu chování Olivie Winfieldové připadalo i nadále zábavné. Ovšem, takový muž mi ze svého drahocenného času příliš prostoru nevěnuje, takže budu muset trpně přežít další z trapných otcových pokusů o námluvy. Pevně jsem tedy návštěvníkovi stiskla podávanou dlaň, oplatila mu jeho úsměv a rychle odvrátila pohled.

Po představování otec vysvětlil, že Malcolm přijel do New London z Yale, kde se zúčastnil setkání svého studijního ročníku. Měl zájem o investice do loďařského průmyslu, protože věřil, že když konečně skončila světová válka, bude se rozrůstat vzájemný export mezi zeměmi. Podle toho, co jsem se toho večera o Malcolmovi dozvěděla, vlastnil již několik textilních továren, v několika bankách byl držitelem hlavního balíku akcií a k tomu mu patřilo několik pil ve Virginii. V podnikání byl podílníkem svého otce, ale ten, přestože mu bylo teprve pětapadesát, stál, pokud jde o obchody, mimo. Teprve později jsem se dozvěděla, co tento výraz vlastně znamená.

Během večeře jsem se snažila být zdvořilou a tichou společnicí, jak si to přál můj otec, přesně takovou, jakou bývala i moje matka. Margaret a Philip, naši sluhové, nám naservírovali elegantní večeři z hovězí pečené a la Wellington, což vybral pro tuto příležitost sám otec. Takto se choval jen při výjimečných událostech. Napadlo mne, že otec poznamenal až příliš okatě: „Olivia vystudovala kolej, víte? Složila všechny zkoušky z účetnictví a vede většinu mých knih.“

„Opravdu?“ Malcolma to sdělení zřejmě nepředstíraně zaujalo. Jeho modré oči zajiskřily upřímným zájmem a já ucítila, jak mne oceňuje druhým, tentokrát mnohem vážnějším pohledem. „Jak se vám ta práce zamlouvá, slečno Winfieldová?“

Střelila jsem očima po otci, který se pohodlně rozvalil na vysokém opěradle své židle ze světlého javorového dřeva a pokývl, jako kdyby chtěl moji odpověď urychlit. Zoufale jsem se toužila Malcolmu Foxworthovi zalíbit, ale současně jsem byla odhodlaná zůstat sama sebou.

„Je dobré vyplnit svůj čas rozumnou a užitečnou prací,“ pravila jsem. „To platí i pro ženy.“

Otcův úsměv pohasl, ale Malcolmův se zato rozšířil. „Naprosto souhlasím,“ přisvědčil. Neobrátil se potom však nazpátek k mému otci a pokračoval: „Většinu takzvaných krásek považuji za nudné a přihlouplé husičky. Mají zřejmě dojem, že jejich hezká tvářička jim postačí jako nástroj, kterým si proklestí cestu celým životem. Já osobně dávám přednost inteligentním ženám, ženám, které mohou být skutečnými společnicemi svého manžela.“

Můj otec si odkašlal. „No ano, ano,“ utrousil a honem zavedl řeč nazpátek k loďařskému průmyslu. Měl ze spolehlivých zdrojů informaci, že obchodní loďstvo, vystavěné pro válečné účely, bude vbrzku nabídnuto k odprodeji soukromým zájemcům. Tohle téma upoutalo Malcolmovu pozornost po větší část večeře, nicméně já jsem vycítila, jak na mne upírá zvídavý pohled, a občas, když jsem k němu zvedla oči, věnoval mi dokonce úsměv.

Ještě nikdy se mi nestalo, abych byla některým z otcových hostů takhle okouzlená. Ještě nikdy jsem si nepřipadala u stolu tolik vítaná. Malcolm se zdvořile bavil s mým otcem, ale mně bylo jasné, že by si ještě rád popovídal i se mnou.

Se mnou!

Ten nejhezčí muž, který kdy vstoupil do našeho domu, ten že by se o mne zajímal? Ale vždyť mohl mít stovky těch nejkrásnějších děvčat, které by ho nadosmrti zbožňovaly! Proč by se měl zajímat o takovou Popelku, jako jsem já? Ach bože, jak jsem toužila po tom, abych si ty jeho kradmé pohledy jenom nenamlouvala, aby mne skutečně záměrně žádal o podání předmětů, na které mohl docela snadno dosáhnout on sám, aby to nebyla jenom náhoda či klam, to zdání, že se mne pokouší zatáhnout do hovoru. Možná, že alespoň na pár hodin mohu dnes dovolit strádajícímu poupěti své naděje, aby vykvetlo. Alespoň pro dnešek! Zítra jej nechám opět uvadnout.

Po večeři se Malcolm s otcem uchýlili do pracovny, aby si vykouřili doutník a probrali dopodrobna povahu investic, k nimž Malcolm hodlal přistoupit. Spolu s nimi odešly i moje naděje, tak kratičce vykvetlé a tak rychle povadlé. Samozřejmě, že se Malcolm vůbec nezajímal o mne – zajímaly ho pouze obchody s mým otcem. Stráví nad nimi celý zbytek večera. Nejlepší bude, když se vrátím do svého pokoje a budu dál pokračovat ve čtení toho strhujícího románu Edith Whartonové Věk nevinnosti. Namísto odchodu jsem se však rozhodla donést si knihu dolů do salónu, číst si tam pod stojací lampou a těšit se na okamžik, kdy mi bude dopřáno říci Malcolmovi alespoň nashledanou.

V naší ulici bývalo touhle večerní dobou velice klidno, ale když jsem náhodou vzhlédla, spatřila jsem oknem dvojici, která zavěšená kráčela kolem našeho domu. Takhle by procházeli manželé z mého porcelánového domečku, kdyby se jim podařilo uprchnout ze svého skleněného vězení, pomyslela jsem si. Sledovala jsem je pohledem, dokud nezmizeli za rohem. Jak jsem toužila se také jednou takhle procházet s mužem – s mužem, jako je Malcolm. Ale všechno moje doufání je nadarmo. Vypadalo to, že Bůh je k mým tužbám a modlitbám hluchý. Povzdechla jsem si. Když jsem se zadívala opět do knihy, uvědomila jsem si, že všechny moje vědomosti o lásce a lidském životě vycházejí právě jenom z knih.

Najednou jsem ve dveřích zpozorovala Malcolma. Cože, vždyť on mne už chvíli pozoruje! Stál tiše a zpříma, s rameny zataženými dozadu a s hlavou vysoko vztyčenou. V očích měl vypočítavý pohled, jako kdyby mne v duchu odhadoval, ale já dost dobře nevěděla, co si o tom vlastně myslet.

„Ach!“ Samým překvapením jsem celá zrudla. Srdce se mi rozbušilo tak hlasitě, až jsem měla obavy, že to musí zaslechnout přes celou místnost.

„Máme nádherný večer,“ prohodil Malcolm. „Nechtěla byste se chvilku projít?“

Na okamžik jsem na něho zůstala němě zírat. On mne chtěl vzít ven na procházku!

„Ano,“ zašeptala jsem potom. Všimla jsem si, že se mu zamlouvá, jak rychle jsem se rozhodla. Nedělala jsem žádné upejpavé okolky, nemžikala jsem laškovně řasami ani nepředstírala, že váhám. Chtěla jsem na tu procházku jít a chtěla jsem na ni jít obzvláště s ním! Jestli mám možnost doufat, že z toho jeho zdánlivého zájmu o mne něco bude, pak stejně chci v každém případě zůstat sama sebou. „Jenom si zaběhnu nahoru pro plášť.“ Byla jsem ráda, že mám výmluvu na chvilku odběhnout a trochu se uklidnit.

Když jsem se vrátila, Malcolm už čekal u domovních dveří. Philip mu podal jeho převlečník a teď stál vedle něho, aby nám otevřel dveře. Vrtalo mi hlavou, kde asi zůstal můj otec a jestli tohle náhodou nenaaranžoval právě on. Ale přestože jsem nepochybovala, že Malcolm se mým životem jenom mihne, byla jsem přesvědčená, že nepatří k lidem, kteří by se dali donutit k něčemu, co sami nechtějí.

Když nám Philip otevřel dveře, zachytila jsem v jeho očích spokojený pohled. Tohoto džentlmena schvaloval bez výhrad.

Malcolm mne uchopil za paži a dovedl mne pod domovní schodiště. Oba jsme se mlčky pustili cestou k zahradním vratům. Malcolm je otevřel a ucouvl, aby mi umožnil projít jako první. Byl chladný dubnový večer, ve vzduchu se dal vycítit pouze nepatrný náznak jara. Stromy u vrat dosud vztahovaly k nebi holé šedavé paže, ale ty už byly celičké zněžnělé stovkami drobounkých pupenů, které se chystaly užuž vtrhnout do života. Přesto však zimní chlad ještě pronikal vzduchem a vládl i v mojí duši. Na jeden šílený okamžik jsem pocítila nutkání otočit se a vrhnout se Malcolmovi do náruče, udělat cosi, čeho jsem se ještě s žádným mužem nedopustila, dokonce ani se svým vlastním otcem ne. Nakonec jsem ho však pouze odhodlaně minula a ukázala směrem k řece.

„Když dojdeme na konec této ulice,“ pravila jsem, „a zabočíme doprava, otevře se nám nádherná vyhlídka na řeku Temži.“

„Výborně,“ přikývl.

Odjakživa jsem hýčkala sen o tom, jak kráčím za jarního večera po břehu řeky vedle muže, který ke mně začíná pociťovat lásku. Byla jsem zmítaná spoustou emocí – tolik nadějí a obav, zmatek, strach, to všechno mnou vládlo, až jsem z toho byla celá omámená. Nemohla jsem však dovolit, aby si Malcolm mého rozrušení povšiml. Kráčela jsem tedy zpříma a s hlavou vztyčenou. Světla na lodích se houpala nahoru a dolů, jak vlny nadnášely tíhu plavidel. V té temné noci, jaká nás tehdy obklopila, se světýlka na vodě zdála z té dálky jako světlušky polapené do pavučiny.

„Docela pěkný pohled,“ poznamenal Malcolm.

„Ano.“

„Jak je možné,“ pokračoval, „že vás otec ještě neprovdal? Nechci urážet vaši inteligenci a vykládat vám o vaší kráse. Jste však neobyčejně přitažlivá a na první pohled je zřejmé, že jste i nesmírně bystrá a výjimečná. Jak je tedy možné, že vás ještě nepolapil žádný muž?“

„Jak je možné, že vy sám ještě nemáte manželku?“ opáčila jsem.

Rozesmál se. „Odpověz na otázku otázkou, že? Nu, slečno Winfieldová,“ zvážněl, „pokud vás to zajímá, tak tedy věřte, že mne většina dnešních žen svými uskoky a koketováním nudí. Muž, který bere svůj život vážně, který je rozhodnutý vytvořit ze sebe a své rodiny něco skutečně významného, ten se musí, podle mého soudu, takovým typům na hony vyhýbat.“

„A což snad neznáte i jiný druh žen? Nikdy jste jej nepoznal?“ zeptala jsem se. Sice jsem v té tmě pořádně neviděla, ale vytušila jsem, že se začervenal. „Vy jste snad po těch druhých nepátral?“

„Ne, příliš jsem se věnoval svému zaměstnání a obchodům.“

Zastavili jsme se a zadívali se na lodě.

„Možná se chovám příliš opovážlivě,“ pokračoval Malcolm, „ale cítím, že my dva máme mnoho společného. Z toho, co říkal váš otec i co vidím já sám, je mi zřejmé, že jste vážná žena, praktická a přičinlivá. Už nyní dokážete ocenit dřinu, kterou představuje obchodní činnost a podnikání, a z toho důvodu vynikáte nad většinu současných žen v této zemi.“

„To je ale dáno tím, jak s nimi zacházejí muži,“ vpadla jsem mu spěšně do řeči. Honem jsem si však skousla ret. Nechtěla jsem prozradit svoje buřičské názory, ale slova jako by se mi sama nahrnula do úst.

„Nevím. Možná,“ přisvědčil bez váhání. „Skutečnost je však taková, jaká je. Víte,“ uchopil mne za loket a obrátil mne, abychom zase mohli pokračovat v chůzi, „máme společné ještě jiné věci. Oba jsme ztratili matku v raném věku. Váš otec mi to svěřil,“ dodal rychle, „doufám tedy, že nemáte pocit, že hovořím nějak nemístně.“

„Rozhodně ne. Vy jste tedy přišel o matku záhy?“

„V pěti letech.“ Hlas mu zněl ponuře a zadumaně.

„Ach, to pro vás ale musela být rána.“

„Někdy se stává,“ řekl Malcolm, „že čím je život pro nás těžší, tím lepšími se stáváme. Nebo bych snad měl říct, že odolnějšími.“ A když ta slova pronášel, znělo to tak nezdolně, tak chladně, že jsem si netroufala pokračovat v podobných otázkách.

Procházeli jsme se celý večer. Naslouchala jsem jeho vyprávění o jeho rozličných obchodech a podnicích. Chvíli jsme diskutovali o blížících se prezidentských volbách a Malcolma překvapilo, že se vyznám v kandidátech usilujících o nominaci za Republikánskou a Demokratickou stranu.

Litovala jsem, že jsme tak brzo došli nazpátek k mému domovu, ale potom jsem se v duchu utěšila tím, že jsem se přinejmenším hezky prošla po boku pohledného mladíka. Domnívala jsem se, že u toho také zůstane.

U dveří se mne však Malcolm otázal, jestli mne opět může přijít navštívit.

„Mám pocit, jako bych se vám celý večer se svými názory vnucoval jenom já,“ poznamenal, „příště bych dal přednost roli posluchače.“

Slyšela jsem dobře? Ten muž chce poslouchat mne, chce znát moje myšlenky a názory!

„Můžete se zastavit hned zítra,“ odpověděla jsem. Myslím, že to pozvání zaznělo jak od dychtivé školačky. On se však ani nezasmál, ani nepousmál.

„Skvělé,“ pravil. „V místě, kde bydlím, je vynikající rybí restaurace. Třeba bychom tam mohli spolu povečeřet.“

Večeře? Ale to je přece opravdová schůzka! Pochopitelně jsem souhlasila. Toužila jsem sledovat, jak nasedá do svého auta a odjíždí, ale samozřejmě jsem nic podobně okatého provést nemohla. Když jsem vešla do domovní chodby, můj otec stál ve dveřích pracovny.

„Zajímavý mladík,“ poznamenal. „Vlastně je to podle mého soudu podnikatelský génius. A pohledný je taky, což?“

„Ano, tatínku,“ odpověděla jsem.

Uchechtl se.

„Zítra se tady zastaví a půjdeme spolu na večeři.“

Otcův úsměv rázem zmizel. Na tváři se mu usadil výraz dychtivé naděje, který jsem tam spatřila už několikrát.

„Opravdu? Tak co si o tom myslíš? Jaký máš názor?“

„Nevím, co ti na to mám odpovědět, tatínku.“

Už jsem se nedokázala dále ovládat. Honem jsem se omluvila a vyběhla nahoru. Chvíli jsem jenom tak seděla a zírala na sebe upřeně do zrcadla. Co jsem tentokrát udělala jiného? Ale vždyť účes mám jako obvykle!

Vypnula jsem hruď. Mívala jsem zlozvyk choulit ramena dopředu, abych zakryla jejich šířku. Moc dobře jsem věděla, že to je nehezké držení těla, a Malcolm sám se nesl tak pěkně zpříma, tak sebevědomě! Zdálo se, že si nepovšiml žádných mých nedostatků a chyb. A navíc, nemuset shlížet na muže dolů, to byla slastná úleva!

A také řekl, že jsem velmi přitažlivá, naznačil tím, že mužům se mohu zdát žádoucí! Co když jsem se celé ty dlouhé roky podceňovala? Co když jsem se zbytečně smiřovala s hrozným osudem?

Samozřejmě, že jsem se pokoušela sama sebe plísnit a varovat. Muž, který tu večeřel, mne pozval na schůzku. To ovšem neznamená, že hned musí mít za lubem něco romantického. Možná si tu připadá jenom osamělý.

Ne, ne, říkala jsem si v duchu. Půjdeme spolu na večeři a budeme si zase povídat. Potom opět zmizí. Není vyloučeno, že za dlouhou dobu, při nějaké příležitosti jako jako jsou třeba Vánoce, od něho dostanu pohlednici, na které bude stát: „Vřelé díky za zajímavé popovídání. Hezké svátky přeje Malcolm.“

Srdce se mi zatřepetalo strachem. Přistoupila jsem ke skleněnému domečku a hledala naději, která tam byla uvězněná. Nakonec jsem ve spaní snila o porcelánových postavičkách. Byla jsem jednou z nich. Byla jsem ta šťastná manželka – a Malcolm, ten byl tím pohledným manželem.

Naše schůzka s večeří proběhla velice elegantně. Snažila jsem se příliš nevyparádit, ale ať jsem vzala do ruky cokoliv, všechno na mně vypadalo všedně a uboze. Moje chyba, že jsem trochu víc nedbala o svůj šatník! Nakonec jsem se rozhodla pro šaty, které jsem loni měla na jedné svatební hostině. Co když mi přinesou štěstí, namlouvala jsem si.

Malcolm pravil, že mi to sluší, ale rozhovor u večeře se rychle stočil k praktičtějším tématům. Zajímaly ho všechny podrobnosti práce, kterou jsem vykonávala pro svého otce, a já musela popisovat i ten sebemenší detail. Měla jsem obavy, aby ho to nenudilo, ale on projevoval tolik zájmu, že jsem pokračovala. Bylo zřejmé, že moje podrobné znalosti všech otcových obchodů na něho udělaly veliký dojem.

„A povězte mi ještě,“ zeptal se, když jsme se zastavili před mým domem, „co děláte pro vlastní zábavu?“ Konečně začínal být náš hovor trochu osobnější, přesněji řečeno, týkal se přímo mne.

„Hodně čtu. Poslouchám hudbu. Chodím na procházky. Jediný sport, kterému se věnuji, je jízda na koni.“

„Opravdu? Já sám vlastním několik koní a můj dům, Foxworth Hall, stojí na pozemcích, které každého milovníka přírody přivádějí do vytržení.“

„To zní přímo báječně,“ odpověděla jsem.

Doprovodil mne až ke dveřím a já si opět pomyslela, že to je všechno. Ale Malcolm mne překvapil.

„Předpokládám, že víte, že zítra vás a vašeho pana otce doprovázím do kostela.“

„Ne,“ vydechla jsem, „to nevím.“

„Já sám se na to velice těším,“ usmál se. „Děkuji za skutečně příjemný večer.“

„I mně se líbil,“ odpověděla jsem a vyčkávala. Nebyl právě tohle ten okamžik, kdy se od muže očekává, že dívku políbí? Strašně jsem litovala, že nemám důvěrnou přítelkyni, které bych se mohla svěřovat a se kterou bych mohla probírat záležitosti mezi ženami a muži, ale všechna děvčata, která jsem znala ze školy, se povdávala a odstěhovala.

Nečekalo se snad, že ho nějak povzbudím? Že se k němu nakloním, významně se odmlčím, nebo se zvláštně usměji? Připadala jsem si trochu ztraceně, když jsem tu tak vyčkávala přede dveřmi.

„Takže zítra ráno,“ smekl Malcolm klobouk, seběhl po schodech a zamířil ke svému autu.

Otevřela jsem dveře a vběhla do chodby. Cítila jsem vzrušení i zklamání současně. Otec seděl v salóně, četl noviny a předstíral, že se zajímá o dočista jiné věci, ale já moc dobře věděla, že se nemůže dočkat vyprávění o průběhu mé schůzky. Rozhodla jsem se, že mu toho moc nepovím. Měla jsem pocit, že mne kontroluje, a navíc se mi to jeho dychtivé doufání vůbec nezamlouvalo.

Stejně, co bych mu tak asi mohla povídat? Malcolm mne vzal na večeři. Hodně jsme povídali. Či spíše, já mluvila a on většinou poslouchal. Možná si nakonec pomyslel, že jsem pěkná repetilka, ačkoliv náš rozhovor se týkal věcí, o něž projevoval nezakrytý zájem. Určitě jsem mluvila tak hodně jenom proto, že jsem byla nervózní. Svým způsobem jsem mu za jeho otázky o podnikání byla vděčná. To bylo téma, na kterém jsem se mohla blýsknout.

Jistě, mohla jsem mluvit i o knihách či o koních, ale jak už jsem stačila zjistit, Malcolm nemá jiné zájmy nežli vydělávání peněz.

Co bych tedy mohla otci vykládat? Večeře byla báječná. Snažila jsem se nejíst příliš mnoho, ačkoliv bych zvládla daleko větší porce. Pokoušela jsem se vypadat křehce a žensky a dokonce jsem si odmítla objednat moučník. Byl to on, kdo na tom posléze trval.

„Bavila ses dobře?“ vyhrkl otec netrpělivě. Povšiml si, že se chystám jít rovnou do svého pokoje.

„To ano, ale proč jsi mi neřekl, že jsi ho pozval, aby nás doprovodil do kostela?“

„Opravdu jsem ti to neříkal?“

„Tatínku, v obchodních záležitostech nemáš konkurenta, ale jako lhář neobstojíš!“ utrhla jsem se na něho. Otec zařval smíchy a ani já jsem se neubránila kratičkému zasmání.

Proč bych se ale měla hněvat? pomyslela jsem si. Věděla jsem, co Malcolm sleduje, a toužila jsem, aby v tom pokračoval.

„Jdu spát,“ prohlásila jsem a hned jsem se rozhodla, že zítra ráno musím vstát obzvlášť brzy, abych si na svém vzhledu dala co nejvíce záležet.

Nežli jsem toho večera usnula, probrala jsem si v duchu každičkou vteřinku své schůzky s Malcolmem. Tu jsem se za něco proklínala, tu jsem si za něco gratulovala. A když jsem si opět vybavila okamžik před našimi dveřmi, představila jsem si, že mne nakonec přece jenom políbil.

Ještě nikdy jsem nebyla z vyhlídky, že půjdu do kostela, rozrušená tolik, jako onoho rána. U snídaně jsem nedokázala polknout ani sousto. Pobíhala jsem neklidně po pokoji a pořád se mi něco nezdálo tu na oblečení, tu na účesu. Když konečně nastal čas odjezdu a objevil se Malcolm, srdce se mi rozutíkalo tak zběsile, až jsem dostala strach, že omdlím a zhroutím se rovnou na schodech.

„Dobré ráno, Olivie,“ usmál se. Zřejmě se mu můj vzhled docela zamlouval. Dokud jsme neseděli v autě a neujížděli do kostela, ani mi nedošlo, že mne oslovil „Olivie“ a ne „slečno Winfieldová“.

Byl nádherný vlahý jarní den, skutečně první teplá neděle toho roku. Všechny mladé dámy byly vyšňořeny v nových jarních šatech se závojíčky na kloboucích a v ruce držely slunečníky. Všichni členové všech rodin vypadali svěže, děti skotačily na sluníčku a čekaly, až budou moci jít dovnitř na mši. Když jsme vystupovali z auta, měla jsem dojem, že všichni shromáždění na mne zírají. Že si prohlížejí mne, Olivii Winfieldovou, která za příjemného nedělního rána přijíždí do kostela v doprovodu svého otce a neuvěřitelně pohledného mladíka. Ano, chtělo se mi na ně křiknout, ano, to jsem doopravdy já! Vidíte? Ovšem k tak ponižujícímu výstupu jsem se, pochopitelně, nesnížila. Narovnala jsem se a hezky zpříma, s bradou zdviženou, jsem se svými dvěma společníky zamířila od auta rovnou do tmavého, zatuchlého kostela. Většina ostatních se ještě zdržovala venku, aby si užila trochu sluníčka, takže jsme si mohli vybrat, kam se posadíme. Malcolm nás vedl přímo do přední lavice. Mlčky jsme seděli a vyčkávali začátek kázání. Ještě nikdy jsem neměla tolik problémů, abych dokázala knězova slova sledovat. Nikdy jsem ještě necítila ve svém hlase tolik sebevědomí, když jsme povstali, abychom zazpívali píseň. Malcolm zpíval zřetelně a hlasitě a na konci mše odříkal modlitbu k Pánu hlubokým, zvučným hlasem. Potom se ke mně obrátil a uchopil mne za paži, aby mne doprovodil ven. Bože, jak pyšně jsem se po jeho boku nesla chrámovou uličkou!

Samozřejmě jsem nepřehlédla, jakým způsobem po nás ostatní členové církevní obce pokukují a jak si v duchu lámou hlavu, co je to za pohledného mládence, který přišel s Winfieldovými a teď kráčí vedle Olivie Winfieldové.

Nechali jsme za sebou všechny klevetníky a mně bylo jasné, že Malcolm bude toho dne představovat hlavní téma hovorů ve všech salónech.

Téhož odpoledne jsme si vyjeli na koních. Bylo to poprvé, co jsem se vydala na projížďku sama ve společnosti jediného muže. Shledala jsem, že jeho společnost mne rozjařuje. Nesl se v sedle jako zkušený lovec. Zřejmě ho těšilo, že s ním dokážu udržet krok.

Zastavil se na nedělní večeři a poté jsme podnikli další procházku kolem řeky. Hned na počátku naší cesty jsem si povšimla, že je málomluvnější než jindy, a předvídala jsem, že mi oznámí svůj odjezd. Možná mi slíbí, že bude psát. Ve skutečnosti jsem doufala, že mi to slíbí, i kdyby snad ten slib nakonec nedodržel. Alespoň bych se nějakou dobu mohla na něco hezkého těšit. Hýčkala bych pak všechny jeho dopisy, to ovšem jenom za předpokladu, že by jich bylo více než jeden.

Najednou se rozhovořil. „Podívejte, slečno Winfieldová,“ spustil. To, že se opět vrátil ke slečně Winfieldové, se mi ani za mák nezamlouvalo. Považovala jsem to za zlověstné znamení. Bylo tomu ovšem dočista jinak. „Nechápu, proč by lidé, kteří mají tolik společného, dva rozumní lidé jako my, měli otálet a zbytečně prodlužovat vztah, aby nakonec stejně dospěli k řešení, které by podle jejich mínění bylo nejlepší.“

„Řešení?“

„Mluvím o manželství,“ vysvětlil. „Mluvím o jedné z nejsvětějších svátostí, jejíž váha nesmí být nikdy zlehčována. Manželství je něčím víc než jen logickým výsledkem romantického vztahu. Je to oboustranná dohoda, je to partnerství. Muž potřebuje vědět, že jeho manželka se podílí na jeho úsilí, že se na ni může spolehnout. V rozporu s tím, co si myslí mnozí muži, mého otce nevyjímaje, muž potřebuje ženu, která má silnou osobnost. Učinila jste na mne veliký dojem, slečno Winfieldová. Rád bych měl vaše svolení, abych mohl požádat vašeho pana otce o vaši ruku.“

Na chvíli jsem ztratila řeč. Malcolm Neal Foxworth, vysoký šest stop a dva palce, hezký tak, jak si u muže lze jenom přát, člověk inteligentní, bohatý a pohledný, a chce se oženit právě se mnou? Stáli jsme na břehu řeky. Hvězdy, které nám visely nad hlavou, byly třpytivější než kdy jindy. Nezatoulala jsem se snad do některého ze svých snů?

„Nu…“ zadrhla jsem se. Přitiskla jsem si ruku k hrdlu a zahleděla se na něho. V rozpacích jsem hledala slova. Neměla jsem potuchy, jak vyjádřit svoji odpověď.

„Uvědomuji si, že je to příliš náhlé, ale mám talent rozeznat téměř na první pohled, co je cenné a co nikoliv. Na svůj odhad se mohu vždycky spolehnout. Jsem přesvědčený, že tento můj návrh by vyhovoval nám oběma. Pokud mi dokážete důvěřovat…“

„Ano, Malcolme, to můžu,“ vyhrkla jsem rychle, možná že až příliš rychle.

„Výborně. Děkuji vám,“ odpověděl.

Vyčkávala jsem. Tohle byl přece okamžik vhodný pro políbení! Mohli bychom si tak pod hvězdami stvrdit naši vzájemnou důvěru. Ale možná, že jsem jenom dětinská romantická. Malcolm byl přece typ, který rozhodně věděl, kdy se co sluší a patří. Musím mu důvěřovat i v těchto věcech.

„V tom případě, pokud si přejete, se vraťme k vám domů, abych si mohl promluvit s vaším otcem,“ navrhnul mi Malcolm. Skutečně mne hned uchopil v podpaží a přitáhl si mne k sobě blíž. Jak jsme mířili k otcovu domu, pomyslela jsem na tu dvojici, kterou jsem zahlédla na ulici onoho večera, kdy k nám přišel poprvé. Moje sny se konečně vyplnily. Poprvé v celém svém dosavadním životě jsem se cítila bezvýhradně šťastná.

Otec nás čekal ve své pracovně, jako kdyby tu novinku již předvídal. Události se vyvíjely skutečně rychle. Při více než jedné příležitosti jsem se ukryla mezi dvojité dveře, jež oddělovaly salón od pracovny, a naslouchala nějakému rozhovoru. Příčilo se mi, že bych měla být z některých jednání vyloučena. Většinou se jednalo o rodinné či obchodní záležitosti, které se mnou mohly mít něco společného.

Nic se mne však nemohlo týkat tak hluboce, jako ten rozhovor, který jsem se právě chystala tajně vyslechnout. Tiše jsem si stoupla ke dveřím a dychtivě vyčkávala, jak Malcolm vyjádří lásku, kterou ke mně chová.

„Jak jsem vám prozradil hned toho prvního večera,“ začal,

„vaše dcera mne nesmírně zaujala. Jen vzácně se člověk setká se ženou jejích vědomostí a hrdosti, se ženou, která dokáže ocenit tvrdou práci ekonomického úspěchu a zvládat ji takhle elegantně a žensky současně.“

„Jsem hrdý na dovednosti svojí dcery,“ přisvědčil otec. „Jako účetní je stejně dokonalá, jako ti nejlepší mužští pracovníci,“ dodal. Otcovy lichotky mívaly pokaždé ten účinek, že jsem si připadala méně přitažlivá a žádoucí.

„Ano. Je to žena s pevnou, vyrovnanou povahou. Vždycky jsem toužil po manželce, která by mi dovolila kráčet životem podle mého a nevisela by na mně jako břečťan. Chci si být jistý, že když přijdu domů, nebude trucovitá či náladová, nebo dokonce mstivá, jak mívají lehkomyslné ženy většinou ve zvyku. Zamlouvá se mi skutečnost, že se nevěnuje povrchnostem, že nevěnuje všechnu svoji pozornost svému vzhledu, že se nechichotá a neflirtuje. Krátce řečeno, zamlouvá se mi její zralý charakter. Dovolte, abych vám složil poklonu, pane. Vychoval jste skvělou a zodpovědnou ženu.“

„Nu, já jsem…“

„A já nemohu pomyslet na lepší vyjádření své poklony, nežli požádat vás o svolení, abych se s ní mohl oženit.“

„A Olivie už ví…?“

„Jestli ví, že jsem tady, abych požádal o její ruku? Dala mi k tomu svůj souhlas. Protože vím, jaká je to silná osobnost, považoval jsem za nejlepší otázat se nejprve jí. Doufám, že to pochopíte.“

„Ach, to samozřejmě chápu.“ Otec si odkašlal. „Nu, pane Foxworthe,“ pronesl. Měl zřejmě dojem, že v průběhu tohoto rozhovoru to bude nejvhodnější oslovení. „Jsem si stejně jako moje dcera jist, že chápete, že Olivie zdědí značný majetek. Chtěl bych vás ale předem upozornit, že ty peníze budou náležet pouze jí. To je výslovně uvedeno v mé poslední vůli. Jedině ona může disponovat se všemi finančními prostředky.“

Následovalo, alespoň podle mého názoru, velice dlouhé ticho.

„Tak je to také správné,“ pronesl konečně Malcolm. „Nemám tušení, jak si představujete svatbu,“ pokračoval chvatně, „ale já sám bych dával přednost malému církevnímu obřadu, který by se uskutečnil co možná nejdříve. Potřebuji se vbrzku vrátit do Virginie.“

„Pokud s tím bude souhlasit Olivie,“ odpověděl otec. Dobře věděl, že já mít námitky nebudu.

„Výborně. Mám tedy vaše svolení, pane?“

„Pochopil jste, co jsem tu říkal o jejích penězích?“

„Ano, pane, naprosto.“

„Máte moje svolení,“ přikývl můj otec. „Podejme si na to ruce.“

Vydechla jsem vzduch, který jsem až doposud zadržovala v plicích, a rychle jsem odskočila od dvojitých dveří.

Muž, ten nejpohlednější a nejelegantnější ze všech, sem přišel požádat o moji ruku! Neuniklo mi jediné slovo! A všechno se seběhlo tak neuvěřitelně rychle! Musela jsem opět popadnout dech a přesvědčovat sama sebe, že nejde o pouhý sen.

Pospíšila jsem si nahoru a posadila se před skleněný poklop s domečkem pro panenky. Já sama budu žít ve velikém domě se služebnictvem a budeme mít neustále spoustu návštěvníků. Budeme pořádat nádherné večírky a já budu oporou svého manžela, který je, podle vyjádření mého otce, něco jako podnikatelský génius. Za nějakou dobu nám budou závidět všichni v širokém okolí.

„Stejně jako jsem záviděla já vám,“ zašeptala jsem na adresu porcelánové rodinky pod skleněným poklopem.

Rozhlédla jsem se kolem sebe.

Sbohem, osamělé noci. Sbohem, ty světe snů a fantazií!

Sbohem, lítostivá grimaso na otcově tváři, a sbohem, mé vlastní opuštěné hledění do zrcadla! Teď se musím naučit znát svou novou tvář – a musím se toho naučit spoustu i o Malcolmu Nealu Foxworthovi – a mám na to celý život. Měla jsem se stát paní Olivií Foxworthovou, paní Malcolm Neal Foxworthovou. Všecičko, co mi moje maminka předpověděla, se stalo skutečností.

Celá jsem rozkvétala. Cítila jsem, že se otevírám před Malcolmem jako pevně zaťaté poupě, které se právě rozpukává. A když se ty jeho modré, přemodré oči zahleděly do těch mých šedivých, bylo mi jasné, že se rozzářilo slunce a zaplašilo mlhu z mého života nenávratně pryč. Můj život už nikdy v sobě nebude mít nic šedivého. Ne, ne, od nynějška bude jenom blankytný – blankytný jako Malcolmovy oči. V okouzlení, do jakého mne uvrhlo moje láskyplné zanícení, jsem jako prostoducha studentka dočista zapomněla, že bych neměla zahodit ostražitost a měla se pokusit proniknout za slupku zdání. Zapomněla jsem, že Malcolm ani jedinkrát, ani při hovoru se mnou, ani při žádosti o moji ruku přednesenou mému otci, nepronesl slovíčko „láska“. Jako prostoduchá studentka jsem věřila, že se budu vyhřívat pod blankytným nebem Malcolmových očí a že můj kvíteček se rozvine do bohatého a nevadnoucího květu. Jako každá jiná žena, i já jsem hloupě uvěřila v lásku. Vůbec jsem si neuvědomila, že to modré nebe, které vidím, není hřejivým, něžným a konejšivým jarním nebem, ale nebem chladné, mrazivé a osamělé zimy.

Moje svatba

MUSELI JSME TOHO NAPLÁNOVAT TAKOVOU spoustu, a přitom jsme na to všechno měli tak málo času! Rozhodli jsme se, že svatba se uskuteční za dva týdny. „Už jsem byl mimo domov příliš dlouho,“ vysvětloval Malcolm, „a čeká na mne spousta naléhavých obchodních záležitostí. Nevadí ti to přece, viď, Olivie? Koneckonců, ode dneška spolu budeme trávit celý zbytek života a tak si líbánky můžeme dopřát trochu později, až se ve Foxworth Hallu trochu zabydlíš? Souhlasíš přece se mnou?“

Jak bych mohla něco namítat? Malá svatba ani její uspěchanost nijak nemohly umenšit moje vzrušení. Neustále jsem si opakovala, jaké mám štěstí, že se mi podařilo mít alespoň takovou svatbu. Navíc mne nikdy netěšilo, když jsem se musela předvádět před velkým davem lidí. A vlastně jsem ani neměla žádné přátele, se kterými bych tu událost chtěla oslavit. Otec pozval matčinu mladší sestru a jejího syna Johna Amose, kteří představovali naše jediné žijící příbuzné. „Chudí příbuzní“, jak je odjakživa otec nazýval. Johnu Amosovi zemřel vlastní otec již před několika lety. Jeho matka byla tmavá bezvýrazná osůbka, která jako by i po tolika letech ještě držela smutek za manžela. A John Amos, nyní osmnáctiletý, vypadal už dočista zestárlý. Byl to zamlklý, zbožný mladík, který neustále trousil citáty z Bible. Přesto jsem s otcem souhlasila, že je vhodné, abychom je pozvali. Malcolm si ze své strany nepřivedl nikoho. Jeho otec se nedávno vydal na cesty po světě a zamýšlel navštívit velký počet cizích zemí, takže měl svoje cestování rozvrženo na několik let. Sourozence Malcolm neměl a zřejmě neměl ani žádné blízké příbuzné, na kterých by mu záleželo natolik, aby je chtěl pozvat nebo kteří by, jak nám objasnil, chtěli přijet takhle narychlo. Uvědomovala jsem si sice, co si o tom lidé budou myslet – že nechce, aby jeho rodina viděla, koho si to bere, dokud by mu to mohla zatrhnout. Rozhodně z toho bude spoustu klepaření.

Slíbil však, že ve svém Foxworth Hallu uspořádá recepci co nejdříve po našem příjezdu.

„Tam se seznámíš s každým, kdo je u nás alespoň trochu významný,“ sliboval mi.

Následujících čtrnáct dní bylo z mé strany vyplněno zařizováním a obavami. Rozhodla jsem se vdávat se ve svatebních šatech své matky. Nakonec, proč bych měla utrácet spoustu peněz za šaty, které si stejně obléknu jenom jednou? Jenomže ty šaty mi byly, pochopitelně, strašlivě krátké, a tak jsme museli pozvat slečnu Fairchildovou, švadlenu, aby je prodloužila. Byly to prosté šaty z perlového hedvábí, žádné krajky, fiží a tretky, ale rozumné, nádherné a elegantní, přesně ten druh oděvu, který se podle mého názoru Malcolmovi zamlouval. Když jsem se v nich postavila na lavici, švadlena se zamračila. Šaty mi sahaly jenom do půlky lýtek. „Má zlatá slečinko Olivie,“ povzdechla si švadlena a vzhlédla nahoru z podlahy, na kterou přede mnou přiklekla, „to bych musela být génius, abych zakryla nastavení. Jste si jistá, že nechcete raději úplně nové šaty?“

Ach ano, věděla jsem, co se jí honí hlavou. Kdopak si to vlastně bere tuhle dlouhou, neohrabanou Olivii Winfieldovou a pročpak ona tak zatvrzele trvá na tom, že se vecpe do šatů po své matce, v nichž vypadá jako jedna z Popelčiných nevlastních sester, když se pokoušela narvat do skleněného pantoflíčku? A dost možná, že mi ta role i padla. Ale já jsem potřebovala ve svůj svatební den pociťovat maminčinu blízkost, jak nejvíce to půjde. V jejích šatech jsem se cítila chráněná, zaštítěná tou spoustou generací žen, které se přede mnou povdávaly a měly děti. Vždyť já jsem o těch věcech věděla tak málo! A navíc jsem toužila být ve svůj svatební den krásná, přestože švadlena na mne upírala pohled plný výsměchu a soucitu. „Slečno Fairchildová, já na svou svatbu musím jít v maminčiných šatech kvůli sentimentálním důvodům, které vám nejsem povinna nijak vysvětlovat. A teď, prodloužíte ty šaty, nebo si mám na to pozvat někoho jiného?“ Vložila jsem do svého hlasu chlad a vědomí vlastní společenské nadřazenosti. Slečna

Fairchildová okamžitě pochopila, kde je její místo. Zbytek své práce dokončila mlčky, zatímco já přihlížela v zrcadle. Co je to za ženu, která tam na mne hledí – nevěsta v bílých šatech. Nevěsta, kterou si vezme muž a učiní ji svou. Jaké to asi bude, až budu kráčet mezi lavicemi k oltáři? Ach, srdce mi bude pádit jako splašené koňské spřežení. Pokusím se o úsměv, budu se snažit dodat své tváři líbezný výraz, jaký mívá nevěsta nad svým svatebním dortem, jaký mívají mladičké novomanželky, jejichž fotografie jsem vídala ve společenské rubrice novin.

Jak jenom dokážou vypadat tak rozkošně a líbezně? Ať mi nikdo nevykládá, že s takovým výrazem stráví celý zbytek svého života. Není to snad tím, že odhalily nějaké tajemství, nebo ta změna snad přijde sama od sebe? Pokud je v tom tajemství, pak mám šanci jistě i já. Možná že také na něco záhadného přijdu a něco pochopím.

Ale zatím jsem byla stejně plachá jako vždycky, protože jsem nedokázala zapomenout na to, co si lidé myslí – je tak nemožně vysoká a má tak strašně dlouhé paže! Ta překrásná koruna vlasů zdobí úplně tuctovou tvář. I kdybych jim oplatila úsměv a oni mi pokývli na pozdrav, bylo mi jasné, že by se okamžitě po sobě otočili a vyměnili si němé výsměšné pohledy. Ta ale vypadá směšně, že? Taková široká ramena v takových titěrných šatičkách! Taková obrovská chodidla! Jenom se koukněte, jak převyšuje všechny kromě toho svého Malcolma!

A Malcolm, tak pohledný a statný, po boku takového ošklivého káčátka! Ach, lidé se vyřádí vtipkováním o orlu a jeho šedivé holubici, o ptáku vznosném, hrdém a důstojném, a druhém oškubaném, obyčejném a nezajímavém, na to bych vzala jed!

Stála jsem tedy před zrcadlem, zatímco slečna Fairchildová kolem mne pobíhala se špendlíky a nitěmi, a byla jsem šťastná, že na svatbě bude jenom moje tetička Margaret, bratranec John Amos, otec, Malcolm a já. Nebude tam nikdo další, kdo by zavinil, že se moje nejhorší obavy promění ve skutečnost, a já jsem doufala, že od nynějška, kdy se mi naskytla taková příležitost, se všechny moje duhově zbarvené sny ocitnou mně na dosah.

Můj svatební den propršel. Do kostela jsem musela doběhnout s šedivým pršipláštěm přehozeným přes šaty. Ale přestože jsem cítila zklamání, počasí moje nadšené vzrušení nijak neuhasilo. Měli jsme prostý církevní obřad v kongregačním kostele. Když jsem zamířila uličkou k oltáři, skryla jsem svůj strach a rozrušení za maskou slavnostní vážnosti. S touto tváří jsem byla schopná dívat se přímo na Malcolma, když jsem mu kráčela kostelní prostorou vstříc. Čekal na mne u oltáře celý strnulý a tvářil se ještě vážněji nežli já. Doufala jsem, že až mne uvidí v matčiných šatech, stane se nějaký zázrak a jeho tvář se rozzáří radostí, jež bude předzvěstí naší nehynoucí lásky. Vyhledala jsem jeho oči. Že by snad skrýval své skutečné pocity pod stejnou maskou jako já? Když na mne hleděl, jako by jeho pohled procházel skrze mne. Možná se domníval, že dát v kostele najevo touhu a cit by mohl být hřích.

Malcolm odříkal svůj manželský slib s tak slavnostním důrazem, že to vyznělo víc kazatelsky než od samotného kněze. Nedokázala jsem ovládnout bušení svého srdce. Měla jsem strach, aby se mi při mém slibu netřásl hlas, ale ten mne nezklamal, ani když jsem přísahala, že budu milovat, ctít a poslouchat Malcolma Foxwortha, dokud nás smrt nerozdělí. A když jsem ta slova pronášela, myslela jsem je upřímně z celého srdce a z celé své duše. Pod božíma očima jsem je vyslovila a pod božím pohledem jsem je nikdy neporušila, až do své smrti ne. Vždyť ať jsem učinila pro Malcolma cokoliv, učinila jsem to proto, abych se zalíbila Bohu.

Když jsme vyslovili své sliby a vyměnili si prstýnky, dychtivě jsem se k Malcolmovi obrátila. Něžně pozvedl můj závoj a já zatajila dech. V kostele zavládlo hluboké ticho, celý svět jako by na chvíli přestal dýchat, když se ke mně Malcolm naklonil a přiblížil se ústy k mým rtům.

Ale Malcolmův svatební polibek byl krátký a věcný. Očekávala jsem o tolik víc! Vždyť to byl přece náš úplně první polibek! Mělo se přihodit něco, co bych si pamatovala na celý zbytek života. Namísto toho jsem jen stěží pocítila letmý dotek jeho sevřených rtů na svých ústech a už bylo po všem. Připomínalo to spíše razítko na úřední listině.

Potom si Malcolm potřásl rukou s naším knězem a s mým otcem. Otec mne krátce objal. Myslím, že jsem ho měla políbit, ale příliš jsem si uvědomovala, jakým způsobem mne pozoruje John Amos. Docela jasně jsem mu to vyčetla v tváři – byl Malcolmovým polibkem zklamaný stejně hluboce jako já.

Můj otec vypadal potěšeně, ale když jsme opouštěli všichni společně kostel, zabral se do myšlenek. V očích měl výraz, který jsem u něho ještě nikdy neviděla. Přistihla jsem ho, jak občas střídavě hledí na mne a na Malcolma. Jako kdyby spatřil něco dosud nespatřeného, jako kdyby si teprve nyní cosi uvědomil. Na okamžik, skutečně jenom na vteřinku mne to vyděsilo. Když jsem se však po chvilce opět po něm podívala, štěstí mu z očí odplavilo chmury a on se opět usmíval stejně něžně, jako se občas usmívával na moji maminku, když ho něčím potěšila nebo když jí to obzvlášť slušelo.

Bylo by možné, že jsem konečně zkrásněla, i kdyby to mělo být jenom pro dnešek? Nejiskří mi v očích z předtuchy nového života? Kéž by tomu tak bylo! Doufala jsem, že Malcolm sdílí podobné pocity. Můj otec navrhnul, abychom se všichni co nejrychleji vrátili do našeho domu, kde jsme přichystali malou hostinu. Jak ostatně jinak, než malou, když na ní bude jenom ženich a nevěsta, otec, tetička ve smutku a osmnáctiletý chlapec. Ale stejně to byla opravdová hostina, protože otec se vytasil s lahví šampaňského. „Olivie, moje milovaná jediná dcero, a Malcolme, můj vynikající nový zeti! Kéž byste žili ve štěstí a souladu až do smrti!“ Proč mu však z koutku oka vyklouzla slza, když k nám pozvedal svoji sklenku? A proč Malcolm hleděl na otce a ne na mne, když pil svůj přípitek? Najednou jsem si připadala ztraceně a osamoceně, nevěděla jsem, jak bych se měla správně zachovat. Zvedla jsem tedy rovněž sklenku a přes její okraj jsem si povšimla Johna Amose, který se na Malcolma temně mračil. Potom bratranec zamířil ke mně.

„Dneska ti to úžasně sluší, sestřenko Olivie. Chci, abys nikdy nezapomínala, že jsi moje jediná příbuzná a že kdykoliv mne budeš potřebovat, ochotně ti vždycky pomohu. Vždyť Bůh zamýšlel, že rodina má držet pohromadě, pořád si má pomáhat, pořád má dodržovat posvátný závazek vzájemné lásky.“ Neměla jsem tušení, co mu na to odpovědět. Nakonec jsem toho mládence ani pořádně neznala. Navíc mi v den mé svatby vykládá pořádně divné věci. Co by proboha John

Amos, chudý příbuzný, mohl kdy pro mne udělat, když na mne čekal život mezi jižanskou šlechtou, topící se v bohatství a ctižádosti? Co to už tehdy mohl tušit, když já sama jsem si tu pravdu tak dlouho nepřiznávala?

Malcolm nám zakoupil místenky do rychlíku, který toho dne odjížděl ve tři odpoledne. Měli jsme se vydat rovnou do Foxworth Hallu. Tvrdil, že prodlužování líbánek si rozhodně nemůže dovolit, a já sama jsem v tom stejně nic smysluplného neviděla. Sice mi srdce pokleslo zklamáním, když mi to oznámil, ale současně jsem pociťovala úlevu. Už jsem se něco naposlouchala povídaček o mužích a svatebních nocích, o manželčině povinnosti vůči manželovi, takže jsem nijak netoužila prožívat doma to období plné trýznivého očekávání. Upřímně řečeno, byla jsem z manželských vztahů pořádně vystrašená a kupodivu mne uklidňovalo pomyšlení, že noc strávím v pohodlném vlaku ve společnosti spousty jiných lidí.

„Pro tebe bude dostatečně romantickým zážitkem už samotný příjezd do Foxworth Hallu, Olivie,“ prohlásil, jako kdybych měla najednou tváře průhledné jak sklo a on mohl číst myšlenky v mé hlavě.

Nestěžovala jsem si. Malcolm mi popsal Foxworth Hall tak lákavě, že mi připadal jako pohádkový zámek – vznešený a fascinující, takže vedle něho se moje představa krásy, kterou jsem řídila podle domečku pro panenky, jevila jako naprosto trpasličí.

Přesně ve dvě patnáct Malcolm prohlásil, že je nejvyšší čas vyrazit. Před dům předjelo auto a dovnitř naložili moje zavazadla.

„Víte,“ řekl můj otec Malcolmovi, když jsme vycházeli ven, „budu muset zřejmě udělat nemožné, abych si našel účetní tak schopnou jako moje Olivie.“

„Vaše ztráta je můj zisk, pane,“ odpověděl Malcolm. „Ujišťuji vás, že její schopnosti nepřijdou ve Foxworth Hallu nazmar.“

Měla jsem pocit, jako by oceňovali otroka, kterého si právě mezi sebou vyměnili.

„Možná se mi trochu vylepší plat,“ poznamenala jsem. Myslela jsem to zpola jako žert, ale Malcolm se tomu nezasmál.

„To je samozřejmé,“ přikývl.

Otec mne políbil na tvář a zatvářil se posmutněle. „Hezky se teď starej o Malcolma, Olivie, a nedělej mu žádné potíže. Jeho slovo teď pro tebe bude zákon.“ Kupodivu mne to podivně vystrašilo, zvláště když se kupředu vrhl John Amos, popadl mne za ruku a vydechl: „Bůh ti žehnej a pomáhej!“ Nevěděla jsem, co mu na to odpovědět, takže jsem jenom poděkovala, vytáhla dlaň z jeho ruky a nastoupila honem do čekajícího auta.

Když jsme odjížděli, ohlédla jsem se po tom viktoriánském domě, který mi byl více než domovem. Byl to rovněž dům mých snů a fantazií. Bylo to místo, z něhož jsem vyhlížela na svět a v duchu se tázala, jaký osud mi asi život chystá. Cítila jsem se tam v bezpečí, cítila jsem jistotu ve svých zvycích a ve svém pokoji. Opouštěla jsem svůj pod sklem uvězněný domeček pro panenky s jeho barevnými okénky a duhovými kouzly, ale teď už jej ke svým snům potřebovat nebudu. Kdepak, ode dneška budu žít ve skutečném světě, ve světě, který jsem si v tom drahocenném domečku pro panenky nikdy nedokázala představit, přestože právě tahle hračka formovala moje sny a přání.

Uchopila jsem Malcolmovu paži a trochu jsem se k němu přitiskla. Pohlédl na mne a usmál se. Určitě, říkala jsem si v duchu, určitě mi dá teď najevo trochu více svých láskyplných citů, když jsme konečně sami.

„Vyprávěj mi ještě o Foxworth Hallu,“ poprosila jsem, jako kdybych žadonila o pohádku na dobrou noc, která se odehrává v neznámém světě plném kouzel a zázraků. Při zmínce o svém domě se Malcolm pyšně napřímil.

„Stojí už přes sto padesát let,“ začal. „Všude nese stopy minulosti. Občas mám dojem, že žiju v muzeu, jindy mi zase připomíná chrám. V naší oblasti Virginie je to zdaleka nejpřepychovější dům. Jenomže já bych chtěl být nejbohatší v celé zemi, možná i na celém světě,“ dodal a jeho oči dostaly chladně odhodlaný výraz. Pokračoval a pokračoval, popisoval mi pokoje a pozemky, továrny a obchody své rodiny a jejich zisky. Naslouchala jsem a jako bych se stále více a více dávala strhnout jeho vlastní ctižádostí. To mne děsilo. Vůbec jsem si doposud neuvědomila, jak je ten člověk vlastně posedlý jedinou představou. Celým tělem i duší se zaměřil na dosažení svého cíle a já vycítila, že nic, dokonce ani naše manželství, pro něho není tolik důležité.

V jedné ze svých knih jsem se kdysi dočetla, že žena má ráda pocit, že nic není pro muže tolik důležité jako ona sama, že ať dělá manžel cokoliv, měl by to dělat pouze s pomyšlením na ni.

„A to je skutečná láska. To je skutečně jediný smysl manželova života,“ tak zněl citát, který se mi vryl do paměti. Manželé by měli cítit, že jsou součástí jeden druhého, a pořád by měli mít na paměti potřeby a city svého partnera.

Když auto vyjelo z naší ulice a já se ohlédla po řece Temži, přeplněné loděmi pohupujícími se při své pomalé, obezřetné, ale přitom zarputilé plavbě, položila jsem si otázku, jestli ten pocit někdy s Malcolmem zažiji také.

Uvědomila jsem si, že to je otázka, kterou by si nevěsta neměla ve svatební den vůbec klást.

Večeřeli jsme ve vlaku. Byla jsem celý den příliš nervózní, takže jsem od rána moc nejedla, ale teď jsem pocítila vlčí hlad.

„Jsem strašně vyhladovělá,“ přiznala jsem se.

„V tomhle vlaku si musíš objednávat s rozvahou,“ upozornil mne Malcolm. „Ty ceny tu jsou trochu nezvyklé.“

„Snad dnes večer můžeme v našem šetření udělat výjimku,“ namítla jsem. „Lidé s našimi příjmy…“

„Právě z toho důvodu musíme jednat šetrně. Dobrý obchodnický čich získáš jedině výcvikem, zkušeností. Právě tohle mne zaujalo na tvém otci. Nikdy neutrácel peníze jinak než s výborným obchodnickým smyslem pro zisk. Jenom ti takzvaní noví zbohatlíci jsou rozhazovační. Poznáš je na první pohled. Jsou přímo nechutní.“

Zjistila jsem, že si na svém názoru velice zakládá, takže jsem už dál nenaléhala. Dovolila jsem, aby objednal za nás oba, přestože jeho výběr mne zklamal a od stolu jsem vstávala nenasycená.

Malcolm se potom pustil do řeči s ostatními lidmi ve vlaku. Rozvinula se vášnivá diskuse o takzvaném „rudém nebezpečí“, zaviněném generálním prokurátorem Spojených států A. Malcolmem Palmerem. Pět členů zákonodárného sboru ve státě New York bylo vyhozeno kvůli svému členství v Socialistické straně.

Užuž jsem měla na jazyku poznámku, jaká že to je strašná nespravedlnost, když tu Malcolm rázně vyjádřil svůj souhlas s tímto činem. Nechala jsem si tedy svůj názor pro sebe, což byla věc, která mne v budoucnu čekala stále častěji a která se mi vůbec nezamlouvala. Pevně jsem sevřela rty, aby mi slova nevylétla z úst jako ptáčci z klece, u níž kdosi nedbale zavřel dvířka.

Po nějaké době jsem přestala hovor poslouchat a usnula jsem opřená o okno. Přemohlo mne tělesné i citové vyčerpání. Vlak zvenku halila temnota a kromě několika ojedinělých světýlek tu a tam v dálce mne za oknem nemohlo nic zaujmout. Když jsem se probudila, podřimoval Malcolm vedle mne.

Při odpočinku získala jeho tvář mladší, téměř dětský výraz. Zavřená víčka ukrývala pronikavou modř jeho očí. Líce mu zněžněly a čelist ztratila svůj zarputilý rys. Pomyslela jsem si… či spíše zadoufala jsem, že právě s takovou tváří se ke mně obrátí, až bude hovořit o lásce, že právě takhle bude vypadat, až zjistí, že jsem doopravdy jeho manželka, jeho družka, jeho milovaná. Sledovala jsem okouzleně, jak se mu při dýchání rozechvívá horní ret. Musíme se navzájem o sobě dozvědět tolik drobnůstek, říkala jsem si. Je možné, aby se dva lidé jednou o sobě navzájem dozvěděli ale úplně všechno? Toužila jsem položit tu otázku své matce.

Pak jsem se odvrátila a pohlédla na ostatní cestující. Celý vagón podřimoval. Únava se proplížila uličkou mezi sedadly, každého se dotkla svými kouřovými prsty a potom vyklouzla ven, aby se opět vrátila s noční temnotou. Jak se vlak řítil do zatáček a celý se přitom otřásal, měla jsem pocit, jako bych byla v útrobách obrovského kovového hada. Jako kdyby mě cosi unášelo proti mé vlastní vůli.

Občas vlak projel spícím městečkem či vesnicí. Světla v domech svítila jen velice matně a ulice byly jako vymetené. Potom jsem v dálce zahlédla pásmo hřbetů Blue Ridge Mountains, které se nejasně tyčily k nebesům jako odpočívající obr.

Opět jsem se dala ukolébat ke spánku a probudila jsem se až při zvuku Malcolmova hlasu.

„Vjíždíme do nádraží,“ oznamoval.

„Skutečně?“ Vyhlédla jsem z okna, ale spatřila jsem pouze stromy a prázdná pole. Nicméně vlak zpomaloval a konečně zastavil docela. Malcolm mne doprovodil uličkou ke dveřím a sestoupili jsme po schůdcích na nástupiště. Zůstala jsem zírat na nádražíčko, které tvořila ve skutečnosti obyčejná plechová střecha podepřená čtyřmi dřevěnými sloupky.

Vzduch byl chladný a voněl svěžestí. Jasná obloha byla posetá jiskřícími hvězdami.

To nebe bylo tak rozlehlé a hluboké, že jsem si ve srovnání s ním připadala nepatrná a bezvýznamná. Bylo příliš obrovské a příliš blízko. Jeho krása mne naplnila zvláštní předtuchou. Zatoužila jsem, abychom bývali přijeli až ráno a namísto noci se nechali uvítat vřelými slunečními paprsky.

To mrtvé ticho a okolní pustina se mi nijak nezamlouvaly. Podle Malcolmova líčení Foxworth Hallu a jeho sousedů jsem si zdejší místo představovala kupodivu plné ruchu a světel. Nevítal nás tu však nikdo než Malcolmův řidič Lucas. Blížil se šedesátce, měl prořídlé šedivé vlasy a úzkou tvář. Postavu měl útlou a já ho převyšovala nejméně o celé dva palce. Podle chůze, kterou se k nám blížil, jsem usoudila, že při čekání na vlak usnul.

Malcolm mne formálně představil. Lucas pokývl, nasadil si čepici a hrnul se pro moje zavazadla, zatímco Malcolm mne odváděl k autu. Přihlížela jsem, jak Lucas nakládá do vozu moje kufry a jak se vlak pomalu rozjíždí a vklouzává do tmy jako podivné, temně stříbřité stvoření, které se snaží nepozorovaně zmizet.

„Tady to ale vypadá opuštěně,“ poznamenala jsem, když si Malcolm přisedl ke mně do vozu. „Jak daleko to máme k nejbližším sousedům?“

„Taková dálka to zas není. Do Charlottesville je to hodina jízdy a tady poblíž je menší vesnice.“

„Jsem příšerně unavená,“ posteskla jsem si a chtěla jsem si opřít hlavu o jeho rameno, ale Malcolm seděl tak prkenně, že jsem si to rozmyslela.

„Budeme tam co nevidět.“

„Vítejte ve Foxworth Hallu, paní,“ pravil Lucas, když se konečně vrátil k volantu.

„Děkuji, Lucasi.“

„Ano, paní.“

„Tak jedem!“ zavelel Malcolm.

Cesta se vinula kamsi nahoru. Jak jsme se blížili k horám, povšimla jsem si, že na jejich svazích rostou řady stromů a dělí je na jednotlivé části.

„To jsou větrolamy,“ vysvětlil mi Malcolm. „Zadržují sněhové vichřice.“

Po chvilce jsem spatřila malý hrozen budov stulených na strmém úbočí. A potom se zčistajasna objevil sám Foxworth Hall, zprudka vyskočil na noční obloze a celičkou ji zaplnil. Nevěřila jsem vlastním očím, jak byl obrovský. Seděl na úbočí a shlížel na ostatní stavení jako hrdý král přehlížející řady svých poddaných. Tak tohle měl být můj nový domov – hrad, ve kterém se stanu královnou. Nyní jsem mohla lépe chápat podstatu Malcolmovy ctižádosti. Žádný člověk, který vyrostl v takovém královském a přepychovém sídle, se nemůže spokojit s cíli nějakého mlynáříčka. A přitom člověku malému a nevýznamnému to sídlo mohlo připadat hrozivé a varující. Při tom pomyšlení jsem se celá zachvěla.

„Tady žiješ jenom se svým otcem?“ zeptala jsem se, když jsme se přibližovali k domu. „Když je teď na cestách, musíš si tu připadat dost osaměle.“

Malcolm na to neodpověděl jediným slovem. Hleděl stále kupředu, jako kdyby se svůj dům pokoušel spatřit mým užaslým pohledem.

„Kolik má to sídlo místností?“

„Bude to něco mezi třiceti a čtyřiceti. Možná že bys je jednoho dne pro ukrácení dlouhé chvíle mohla přepočítat.“ Rozesmál se vlastnímu žertu, ale já zůstávala vyděšená.

„A služebnictvo?“

„Můj otec si držel příliš mnoho sloužících. Co odjel na cesty, trochu jsem jejich počet snížil. Máme, pochopitelně, kuchařku, potom zahradníka, který v jednom kuse naříká, že by potřeboval pomocníka, služebnou a Lucase, který tu slouží jako řidič a komorník v jedné osobě.“

„A to stačí?“

„Už jsem řekl, že teď jsi tu ještě ty, moje drahá.“

„Ale já sem přece nepřijíždím dělat služku, Malcolme,“

namítla jsem. Několik vteřin mlčel, zatímco Lucas mířil k průčelí domu.

„Jistě jsi pochopila, že všechny místnosti se nepoužívají, Olivie. Jeden čas se v nich zahnízdily tucty příbuzných, ale naštěstí jsou ti paraziti už zase pryč.“ Tvář mu najednou změkla. „Až se trochu usadíš, sama odhadneš, kolik služebnictva budeme potřebovat, a jsem si jist, že se rozhodneš pro to nejúčinnější a nejšetrnější řešení. Dům budeš mít na zodpovědnosti ty. Stejně mi na něj nezbývá čas, takže potřebuji právě takovou ženu, jako jsi ty, která ho dokáže sama zvládnout,“ vysvětlil mi. Znělo to, jako by se vracel z nákupu manželky.

Už jsem mlčela. Hořela jsem dychtivostí vstoupit už konečně dovnitř a prohlédnout si, jaké je to vlastně sídlo, které se stane mým domovem. Cítila jsem současně strach i radostné vzrušení. Jaká škoda, že přijíždíme v noci, protože ve tmě měl ten dům v sobě cosi zlověstného. Měla jsem dojem, jako by to stavení žilo svým vlastním životem, jako by si dokázalo vytvářet vlastní názory na svoje spící obyvatele, jako by varovalo příchozí, kteří se chtějí vyhnout utrpení.

Navíc jsem se o lidech a jejich domech naučila něco i od svého otce. Ten tvrdil, že domy zrcadlí povahu svých obyvatel. On sám byl toho nejlepším důkazem. Náš dům byl sice velmi prostý, ale vybranost mu rozhodně nechyběla. A vládlo v něm plno vřelého lidského citu.

Copak mi asi prozradí tento dům o člověku, za kterého jsem se provdala? Jestlipak ovládá lidi, jako ten dům dominuje svému okolí? Neztratím se v těch rozlehlých prostorách, nebudu při putování dlouhými chodbami propadat pocitu osamění?

Lucas spěšně vyběhl po schodech, aby nám otevřel veliké dvojkřídlé domovní dveře, a potom mne Malcolm odvedl do mého nového domova. Když jsem kráčela skrze vznosnou vstupní klenbu, s jeho rukou spočívající mi na rameni, srdce mi pokleslo. Věděla jsem, že to je bláhovost, ale přesto jsem doufala, že mne do nového domu a do nového života přes ten práh přenese v náručí. Toužila jsem alespoň na jediný den patřit mezi ty okouzlující křehoučké ženušky, jež muži hýčkají a opatrují. Ale v mém případě bylo všechno jinak.

Ze šera se vyloupla drobná postavička a moje představivost se okamžitě dostala do střehu. „Vítejte ve Foxworth Hallu, paní Foxworthová,“ přivítal mne hlas a já na vteřinku ztratila řeč. Bylo to poprvé, co mne někdo nazval paní Foxworthovou. Malcolm mi bleskově představil paní Steinerovou, služebnou. Byla drobná, měřila sotva pět stop a čtyři palce, a já se nad ní tyčila jako věž. Přitom jsem se zarděla nad vlastní pošetilostí, která ve mně probudila přání, aby mne Malcolm přenesl přes práh. Tahle žena, přestože to byla padesátnice, se k takovému škádlení hodila mnohem lépe než já. Ale zdálo se mi, že je moc milá, když na mne nahoru zamířila vlídný úsměv. Ohlédla jsem se po Malcolmovi, ale právě dával Lucasovi příkazy, kam má odnést moje zavazadla.

„Už jsem vám rozestlala a zapálila v krbu malý oheň, paní,“ oznamovala mi služebná. „Dneska v noci je krapet chladno.“

„Ano.“ Při zmínce o posteli jsem se na vteřinku vyplašila. Cože, vždyť už je skoro ráno! Že by má svatební noc měla ještě pokračování? Nějak jsem se necítila připravená, ale honem jsem svůj zmatek zakryla. „Předpokládám, že na počasí ve virginských horách si budu muset teprve navykat.“

„Člověku chvíli trvá, než si zvykne,“ přisvědčila služebná. „Na konci jara a v létě tu míváme teplé dny, ale noci, ty jsou vždycky chladné. Pojďte za mnou,“ vyzvala mne.

Ještě jsem pořád stála ve vstupní hale, ale nyní nastal ten okamžik, kdy jsem měla učinit první krok ke skutečnému poznávání Foxworth Hallu.

Všechna světla byla tlumená, svíčky vrhaly jenom matnou zář. Kráčela jsem zvolna, jako náměsíčník zbloudilý ve snu, skrze dlouhou domovní chodbu s vysokým stropem. Stěny byly ověšené olejovými podobiznami lidí, zřejmě rodovými předky, kteří tu žili dlouho před mým příchodem. Při cestě chodbou jsem si jednoho po druhém zběžně prohlížela. Muži vyhlíželi přísně, chladně a zpupně. Jejich ženy zrovna tak. Měli upjaté rysy a oči posmutnělé jakýmsi soužením. Hledala jsem na portrétech náznak podoby s mým Malcolmem, společné rysy. Někteří z mužů měli jeho světlé vlasy a přímý nos a některé z žen, zvláště ty starší, zase měly ten jeho zanícený a soustředěný výraz.

Na konci chodby se rozevírala další hala, která svou rozlohou mohla klidně sloužit jako taneční sál, a v ní se zvedala dvě elegantní schodiště, jež se spirálovitě stáčela jako volánky na královském nabíraném rukávku. V prvním poschodí přecházela v jakýsi dřevěný balkónek a odtud pak do druhého patra pokračovalo už schodiště jednoduché. Z pozlaceného štukování na stropě visely tři gigantické křišťálové lustry dobrých čtyřicet stop nad podlahou, kterou tvořily dlaždice poskládané do neuvěřitelně složitých mozaikových obrazců. Ta velkolepost mi doslova vyrazila dech. V téhle přepychové místnosti jsem si připadala obyčejná a neohrabaná.

Paní Steinerová mi dál ukazovala cestu a já si přitom prohlížela mramorové busty, křišťálové lampy a starožitné gobelíny, které si mohl dovolit jenom pohádkový boháč. Kolem nás se přeřítil Lucas, který vlekl moje zavazadla. Zarazila jsem se na okamžik pod schody. Připadala jsem si jako otupělá transem. Já tedy mám být paní tohoto neskutečně nádherného sídla? A potom se vedle mne objevil Malcolm a položil mi ruku na rameno.

„Nu, máš nějaké námitky?“ otázal se.

„Připadám si jako na zámku,“ vydechla jsem.

„Ano,“ potěšilo to přiznání Malcolma, „to je hlavní stan mého mocnářství. Předpokládám, že péči o něj zvládneš dokonale,“ dodal. Stáhl si rukavice a rozhlédl se kolem sebe. „Tímto směrem je knihovna,“ mávnul kamsi doprava. Nakoukla jsem skrze pootevřené dveře a spatřila stěny lemované bohatě vyřezávanými policemi z mahagonu, které byly plné svazků v kožených vazbách. „Tam vzadu je něco na způsob pracovny, tam můžeš vést naše účty,“ pokračoval a potom obrátil moji pozornost nazpátek k hlavnímu schodišti. „Ty hlavní chodby v patře se spojují v ústřední kruhové hale. My máme ložnice v jižním křídle, které je chráněno před větrem. V severním křídle je čtrnáct místností nejrůznější velikosti – spousta hostinských pokojů, co říkáš?“

„Že máš pravdu.“

„Nicméně já se přikláním k názoru Benjamina Franklina, který prohlásil, že host a ryba třetí den smrdí. Na tohle nezapomínej ani ty, prosím.“

Začala jsem se smát, ale pak jsem si povšimla, že Malcolm hovoří naprosto vážně.

„Pojď, jistě jsi unavená. Zítra můžeš pátrat a objevovat až do omrzení. Mám podezření, že v některém pokoji severního křídla třeba narazíš i na některého z mých starých příbuzných, který tady ještě tajně přežívá.“

„To je ale žert, nemám pravdu?“

„Samozřejmě, ale bývaly časy, kdy to zas úplně vyloučené nebylo. Můj otec se k podobným záležitostem stavěl dost nedbale. Paní Steinerová,“ naznačil potom služebné, aby mne dovedla nahoru.

„Tudy, paní Foxworthová,“ vyzvala mne a já začala stoupat po pravém křídle schodiště. Dlaní jsem přitom přejížděla po zábradlí z růžového dřeva. Lucas rychle seběhl dolů, aby donesl zbytek mých kufrů. Se mnou kráčel Malcolm, pouhý jeden či dva schody za mými zády.

Vyšplhali jsme do patra a když jsme zabočili do jižního křídla, ocitla jsem se tváří v tvář brnění na podstavci. Opravdu, jako kdybych byla na hradě.

Jižní křídlo bylo ozářeno nezřetelným světlem. Stíny visely v dlouhé chodbě jako obrovité pavučiny. První dveře na pravé straně chodby byly zavřené, ale podle jejich velikosti jsem usoudila, že místnost musí být značně prostorná. Malcolmovi můj zájem zřejmě neušel.

„To je místnost s trofejemi,“ zamumlal. „Můj pokoj,“ dodal potom s významným důrazem na přivlastňovací zájmeno, „ve kterém schraňuji předměty nasbírané na cestách a při lovech.“

V mžiku jsem pocítila nepotlačitelnou zvědavost si ten pokoj prohlédnout. Věci uvnitř by mi jistě o tom muži, za něhož jsem provdaná, dokázaly prozradit mnohé.

Míjeli jsme jedny dveře po druhých, dokud jsme nedošli ke dvojici dveří na pravé straně chodby. Jedny z těch dveří, které jsme minuli, byly natřeny bíle. Zarazila jsem se.

„Do tohoto pokoje se nechodí!“ upozornil mne Malcolm. „To byl pokoj mé matky.“ Při těch slovech mu zazněl hlas tvrdě a ledově a pohled měl najednou tak vzdálený, až jsem si začala klást otázku, co podivného s tou jeho matkou bylo, že při pouhém pomyšlení na ni pociťuje takové rozrušení. Slovo „matka“ vyplivl, jako by bylo jedovaté. Co je to za člověka, že svou matku dokáže tak strašně nenávidět?

Jistě, ráda bych se dozvěděla víc, ale Malcolm mne uchopil za paži, aby mne odtud odvedl co nejrychleji. Paní Steinerová se potom zastavila před otevřenými dveřmi a ucouvla stranou, abych mohla vejít dovnitř.

Ložnice byla vskutku obrovská. Ozdobně vyřezávaná postel z třešňového dřeva stála přímo uprostřed. Na sloupcích s ručními řezbami visela bílá nebesa a přes postel ležela prošívavá atlasová přikrývka. Dva veliké bílé polštáře měly na povlacích ruční výšivku.

Postel stála mezi dvěma velikými okny obloženými dřevěným ostěním. Závěsy na oknech byly z nařaseného světle modrého starožitného hedvábí. Podlahu tvořily vyleštěné parkety, ale u postele ležela tlustá světle šedivá vlněná předložka.

Podívala jsem se nalevo od postele. Stála tam toaletka s oválným zrcadlem. Vedle byl větší prádelník a u něho stála mohutná skříň a křeslo potažené modrým sametem, jež bylo čelem obrácené směrem k posteli. Napravo jsem si povšimla další skříně, po jejímž boku stál druhý prádelník. Naproti posteli byl umístěn krb, v němž nyní plápolal roztančený oheň.

Ačkoliv záclony, kobereček a povlečení dodávaly pokoji atmosféru něhy a ženskosti, přesto vypadal stroze a chladně. Jak jsem se tak rozhlížela, napadlo mne, že ten pokoj vybavili jen tak narychlo. Jak je možné, že v tak přepychovém sídle se Malcolm spokojí s takovou nahonem sflikovanou ložnicí?

Na tohle jsem však dostala okamžitou odpověď. Tohle totiž nebyla naše ložnice.

Byla to moje ložnice.

„Asi si budeš chtít okamžitě lehnout,“ řekl Malcolm. „S tou cestou navrch to byl skutečně únavný den. Vstávat můžeš tak pozdě, jak se ti jenom zachce.“

Potom se předklonil, letmo mne políbil na tvář a odešel dřív, nežli jsem stačila pronést jediné slovo.

Napadlo mne, že Malcolm je třeba jenom přehnaně stydlivý a tohle všechno pronesl kvůli paní Steinerové. Pravděpodobně má v úmyslu přijít za mnou do postele ještě před rozbřeskem nebo hned po probuzení.

Paní Steinerová se u mne ještě chvíli zdržela. Ukázala mi koupelnu, vysvětlovala, jaký je v domě zavedený řád, jakým způsobem pečuje o ložní prádlo, kdy uklízí v pokojích a jak se z kuchyně objednává jídlo.

„Jistě, jenomže je už tak pozdě, že se na všechny tyhle věci nedokážu pořádně soustředit,“ poznamenala jsem, „ale ráno si to s vámi projdu všechno ještě jednou a rozhodnu, co zůstane při starém a v čem zavedu nějaké změny.“ Myslím, že tahle moje rozhodnost služebnou dost překvapila.

„Každý čtvrtek jezdívá služebnictvo do města. V té době si taky pro sebe obstaráváme všechny nákupy,“ pravila ještě. Zřejmě ji poplašila vyhlídka, že bych mohla chtít skoncovat i s touhle praxí.

„Kde služebnictvo spí?“ zeptala jsem se.

„Mají pokoje tam vzadu za garáží. Zítra se seznámíte se zahradníkem Olsenem. Kuchařku nám dělá paní Wilsonová. Bude tady u Foxworthů už skoro třicet let. Tvrdí, že jí je dvaašedesát, ale já dobře vím, že do sedmdesátky jí mnoho neschází,“ brebentila paní Steinerová svým dost silným německým přízvukem, zatímco vybalovala moje kufry a začala mi skládat šaty do skříně. Nakonec mi její povídání splynulo do dlouhého, monotónního bzučení, které jsem už nedokázala dál sledovat. Všimla si, že nedávám pozor, a honem se omluvila.

„Doufám, že se vám vaše první noc pod foxworthskou střechou bude zamlouvat,“ popřála mi, přestože už bylo téměř ráno.

Vytáhla jsem modrý župánek, s jehož šitím jsem si kvůli své svatební noci dala takovou práci. Měl hluboký výstřih do véčka a byl to rozhodně ten nejodvážnější kus oděvu, jaký jsem kdy vlastnila. Připomněla jsem si, že když se objevily první výstřihy do véčka, z kazatelny tuhle módu odsoudili jako necudnost. Lékaři tvrdili, že taková nahota může poškodit zdraví a halence s trojúhelníkovým výstřihem se proto říkala „tuberkulózka“. Přesto však ženy ve své módě vytrvaly a nakonec se stala všeobecně rozšířenou. Až do nynějška jsem se však osobně vyhýbala všem střihům, které by takto odhalovaly ňadra. Teď jsem si lámala hlavu nad tím, jestli se mám odvážit tohle na sebe vzít.

Protože jsem však nevylučovala možnost, že Malcolm ke mně může ráno přijít, nakonec jsem se rozhodla, že ano. Vklouzla jsem do župánku a potom jsem si rozpustila vlasy na ramena a zkoumavě se na sebe zadívala do zrcadla. Zář ohně mi zbarvila pleť a skoro se zdálo, jako by ten oheň žhnul přímo v mém těle.

Při tom pohledu jsem pomyslela na nerozžatou svíci, protože těmi byly podle mého soudu všechny nemilované ženy. Mohly být sebekrásnější, ale pokud je nemiloval žádný muž, nikdy se nemohly rozzářit jasným světlem. A teď přišla moje příležitost, jak zapálit svou svíci. Toužila jsem po tom plameni až bolestně.

Touhou se mi oči roztřpytily jak uhlíky. Přejela jsem si konečky prstů po pramenech vlasů a pohladila si ramena. Zatímco jsem tu stála a představovala si, jak ke mně Malcolm přijde, aby mne konečně uchopil do náruče, připomínala jsem si milostné scény, které jsem vyčetla v knihách.

Přitiskne rty na moje ramena. Uchopí moje dlaně do svých a bude je něžně laskat. Bude mi šeptat slova lásky a přitiskne mne k sobě, až ztratím dech. Moje veliké tělo, které mi odjakživa bylo jen přítěží, ho hluboce vzruší. Do jeho náruče se budu hodit přímo dokonale, budu jemná a půvabná, jako každá jiná žena, protože v tom právě spočívá ta čarovná moc lásky – že z každého ošklivého káčátka udělá překrásnou labuť.

A já si v tom župánku skutečně jako labuť připadala. Konečně se ze mne stala žena, jakou jsem vždycky dychtila být. Sotva Malcolm překročí práh, ta změna ho musí udeřit do očí, a pokud ještě ohledně své volby pochyboval, všechny jeho pochybnosti zmizí jako spadlé listí ve větru. Jak jsem toužila, aby se konečně objevil ve dveřích! Divže jsem mu nešla na chodbu sama naproti!

Zhasla jsem světla a vklouzla pod přikrývku. Na stropě tančily divoké stíny. Připomínaly strašidla, nořící se přímo ze stěn pokoje. Jako kdyby se duchové Malcolmových předků, trávící celé dlouhé roky v poklidném spánku, najednou vyburcovali mým příjezdem. Předváděli rituální tanec zmrtvýchvstání, radostně vzrušení vyhlídkou, že budou moci temnou minulostí strašit zase novou paní. Ta představa mne však nelekala, spíše okouzlovala. Fascinovaně jsem zírala na tančící stíny, které oživila rudá zář ohně.

Kdesi daleko, na druhém konci dlouhé chodby, jsem zaslechla zavírání dveří. Ozvěna toho zvuku se roztřepetala mezi stěnami a razila si cestu temnotou, až nakonec dorazila i k mým dveřím.

A potom zavládlo hluboké mrazivé ticho, které se mi jako dýka zabodlo do srdce, jež tolik toužilo po lásce, něze a pozornosti. Přitáhla jsem si přikrývku až k bradě a nadechla se vůně čerstvě vypraného povlečení.

Zoufale jsem natahovala uši, jestli nezaslechnu Malcolmovy kročeje, ale marně. Oheň zeslábl, stíny se zmenšily a opět se vrátily nazpátek do zdí pokoje. Oční víčka mi těžkla a těžkla, takže nakonec jsem už nedokázala udržet oči dokořán. Nakonec jsem vděčně přivítala spánek. V duchu jsem si slibovala, že až se probudím, najdu vedle sebe Malcolma a konečně začne ten úžasný nový život, jehož jsem se ani dočkat nemohla.

Ošklivé káčátko a krásná labuť

OČI MI OZÁŘILO COSI TŘPYTNÉHO A JÁ SE probudila. V polosnu se mi zdálo, že to je svit lásky vyzařující z Malcolmových očí, ale když jsem otevřela víčka, uvědomila jsem si, že to jsou sluneční paprsky. Malcolm za mnou tuto noc nepřišel. Do očí mi vhrkly slzy. Byla jsem přece vdaná žena! Kdy na mne konečně dopadne zář lásky? Všechny moje právě rozkvetlé sny se zazmítaly, jako by do nich zadul poryv zimního větru. Kdo je vlastně můj manžel? Kým jsem nyní já? Rozběhla jsem se k oknu a rozhrnula atlasové závěsy. Místnost zalilo sluneční světlo.

Právě v tu chvíli jsem zaslechla jemné zaklepání na dveře.

„Kdo je to?“ vykřikla jsem a snažila jsem se, aby to vyznělo vesele a bezstarostně. Namáhala jsem se ovšem zcela zbytečně. Hlas se mi stejně třásl jako nemocnému.

„Dobré jitro přeji, paní Foxworthová. Doufám, že jste se vyspala dobře.“

Paní Steinerová. Než jsem stačila odpovědět, paní otevřela dveře a od prahu si mne zkoumavě prohlížela. Přes rty jí přelétl nesouhlasný úsměv.

„Pan Foxworth už vstal?“ zeptala jsem se rychle.

„Ale ano, paní. Už dávno. Odjel z domu.“

Na okamžik jsem na ni zůstala bezmocně zírat. Odjel z domu? Vší silou jsem potlačila slzy. To znamená, že nezamýšlí strávit můj první den ve svém domě společně se mnou? Zastavil se snad v mém pokoji a když zjistil, že spím, odešel? Pročpak mne neprobudil? Proč ke mně nepřišel?

Připadala jsem si jako host a ne jako novomanželka. Jestlipak to služebnictvo také vycítilo? A proč má paní Steinerová na tváři ten odsuzující a chladný výraz?

„Nechal pan Foxworth pro mne nějaký vzkaz?“ otázala jsem se, ale všechno se ve mne vzpouzelo, že musím vyzvídat na služebnictvu, abych se od manžela něco dozvěděla. Přinejmenším mi snad mohl nechat nějaký láskyplný dopis položený na mém nočním stolku. Třeba by mne trochu zahřál, vždyť v místnosti panoval pronikavý chlad. Oheň vyhasl společně s mými nadějemi a dneska zbyl v krbu jenom popel. Před služebnictvem se však musím předvádět pouze jako silná a schopná osobnost.

Paní Steinerová se kratičce uklonila: „Ne, paní, žádný vzkaz vám nenechal. Chcete dnes ráno snídat ve svém pokoji?“

„Ne. Obléknu se a za chvilku jsem dole.“

„Dobře.“ Paní Steinerová zamířila ke krbu, aby rozdělala oheň.

„To není nutné, nebudu ho potřebovat. Ráno bývám hotová velice rychle.“

„Jak si přejete. Mám vám k snídani objednat něco speciálního, paní Foxworthová?“

„Co snídal můj manžel?“

„Pan Foxworth ráno jídá vždycky jen velmi lehce.“

„Stejně tak i já,“ odpověděla jsem.

Paní Steinerová přikývla a odspěchala.

Neříkala jsem však pochopitelně pravdu. Občas jsem se ráno probouzela tak příšerně vyhladovělá, že jsem pak zhltala všechno, co mi přišlo pod ruku. Ale dneska jsem skutečně nepociťovala žádný hlad. Ach ne, byla jsem celá zoufalá a současně odhodlaná dát tu situaci co nejdříve do pořádku.

Něco tu strašlivě neklapalo. Můj otec mne naučil, že pokud je něco ve strašlivém nepořádku, nikdy to nebývá bezdůvodně. A ten důvod že je vždycky utajený. Pokud se člověk chce dozvědět pravdu, musí po něm pátrat. „Ale Olivie,“ varoval mne, „když prohledáváš ty stíny, aby ses dopátrala pravdy, často odhalíš věci hroznější a bolestnější, než jsi mohla vůbec tušit.“ Jenomže já nebyla slabá žena. Malcolm Foxworth byl mým manželem a já byla rozhodnutá zjistit, proč mne o naší svatební noci takhle zanedbal. Nesmím však dopustit, aby moje rozhořčení převládlo nad mým zdravým rozumem. Tak dlouho jsem čekala na polibky při probuzení! Na mazleni a šeptem pronášená slůvka lásky a oddanosti! Vždyť i já si něco z toho zasloužím a nejsem ochotná vzdávat se jen tak lehce.

Když jsem se po probuzení spatřila v tom odvážném župánku, kterým jsem chtěla Malcolma potěšit, pocítila jsem nesmírné rozpaky, ačkoliv jsem v pokoji byla úplně sama. Vypadalo to, jako kdybych si vzala kostým do hry, která se na jeviště nikdy nedostala, kterou nikdo ani hrát nezamýšlel. Připadala jsem si pošetilá, bláhová a navíc jsem se na sebe hněvala. Honem jsem ten župánek svlékla a oblékla si normální šaty.

Nikdy nezapomenu na to první ráno, když jsem přišla ke schodišti. Stála jsem v patře a shlížela na tu monumentální halu. Cítila jsem, jak je to všechno chladné a odlidštěné. Udělat z tohoto sídla domov, to jistě dá nějakou dřinu, ale já byla přesvědčená, že ten úkol zvládnu.

Přesto však, když jsem sestupovala po schodech do přízemí, připadala jsem si jako královna. Paní Steinerová přivedla kuchařku paní Wilsonovou a zahradníka Olsena včetně Lucase, aby mne patřičně přivítali. Všichni ti sloužící stáli dole a s úzkostí i zvědavostí vyhlíželi svoji novou paní. Toho rána jsem musela působit skutečně impozantním dojmem. Představila jsem si, jak mne asi Lucas s paní Steinerovou ostatním popsali. V žádném případě nemohl ani jeden z nich očekávat, že si Malcolm přivede domů takhle vysokou manželku. Vlasy jsem měla vyčesané nahoru, ramena široká a přímá, takže jim muselo připadat, jako by z patra sestupovala královna Amazonek. V očích jsem jim zahlédla zájem i obavy.

„Dobré ráno,“ začala jsem. „Nečekejte, že ještě někdy v budoucnu budu vstávat takhle pozdě. Paní Steinerová vám už jistě řekla, že jsme dorazili skoro k ránu. Prosím, abyste se ujala představování, paní Steinerová!“ přikázala jsem. U toho měl být ale Malcolm, pomyslela jsem si. Určitě žádný z nich nepřehlédl, jak jsem kvůli tomu zklamaná.

„Tohle je paní Wilsonová, kuchařka.“

„Vítejte, paní Foxworthová,“ pozdravila kuchařka. Na rozdíl od paní Steinerové měla paní Wilsonová statnou postavu, měřila nejméně pět stop a deset palců. Vlasy měla šedavě žlutavé a velké, pronikavé, oříškově hnědé oči. Zdálo se mi, že kolem rtů jí pohrává úsměv plný porozumění, že jsem přesně taková, jakou si představovala. Podle toho, co mi prozradila paní Steinerová, tahle žena znala Malcolma po celý jeho život a dokázala docela dobře odhadnout, jakou ženu si vybere za manželku.

„Tohle je Olsen, zahradník,“ pokračovala paní Steinerová. Olsen postoupil o krok dopředu. V rukou svíral klobouk. Byl to podsaditý muž se silnou šíjí, připomínal trochu býka. Měl hrubé špalkovité prsty a krátké, ale svalnaté paže. Zazdálo se mi, že jsem v jeho tváři vyčetla jakousi prostotu, dětinskost. Ačkoliv rysy měl hrubé, v očích mu seděla něha. Tvářil se jako postrašený školáček, který čeká od učitele důtku.

„D-d-d-d-dobrý den, paní Foxworthová,“ vyrazil ze sebe. Při tom zakoktání spěšně sklopil oči k zemi.

„Dobrý den.“ Obrátila jsem se opět k paní Steinerové. „Teď bych trochu posnídala. Potom začnu s prohlídkou domu a pozemků. Jděte si po své práci, až vás budu potřebovat, zavolám.“

Když jsem se posadila k dlouhému dubovému stolu, u kterého by mohlo pohodlně hodovat dvacet hostů, připadala jsem si jako malá holčička v obrovském křesle. Ten dům byl veliký dokonce i pro mne. Kdykoliv jsem promluvila trochu hlasitěji, můj hlas rozezněl ozvěnu a jenom tu prázdnotu a prostor zdůraznil. Kdyby tak seděl vedle mne Malcolm, hned bych si připadala jako žena normální velikosti, ani obr, ani děvčátko.

Jakmile mi paní Steinerová přinesla podnos, omluvila se a šla uklízet do ložnic. Nevadilo mi, že snídám sama, doma jsem to dělávala často, ale tohle bylo první ráno po mé svatbě a – podle Malcolma – dokonce líbánky!

Rozhlížela jsem se po prostorné jídelně. Ačkoliv tu byla spousta světla, připadala mi podivně ponurá. Možná to bude chtít přetapetovat. A ty závěsy vypadají nevýrazně, jakoby zaprášeně. Bylo mi však jasné, že s leštěnkou, hadry, nezdolnou vůlí a odhodláním udělám z tohoto domu útulný domov.

Než jsem vstala od stolu, objevila se ještě paní Wilsonová, aby se přeptala, jestli mám nějaké rozkazy, pokud jde o oběd. Na okamžik jsem nevěděla co říct, vždyť jsem neměla tušení, co Malcolm jídá rád a nerad.

„Ve středu obyčejně vaříte co?“ zeptala jsem se nakonec.

„Ve středu míváme jehněčí, ale pan Foxworth mi nařídil, že ode dneška mám jídelníček domlouvat s vámi.“

„Ano, ale prozatím se prosím přidržte zaběhnutého řádu. Časem pak provedeme patřičné změny,“ pravila jsem.

Přikývla a v očích se jí opět objevil náznak toho úsměvu. Je možné, aby dokázala odhadnout moji odpověď předem? lámala jsem si hlavu. Potom jsem se uklidnila. „Paní Wilsonová, zastavím se u vás později a vy mi řeknete, co jste doposud vařívala, jaká má pan Foxworth oblíbená jídla a kdy co jídá,“ dodala jsem. Koho to chci oklamat? Věděla toho o mém manželovi více než já.

„Jak si jen budete přát, paní Foxworthová,“ odpověděla. Potom se vrátila do kuchyně a já se pustila do výzkumné výpravy po Foxworth Hallu. Přitom jsem si připadala jako návštěvník muzea. Jediný rozdíl tkvěl v tom, že každá podrobnost v tomto domě mi prozrazovala zase o kousek víc o člověku, za kterého jsem se právě provdala. Kdyby tak byl se mnou Malcolm, oč by to poznávání bylo hezčí! Kdyby mi tak ukazoval, jaké předměty má rád a popisoval by mi historii jednotlivých kusů nábytku či obrazů.

Rozhodla jsem se, že začnu s knihovnou. Místnost to byla skutečně obrovitá, dlouhá, temná a zatuchlá. Možná proto, že tři stěny byly pokryty knihami od podlahy až ke stropu, bylo v ní ticho jako na hřbitově.

Strop byl nejméně dvacet stop vysoko a police dosahovaly skutečně až téměř k němu. Nad hlavou se mi táhl úzký ochoz, z něhož se dalo dosáhnout na knihy v horních policích, a k němu vedly úzké přenosné schůdky z tepaného kovu. V životě jsem ještě neviděla pohromadě tolik knih. Protože jsem byla vášnivá čtenářka, velice mne to potěšilo, přestože jsem musela mít na paměti, že při tolika nových povinnostech mi mnoho času na odpočinkové čtení asi zbývat nebude. Zběžná prohlídka knih mi ukázala, že tu jsou svazky o historii, zeměpise a díla klasiků. Bylo zřejmé, že Malcolm současným populárním autorům příliš nakloněn není.

Napravo ode dveří stál neuvěřitelně velký psací stůl, nikdy jsem ještě podobný nespatřila. U něho byla kožená otáčivá židle. Nejvíce mne ale překvapilo množství telefonů na pracovní desce – celých šest! K čemu jich člověk může tolik potřebovat? Kolik rozhovorů může vést současně? Sice jsem předpokládala, že Malcolm musí být ve styku se svými rozličnými podniky, mezi které patřily textilky a podobně, že musí často hovořit s právníky a agenty na burze, ale šest telefonů?

Na levé straně stolu se táhla řada dlouhých úzkých oken, které vyhlížely do soukromé zahrady, jež skýtala nádherný, pestrý a mírumilovný pohled. Spatřila jsem Olsena, jak vytrhává plevel. Musel vycítit, že ho oknem pozoruji, protože se obrátil, pozdravil mne pokývnutím a opět se vrátil ke své práci, snad jenom že pracoval ještě o trochu rychleji.

Když jsem se otočila nazpátek ke knihám, povšimla jsem si tmavého mahagonového nábytku, který vyhlížel velice pěkně. Dvě dlouhé, kůží potažené pohovky byly od stěn odstaveny asi na tři stopy, takže za nimi zbývalo dost prostoru, aby se člověk dostal k policím. Poblíž krbu stála křesla a na policích byly poházeny umělecké drobnůstky.

Přestože okna byla rozměrná, slunce sem téměř nezasvitlo. Třeba bych k oknům mohla postavit nějaké květiny v kořenáčích, dumala jsem v duchu. Jistě by tu místnost zútulnily.

Pak jsem si povšimla, že na druhém konci dlouhé knihovny jsou další dveře. Vedou snad do místnosti, kterou mi Malcolm zamýšlel dát jako pracovnu, nebo co je to vlastně za pokoj? Podlehla jsem pochopitelné zvědavosti. Po otevření dveří jsem se ocitla v malé místnosti, kde stál uprostřed malý psací stůl a u něj židle. Na rohu stolu byly narovnány desky, vedle nich pera, kalamáře a psací podložky. Stěny byly holé a kdysi ústřicově zbarvené tapety vybledly do fádní šedi.

Opravdu mi chce jako pracovnu určit tenhle studený a zastrčený kout? říkala jsem si. Zachvěla jsem se a objala si zkříženýma rukama ramena. Místnost vypadala jako komora, možná nějaký malý sklad. Pracovat by v ní mohl nanejvýš tak najatý úředník či pomocný sekretář, ale manželka spravující rodinné účty?

Musím vzít pochopitelně v úvahu, že Malcolmovo rozhodnutí oženit se přišlo velmi nenadále. Všechno se to seběhlo tak bleskově, že nejspíš neměl dost času, aby dal ten pokojík pěkně zařídit. To už bude moje starost. Nechám vyměnit vyrudlé a zaprášené závěsy, naplním místnůstku tolika květinami, kolik se jich sem vejde, dám si tu postavit pár polic a seženu vesele zbarvený kobereček. Tolik práce! Byla jsem těmi vyhlídkami radostně vzrušená.

A potom si klidně dokážu představit, jak tady pracuji, zatímco Malcolm v knihovně řeší mnohem závažnější obchodní záležitosti. Nebudeme od sebe příliš daleko. Možná, že právě tohle je ten pravý důvod, proč mi vlastně přidělil tenhle zapadlý kamrlík. Ta myšlenka mne trochu rozveselila.

Zavřela jsem dveře a vrátila se skrze knihovnu na chodbu, abych si promyslela, kterou část domu prozkoumám jako další. Včera v noci se ve mně probudila nepotlačitelná zvědavost ve chvíli, když jsme míjeli bíle natřené dveře, u kterých jsem se na okamžik zarazila a o nichž Malcolm prohlásil, že vedou do bývalého pokoje jeho matky. Žádostivá dozvědět se o něm a jeho minulosti co nejvíce a co nejrychleji, zamířila jsem rovnou do jižního křídla k „tajemnému“ pokoji. Když Malcolm říkal, že se do toho pokoje nesmí chodit, jistě tím nemyslel, že se ten zákaz vztahuje i na mne.

Na okamžik jsem se pak před bílými dvoukřídlými dveřmi, k nimž vedly dva malé schůdky, zastavila. Právě jsem chtěla vykročit, když jsem zaslechla, že paní Steinerová dole v hale zavírá nějaké dveře. Uviděla mne, a přestože jsme byly od sebe hodně daleko, neušlo mi její ustarané zamračení.

Vůbec se mi nezamlouvalo, jaké pocity ta žena ve mně vyvolává, když tu tak stála a bez hnutí mne pozorovala. Měla jsem dojem, jako kdyby mne nachytala těsně před krádeží bonbónů. Jak se může nějaká služebná opovážit vnukat mi takový provinilý pocit?

„Už jste se svojí prací hotová?“ vyjela jsem si na ni ostře.

„Ještě ne úplně, paní Foxworthová.“

„V tom případě pokračujte a nenechte se ničím vyrušovat!“ přikázala jsem. Zůstala jsem ji sledovat pohledem, dokud se neotočila a nezmizela v Malcolmově ložnici. Dokonce i na prahu se ještě na vteřinku zarazila a ohlédla se po mne, ale když zjistila, že ji nepřestávám pozorovat, spěšně vběhla do pokoje.

Natáhla jsem ruku a stiskla kliku, načež jsem vkročila do místnosti, která sloužívala jako ložnice Malcolmovy matky. Ihned poté, co jsem se ocitla uvnitř, vyjekla jsem ohromením. Ne, nic podobného jsem ve vztahu s Malcolmovou matkou rozhodně neočekávala. V tomhle že spávala jeho matka?

Uprostřed místnosti stálo cosi… nejlepší označení by snad bylo labutí lože. Vepředu byla štíhlá slonovinová hlava, obrácená ke mně z profilu, která se zřejmě užuž chystala ukrýt zobák pod rozčepýřené peří zdvihnutého křídla. Labuť na mne upírala ospalé rubínové oko. Křídla se jí vznosně klenula vzhůru, kde přímo nad ptačí hlavou vytvářela oválné lože, které bezpochyby vyžadovalo ložní prádlo šité na míru. Špičky brků na křídlech využil návrhář tohoto lože jako záchytných háčků pro hebké průsvitné závěsy ve všech odstínech růžové a červené a fialové i nachové. U nohou velikého labutího lože stála kolmo umístěná dětská labutí postýlka.

Na podlaze ležel tlustý fialový koberec a před postelí předložka z bílé huňaté kožešiny. K osvětlování místnosti sloužily čtyři ručně broušené křišťálové lampy zdobené stříbrem a zlatem. Dva z nich měly černá stínítka. Mezi dvěma druhými stálo lehátko vyčalouněné růžovým sametem.

Musím přiznat, že jsem byla ve skutečném šoku. Stěny byly potažené přepychovým damaškovým hedvábím v barvě sytě jahodové, která byla mnohem živější než barva nejméně čtyři palce vysokého koberce. Přistoupila jsem k až loži a užasle ohmatala hedvábně huňatou přikrývku.

Jaká byla Malcolmova matka vlastně žena? Snad herečka? Jaké je asi spaní v takovéhle posteli? zadumala jsem se. Nedokázala jsem odolat, abych se do ní nepoložila, abych sama nevychutnala něžnou a svůdnou smyslnost tohoto lože. Netoužil snad Malcolm právě po tomhle? Byl snad počat právě v této posteli? Možná jsem svému krásnému manželovi křivdila. Možná že mezi těmi stíny, které jsem u něho nacházela, probleskoval třpytný atlas, smyslnost, o jaké se mi nikdy předtím ani nesnilo.

„Kdo ti dovolil sem jít!“

Polekaně jsem se posadila. Ve dveřích se hrozivě tyčil Malcolm. Na vteřinku se mi zazdálo, že ke mně láskyplně přistoupí, ale potom jsem si povšimla, že mu v očích hoří podivný žár a že hezké rysy mu znetvořuje zvláštní grimasa. Po zádech mi přeběhl mráz. Zadržela jsem dech a se zajíknutím se popadla za hrdlo.

„Ach, Malcolme. Neslyšela jsem, že přicházíš.“

„Co tady děláš?“

„Já… dělám, cos mi nařídil. Seznamuji se s domem.“

„Tohle místo ale nepatří k našemu domu. To nemá s naším domem pranic společného!“ Hovořil tak mrazivě, jako kdybychom stáli na severním pólu.

„Chtěla jsem ti pouze vyhovět, Malcolme. Chtěla jsem se o tobě něco dozvědět a napadlo mne, že když zjistím něco o tvé matce, přiblížíš se mi tím i ty!“ Nechápala jsem tu situaci, připadala mi neskutečná. Šel na mne strach a točila se mi hlava. Měla jsem pocit, jako bych se někomu vetřela do jeho snění o minulosti, a ne jako bych otvírala minulost, jaká skutečně byla.

„Moje matka? Jestli se domníváš, že poznání mé matky má něco společného s mojí osobou, pak jsi se trapně zmýlila. Chtěla jsi, abych ti vyprávěl o své matce? Tak dobrá, já ti tedy o své matce budu povídat!“

Klesla jsem nazpátek do hedvábného lože. Tyčil se nade mnou a já z toho byla zmatená a celá zesláblá.

„Moje matka,“ začal s hořkostí, „moje matka byla krasavice. Líbezná, čiperná a milující. Pro mne představovala střed vesmíru. Byl jsem tehdy tak nevinný, tak důvěřivý a nevědomý! Tehdy jsem netušil, že všechny ženy, Evou počínaje, byly zrádkyněmi mužů. Zvláště pak krásné ženy se svůdnými těly. Ach, ona klamala, Olivie. Pod těmi rozkošnými úsměvy a rozjařenou láskyplností se skrývalo srdce děvky.“ Odrázoval k šatníku a trhnutím rozrazil dvířka. „Podívej se na ty šaty!“ zavrčel, když vytáhl pavučinkový háv a mrštil jím na podlahu. „Ach ano, v těch veselých devadesátých létech moje matka patřila k průkopnicím módy!“ vylovil zářivě barevné krajkové večerní šaty, hebké spodničky a velký vějíř ze pštrosího peří a všechno to házel na jednu hromadu. „Ano, Olivie, bývala ozdobou každého plesu. Tam si tříbila svoje osobní kouzlo.“ Přešel k pozlacené oblékáme ve výklenku. Kolem dokola visela zrcadla. Jakoby v transu zvedl kartáče na vlasy a hřeben, které ležely na toaletce. „Tenhle pokoj stál celé jmění. Můj otec vyhověl každičkému jejímu rozmaru. Byla rozmazlený neukázněný fracek.“ Odmlčel se a potom dodal: „Corinne,“ jako kdyby pouhým vyslovením jejího jména mohl zaplašit přízraKy spící ve zdech sídla. Podle výrazu v jeho očích jsem pochopila, že ji opět vidí vznášet se zlehýnka po fialovém koberci, s vlečkou od župánku povlávající za ní při každém jejím pohybu. Představovala jsem si ji jako neuvěřitelnou krásku.

„Na jakou nemoc zemřela?“ otázala jsem se. Nikdy v tom směru nezašel během našich rozhovorů do podrobností, přestože já jsem mu okolnosti smrti své matky popsala. Předpokládala jsem proto, že šlo o nějakou tragédii, jež ho tížila natolik, že nebyl schopen se o ní rozpovídat.

„Tady nezemřela na nic!“ vybuchl hněvivě. „Nanejvýš tak na nudu! Na nudu, která následuje potom, co dostaneš všechno, cos kdy chtěla, na nudu, která souvisí s rozkošnictvím smyslů, jež tě nakonec otupí a zpitomí.“

„Co tím chceš říct, že nezemřela zde?“ nechápala jsem. Malcolm se odvrátil od zrcadel a zamířil ke dveřím, jako kdyby se chystal vyjít na chodbu. „Malcolme, nemohu být tvojí manželkou a nevědět nic o tvé minulosti, neznat věci, které znají dokonce i cizí lidé.“

„Utekla!“ vyštěkl a zastavil se zády ke mně. Potom se ke mně otoěil tváří. „Utekla s nějakým cizím mužem, když mi ještě nebylo ani pět let,“ vyplivoval vztekle slova.

„Utekla?“ Tohle odhalení mne rozechvělo děsem. Malcolm si přišel sednout vedle mne.

„Dělávala si, co chtěla, kdy chtěla a jak chtěla. Když přišlo na její vlastní rozkoš, neexistovaly překážky. Můj bože, vždyť ty, Olivie, takové ženy přece znáš!“ naléhal a rukama mne přitom pevně svíral za ramena. „Jsou přesně tvým opakem – lehkomyslné, rozkošnické, nezodpovědné, zaměřené jedině na sebe. Pořád koketují, žádnému muži nedokážou zachovat věrnost a člověk jim nemůže důvěřovat ani co by se za nehet vešlo,“ dodal a já se prudce zarděla.

Najednou se Malcolmovi v očích objevil neznámý výraz. Zamžikal, jako by se chtěl ujistit, že vidí správně. Potom se na mne pozorně podíval a přitom se nepřestával tvářit podivně. Pořád ještě mě držel za ramena, ale jeho sevření zesílilo a začínalo být bolestivé. Chtěla jsem se odtáhnout, ale Malcolm mne stiskl ještě pevněji.

Nedokázala jsem se odvrátit. Fascinovaně jsem hleděla na ty jeho oči. Po chvilce se usmál, ale ten úsměv byl nepříčetný. Povolil sevření, ale ruce neodtáhl. Namísto toho jimi sklouzl na moje ňadra. Zaťal do nich surově prsty.

„Ano, odešla ode mne,“ zašeptal, „nechala mne tu jenom se vzpomínkou na její dotyk, na její polibky, na sladkou vůni jejího těla,“ natáhl se zavřenýma očima vzduch do nosu.

Jeho prsty zatím zuřivě hmataly, jako by ožily svým vlastním životem, a rvaly knoflíky mé halenky. Přitiskl rty na moji šíji a zašeptal: „Opustila mne navždy a já ji v tomhle pokoji už nikdy neuvidím, neucítím…“

Hrubě ze mne strhl halenku. Byla jsem tak vyděšená, že jsem nedokázala ani promluvit. Dokonce ani dýchat jsem se neodvažovala.

„Její jméno tu pořád ještě zní,“ vzdychal. „Corinne.“ A znovu: „Corinne.“

Jeho ruce teď sklouzly po mém těle níž a začaly mi stahovat sukni. Cítila jsem, jak oděv povoluje a padá. Malcolmovy dlaně létaly nad mým tělem jako šílená stvoření, vnikaly pod prádlo, tahaly, rvaly, strhávaly a drsně mne obnažovaly.

„Corinne,“ řekl opět. „Já ji nenáviděl. Já ji miloval. Ale tys chtěla přece slyšet o mé matce. Chtělas to vědět. O mé matce,“ procedil pohrdavě.

Pak se odtáhl a rozepnul si kalhoty. Ohromeně jsem sledovala, jak se ke mně blíží, ne jako milující manžel, ale jako šílenec, jako člověk zbloudilý ve svých vlastních pokřivených citech, jako člověk, jehož nepohání cit a touha, nýbrž jen nenávist a vášeň.

Napřáhla jsem ruce před sebe, ale on mi je přitiskl k posteli za hlavu.

„Moje matka. Ty nejsi jako moje matka. Ty nikdy nebudeš jako moje matka! Ty nikdy neopustíš děti, které spolu zplodíme, že mám pravdu, Olivie? Že mám pravdu?“

Přikývla jsem a ucítila, jak se mi dere mezi nohy a drsně se mne zmocňuje. Chtěla jsem se s ním milovat, učinit ho šťastným, něžně se s ním mazlit, ale v tomto jeho stavu, když odvracel tvář s očima sálajícíma vztekem, jsem mohla pouze stisknout víčka a položit se na záda.

„Prosím tě, Malcolme,“ šeptala jsem, „takhle ne. Prosím, já nebudu jako ona, já nejsem jako ona. Budu tě milovat a budu milovat i naše děti.“

Neslyšel mne. Když jsem opět otevřela oči, zjistila jsem, že je dočista ztracený ve svém hněvu a vášni. Znovu a znovu se nade mnou zdvihal a hrubě do mne zase vnikal. Nejraději bych vykřikla, ale bála jsem se, co by to s ním asi udělalo, a navíc jsem se styděla, protože co kdyby můj výkřik zaslechl někdo ze sloužících? Zdusila jsem tedy své výkřiky a zahryzla se do vlastních rtů.

Konečně se jeho vztek přelil do mne. Byl tak žhavý, až jsem se zděsila, že mne popálí. Malcolm se přestal pohybovat, protože byl už ukojený. Zasténal a zaryl se tváří do mých prsou.

Ucítila jsem, jak se prudce zazmítal a potom se jeho křečovitě zaťaté tělo uvolnilo.

Ještě jednou šeptl „Corinne“, načež se z mého těla zdvihl, spěšně se oblékl a vyběhl z pokoje.

Nyní jsem tedy věděla, kdo žije ve stínech sídla Malcolma Neala Foxwortha, kdo tu straší. Nyní jsem věděla, proč si vybral ženu, jako jsem já. Byla jsem totiž přímým protikladem jeho matky. Ona byla labuť a já jenom ošklivé káčátko, ale Malcolmovi to uspořádání vyhovovalo. Láska, po níž jsem vždycky tolik prahla, ta se mi bude nadosmrti vyhýbat.

Malcolmovu lásku si totiž vzala a zničila žena, jejíž přízrak strašil v této ložnici. Pro mne z ní nezbylo vůbec nic.

Přízraky minulosti

TU NOC JSEM PROPLAKALA SAMA VE SVÉ POsteli. Ačkoliv jsem konečně pochopila, co Malcolm ode mne chce, stejně jsem z toho byla celá zmatená. Jeho matka ho opustila, když mu bylo pět. Nezemřela a v jeho mysli byla více než živá. Noční stíny na stěnách se mi vysmívaly. Chtěla ses to dozvědět, šeptaly, tak teď to víš! Moje poznávání pravé tváře mého manžela bylo teprve na samém počátku. Ne, Malcolm ode mne nečekal něhu, ale tvrdost a zásadovost. Netoužil po tajemné, půvabné a kouzelné ženskosti, ale po praktické a důvěryhodné osobě, jakou jsem já skutečně byla. Pro Malcolma nikdy nebudu tím vzrušujícím jarním kvítečkem, kdepak. Daleko spíše budu připomínat otužilou lilii, která přečká i mráz a jako nejvyšší květina v celé zahradě bude vzdorně a hrdě odolávat i tomu nejchladnějšímu zimnímu větru. Tohle ve mně viděl Malcolm a taková tedy budu. Tím rozhodnutím jsem se poněkud uklidnila a oddala se nepokojnému spánku.

Následujícího rána jsem se probudila záhy a pomalu jsem sestoupila po schodišti. Srdce mi tlouklo tak zběsile, až se mi hlava zatočila a já se musela přidržet zábradlí a na okamžik se zastavit. Zavřela jsem oči, zhluboka jsem se nadechla a došla až do jídelny. U stolu tam nad svou snídaní seděl Malcolm a tvářil se, jako kdyby se mezi námi nepřihodilo ale vůbec nic.

„Dobré ráno, Olivie,“ podravil mne upjatě. „Už je pro tebe prostřeno.“

Všechny moje předchozí obavy se staly skutečností. Moje místo bylo na druhém konci dlouhého stolu. Když jsem si sedala, pokusila jsem se zachytit Malcolmův pohled a vyčíst z něho, co asi tak cítí, ale jeho maska byla neproniknutelná. Mohla jsem doufat jedině v to, že včera Malcolm v matčině pokoji neočekávaně ztratil sebekontrolu, a že, stejně jako já, by nejraději na všechno zapomněl a pustil se do budování společné budoucnosti – té budoucnosti, o níž jsem věděla, že bude praktická a přepychově zabezpečená a že nebude obsahovat ani stopu po té frivolnosti, která mně neseděla a Malcolmovi tolik ublížila.

Stiskla jsem pevně rty a posadila jsem se.

„Olivie,“ pravil pak Malcolm a já v jeho hlase zaslechla laskavý tón. „Je načase, abychom náš sňatek oslavili. Zítra večer uspořádáme svatební večírek. Paní Steinerová už všechno přichystala a já pozval úplně každého, kdo žije v našem sousedství. Počítám s tím, že se tebou budu moci chlubit stejně, jako tobě polichotí můj vlastní vzhled.“

Byla jsem nadšením bez sebe. Zřejmě se opravdu rozhodl hodit včerejšek za hlavu a začít naše manželství nanovo, a to hned slavnostním večírkem. „Ach, Malcolme, a mohla bych také pomáhat?“

„To není potřeba, Olivie. Všechno už je na zítřejší večer připraveno, jak už jsem řekl, paní Steinerová se o to postarala. Moje rodina byla vždycky známá tím, že pořádala ty nejvybranější a nejokázalejší večírky, a tentokrát se chci skutečně překonat. Vždyť jak už víš, Olivie, mám před sebou velké plány, a tys, pochopitelně, jejich součástí. Brzy se ze mne stane nejbohatší člověk v tomto okrese, potom nejbohatší člověk v tomto státě a nakonec možná i v celých Spojených státech. Moje večírky vždy odrážely moje společenské postavení.“

Stěží jsem dokázala polknout sousto. Chtěla jsem na Malcolmovy přátele a známé udělat ten nejlepší možný dojem, ale jediné, co mi teď tanulo na mysli, byla skutečnost, že nemám žádné dostatečně luxusní šaty, které bych si k té příležitosti mohla obléknout. Zatímco mi paní Steinerová nalévala kávu, míhaly se mi před očima jednotlivé kusy mého šatníku – plandavé šedavé šaty, vysoké upnuté límečky, praktické blůzky. Jakmile bylo sklizeno ze stolu, vběhla jsem do svého pokoje a chvatně se prohrabovala skříní, kterou mi služebná včera tak úhledně urovnala. Narazila jsem na modré šaty, které jsem měla toho večera, kdy jsem se poprvé setkala s Malcolmem. Pokud udělaly tehdy dojem na něho, proč by jej nemohly udělat i na jiné? Pocítila jsem uspokojení, že ty šaty v sobě odrážejí právě ty vlastnosti, jaké od své manželky Malcolm vyžaduje – hrdost, konzervativnost, dobré vychování a, což bylo úplně nejdůležitější, že zosobňují ženu Malcolmu Foxworthovi zcela rovnou.

Odpoledne dům vřel přípravami. Jelikož mi dal Malcolm jasně najevo, že moje pomoc není nutná, vytušila jsem, že bych se neměla plést do cesty. Vlastně to od něho bylo roztomilé, že trval na tom, abych celý den před večírkem na svoji počest měla volno sama pro sebe. Chvíli jsem se rozmýšlela, jestli snad nemám pokračovat v prozkoumávání Foxworth Hallu, ale teď jsem se bála, co bych mezi těmi stíny mohla odhalit. Jenomže stejně už jsem začala, a není nakonec lepší, když člověk zná celou pravdu a ne jenom její část? Nyní jsem byla více než kdy předtím odhodlaná, že zjistím o obyvatelích sídla, co se jenom dá. Když jsem tak kráčela chodbou severního křídla, napočítala jsem celkem čtrnáct pokojů. Tyto chodby byly ještě temnější a studenější, než zbytek domu. Nakonec jsem narazila na dveře, které byly maličko pootevřené. Přesvědčila jsem se, že mne nikdo nesleduje a vklouzla jsem do pěkné rozlehlé ložnice, i když mně se zdálo, že je nábytkem přímo přecpaná. Takhle daleko od tepajícího srdce domu se jevila jako dokonalý úkryt, protože, na rozdíl od ostatních pokojů v tomto křídle měla svou vlastní koupelnu. Dokázala jsem si docela dobře představit, jak Malcolm některého ze svých nejméně oblíbených příbuzných vykazuje právě do těchto prostor.

Nábytek sestával ze dvou dvojitých postelí, prádelníku, velikého šatníku, dvou příliš vycpaných křesel a mezi dvěma okny zakrytými těžkými tkanými závěsy stála toaletka s malým sedátkem. Dále tu byl mahagonový stůl se dvěma židlemi a menší stolek s lampičkou. S úžasem jsem zjistila, že pod tím pochmurným černým nábytkem se ukrývá zářivě barevný orientální koberec se zlatými třásněmi.

Nemohla tato místnost skutečně sloužit jako jistý druh úkrytu, například pro Corinne? Hořela jsem zvědavostí. Prošla jsem celým pokojem a na druhém konci koupelny jsem nalezla druhé, menší dveře. Otevřela jsem je a potrhala tak složitě propletené pavučiny, které tu pavouci nerušené tkali už dlouhý čas. Když se přede mnou rozvířený prach konečně usadil, spatřila jsem uzoučké schodiště a uvědomila jsem si, že podle všeho vede do podkroví.

Zaváhala jsem. Půdy v takových domech mívaly v sobě daleko víc, než jenom nádech minulosti. Obsahovaly většinou tajemství. Tváře na portrétech se daly přečíst bez potíží. Nikomu nezáleželo na tom, jestli člověk vidí nějaké vzájemné podoby. Když jsem se začala vyptávat na předky, dozvěděla jsem se pouze ta fakta, podrobnosti a příběhy, které pro mne vybral Malcolm.

Je vysoce pravděpodobné, že za malými dvířky v koupelně, která vedou na půdu, se musejí ukrývat právě ta rodinná tajemství, jež by rodina nejraději nevyhrabávala ze hrobu. Chce se mi vůbec je odhalovat? Na okamžik jsem se zaposlouchala do zvuků v domě. Z tohoto pokoje však bylo vyloučeno, abych zaslechla cokoliv či kohokoliv z přízemí.

V okamžiku, kdy jsem vykročila přes práh a protrhla spleť pavučin napnutých přes schodiště některým ze strážících pavouků, pocítila jsem, že na návrat je příliš pozdě. Kouzlo věčného zapomnění bylo prolomeno. Začala jsem vystupovat nahoru.

V životě jsem neviděla ani si nepředstavovala tak obrovsky rozlehlé podkroví. Skrze oblaka prachových zrníček tančících ve sluneční záři, jež sem pronikala čtyřmi vikýřovými okénky zasazenými v průčelí domu, jsem se ohlédla po vzdálených zdech. Připadaly mi tak daleko, že se zdály celé zamlžené, v nedohlednu. Vzduch tu byl dusivý, zatuchlý a měl v sobě pach nevětranosti, jaký vydávají předměty, jichž se už celá léta nikdo ani nedotkl a jež se mezitím ocitla na počátku svého rozkladu.

Pod nohama mi jemňounce vrzala široká prkna dřevěné podlahy. Postupovala jsem dopředu opatrně, každý ten krok byl pokusný a obezřetný. Některá z prken vypadala navlhle či zteřele do té míry, že by se pod mojí vahou mohla docela dobře prolomit.

Napravo jsem zaslechla jakési šramocení a koutkem oka jsem zachytila šedivý kožíšek polních myšek, které si našly cestičku až sem, což pro ně musel být jakýsi druh ráje.

Jak jsem se tak kolem sebe rozhlížela, uvědomila jsem si, že tady v podkroví je uskladněno tolik nábytku, že by to stačilo na vybavení několika domů. Jednotlivé kusy nábytku byly tmavé, masivní a ponuré. Ty židle a stoly, které na sobě neměly potahy, se tvářily pohněvaně a zrazeně. Téměř jsem slyšela jejich vyptávání: „Proč tady musíme ležet bez užitku? Neříkejte, že dole pro nás není kousek místa, i kdyby ne v tomhle domě, ale třeba v úplně jiném.“ Proč jenom Malcolm a jeho otec tohle všechno uchovávají? Schraňují snad nějaké poklady? Stanou se snad z tohoto vybavení jednou cenné starožitné kusy?

Všechno, co mělo nějakou hodnotu, bylo pokryto plátnem, na kterém se stačilo nahromadit tolik prachu, až bílá látka získala špinavě šedou barvu. Tvary pod plátnem vyhlížely jako spící strašidla. Bála jsem se jich dotknout nebo o ně i zavadit, aby se neprobudily a nevznesly se až ke stropu podkroví. Když jsem se zastavila a natáhla uši, jako bych za sebou zaslechla šepot, ale když jsem se otočila, nebylo tu nic, žádný pohyb a žádný zvuk.

Na chviličku jsem zatoužila, aby se nějaké zvuky přece jenom ozvaly, protože by mohlo jít o hlasy z Malcolmovy minulosti a obsah jejich řeči by mi pomohl mnohé objasnit. Všechna tajemství Foxworth Hallu tady nalezla svoji svatyni. O tom jsem ani v nejmenším nepochybovala a byla to právě ta jistota, která mne přivedla až k řadám kožených, potahem pobitých truhel s těžkými mosaznými zámky a kovanými rohy. Lemovaly celou jednu stěnu a některé z nich stále ještě nesly nálepky z cest do dalekých zemí. Možná že jedna nebo dvě z nich obsahovaly oblečení Corinne či Malcolmova otce Garlanda, když si ti dva vyjeli na svatební cestu.

U nejvzdálenější stěny stálo němé procesí kovových skříní. Vypadaly jako hlídka. Otevřela jsem u jedné zásuvku a zjistila, že obsahuje armádní uniformy z dob válek Severu proti Jihu. Vzhledem k zeměpisné poloze domu v této části Virginie bylo jasné, že někteří z Foxworthova rodu šli odlišnými cestami a nakonec bojovali proti sobě. Dokázala jsem si představit syny Foxworthů stejně zarputilé a tvrdohlavé, jako byl Malcolm, stejně vznětlivé a vzteklé, jak na sebe pokřikují kletby a urážky poté, co se někteří z nich připojili k Severu a druzí zase k jižanské armádě. Bylo samozřejmé, že ti, kteří pochopili význam a hodnotu industrializace a obchodu, se dali k Severu. Malcolm by to jistě udělal.

Vrátila jsem uniformy na jejich místo a zahlédla staré šaty, podobné těm, které nosívala moje matka. Tady ležela průsvitná košilka, která se oblékala přes spodní kalhotky, a tucty nádherných spodniček přehozených přes drátěnou výztuž, všechno utopené ve voláncích, krajkách, výšivkách, se spoustou vlajících sametových a atlasových stuh. Jak je možné, že takovou nádheru někdo odložil a nechal tady tlít v zapomnění?

Uložila jsem šaty nazpátek a přešla o kus dál, abych si prohlédla hromadu starých knih. Byly to účetní knihy se zažloutlými stránkami, které se při otevření na růžcích drolily. Vedle stály krejčovské panny všech tvarů a velikostí, ptačí klece a stojany na ně. To je ale krása, říkala jsem si. Měla bych tyhle klícky přestěhovat zase dolů a vrátit domu ptačí písně. Jistě by Foxworth Hall nádherně oživily. Zatleskala jsem prudce rukama, abych dlaně zbavila prachu, a pustila jsem se zpátky ke schodišti, když jsem zahlédla obraz ležící na prádelníku.

Přistoupila jsem blíže a spatřila překrásnou ženu, nemohlo jí být více než osmnáct či devatenáct let. Na tváři jí seděl utkvěl záhadný úsměv. Její krása byla přímo stravující. Z volánkového živůtku se jí dmula vyzývavá ňadra. Byla jsem tím jejím úsměvem doslova uchvácená, úsměvem, který sliboval stále více a více a teď hned. Najednou mi došlo, kdo to je. Hleděla jsem na Malcolmovu matku! Vždyť to je Corinne Foxworthová! Kolem očí a úst jsem rozeznávala zřetelnou podobu!

Přinesl sem snad Malcolm její obraz, aby jej ukryl se zbytkem minulosti domu? Ale na tom obraze bylo cosi neobvyklého: leskl se jako žádná jiná věc v celém podkroví. Všechno, čeho jsem se až doposud dotkla, na sobě neslo vrstvu prachu. Všechno mi zamazalo prsty. Obraz byl ale čisťounký, nablýskaný, čerstvě otřený. V tom připomínal její pokoj. Zdálo se, že všecičko, co se týkalo Corinne, kdosi udržoval v zářící čistotě, hýčkané a opečovávané. Kdo v tomto domě uchovával tak láskyplnou vzpomínku na Corinne Foxworthovou? Malcolmův otec to být nemohl – ten byl přece v Evropě. Služebnictvo? Nebo… snad Malcolm?

Kolik ostatních věcí tady v podkroví náleželo kdysi Malcolmově matce? ptala jsem se v duchu. Jistě ho jejich přítomnost mučila. Musel je dát odnést sem, aby je neměl na očích, aby v něm nejitřily vzpomínky na dětství, a přesto, stejně jako labutí pokoj, ho k sobě nepřestávaly přitahovat.

Přišla jsem na půdu s nadějí, že najdu odpovědi, ale nalezla jsem tu jen další hádanky a záhady. Opatrně jsem položila obraz nazpátek a opět se vydala ke schodišti, když jsem narazila na další, oddělenou místnost v podkroví, přímo vedle druhých schodů. Vypadala jako školní třída, protože tu stálo pět lavic otočených k velké tabuli zavěšené na přední stěně. Celkem tu na třech stěnách visely tři tabule nad nízkými knihovničkami plnými vybledlých a zteřelých svazků.

Přistoupila jsem k lavici a přečetla si vyřezaná jména a data: Jonathan, jedenáct let, 1864, a Adelaide, devítiletá, 1879. V rozích stály dvoje kamna na dřevo či na uhlí. Nebyla to pouze herna pro děti, byla to skutečná učebna, která by se snadninko dala znovu upravit. Bylo tedy tradicí, že malí Foxworthové začínali se vzděláním hodně brzy?

Bohaté, výjimečné děti rodu Foxworthů se vzdělávaly pod vedením vychovatele v podkroví Foxworth Hallu, dostatečně daleko od světa dospělých, aby mu nebyly nijak na obtíž. Vždyť za deštivých dní si tady mohly i hrávat. Usmála jsem se, když jsem si povšimla malého houpacího koně. Kolik hodin ze svého dětství tady prožil Malcolm?

Přistoupila jsem k podkrovnímu okénku a vyhlédla ven, jako to jistě dělával i on, ale dole byla pouze černá břidlicová střecha, která se vějířovitě rozšiřovala nad okny v patře a bránila pohledu na zem. Za dolní střechou bylo možno spatřit pouze vrcholky stromů a za stromy pásmo hor zakalené modravým oparem. To nebyl druh vyhlídky, který by lákal dětské oči.

Svým způsobem, pomyslela jsem si, když jsem se ohlédla nazpátek k rozlehlé půdě, tady byly ty děti jako zajatci. Otřásla jsem se při vzpomínce, jak mne moje matka zavřela do komory za trest, že jsem rozšlapala bláto po koberci v její ložnici. Ačkoliv nezamkla, měla jsem zakázáno otevřít dveře. Řekla mi, že kdybych to udělala, nechá mne tam mnohem déle, takže jsem jen tichounce vzlykala a dveří se ani nedotýkala, přestože mne děsila ta černočerná tma i vědomí okolního stísněného prostoru.

Oživlá vzpomínka se na mne přilepila jako sirup na prsty. Protože tady v podkroví jsem ji setřást nedokázala, pospíšila jsem si k přednímu schodišti, které bylo na první pohled mnohem čistší nežli to zadní. Nevisela tam ani jedna pavučina.

Seběhla jsem dolů a nechala za sebou tu temnou zaprášenou prostoru i s jejími záhadami a taji téměř nedotčenými.

Jen nepatrně jsem prozatím rozčeřila hladinu poznání, kdo že Foxworthové vlastně jsou, přestože jsem tu dneska stála jako jedna z nich.

Když se mne u oběda Malcolm ptal, jakým způsobem jsem strávila celý den, zmínit se o objevu Corinniny podobizny v podkroví jsem se neodvážila. Svěřila jsem se však, že jsem nalezla v severním křídle ten zvláštní pokoj.

„Nu ano, vyskytlo se několik příbuzných, kteří před mnoha lety nedělali Foxworthům čest,“ vysvětlil. „Takže tam bývali na nějakou dobu zavření.“

„Skutečně to vypadá jako místo, kde by se dal ukrývat člověk před světem,“ souhlasila jsem. Jenom něco zavrčel, zřejmě neplanul nijak zvláštní ochotou prozrazovat, co to bylo za příbuzné a proč tam museli žít. Když jsem se však zmínila o tom, že jsem se zatoulala i do podkroví a našla tam ptačí klícky, které bych ráda nechala snést dolů, skoro se rozzlobil.

„Moje matka je měla po celém domě,“ utrhl se na mne. „Občas to tady znělo jako v ptačinci. Nech je ležet, kde jsou! Až budeš uvažovat o znovuvybavení domu, vymysli si něco rozumnějšího.“

Ve věcech, týkajících se Malcolmovy matky, jsem se nemínila přít. Chvíli jsme hovořili o Charlottesville a Malcolm mi popisoval svoje jednání i důvody, proč je tolik zaneprázdněný. Tvrdil, že je to vinou ukvapených činů a nesprávných rozhodnutí, které jeho otec učinil těsně před svým odjezdem, kdy prakticky přenechal vedení podniků Malcolmovi. Potom však udeřil na veselejší strunu.

„Dneska ráno se mi povedl dobrý tah na burze. Koupil jsem tisíc akcií za čtyřiadvacet a v podvečer se vyšplhaly na padesát! Skvělý odhad, pokud sám sebe mohu pochválit. Vyznáš se hodně v burzovních transakcích, Olivie?“

„Ne, moc ne,“ přiznala jsem. „Jistě, sledovala jsem otcovy investice, ale rozhodně jsem mu nedokázala poradit, kam by měl nasměrovat svoje peníze a kam raději ne.“

„To je přesně ten důvod, proč bys měla znovu uvážit, co podnikneš se svým jměním, Olivie. V mých rukou by se ti rozrůstalo, nabývalo, úročilo se přesně tak, jak se to od peněz očekává.“

„Je nutné o tom hovořit právě dneska večer, Malcolme? Musím si navykat na takovou spoustu nových věcí.“

Malcolmův pohled se zachmuřil a on uchopil sklenici vody a naráz ji vypil. „Samozřejmě, drahá. Ve skutečnosti teď stejně spěchám pryč, musím vyřídit ještě nějakou obchodní záležitost. Ale nepřijdu zase příliš pozdě. Vrátím se jen chvilku potom, co půjdeš spát,“ pravil. A pak, aby se pojistil, že mi byl význam jeho slov dostatečně jasný, doplnil: „Olivie, neobtěžuj se čekáním na mne, ano?“

Moje svatební oslava

HOSTÉ SE ZAČALI NA SLAVNOST SJÍŽDĚT NĚCO po jedné, s patřičným zdvořilostním zpožděním. Chvíli jsem ještě o samotě postála před zrcadlem a zvažovala jsem, jaký pohled vlastně skýtám. S vlasy vyčesanými, jak bylo tehdy běžné, s živůtkem šatů poněkud příliš těsným, což jenom zdůrazňovalo trčící poprsí, a s bohatě nabranou sukní jsem podle svého soudu připomínala Gargantuu. Musela jsem dokonce ucouvnout o několik kroků, abych se v dlouhém zrcadle mohla spatřit úplně celá.

Což opravdu neexistuje žádný způsob, který by ze mne udělal rozkošnou a křehkou ženušku? Jistě, mohla jsem si nechat rozpuštěné vlasy splývat po zádech, ale to jsem nesnášela. Připadala jsem si tak jako v nedbalkách.

Začala jsem si lámat hlavu nad tím, jestli tyhle šaty, které tehdy zaujaly Malcolma, jsou dost důstojné. Dokážu na jeho přátele a obchodní partnery udělat patřičný dojem? Zavřela jsem oči a představila si, jak svému muži stojím po boku. Tohle si jistě musel představovat i on sám, nežli mne požádal o ruku. Zřejmě se mu ten obrázek, který si před svým vnitřním zrakem vytvořil, musel zamlouvat, protože se se mnou oženil a chtěl mne nyní uvést do zdejší vybrané společnosti. Pokoušela jsem sama sebe přesvědčit, že bych se měla chovat trochu sebevědoměji, ale v hrudi mi dál bušila drobounká křidélka ptáčete mého strachu.

Přitiskla jsem si dlaň na prsa, zhluboka se nadechla a začala sestupovat po dvoukřídlém schodišti do přízemní haly. Přestože venku byl slunečný den a do oken se plně opírala jeho zář, chtěl si Malcolm pojistit, že Foxworth Hall bude veselý a přívětivý, proto přikázal, aby všech pět ramen každého ze čtyř křišťálových a pozlacených lustrů bylo osázeno svícemi, které dal zapálit.

Místnost vyhlížela přímo oslnivě, ale moje nervozita mi vháněla do tváří takový žár, jako kdybych sestupovala do jámy ohňové. Dýchala jsem tak rychle, že jsem se musela na okamžik zastavit, abych se nezačala dusit. Nohy se mi třásly jako rosol a na vteřinku jako kdyby se mi ke schodišti doslova přilepily. Zdálo se mi, že nedokážu už udělat jediný krok. Pevně jsem se podepřela o zábradlí a oči se mi zalily slzami. Světla lamp a svíček se proměnila v rozmazané skvrny a třpytivé odlesky, které tryskaly z obrovité křišťálové fontány rozstřikující jantarovou tekutinu mi spolu se stříbrnou miskou na navštívenky vedle vchodu připomněly vlákna, jež jakoby sklenula nad celou místností světelnou pavučinu. Zrcadla násobila lesk stříbrných pohárů na stříbrných podnosech a odrážela jej směrem k naleštěným rámům křesel a pohovek, rozestavěných podél stěn.

Nakonec jsem znovu našla ztracenou rovnováhu a pokračovala v sestupování.

„Tohle má být slavnostní příležitost!“ komandoval tam Malcolm služebnictvo. „Snažte se, aby se lidé cítili pohodlně a příjemně. Hlídejte, kde bude prázdná sklenice či talíř, a bleskově je skliďte. Pořád obcházejte s podnosy kaviáru, chlebíčků a sklínek s likéry. Hostům postačí dostat na něco chuť a už vás musejí najít vedle sebe. A pořád se při servírování tvařte mile, usmívejte se a buďte ochotní kdykoliv a komukoliv pomoci a vyhovět. A roznášejte ubrousky, slyšíte? Nerad bych, aby lidé museli složitě pátrat, kam si mají otřít prsty.“

Potom si povšiml, že scházím po schodišti dolů. „Ach, tady jsi, Olivie,“ přivítal mne. Měla jsem dojem, že mu tváří přeletěl stínek zklamání. „Pojď se mnou, budeme vítat hosty u vchodu ihned poté, co Lucas oznámí jejich jména.“

Provlékla jsem si paži pod Malcolmovým loktem. Cítila jsem sice nervozitu a napětí, ale ze všech sil jsem se snažila nedat to najevo. Malcolm vypadal neobvykle chladně a vyrovnaně, jako kdyby šlo o každodenní záležitost. Slušelo mu to, když se tak sebevědomě ovládal. Doufala jsem, že takhle do něho zavěšená to zvládnu stejně jako on.

Ozval se zvonek. První hosté jsou už tady! „Pán a paní Pattersonovi!“ ohlásil Lucas. Pan Patterson byl malý baňatý mužík s růžovoučce zardělými tvářemi. Paní Pattersonová byla naopak drobná a křehoučká, sepnutá šněrovačkou, a na sobě měla šaty, které jí sotva zakrývaly kolena! Vlasy se jí vlnily po ramenou v prstýnkách, které jí z čela shrnovala čelenka osázená drahými kameny. Bože, vždyť já neměla ani potuchy, že lidé něco podobného vůbec nosí! Tohle jsem viděla nejvýš tak v módních Časopisech!

„Rád bych vám představil svoji ženu,“ pravil Malcolm. Když jsem přikročila blíž, abych uvítala paní Pattersonovou, všimla jsem si, jak jí oči šplhají až na vrcholek mojí hlavy, potom kloužou zpátky k mým chodidlům, načež se pouštějí na další výpravu vzhůru, tentokrát ovšem zaměřené na Malcolma, kde už zůstanou zavěšené na jeho modrém pohledu, zatímco kolem jemných rtíků se jí mihne pokřivený úsměv.

Trapné napětí prolomil pan Patterson, který mne bodře uchopil za ruku a zahlaholil: „Vítejte ve Virginii, Olivie. Doufám, že Malcolm vám předvede všechny příjemné stránky naší virginské pohostinnosti!“

Paní Pattersonová konečně odtrhla pohled od Malcolmových očí, krátce se na mne podívala a vydechla: „Také doufám.“

Zbytek hostů následoval ve vytrvalém přílivu a tak se slavnost brzy rozproudila.

Muži byli oblečení společensky a chovali se velice příjemně, ale já s úděsem zjistila, že všechny ženy jsou oblečené do pytlovitých šatů, které jim končily těsně pod koleny, nebo dokonce i nad nimi, a buď neměly naznačený vůbec žádný pas, nebo byly přes kyčle volně stažené páskem. Přepychové jemné látky měly všechny ženy ve světlounkém odstínu – krémovém, béžovém, bílém, či jemně pastelovém. Podle mne vypadaly všechny přítomné ženy spíše jako malé holčičky než jako důstojné manželky. Jejich rozmanité doplňky, obrovské umělé květiny z hedvábí a sametu a těžké šňůry korálů a perel jenom zdůrazňovaly nevelký vzrůst svých majitelek a podtrhovaly tak jejich dětské vzezření.

Vedle nich jsem jednoznačně vypadala jako obryně, Gulliver v zemi Liliputů, drobounkých lidiček. Každý můj pohyb, každičké moje gesto vyhlíželo jako přehnané. Nebyla tu ani jediná žena, k níž bych nemusela shlížet hluboko dolů, a dokonce i muži byli převážně menší než já.

Musím uznat, že společnost se chovala neobyčejně rozjařeně. Ať už měli sebevětší zábrany, ty všechny padly v okamžiku, kdy se od punčových mís přesunuli k podnosům s jídlem. Halas žvatlání a smíchu sílil každým okamžikem. Než Malcolm usoudil, že by bylo vhodné, abychom začali obcházet přítomné hosty, hala už zvučela smíchem a bujarými rozhovory. V životě jsem ještě nebyla v tak velikém davu tolik rozveselených lidí.

Moje první reakce na tohle byl pocit štěstí. Zdálo se, že moje slavnost začala skutečně skvěle, ale když jsem se pustila do obcházení mezi hosty, moje nadšení rychle vyprchalo, protože jsem mezi sebou a těmi bezstarostnými, rozdováděnými a překvapivě vrtošivými lidmi vycítila mrazivý chlad.

Ženy se shlukly do skupinek a některé z nich pokuřovaly cigarety v dlouhých slonovinových špičkách. Všechny bez rozdílu však vypadaly protřele a světácky. Kdykoliv jsem se k nim připojila, ukončily pokaždé hovor v půlce věty a zahleděly se na mne jako na vetřelce. Vnukly mi pocit, že jsem nezvaným hostem na svojí vlastní recepci.

Kladly mi otázky, jak se mi líbí život ve Virginii, a především, jak se mi zamlouvá život ve Foxworth Hallu. Pokoušela jsem se o inteligentní odpovědi, ale většina žen se jimi zdála být otrávená, jako kdyby je můj názor ve skutečnosti vůbec nezajímal, jako kdyby o tak podrobné vysvětlování z mé strany vlastně ani nestály.

Téměř v tu vteřinu, kdy jsem dokončila odpověď, se pustily do hovoru o nejnovější módě. O většině věcí, o nichž se v hovoru zmiňovaly, jsem neměla ani to nejmenší tušení.

„Umíte si představit, jak byste vypadala v některé z těch námořnických blůzek?“ otázala se mne Tamara Livinstonová. Její manžel vlastnil a řídil největší vodní pilu v Charlottesville.

„Já – já ani pořádně nevím, jak vypadá,“ zakoktala jsem.

Skupinka žen na mne zůstala civět a potom pokračovala v hovoru, jako kdybych byla vzduch. Jakmile jsem se vzdálila, ozvaly se z jejich hloučku perličky smíchu.

„Ty ženy jsou přece tak hloupé,“ pomyslela jsem si. Nedokážou se bavit o ničem jiném než o módě nebo o vybavení a vyzdobení domácnosti. Ani jedna z nich se nezmínila o politice či obchodních věcech a žádná z těch, které jsem zaslechla, nepronesla ani slovo o literatuře. Jak slavnost pokračovala, připadaly mi stále hloupější a hloupější, protože se jenom smály a hihňaly, koketně mávaly dlouhými řasami a vyzývavě nastavovaly ramena a paže.

Očekávala jsem, že Malcolm se bude hněvat kvůli tomu, jak se během postupujících hodin společnost chovala stále nevázaněji, ale kdykoliv jsem se po něm ohlédla, pokaždé stál obklopený skupinkou právě těchto žen, smál se spolu s nimi a navíc jim dovoloval, aby se ho dotýkaly, aby se o něho třely těly a bezostyšně ho laskaly.

Byla jsem doslova šokovaná. Tohle je přece ten druh žen, jímž Malcolm pohrdá – prázdné, flirtující husičky bez špetky sebeúcty. Ale on tu mezi nimi stojí, může se přetrhnout ochotou, aby donesl sklenku jedné či chuťovku druhé a té třetí sám škádlivě cpe koláček do odmítavě sevřených rtů. Další z nich dokonce slízla drobečky z Malcolmových prstů.

Když jsem pak zaslechla, jak Amanda Biddensová, manželka jednoho z Malcolmových obchodních společníků, švitoří: „Já prostě tu tvoji knihovnu vidět musím, Malcolme. Musím vidět, kde sedáváš a spřádáš ty svoje plány, jak vydělat miliardy,“ s hrůzou jsem sledovala, jak ji bere za paži a odvádí k těžkým dvoukřídlým dveřím. Měla jsem pocit, jako kdyby mi veřejně vyťal políček. Tváře se mi bolestivě rozhořely a do očí mi vhrkly slzy. Musela jsem se zoufale přemáhat, abych se za nimi nerozběhla a abych si uhlídala vlastní sebekontrolu a důstojnost. Dál jsem procházela mezi hosty, občas uložila sloužícím nějaký ten příkaz a sama jsem jedla a pila jen nepatrně. Nikdo se u mne nezastavil na delší hovor, pouze někteří z mužů mi položili otázky týkající se otcových obchodů, ale když jsem jim začala podrobně odpovídat, zjevně je to nudilo.

Nakonec jsem zaslechla útržky názorů na moji vlastní osobu. Ti, kteří se o mně bavili, si buď neuvědomili, že jsem v doslechu, nebo jim na tom vůbec nesešlo.

Nějaká žena se vyptávala druhé, proč si Malcolm Neal Foxworth, muž tak pohledný a bohatý, uvázal na krk někoho tak dlouhatého, obyčejného, staromódního a zatrpklého, jako jsem já.

„Jak znám Malcolma,“ odpověděla jí společnice, „bude to mít něco společného s obchodem.“

Podle toho, jak se postupně lidé začínali bavit tlumeněji a jaké po mně vrhali pohledy, jsem záhy pochopila, že jsem se stala terčem posměchu, dokonce jsem zaslechla i pohanění svých šatů. Nějaká žena se uchichtla, že vypadám, jako kdybych utekla z muzea.

„Možná je to vážně jenom oživená socha,“ zasmála se jiná.

„Tomuhle ty říkáš oživená?“

Smáli se mi a vysmívali. Zoufale jsem pátrala po Malcolmovi, ale nebylo po něm ani vidu ani slechu. Pak se kdovíodkud vynořil pan Patterson a uchopil mne za paži. „Pojďte, prosím, sehnat vašeho pana manžela. Potřebuji, aby mi pomohl odnést paní Pattersonovou do auta, obávám se, že to poněkud přehnala s pitím.“

Nežli jsem mu v tom mohla zabránit, pan Patterson rázně otevřel dveře do knihovny. S hrůzou jsem spatřila, jak Malcolm sedí za svým stolem, na jehož mahagonové desce se rozvaluje Amanda Biddensová. Malcolm se přihlouple usmíval, vlasy měl rozcuchané a kravatu celou nakřivo. „Olivie!“ křikl, „pojď se seznámit s Amandou!“

Amanda si podepřela hlavu o loket a vzhlédla ke mně. „Copak tys zapomněl, Malcu?“ zašveholila. „Svojí novomanželce jsi mne přece už představil!“

Hněvem a ponížením jsem se třásla jako v zimnici, ale opět zasáhl pan Patterson. „Malcolme, starý brachu, zase jednou potřebuju pomoct se svou paničkou,“ pravil významně. Malcolm se rozjařeně zvedl a aniž by mi věnoval jediný pohled, vyšel za panem Pattersonem ze dveří. Oknem jsem viděla, jak odnáší paní Pattersonovou do auta se šoférem, přičemž jí bylo vidět celé stehno až k podvazku. Střevíček někde ztratila. Malcolm ho našel na cestě a odhodil ho na zadní sedadlo. Amanda, která se nakrucovala vedle mne, poznamenala: „Váš manžel je vždycky pohotově, když se dáma ocitne v nesnázích. Jsem ráda, že ani manželstvím se to nezměnilo.“

Byla jsem vděčná, když slavnost začala ztrácet tempo a chýlila se ke konci. Hosté za námi chodili, aby se s námi rozloučili a popřáli nám mnoho štěstí. Malcolm se musel opět připojit ke mně. Vrátil ke ke svému starému já a choval se opět velmi důstojně. Bylo mi jasné, že z těch žen, které mi slíbily další návštěvu, se neukáže ani jediná, ale vůbec mi na tom nezáleželo.

Než zmizel úplně poslední pár, byla jsem vyčerpaná, ukřivděná, ponížená, ale současně i vděčná, že to je za námi. Oznámila jsem Malcolmovi, že cítím únavu, a odešla jsem do svého pokoje.

„Docela se nám to povedlo, nemyslíš?“ zeptal se mne ještě předtím.

„Ti hosté na mne valný dojem neučinili, obzvláště ženy,“ odpověděla jsem. „Ačkoliv tvůj případ to podle všeho nebyl.“

S mírným překvapením sledoval, jak se otáčím a mířím nahoru. Cítila jsem se poražená a duševně dočista na dně. Ne, Malcolm opravdu neměl odcházet do knihovny s tou nestydatou ženskou a nechat mne na pospas davu těch zmijí. Pokud tohle byla ukázka běžné virginské společnosti, potom jsem ráda, že o mne nestáli, říkala jsem si v duchu.

Ale přes to všechno jsem si nemohla pomoci a musela jsem pořád myslet na to, jak se některé ty ženy pohybovaly – s volností, kterou zjevně vychutnávaly, se sebedůvěrou, kterou chovaly ve svůj vlastní vzhled a přitažlivost. A jak na ně někteří muži hleděli! Na mne se nikdo takhle nepodíval – s pohledem plným obdivu a touhy.

Moje vyčerpání se netýkalo tolik těla, jako duše a citů. Když jsem vklouzla pod přikrývku a položila si hlavu na polštář, neměla jsem daleko k slzám. Slavnost, o níž jsem doufala, že mi přinese úctu, způsobila právě opak. Jak se teď budu moci ukázat kdekoliv na veřejnosti po tom, co se Malcolm takhle choval na naší svatební slavnosti? Ve své opuštěnosti jsem objala alespoň polštář a propadla se do trýznivého spánku. Ve snu mne pronásledovali démoni převlečení za povětrné ženy, takže jsem zadřímla vždycky jenom na pár minut a pak jsem se opět rozplakala a utápěla se v nových a nových přívalech slz. Nakonec jsem se konečně uplakala do konejšivé dřímoty.

Někdy nad ránem jsem zaslechla skřípot otevíraných dveří a když jsem otevřela oči, stál nade mnou v měsíčním světle Malcolm Neal Foxworth. Jeho mužství trčelo nade mnou vzhůru. „Chci syna,“ oznámil mi.

Zachvěla jsem se a upřeně se na něho zadívala, neodpověděla jsem mu však jediným slovem.

„Musíš se na to, co budeme dělat, plně soustředit, slyšíš, Olivie?“ pravil, když lezl ke mně do postele. „Tak budeme mít mnohem větší šanci na úspěch.“

Sloupl ze mne přikrývku a vstoupil do mne. Byla jsem z jeho naléhavosti a rozhodnosti hrůzou celá ochromená. A opět mi nedal znát ani stínek citu či něhy.

Obrátila jsem se k němu tváří, protože jsem toužila po polibku a po něžných slůvkách, ale v obličeji mu seděl kamenně vážný výraz a jeho blankytně modré oči byly podivně vyhaslé. Jako kdyby jimi vůbec neviděl a vnímal pouze to, co se odehrávalo za nimi.

Co asi tak viděl, když tu se mnou tohle prováděl? Představoval si Amandu Biddenovou? Nebo svou matku? Někoho jiného? Miloval se snad s ženou svých snů? Slyšel snad ve své mysli čísi vyznání lásky? To přece nebylo vůbec spravedlivé!

Opřela jsem se tedy zase o polštář a odvrátila obličej na stranu. Tělo se mi chvělo a třáslo. Když jsem ucítila, jak do mne proudí Malcolmovo semeno, pohlédla jsem do jeho skelných očí a zdálo se mi, že jeho vůle, aby došlo svého určení, je téměř hlasitá.

Potom se na mne zhroutil jako vyčerpaný maratónský běžec, ale já byla vděčná, že naše těla se na sebe tak odevzdaně přitiskla. Alespoň jsem si mohla představovat trochu vřelosti.

„Výborně,“ zamumlal potom, „výborně!“ Zdvihl se ze mne, oblékl si župan a zahleděl se na sebe do zrcadla, jako kdyby mu jeho vlastní odraz blahopřál. Zřejmě ho pohled na jeho spokojený úsměv potěšil, protože se pak usmál i na mne. „Doufám, Olivie,“ poznamenal, „žes tak plodná, jak od tebe očekávám.“

„Přírodě neporučíš, Malcolme. Příroda není tvůj ani můj sluha.“

„Chci syna,“ opakoval. „Oženil jsem se s tebou, protože jsi vážná žena, která dokáže zvládnout roli paní velikého sídla, ale rovněž i proto, že máš plné tělo, které mi poskytne děti, které vyžaduji,“ vysvětloval. Zírala jsem na něho úplně neschopná slova. Měl studený pohled. Pro mne byl ten člověk cizinec.

Uvědomovala jsem si, že každé jeho slovo je čistočistá pravda – žena má skutečně být dobrou manželkou, dobrou paní manželova domu, má být rozumná a spolehlivá, má představovat manželovu oporu a navíc, samozřejmě, má být i ploditelkou dětí. Ale v tom celém výčtu chybělo něco ještě důležitějšího, a tím byla láska.

Čeká mne tedy život v tomto obrovském domě, kde budu mít všechno, co žena hmotně potřebuje. Lidé, kteří žijí v menších domech a z menších příjmů mi budou závidět, kdykoliv sejdu do údolí, ale může snad vzejít ve Foxworth Hallu něco silného a krásného, když tu chybí láska a cit, které by něco podobného hýčkaly? Vybavila jsem si všechny ty stíny, ty vlhké a temné kouty, ty ponuře osvětlené chodby, studené zamčené pokoje, to zaprášené špinavé podkroví přecpané mrtvou minulostí, a celá jsem se otřásla.

„Malcolme, když jsi se na mne poprvé podíval, když ses mi dvořil, přece jsi musel něco cítit, něco silného –“

„Prosím tě,“ přerušil mne, „nemluv mi o citech. O řečičky na téma kostelních zvonů a světa plného růžových květů lásky ti nestojím. V dopisech, které psávala má matka, nestálo nic jiného než právě takové pošetilosti.“

„V dopisech?“

„Psávala je mému otci, když se jí dvořil.“

„A kde teď ty dopisy jsou?“

„Spálil jsem je, přeměnil jsem je v dým, kterým už stejně byly. Zítra mne čeká těžký den, Olivie,“ dodal, protože chtěl zřejmě rychle odvést řeč jinam. „Dobře se vyspi,“ popřál mi a po těch slovech odešel z mé ložnice.

Zůstalo po něm hluboké mrtvé ticho, jako bývá ticho předcházející strašlivé bouři. Dokonce i jeho kroky, rozléhající se chodbou, jako by se ozývaly na míle daleko. Posadila jsem se na loži a objala si ramena.

Není divu, že mne házel po příjezdu do Foxworth Hallu do jednoho pytle se sloužícími. V jeho představách jsem byla vybrána splnit jistou roli, zvládat určité činnosti, přesně tak, jako to činí placený sluha. Není divu, že jeho přání mít syna vyznělo jako rozkaz.

Otcové a syni

MALCOLM SKUTEČNĚ DOSÁHL SVÉHO. NÁŠ PRVní syn se narodil devět měsíců a dva týdny po naší svatební slavnosti, která mne měla uvést do vznešené virginské společnosti. Pojmenovali jsme děcko Malcolm po otci, ale říkali jsme mu Mal, aby se nám to nepletlo. Do té doby mi bylo stoprocentně jasné, že Malcolm je silný a umíněný člověk, který vždy dosáhne všeho, na co si kdy zamane. Pokaždé vítězil, protože v životě nezačínal bitvu, dokud se nepřesvědčil, že všechny výhody jsou na jeho straně. Stejně se choval v obchodě a stejným způsobem přistupoval i k životu. Neměla jsem nejmenších pochybností, že tu dlouhou cestu k tomu, aby se stal nejbohatším člověkem na světě, během svého života úspěšně urazí.

Po Malově narození se na čas vzkřísily moje naděje na lásku. Domnívala jsem se, že děťátko mi Malcolma přiblíží. Od mého příchodu do domu se mnou zacházel víc jako se služebnou než jako s manželkou. Malcolm pracoval celý den mimo dům, a to dennodenně, a vracíval se až pozdě v noci, dokonce se mnou málokdy i večeřel. Nikdy jsem spolu nikam nešli a „společnost“, které jsem byla na slavnostní recepci představena, na moji existenci velice rychle zapomněla. Nyní, když přišel syn, po kterém Malcolm tolik toužil, doufala jsem, že povedeme užší rodinný život a že se z něho možná stane i milující manžel. Těšila jsem se na dítě jako na posla, který do našeho manželství přinese cosi nádherného, věřila jsem, že Mal bude mezi mnou a svým otcem představovat spojovací můstek, který nás sobě přiblíží tak, jak jsme ani jeden předtím nepočítali.

Jako všechny matky, i já jsem nevycházela z radostného vytržení nad každičkým zabroukáním a každičkým úsměvem, každým novým pokrokem svého úžasného a pomilováníhodného synáčka. Každý den jsem proto čekávala na Malcolma se spoustou nových nadšených zpráv o zázračných pokrocích našeho děcka.

„Už je úplně jisté, že tě poznává, Malcolme!“

„Dneska se naučil lézt!“

„Dnes pronesl své první slovo!“

„Mal dneska udělal svůj první krůček!“

Každá taková zvěst by nás měla vrhnout do vzájemného objetí a polibků plných vděčnosti, že máme nádherné zdravé dítě. Ale Malcolm se ke všemu, co se chlapečka týkalo, stavěl s překvapující lhostejností, jako kdyby ani nic jiného nečekal. Všechny pokroky bral jako samozřejmost a nikdy nedal najevo ani stopu po otcovské radosti a štěstí.

Pokud se vůbec kdy nějak projevil, dal průchod pouze svojí netrpělivosti nad synkovým pomalým vývojem. Nezajímal ho jeho postupný vývoj a nikterak netoužil zblízka pozorovat, jak dítě pomalu, ale vytrvale pokračuje v poznávání světa. Nesnášel, když jsem dítě přinášela do jídelny, a nakázal mi, abych je nakrmila dřív, než zasedneme k naší vlastní večeři. Do dětského pokoje zašel jen málokdy.

Než malý Mal dosáhl dvou let, byla jsem opět těhotná díky dalšímu bleskovému a cit postrádajícímu styku. Malcolm byl rozhodnutý mít velikou rodinu a nyní toužil po dceři. Druhé těhotenství jsem však snášela hůře, přestože důvod mi nebyl zřejmý. Každé ráno jsem pociťovala značnou nevolnost a v pozdějších měsících mi lékař oznámil, že se mu vůbec nezamlouvá, jak se věci mají. Jeho obavy se ukázaly jako oprávněné, protože v sedmém měsíci jsem málem potratila a na počátku osmého se předčasně narodil Joel Joseph.

Od samého začátku to bylo drobné, stonavé a křehoučké dítě s řídkými světlými vlásky a modrýma očima rodu Foxworthů. Malcolm byl znechucený, že jsem mu nedala dceru, a rozzlobený nad Joelovým chatrným zdravím. Věděla jsem, že z toho viní mne, přestože jsem neudělala nic, čím bych dítě ohrozila, naopak jsem se přesně řídila lékařovými radami, pokud šlo o výživu.

Malcolm mi oznámil: „Foxworthové jsou odjakživa známi svým zdravím a silou. Snaž se vzít na sebe zodpovědnost za to, že se tohle dítě změní a stane se tím, co očekávám od svých synů – že z něho bude člověk silný, bojovný, odhodlaný a v každém směru mužný!“

Jednoho dne přišel Malcolm do mého pokoje poté, co mne vyšetřil rodinný lékař dr. Braxten. Lékař mu oznámil, že podle jeho přesvědčení nebudu schopna porodit další dítě.

„To je ale vyloučeno!“ zahřměl Malcolm. „Vždyť mi ještě musí dát dceru!“

„No tak, buďte rozumný, Malcolme,“ uklidňoval ho doktor Braxten.

Cožpak Malcolmovi skutečně na mém zdraví vůbec nesešlo?

Ani já ani lékař jsme neočekávali, jak výbušně bude Malcolm reagovat. Tvář mu krvavě zčervenaly a hryzal se do spodního rtu s takovou silou, jako by se za každou cenu chtěl zdržet dalších slov. Potom ucouvl a několikrát se podíval na mne a střídavě zase na lékaře.

„Co to má znamenat? To jste se na mne domluvili?“

„No dovolte, pane!“ ohradil se dr. Braxten. Byl to člověk blížící se šedesátce, který byl ve svém oboru uznávanou kapacitou. Jeho tvář nyní zesinala až do odstínu jeho bílé hřívy. Rybí očka, ukrytá za silnými skly brýlí, samým hněvem povylezla z důlků.

„Tak vy mi tady do očí tvrdíte, že už nikdy nebudu mít další dítě? Že nebudu mít dceru?“

„No ale… já…“

„Jak se opovažujete, pane? Jak se opovažujete předvídat takovouhle věc?“

„To není žádné předvídání, Malcolme. To druhé těhotenství bylo značně komplikované a –“

„Už o tom nechci slyšet ani slovo!“ vyštěkl Malcolm a podíval se na mne s tak nenávistným výrazem, jaký jsem u něho ještě nikdy neviděla. „Už o tom nikdy nechci slyšet, rozumělas?“ Otočil se na místě jako toporná loutka a vydusal z místnosti. Doktoru Braxtenovi bylo po tomto výstupu trapně, takže jsem jeho návštěvu nijak neprodlužovala.

Samozřejmě, že Malcolmův přístup mne ohromil, ale mezitím jsem se už vůči jeho tirádám a urážlivým poznámkám obrnila. Už nikdy tohle téma nenakousl a já to s ním také neprobírala. Ani jsem nelitovala, že mu nemohu porodit další děti. Nebyl to člověk, který by dokázal mít radost z těch dětí, které už na světě měl.

Dál to vypadalo, že Mala ignoruje a malému Joelovi klade za vinu, že není děvčetem, po kterém toužil tolik, jak jsem si prozatím nikdy neuvědomila. Pokud šlo o Joelův pláč, byl Malcolm vyloženě nesnášenlivý, a kolikrát uplynula spousta dní, během nichž nepromluvil ani s jedním dítětem, nebo je dokonce ani neviděl. Pokud mu Malovy pokroky byly lhostejné, k Joelovi se choval jako netvor. Bůh pomoz miminku, jestli znečistilo plínky či vyplivlo sousto v jeho přítomnosti!

Občas jsem měla dojem, že se za svoji nepočetnou rodinu hanbí, jako kdyby pouze dvě děti představovaly výsměch jeho mužnosti. Teprve když byly Malovi skoro tři roky, vzal nás všechny čtyři mezi lidi. Vyjeli jsme si na prohlídku jeho tkalcoven. Každou chvíli Malcolm na něco ukázal a promlouval přitom k Malovi, jako kdyby mu chlapeček byl schopen porozumět.

„Tohle všechno bude jednoho dne tvoje, Male,“ vykládal bez ohledu na Joelovu existenci, jako kdyby předpokládal, že po jeho smrti už nebude druhý syn naživu či na něm nebude vůbec záležet. „Očekávám od tebe, že naše jmění rozšíříš a vytvoříš s jeho pomocí království rodu Foxworthů.“

Vrátili jsme se do Foxworthu za slunečného jarního dne. Listy se draly na světlo, aby se pozdravily se svěžím dubnovým sluníčkem. Moji chlapečci ukazovali na červenky, které se v trávě cpaly červy, a se smíchem dováděli jako rozpustilá jarní jehňata. Sotva jsem překročila práh Foxworth Hallu, přiřítila se ke mně paní Steinerová.

„Ach, paní Foxworthová, to jsem ale ráda, že jste už nazpátek! Dneska ráno vám přišel telegram z Connecticutu a já nepochybuji, že jde o něco důležitého!“

Srdce se mi zděšením rozbušilo. Co to může znamenat? Roztrhla jsem obálku a paní Steinerová se mi všetečně naklonila přes rameno.

OLIVIE FOXWORTHOVÁ STOP

S UPŘÍMNOU LÍTOSTÍ A HLUBOKOU ÚCTOU VÁM BOHUŽEL MUSÍME OZNÁMIT ŽE VÁŠ OTEC ODEŠEL NA VĚČNOST K NAŠEMU NEJVYŠŠÍMU PÁNU STOP POHŘEB BYL STANOVEN NA SEDMÉHO DUBNA

Přitiskla jsem si zmuchlaný telegram k srdci pukajícímu žalem. Sedmý duben, to je přece zítra! Maličký Mal mne zatahal za sukni. „Mami, maminko, copak se stalo, že pláčeš?“

Malcolm mi z ruky vytrhl zmačkaný telegram a přečetl si jej. „Malcolme, musím okamžitě vyjet. Musím chytit nejbližší vlak!“

„Cože?“ podivil se stroze. „A co chceš udělat s chlapci?“

„Nechám je tu s tebou, Malcolme. Pomůže ti s nimi paní Steinerová a jistě i paní Stuartová.“

„Ale já musím za svými povinnostmi, Olivie. Ženino místo je u jejích dětí!“

„Jde přece o mého otce, Malcolme, o posledního z mých příbuzných! Přece musím jet na jeho pohřeb!“

Dohadovali jsme se kvůli tomu, až bylo pozdě. Než mi Malcolm dovolil odjet, noční vlak byl už dávno pryč a ranní vlak, do kterého jsem se konečně dostala, mne dopravil do New London pět hodin poté, co otcův pohřeb skončil. Zamířila jsem domů, kde jsem v salónu nalezla sedět otcova právního zástupce a Johna Amose.

Oči jsem měla po slzách, jež jsem prolila za té dlouhé cesty vlakem, celé opuchlé a rudé. Plakala jsem ze žalu nad svým otcem, ale bylo mi jasné, že pláču i sama nad sebou. Nyní jsem byla sama, ale úplně jinak, nežli po celé ty předcházející roky.

Oba muži vstali, aby mne přivítali, a John Amos mi vykročil naproti a uchopil moji dlaň do své. Za tu dobu, co jsme se neviděli, dospěl v muže. Bylo mu nyní třiadvacet let, byl vysoký, vážný a laskavý. Když mne oslovil, opět jsem se rozplakala. „Jsem moc rád, že tě opět vidím, Olivie. Překvapila mne tvoje nepřítomnost na pohřbu, ale vím, že bys s ním byla spokojená. Dohlédl jsem na to, aby Stvořitel tvého otce přijal co nejdůstojnějším způsobem. A teď se posaď, Olivie. Pamatuješ si na pana Tellera, právního zástupce tvého otce? Jak se zdá, tvůj otec připojil ke své závěti nějaké podivné dodatky, které se nejprve budou muset objasnit.“

Rovněž i pan Teller mi podal ruku a upřel na mne soucitný pohled.

S otupělou myslí jsem naslouchala, jak mi vysvětlují podrobnosti. Otec mi zanechal veškerý majetek s tou jedinou podmínkou, že s penězi nebude nakládat nikdo jiný. Ach – rozuměla jsem, proč to udělal. Chtěl se pojistit, že Malcolm

Foxworth jeho jmění nikdy neshrábne. Ach tatínku, jak je možné, žes plnou pravdu pochopil mnohem dříve než já? Proč jen jsi mi dovolil, abych se za toho člověka provdala! Opět se mi tváře zalily slzami a já skryla obličej do klína.

John Amos požádal pana Tellera, aby se prozatím vzdálil, a slíbil mu, že všechno spolu dohodneme a dáme mu vědět ještě před mým návratem do Virginie.

Jakou útěchu pro mne John Amos představoval! Během těch dvou dnů, které jsem strávila v New London, jsem mu vylila celé své srdce. Než jsem odjížděla, věděl o mně John Amos mnohem víc než kterýkoliv jiný člověk na celém světě. A já jsem si zase uvědomovala, že díky jeho lásce k Bohu a k rodině mu budu moci vždycky důvěřovat, vždycky. To vědomí ve mně s ubíhajícími léty narůstalo, a pokaždé, když se všechno zdálo nejtěžší, mohla jsem se na Johna Amose obrátit, psala jsem mu dlouhé dopisy a on mi odepisoval slovy útěchy od sebe i od Boha – neboť zanedlouho začal studovat teologii v Nové Anglii. Byl to můj jediný příbuzný, byl moudrý a starostlivý – tak jiný než Malcolm! Ale já se do Virginie vrátila poněkud posílena – ztratila jsem sice otce, ale získala bratra, oporu, duchovního rádce. „A teď, milá Olivie,“ řekl mi John Amos, když se se mnou loučil na nádraží, „teď se vrať ke svému muži a chlapečkům a Bůh tě provázej. Kdykoliv budeš potřebovat pomoc, jsem připraven.“

Malcolm nad smrtí mého otce neprojevil žádnou lítost. Hned toho dne, kdy jsem se vrátila, opět začal o mém majetku.

„Nu, Olivie, nyní je z tebe zámožná žena. Jak hodláš svůj majetek nadále spravovat?“

Přiznala jsem se, že zatím nemám žádné plány, vždyť jsem ještě pořád želela otcovy smrti a jen stěží se dalo očekávat, že mne právě teď budou zajímat hovory o penězích.

Plynuly týdny, kdy jsme spolu téměř slova nevyměnili, až na Malcolmovy téměř každodenní dotazy, co chystám ohledně otcova majetku. Pak se jednoho dne objevil Malcolm v dětském pokoji se zprávou, která měla změnit náš život zcela od základu. Chodíval do dětského pokoje tak výjimečně, že jsem ho vřele přivítala, protože jsem se domnívala, že ho přivádí upřímný otcovský zájem o děti. Učila jsem právě s pomocí kostek Mala abecedu, zatímco Joel dumlal v postýlce dudlík na láhvi. Místnost byla dost rozházená, protože děti, obzvlášť ty tříleté, pohodí hračku, kam je to napadne. Obyčejně jsem uklízela a urovnávala pokoj až večer.

„Bydlí tu děti nebo prasata?“ zavrčel Malcolm podrážděně.

„Kdybys sem chodil častěji, tak by tě tohle nemohlo překvapit,“ odpověděl jsem a on jenom něco odbroukl. Vytušila jsem, že se nepřišel bavit o dětech.

„Musím ti něci říct,“ prohlásil. „Tedy, pokud se dokážeš odtrhnout od těch kostek aspoň na pár vteřin.“

Zvedla jsem se z podlahy, urovnala si šaty a přistoupila k němu blíž.

„Prosím?“

„Můj otec… Garland se vrací. Bude tady do týdne.“

„Ach.“

Opravdu jsem nevěděla, co na to odpovědět. Jediné, co mi o Garlandovi bylo známo, jsem vyčetla z jeho portrétu a sestavila si z příležitostných poznámek, které se Malcolmovi občas uráčilo utrousit. Věděla jsem, že v době odjezdu mu bylo pětapadesát a že to je pohledný muž, který na svůj věk ani zdaleka nevypadá. Pokud měl vůbec nějaké šediny, stejně je v jeho zlaté hřívě nebylo vidět. Byl skoro stejně vysoký a vzpřímený jako Malcolm a zamlada býval vášnivým sportovcem s atletickou postavou, a k tomu, přes všechnu Malcolmovu kritiku jeho posledních kroků, i úspěšným podnikatelem.

„Nebude se však vracet do svého pokoje v severním křídle. Namísto toho bude bydlet v jižním křídle, hned vedle tvého pokoje. Musíš se postarat, aby ta místnost vypadala co nejpřijatelněji, ačkoliv můj otec takové věci dočista opomíjí.“

„Chápu.“

„Ne, vůbec to nechápeš. Ten důvod, proč si přeje teplejší pokoj s připojenou koupelnou spočívá ve skutečnosti, že si sem přivede svoji novomanželku.“

„Novomanželku? Chceš mi tím naznačit, že po tolika letech se tvůj otec znovu oženil?“

„Ano, je tomu tak.“ Malcolm se na okamžik odvrátil a potom se opět podíval na mne. „Nikdy jsem ti to sice neřekl, ale otec se před odjezdem do Evropy opět oženil.“

„Cože? A proč ses o tom nikdy nezmínil?“

„Ach, to poznáš sama, Olivie. Poznáš to velice brzy,“ odpověděl mi podrážděně.

Joel začal plakat. Oba naši synkové se stali mezitím přecitlivělými na Malcolmovy výbuchy a obzvláště Joel měl z otce panický strach. Malovi do toho moc nescházelo.

„Lekáš děti,“ upozornila jsem ho.

„Udělám něco mnohem horšího, jestli nebude zticha, když mluvím. Ticho!“ rozkřikl se neomaleně. Malova tvářička zkameněla a chlapeček se začal dusit němými slzami. Joel se obrátil ke stěně a tichounce vzlykal do polštáře.

„Takže se na to připrav,“ procedil Malcolm vztekle mezi zuby a vyřítil se z dětského pokoje.

Připravit se? opakovala jsem si v duchu. Jak to myslel? To opravdu svého otce tolik nenávidí? Nepřeje si dělit se o Foxworth Hall?

Mně osobně nijak nezáleželo na tom, jestli budu či nebudu jedinou paní zdejšího sídla. Měla sem přijít další žena, manželka pětapadesátiletého muže. Jistě bude pro mne spojencem. Budu v ní moci hledat matku, která mi tak záhy zemřela. Budu se s ní moci radit o Malcolmovi i o sobě. Samozřejmě, že starší žena se ve vztazích mezi pohlavími vyzná mnohem lépe. Vyhlídka, že se Garland i se svou ženou vrací, mne vlastně nesmírně potěšila.

„Malcolme,“ zeptala jsem se později u večeře, „budeme se muset z Foxworth Hallu odstěhovat? Přeješ si snad nějaký dům jenom sám pro sebe?“

„Odstěhovat se?“

„Nu, domnívala jsem se…“

„Zešílelas? Kam bychom šli? To bychom si měli koupit či postavit nový dům a tohle všechno tady opustit? Ne, já už si vezmu otce na starost, ale za jeho manželku budeš mít zodpovědnost ty. Budeš dál v tomhle domě rozhodovat a dohlédneš, aby zůstal slušnou a řádně vedenou domácností. Jenom mi nevykládej, že z ní máš strach,“ dodal s úšklebkem.

„Samozřejmě, že ne. Myslela jsem jenom, že když je tvůj otec už starší, tak…“

„Můj otec je skutečně starší člověk, ale není o to moudřejší,“ utrhl se Malcolm. „Více než jindy teď bude závislý na mně. Zatímco se poflakoval se svojí novomanželkou po Evropě, rozšířil jsem naše obchodní panství a dostal se ke kormidlu. Naše správní rada prakticky zapomněla, jak otec vlastně vypadá, a po jeho odjezdu jsem ji navíc vylepšil novou krví. Potrvá mu nejméně rok, než pochopí všechny ty provedené změny. Ne,“ opakoval zadumaně, „nemyslím, že by ses vedle jeho manželky měla cítit podřízeně. Jenom si vzpomeň, jaký druh žen mého otce přitahuje.“

Pak odešel s unavenou a posmutnělou tváří a vzpomínka na matku se mu vznášela nad hlavou jako baldachýn.

Už jsem o té záležitosti další řeč nezaváděla. Nařídila jsem služebným, aby upravily a uklidily pokoj vedle mé ložnice a potom jsem myšlenky o příjezdu Malcolmovy ženy a jeho otce pustila prozatím z hlavy.

Možná se tomu dalo předejít, ale stejně si myslím, že nic, ani Malcolm, mne nemohlo dost dobře připravit na šok po jejich příjezdu, či upozornit samotného Malcolma na šok jiný, pro něho ještě mnohem větší.

Část druhá

Malcolmova nevlastní matka

MALCOLM PŘED SEBOU DRŽEL NOVINY, ALE JÁ věděla, že nečte. Měla jsem pocit, jako bych spolkla klubko motýlů. Oba jsem očekávali příjezd Garlanda a Alicie. Malcolm dnes odešel z kanceláře dřív, aby je mohl uvítat. Vztekle práskl s novinami a pohlédl na stojací hodiny. Noví obyvatelé měli už více než půl hodiny zpoždění.

„Jak znám svého otce,“ ucedil zuřivě, „docela dobře se tu může objevit ve čtyři ráno namísto ve čtyři odpoledne. Důležité detaily mu odjakživa starost nedělaly.“

„Ale rozdíl mezi dnem a nocí přece pozná, nemyslíš, Malcolme?“ namítla jsem.

„Vážně? Ještě jsem nezapomněl, jak přímo v tomhle pokoji matka sedí a čeká, aby ji odvezl na nějakou odpolední návštěvu, a on se vůbec neobjevil, protože si to do diáře klidně zapsal pod dočista jiné datum.“

„Pamatuješ si to? Vždyť jsi byl sotva pětiletý, když odešla.“

„Pamatuji,“ trval na svém. „Sedával jsem s ní a ona si mi stěžovala. Moji inteligenci totiž nepodceňovala, víš. Nikdy se mnou nemluvila spatra, jako hovořívá většina matek s dětmi. Po nějaké době, když se neukázal, jak bylo domluveno, sebrala se a prostě odešla sama. Byla to všechno jeho vina, copak to nechápeš?“

„Měl jistě plno pracovních povinností,“ namítla jsem, abych upozornila, že on dělá totéž, ale Malcolm mne buď nezaslechl, či si tu poznámku na sebe vůbec nevztáhl.

„To sice ano, ale kolikrát se nestavěl zodpovědně ani k obchodním schůzkám. Nedokázal se prostě soustředit, to je to. Strašně rychle ho všechno znudilo. Ani spočítat nedokážu, o kolik smluv a obchodů jsme přišli právě jeho vinou a kolik jsem jich já zachránil.“

„Tvoje matka se také podílela na podnikání?“

„Cože?“ Podíval se na mne, jako kdybych plácla něco nesmírně směšného. „To asi těžko. Pod slovem akcie si nejspíš představovala tropickou květinu.“

„Ale jdi, to jistě přeháníš.“

„Opravdu? Vždyť neměla ani ponětí, jakou cenu má dolar. Když šla nakupovat, nikdy se neptala, kolik co stojí, bylo jí to dočista jedno. Kupovala věci bez představy, kolik vlastně utratila a můj otec… můj otec ji za to nikdy nepokáral, nikdy jí neomezil rozpočet. Naštěstí,“ dodal, „to s jeho nynější manželkou takové nebude.“

„Kde se tvůj otec s matkou seznámili?“ zeptala jsem se.

„Uviděl ji, když přecházela v Charlottesville přes ulici, zastavil a pustil se s ní do řeči. A přitom ani netušil, z jaké rodiny pochází! A ona ho hned toho večera pozvala do rodiny! Neprozrazuje to dostatečně, co to bylo za osobu? Jaká byla impulzivní? Udělala bys něco takového ty? No, pověz?“ naléhal, když jsem mlčela.

Pokoušela jsem si tu situaci představit. Muselo to být romantické – pohledný mladý muž zastavuje vůz, aby se dal do hovoru s mladičkou dívkou, jemu zcela neznámou, a jejich rozhovor je natolik uspokojivý, že si mladík vyslouží pozvání do rodiny.

„Ona ho vůbec neznala?“

„Neznala. Byla v Charlottesville na návštěvě u tetičky. Nepocházela z tohoto kraje a o rodu Foxworthů v životě neslyšela.“

„Předpokládám, že na ni musel učinit veliký dojem.“

„A ty bys ho domů pozvala?“

„Ne, takhle nahonem ne,“ odpověděla jsem, ale cosi uvnitř mne chtělo přisvědčit, ano, pozvala bych ho a lituji, že se něco podobného nepřihodilo i mně. Dobře jsem ale věděla, že Malcolm směřuje k tomu, co je slušné a patřičné.

„Chápeš tedy, co jsem chtěl naznačit? Měl okamžitě prokouknout, co je to za ženu!“

„Jak dlouho trvaly jejich námluvy?“

Malcolm se ušklíbl.

„Ne tolik, jak se očekává,“ usekl.

„Ale Malcolme, ty a já jsme měli určitě ještě kratší námluvy!“

„To je něco dočista jiného. Bylo mi jasné, jaký typ ženy představuješ. Nepotřeboval jsem nekonečnou řadu příkladů, které by mi můj názor potvrdily. Můj otec byl poblázněný hned od začátku a okamžitě požádal o ruku. Jednou se mi dokonce přiznal, že podezírá její tetu, že matku přivezla do Charlottesville za tím jediným účelem, aby se tu setkala s džentlmenem z dobré rodiny. Ty ženské úskoky! Vůbec by mne nepřekvapilo, kdyby si záměrně naplánovala přejít ulici právě proto, že věděla o jeho příjezdu. Otec tvrdil, že mu poslala tak vřelý úsměv, že jednoduše musel zastavit.“

„Tomu se dá jen těžko uvěřit.“

„Já tomu věřím. Takové ženy neustále spřádají intriky. Vypadají tak prostoduše, tak nesvéprávně a líbezně, a přitom hrají divadýlko, věř mi. A někteří z mužů, zvláště typy jako je můj otec, podléhají bez výjimky právě jim.“

„Takže ta nová manželka je také taková?“ otázala jsem se.

„Nevidím jediný důvod, který by hovořil proti,“ odpověděl a hlučně odložil noviny.

Chystala jsem se něco říci, ale v tu chvíli přiběhl Lucas se zprávou, že auto právě přijelo.

„Běž jim pomoci s kufry a zavazadly,“ přikázala jsem Lucasovi a zvedla jsem se. Malcolm však nehnutě zíral před sebe.

Potom potřásl hlavou, jako kdyby chtěl zaplašit nějakou myšlenku, a následoval mne ke vchodu, kde právě z auta vystupoval Garland a mladé děvče, které mohlo klidně být jeho dcerou. Vedl si ji takovým způsobem, že jsem v mžiku pochopila, že novomanželkou je právě tato holčička! Tohle zjištění mnou hluboce otřáslo. Proč mi to Malcolm zatajil? Obrátila jsem se k němu s obviňujícím pohledem, ale on měl tvář staženou do tak strašné grimasy, že byla téměř k nepoznání, protože vyjadřovala děsivý šok.

„Můj bože,“ vydechl potom Malcolm, „ona je těhotná!“ Pochopila jsem, co mu dělá starost – další dědic. Tvář mu doslova znachověla a on zaťal pěsti. „Těhotná!“ zasyčel, jako kdyby musel přesvědčovat sám sebe.

A v tom měl nepochybnou pravdu. To jinak útlé a svěží tělíčko mladé dámy se třpytivou hřívou kaštanových vlasů vyhlíželo, jako by bylo v konečném stadiu těhotenství. Garland nás spatřil stát na prahu a nadšeně zamával. Potom uchopil Alicii za loket a oba zamířili rovnou k nám.

Zdálo se, že od začátku své cesty ani moc nezestárl. Viděla jsem fotografie, které to mohly dosvědčit. Možná že ho to dlouhé cestování a sňatek s mladičkou krasavicí dokonce omladily. Povšimla jsem si mnoha fyzických podobností mezi ním a Malcolmem, ale v Garlandově chůzi byla bezstarostnost a v úsměvu vřelost, kterou Malcolm postrádal.

Garland byl skoro stejně vysoký jako jeho syn a měl stejně široká ramena. Vypadal zdravě, plný energie a chuti do života. Nijak mne nepřekvapilo, že tak mladému děvčeti mohl připadat přitažlivý. V tom světlém sportovním saku a hnědých kalhotách vypadal velice elegantně.

A jeho žena připomínala sluneční paprsek. Pohybovala se zlehka a líbezně. Kráčeli nám spolu vstříc.

Alicia měla obrovské modré oči a tu broskvově smetanovou pleť, kterou člověk vídá jen u modelek v časopisech. Ústa měla něžná a nad nimi drobný pršáček. Rázem jsem jí začala závidět její jemné ženské rysy. Ručky připomínaly dítě a šíji měla hlaďounkou a půvabnou. V mnoha směrech mi skutečně připomínala Malcolmovu matku Corinne a já pochopila, proč se Garland Foxworth této dívce začal dvořit a posléze se s ní i znovu oženil. Když ji poprvé spatřil, musel si určitě vybavit Corinne při jejich prvním setkání na té ulici v Charlottesville.

Rychle jsem pohlédla na Malcolma, abych zjistila, jak se na tu dívku tváří. Soustředěně ji sledoval přivřenýma očima. Ačkoliv se chystal, že je přivítá stroze a s chladnou zdvořilostí, neušlo mi, že mu rysy obličeje roztály. Jakou ženu vlastně očekával? ptala jsem se sama sebe. Možná že odpovídala přesně jeho očekávání a právě proto na ni její zjev tolik zapůsobil.

„Malcolme, ty vypadáš namouduši… starší,“ poznamenal jeho otec a rozesmál se. „Alicie, tohle je tvůj nevlastní syn. Malcolme, tvoje nevlastní matka Alicie.“

Malcolm na otce pohlédl a mně neušlo, že se mu do tváře vplížil mrazivý úšklebek.

„Matka, povídáš? Tak tedy vítej, matko,“ pravil a natáhl ruku. Alicie se usmála a stiskla mu dlaň, ale on ji téměř ihned zase pustil. Alicie se potom otočila ke mně.

„A tohle,“ oznámil Malcolm a vyslovoval přitom pomalu a ostře, „tohle je paní Foxworthová, paní Malcolm Neal Foxworthová, Olivie,“ dodal suše.

„Výborně, výborně. Těší mne, Olivie,“ zahlaholil Garland.

U srdce mne zamrazilo. Z Garlandovy tváře jsem s určitostí vyčetla, že Malcolm mu o svém sňatku nikdy nenapsal. Což ovšem znamenalo, že jeho otec neměl ani tušení, že je dvojnásobným dědečkem!

„Pročpak jsi mi to neprozradil?“ obrátila se Alicie s výčitkou na Garlanda. Vyzařovala z ní nevinnost a prostota. Garland, který svého syna zřejmě velice dobře znal, by raději tuhle trapnou chvilku přešel bez povšimnutí, to mi bylo jasné. Později si to může se synem probrat v soukromí a vyjádřit mu svůj nesouhlas nad takovým překvapením. „Garlande?“

„Prostě proto, že jsem o tom neměl ani potuchy, má lásko,“ odpověděl s pohledem upřeným na Malcolma. Všimla jsem si, že má Malcolm kolem očí výraz plný sebeuspokojení, který se tam objevoval pokaždé, kdykoliv měl nad svým protivníkem převahu. „Jak dlouho jste vy dva už svoji?“

„Už hodně přes tři roky,“ odpověděl Malcolm.

„Máme dvě děti,“ vložila jsem se do řeči, protože se mi přestal zamlouvat způsob, jakým se Malcolm zdržoval před vlastním domem a odměřoval jim novinky. „Jsou to oba chlapečci.“

„Oba chlapci? No, co neříkáte! Alicie, vždyť tys babička dřív, nežli se sama staneš matkou! Vnuci!“

Alicie přikývla a Garland se rozhlédl. „Tohle je všechno vaše služebnictvo?“

„Ještě je tu Olsen, ale ten pracuje na zahradě,“ odpověděla jsem. „Můžete se vrátit ke svým povinnostem,“ vyzvala jsem služebné a ty rychle uposlechly. Garland si přitiskl bradu k hrudníku a zahleděl se na Malcolma.

„Jsme snad nuceni se uskrovňovat?“ zjišťoval.

„Pochopitelně ne,“ pravil Malcolm. „Pouze se snažíme o rozumné hospodaření. Jak se člověk chová doma, to se pokaždé odráží i v jeho podnikatelské praxi.“

„Chápu, ale s příchodem dalšího dítěte a námi dvěma navíc se budeme muset poohlédnout po dalších pomocnících, co říkáš, Alicie?“ usmál se.

„Jak jen budeš chtít, drahý.“

Neušlo mi, že Malcolm jakoby bolestně zkřivil tvář.

„Tak kupředu a vzhůru!“ zavelel Garland a odváděl svoji manželku k dvojitému schodišti, ukazoval jí spoustu věcí, zatímco ona se chichotala a dávala najevo svoje okouzlení. Malcolm i já jsme zůstali dole a sledovali jsme je nahoru pohledem. Měla jsem pocit, jako kdyby přední dveře Foxworth Hallu rozrazil divoký, ale hřejivý nápor vichru a probudil předměty spící už celá staletí. Člověku to až vyráželo dech.

„Teď sama vidíš, jaký je směšný,“ zamumlal Malcolm. „Už dokážeš pochopit, proč mám k němu takový vztah?“

„Proč jsi mu nikdy nenapsal o svém manželství a o narození našich dětí?“ naléhala jsem.

„Nepovažoval jsem to za nutné,“ odpověděl.

„To myslíš vážně?“

„Ano, skutečně to nebylo nutné. A pokud jde o ni… nezapomeň, žes starší a přišla jsi sem jako první. Jednej s ní jako s dítětem a nikdy neposkytni služebnictvu příležitost plnit jiné rozkazy, než jsou ty tvoje,“ přikázal.

„Ale co když se bude jednat o něco, co nařídil Garland?“ zeptala jsem se.

Na tohle Malcolm neodpověděl. Něco nesrozumitelného si zabručel pod vousy a vrátil se do salónu, zřejmě dočíst si noviny dříve, než se bude podávat večeře.

Zašla jsem nahoru k chlapcům, abych je vyšňořila na jejich první setkání s dědečkem a nevlastní babičkou.

Garland nedokázal zaboha pochopit, proč Malcolm nedovoluje hochům, aby s námi večeřeli u jednoho stolu. Nejprve se o tom Malcolm vůbec odmítal bavit, ale když Garland vytrvale naléhal, vyrukoval s vysvětlením.

„Protože, milý otče, jejich způsoby člověku znechutí jeho vlastní jídlo.“

„K smíchu! Takové už děti zkrátka jsou! Takový jsi byl přece i ty,“ prohlásil Garland. Malcolmův obličej zrudl dokrvava, ale rty mu zbělely tak strašlivě, že je na pozadí zubů člověk málem nerozeznal. „Vážně byl takový,“ prozrazoval Garland Alicii. „Ten by dokázal unavit úplně každou ženu. Jeho matka mu nemohla dát jediné nařízení, aby se hned nezačal vyptávat, proč. Občas jsem se vrátil domů a našel jsem ji z něho absolutně na dně. Pamatuji se, jak utíkala celým domem a Malcolm pelášil za ní a pořád mlel ty svoje otázky o tomhle či o tamtom. Pořád před ním utíkala. Vyčerpával ji až k smrti,“ opakoval Garland.

„A tak ji přinutil, aby si sbalila věci?“ procedil Malcolm skrze zaťaté zuby. „Tehdy jsme přece měli dvojnásobek sloužících, co máme teď, a navrch tu ještě bydlela chůva!“

„Á to všechno jsme potřebovali jenom kvůli němu,“ zažertoval Garland, který odmítl dát se zatáhnout do hádky. Alicia se něžně pousmála a Malcolmovy rysy se trošičku vyjasnily.

Garland trval na tom, aby pro něho a Alicii bylo prostřeno na levé straně stolu. Malcolm se hotovil, že mu postoupí své místo v čele stolu, ale Garland o tom nechtěl ani slyšet.

„Vždyť my máme vlastně ještě pořád líbánky,“ prohlásil, „a kromě toho, my bychom nikdy nedokázali sedět tak daleko od sebe, jako sedíte vy dva, nemám pravdu, Alicie?“

„To víš, že máš. Ať jsme se v Evropě vrtli kamkoliv, Garland trval na tom, že budeme sedět pokaždé těsně vedle sebe. Když přišlo na tohle, dokázal se chovat jako tyran.“

„To si umím docela dobře představit,“ poznamenal Malcolm, ale už mnohem mírněji.

„Váš otec mne nikdy nenechal nudit, ať už jsme byli v jakékoliv společnosti. Často jsme se stýkali s dalšími americkými turisty,“ vysvětlovala Alicie. Měla něžný melodický hlas, který připomínal tmavý med. „A navíc mne neustále přiváděl do rozpaků,“ dodala a obrátila se ke mně. Na tváři měla upřímný a přátelský úsměv. Vlídně jsem přikývla. Malcolm na ni civěl, jako by v ní viděl nový živočišný druh, zatímco já zastávala názor, že se nesmírně podobá většině mladších návštěvnic mé svatební oslavy.

„Ale měla bys jim říct pravdu, Alicie. Totiž že se ti to nikdy nepřestalo líbit,“ ozval se Garland.

„To je pochopitelné. Vždyť jsem byla s tebou,“ zašvitořila a nato se políbili na rty, skutečně se tu líbali přímo nad večeří, jako kdybychom tu ani nebyli, jako kdyby sem nevcházely žádné služebné. Ohlédla jsem se po Malcolmovi s očekáváním, že spatřím jeho pohrdavý výraz, ale on se tvářil závistivě. Dokonce jsem měla podezření, že kolem očí se mu objevil náznak úsměvu, který však zmizel v té vteřině, kdy se otočil ke mně.

„Budeme vám vyprávět úplně všechno, nebojte se,“ pravil pak Garland spíše ke mně než k Malcolmovi. „Ve dne v noci vás budeme nudit nekonečným líčením nekonečných podrobností a příhod, ale taková už je cena za to, že jste se provdala za Garlandova syna,“ rozesmál se bujaře.

„Kdepak, když se vám nebude chtít, nebudete muset naslouchat vůbec ničemu,“ uklidňovala nás Alicie.

„Ale my budeme poslouchat rádi,“ odpověděl Malcolm, „pokud ovšem vypravěčem budete právě vy. Tedy, pokud vás můj otec nechá vyprávět bez toho, že by vám neustále skákal do řeči.“

„Neozvu se, pokud to nebude nutné,“ sliboval Garland. „Máte mé slovo,“ dodal a zdvihl pravou ruku jako k přísaze.

„Radši mu moc nevěřte,“ varovala Alicie a Malcolm se usmál. Ve skutečnosti to byl téměř smích. Jak večeře pokračovala, zjistila jsem, že Malcolm taje stále víc a víc, až nakonec se nepřerušovaně bavil jenom s Alicií. Mne však do svého rozhovoru nezatáhli. Vypadalo to, jako kdybych seděla u jiného stolu a jedla dočista o samotě. To děvče bylo jako mluvící cestopis a Malcolm, který sám kdysi hodně cestoval, byl zřejmě okouzlený. Garland se hladově cpal.

„Vaše děti jsou k zulíbání,“ lichotila Alicie Malcolmovi. „Nezapřou v sobě krev rodu Foxworthů.“

„Na Malovi je vidět víc,“ odpověděl Malcolm.

„To proto, že Joel je ještě příliš maličký. Ach, já už se ani nemohu dočkat, až se mi narodí moje vlastní dítě!“ zatleskala dětinsky ručkama a radostně si poskočila na židli. Byla jsem jejím chováním u stolu nesmírně šokovaná. Hovořila s plnými ústy, vrtěla se na svém místě jako třepetající se ptáče a víno do sebe lila jako vodu. Malcolm byl toho večera neobyčejně tolerantní. Domýšlela jsem si, že se tam přemáhá jen kvůli tomu, že jde o naši první společnou večeři.

„Jak je vaše těhotenství pokročilé?“ zeptal se Malcolm.

„Jsem právě na začátku osmého měsíce.“

„Nemůžeme plýtvat časem,“ ozval se Garland. „Ne v mém věku,“ doplnil se smíchem.

„Ty neplýtváš časem nikdy a žádným,“ zaculila se Alicie. Oba na sebe pohlédli natolik zamilovaně a vášnivě, až jsem se neubránila uzardění. Opět se políbili. Ostatně, málem každou větu, kterou k sobě navzájem pronesli, ukončili láskyplným polibkem.

Zdálo se, že Malcolmovu podrážděnost vystřídal pocit dokonalého potěšení. Kdykoliv se k němu Alicie pozorně obrátila, byl blahem celý bez sebe. Jednou se dokonce natáhla a uchopila ho za zápěstí. Povšimla jsem si, že celý zčervenal, ale neuhnul.

Pak dostal Garland nápad, že bychom si kávu mohli vypít venku na terase.

„Račte!“ pravil a provedl teatrální gesto rozmáchlou rukou. Přehodil si přes loket ubrousek jako číšník, zdvihl se a okázale nabídl Alicii rámě.

„Podobně jsme sedávali v Itálii a moc jsme si to užili,“ oznámila nám Alicie. Když se zdvihl i Malcolm, zahákla se jednou rukou pod jeho loket a druhou pod Garlandův. Žasla jsem, jak může Malcolm něco takového dovolit. Všichni tři, s Alicií uprostřed, pak zamířili na terasu.

Nežli jsem se k nim připojila, oba muži se srdečně bavili Aliciiným líčením plavby v gondole po Benátkách. Postavila se před všechny a napodobovala Garlanda.

„Posaďte se přece, pane, prosil gondoliér,“ ztišila divadelně hlas. „Ale váš otec měl vypito spoustu vína a byl přesvědčený, že dokáže všechno na světě. Jen si nedělejte starosti, odpověděl, budu dělat navigátora. Ostatní cestující byl úplně šokovaní. Gondoliér znovu žadonil a potom se gondola najednou prudce rozhoupala.“ Alicie se zakolébala na podpatcích. „A potom, co myslíte že se stalo potom?“ zeptala se. „Garland…“ Rozesmála se a Garland se při té vzpomínce smál spolu s ní. „Garland přepadl přes okraj gondoly,“ oznámila nám a padla směrem k Malcolmovi, který ji rychle zachytil, aby mu neskončila na klíně. Garland zařval smíchy, ale když Malcolm spatřil, že stojím ve dveřích, celý znachověl.

„Káva bude za okamžik,“ pravila jsem.

„Všichni se ho snažili z kanálu vylovit,“ pokračovala Alicie, která můj příchod neráčila vzít na vědomí, „ale on jejich pomoc tvrdohlavě odmítal, že prý je v pořádku. Dokud se konečně nevytáhl zpátky do gondoly, vládlo tam učiněné boží dopuštění.“ Vyprávění dokončila vsedě na Garlandově klíně a s pažemi kolem jeho krku. Následoval další polibek.

„Umí báječně vyprávět,“ pochvaloval si Garland a obrátil se přitom na mne. „Jednou si budete muset na mne udělat čas na celý den a prozradit mi hezky dopodrobna, jakou jste měli svatbu, jak můj syn vůbec získal vaše srdce, jaké lži vám navykládal…“

Následovala další bouře smíchu, která podnítila Alicii k vyprávění dalšího zážitku s Garlandem v Evropě. Nežli náš společný večer skončil, začala jsem ty příběhy v duchu nazývat Pověsti o Garlandovi od Alicie Foxworthové. Ještě nikdy jsem neviděla ženu někomu tak oddanou, jako byla Alicie Garlandovi, dokonce ani v knihách jsem se s někým takovým nesetkala. Neušlo jí u něho ani to nejmenší. Doslova zbožňovala půdu, po které kráčel.

Večer skončil jejich přiznáním, že jsou po cestě unaveni. Alicie položila Garlandovi hlavu na rameno a on ji objal kolem pasu. Potom ti dva, kteří připomínali spíše dvacetileté novomanžele než osmapadesátiletého muže a devatenáctiletou těhotnou dívku, vešli do domu a zamířili ke schodišti.

Malcolm a já jsme toho po jejich odchodu příliš nenamluvili. Všechno světlo a vzrušení zmizelo z terasy spolu s Alicií.

„Je docela hezká,“ řekla jsem.

„Opravdu?“

„Obletuje tvého otce jako rozverné ptáče, nezdá se ti?“

„Jsem unavený,“ odpověděl. „Z té spousty klábosení mne rozbolela hlava.“

Chvíli mi trvalo, než jsem sama odešla nahoru. Nejprve jsem zašla zkontrolovat chlapce. Oba tvrdě spali. Dědeček si s nimi vesele pohrál a musím přiznat, že Mal k němu přilnul téměř okamžitě. Dokázala jsem si představit, že Garland bude mnohem lepším otcem než Malcolm. Přinejmenším měl Garland děti rád.

Když jsem míjela jejich pokoj, zaslechla jsem, že jsou dosud vzhůru. Povídali si a hihňali se jako dva studentíci. Zaváhala jsem a snažila se ukrást trochu potěšení z jejich bezstarostného a šťastného žvatlání.

Tak by to mělo být mezi mnou a Malcolmem, říkala jsem si. Takhle jsem si to vysnila. Za těmi dveřmi drží Garland Alicii v náručí, tiskne tu svoji krásnou manželku k sobě a ona si připadá žádoucí a milovaná. Představovala jsem si, jak jí pokládá dlaň na břicho, aby ucítil život schovaný uvnitř. To Malcolm o něco takového nikdy neprojevil ani ten nejmenší zájem. Na konci obou těhotenství, když jsem ztěžkla a břicho mi napuchlo, se mi dokonce vyhýbal.

Jak je možné, že Alicii neotekly a nezhrubly rysy v obličeji, jako se to stalo mně? Když se na ni člověk díval od prsou nahoru, nikdy by ho nenapadlo, že je těhotná. Zvlášť v případě těchto útlých a drobných dívenek se mi nezdálo vůbec spravedlivé, že nikdy nezrácejí svůj ženský půvab.

Došla jsem do svého pokoje. Závist mne nepohněvala, pouze rozesmutnila. Ložnici jsem měla hned vedle nich a stěna za mojí toaletkou byla slabší než ostatní. Když jsem na ni přitiskla ucho, slyšela jsem je skoro tak dobře, jako bych stála přímo v jejich pokoji.

„Je přesně taková, jakou jsem si představoval, že si Malcolm vybere,“ říkal právě Garland.

„Je hrozně vysoká,“ na to Alicie. „To ji, chudinku, lituju, že je tak vysoká.“

„To já ji zas lituju, že se provdala za Malcolma,“ odpověděl na to Garland.

„Ale jdi, Garlande!“

„Vždyť on ženám vážně nikdy nerozuměl! Abys věděla, nikdy ani nechodil s žádným děvčetem.“

„Ubožáček.“

„Ubožáček? To jediné on není a ty také ne, jsme všichni boháčci,“ zasmál se a potom následovalo ticho, které muselo být vyplněno jedině polibkem.

„Byla jsem bohatá hned od toho dne, kdys prvně přišel do našeho domu,“ zašeptala Alicie a potom už mlčeli.

Šla jsem si lehnout do své opuštěné postele a přemýšlela, jak mohu soupeřit s tak nádherným a nevinným stvořením. Kdykoliv promluví, pouze zdůrazní moje mlčení. Kdykoliv se zasměje, zdůrazní můj smutek. Kdykoliv se na ni Malcolm podívá, připomene mi tím všechny příležitosti, kdy se vyhnul pohledu na mne. Vedle její drobné postavičky budu vyhlížet ještě obrovitěji.

Nenáviděla jsem ji, či přinejmenším jsem ji toužila nenávidět.

Ale přesto bylo nesmírně obtížné zatvrdit proti ní své srdce jenom kvůli tomu, že ona měla všecho, po čem jsem toužila i já sama.

Následujícího rána se Alicie objevila opět plná života a přetékala energií a svěžestí. Vypadalo to, že se otevírá ránu stejně, jako líbezná žlutá gardénie vítá sluneční zář. Ještě nikdy tu nebylo u snídaně tak veselo. Garland nám oznámil, že spali tvrdě jako mimina.

„Což jen dokazuje, jak je důležité, aby se člověk nakonec přece jenom vrátil domů,“ pravil. „Do našeho domu,“ opravil se při pohledu na Alicii. Ta měla svoje husté kaštanové vlasy vyčesané nahoru podobně jako já, ale ty její byly lesklé a odhalovaly drobná ouška a něžnou bílou šíji. Jasně jsem poznala, že Malcolma fascinuje. Představovala jsem si, že – stejně jako já – počítal, že budou poněkud málomluvnější, protože vstávali dost brzy a měli za sebou namáhavou cestu. Oba však vyhlíželi naprosto zotavené. Garland se zřejmě nemýlil, když velebil význam domova.

Trval na tom, že okamžitě doprovodí Malcolma do kanceláře a co nejrychleji se pokusí proniknout do chodu věcí.

„Je mi jasné, že mám co dohánět. Malcolm nepatří k lidem, kteří si nechají ujet vlak,“ vysvětlil svoje rozhodnutí Alicii. „Můj syn může mít soustu nectností, ale nedá se mu upřít, že je finančnický génius.“

„Ano, to o vás vykládal pořád, Malcolme,“ potvrdila Alicie. „Když jsem se ho ptala, jak si může dovolit takhle dlouho se nevěnovat podnikání, prohlásil, že ve vaše schopnosti chová absolutní důvěru.“

Počítala jsem, že Malcolm na to odpoví něco uštěpačnoho, ale zřejmě ztratil řeč. Pouze pokrčil rameny, což bylo gesto skromnosti pro něho netypické.

„Musíme vyrazit,“ vyzval svého otce.

Garlandovo loučení s Alicii bylo tak dlouhé a vášnivé, že jsem se kvůli ní dočista styděla, ale jí samotné to zřejmě těžkou hlavu nedělalo. Když si však povšimla, jak se tvářím, hned po jejich odchodu se ke mně obrátila s vysvětlením, že to je poprvé, co se od sebe odloučili od okamžiku, kdy se v Evropě nalodili na zpáteční cestu. Malcolm se se mnou rozloučil stejně rychle a zběžně, jako jindy – lehký a povrchní polibek na tvář a kusá zmínka o tom, že večeře se má podávat v obvyklou hodinu.

„Musíte mi prozradit, jestli je pro vás hodně obtížné dělat paní v takhle velikém sídle,“ pravila potom Alicie a honem dodala: „Ne snad, že bych chtěla vaše postavení ohrožovat. To jenom, že se mi to zdá takové – nezvládnutelné, až mi jde z toho hlava kolem.“

Na okamžik jsem na ni zůstala udiveně koukat. Zřejmě hovořila naprosto upřímně, ale já nedokázala setřást podezření, které mi naznačil Malcolm. Kdo ví, jak se věci budou mít za týden? Nebo za měsíc?

„Mám všechno dokonale zorganizované,“ odpověděla jsem. „Sloužící mají svoje povinnosti přesně vymezeny a já sama mám svůj den rozvržený do nejmenších podrobností.“

„Ach, to je mi jasné. Nerada bych se dopustila něčeho, co by tento zaběhnutý řád narušilo. Jakmile by k něčemu takovému došlo, stačí mne upozornit.“

„To je samozřejmé,“ přisvědčila jsem rázně, ale Alicie buď přeslechla nebo nechtěla slyšet, že to zaznělo výhrůžně.

„Nerad bych někomu lezla do zelí,“ usmívala se na mne. „Od života chci jediné, a sice, učinit svého manžela šťastným. Garland je skutečně úžasný! Choval se ke mně a k mojí rodině odjakživa tak skvěle, že mu to nikdy nebudu moci vynahradit.“

„A copak to pro vás a vaši rodinu vlastně udělal?“ vyzvídala jsem nevinně.

„Garland byl nejstarším a nejbližším přítelem mého otce. Přátelili se už od střední školy. Můj otec si zranil při pádu z koně páteř a tak nemohl získat zaměstnání, které by mu umožnilo uživit vlastní rodinu. Ale pak se objevil Garland a posadil ho do své vlastní účtárny, protože práci vsedě otec zvládat mohl. A potom mu dokonce začal posílat i bohaté zákazníky. Bez jeho pomoci bychom zřejmě zahynuli hladem.“

Pokud jde o tento altruismus, měla jsem na něj svůj vlastní názor, protože jsem nevěřila, že by tohle dobrodiní Garland prokazoval bez postranních úmyslů na vlastní prospěch. Jestlipak měl na tu maličkou políčeno hned od začátku?

„Kolik vám bylo let, když k vám začal Garland docházet?“

„Ach, vybavuji si, že jsem v té době mohla být tak pětiletá, šestiletá. Když mi bylo dvanáct, koupil mi tenhle nádherný náramek. Podívejte, ještě pořád ho nosím,“ napřáhla ke mně zápěstí.

„Dvanáct, říkáte?“

„Ano. Než mi bylo čtrnáct, už jsme si navykli chodit spolu na dlouhé procházky. Já v jednom kuse něco povídala, držela jsem se ho za loket, a on mi se strašně milým úsměvem naslouchal. Bylo mi vedle něho prostě báječně. Nakonec jsem se na jeho návštěvy těšívala jako na nic jiného na světě. Jako čtrnáctiletou mne už také líbal,“ zašeptla plaše.

„Cože? Ale vždyť to jste byla ještě dítě!“

„Ano, a nešlo jen o pusy na tváře,“ dodala a v očích jí to nezbedně zajiskřilo. Nedokázala jsem zakrýt svoje ohromení, Alicie mi ho bez potíží vyčetla z tváře. „Už tehdy jsme to věděli, chápete?“

„Ne, nechápu! Jak by muž jeho věku a čtrnáctileté děvče mohli něco vědět?“

„Byla to láska,“ vzdorně prohlásila Alicie. „Upřímná a nevypočítavá láska. Začal se v našem domě objevovat stále častěji. Jezdívali jsme v kočáře parkem a celé hodiny jsme dokázali pozorovat ptáky. Pořád jsme si povídali, ani vám nedokážu říct o čem… naše rozhovory, to byla jedna dlouhá melodie. Ještě pořád slyším tu hudbu, ale na slova si už nevzpomínám,“ vysvětlovala a tiše se pro sebe usmívala. Snažila/jsem se představit si, jaký druh štěstí asi prožívala, ale melodie slov, to byl výraz, který mi neříkal vůbec nic.

„Milovala jsem taky projížďky na saních tažených koňmi, když Virginii zasypal vítr tunami sněhu,“ pokračovala Alicie. „Zachumlali jsme se do přikrývek, pod nimi jsme se drželi za ruce a rozjeli se přímo proti větru, tváře mrazem celé zčervenalé, ale srdce zahřátá vzájemnou láskou. Nedokážete si představit, co to bylo za nádheru,“ vzpomínala.

„Ne,“ přisvědčila jsem smutně. „To opravdu nedokážu.“

„No a v létě se v parku konaly ty báječné koncerty. Zabalila jsem pro nás oběd do košíku a chodívali jsme poslouchat hudbu. Potom jsme si vyjeli na lodičce a já mu zpívala. Garland zbožňuje, když mu zpívám, přestože můj hlas za mnoho nestojí.“

„Ale kvůli jeho věku jste si nikdy hlavu nelámala?“

„Považovala jsem ho za skvělého staršího, ale přitom neuvěřitelně něžného pána. Byl vždycky tak plný života a štěstí, že na jeho věk člověk prostě nikdy nemyslel.“

„Jak jste však nalezla tolik odvahy, abyste se provdala za člověka o tolik staršího? Nechci být nezdvořilá, ale než vy sama dosáhnete středního věku, on bude už dávno po smrti. Což vaši rodiče nic nenamítali?“

„Můj otec zemřel měsíc před tím, než Garland požádal o moji ruku. Maminka se nejprve zhrozila a byla rozhodně proti. Tvrdila to samé, co teď říkáte vy, ale já si to nenechala vymluvit a ona sama na Garlanda nedala dopustit, víte? Brzy jí začalo být jasné, že ho opravdu miluji a že léta tady nehrají žádnou roli.“

„Upřímně řečeno, překvapilo mne, že jste se rozhodla mít dítě. Vzala jste v úvahu, kolik už Garlandovi je?“

„Ach, Garland ale jinak nedal. Říkává mi: Alicie, když jsem s tebou, je mi sotva něco přes třicet. A on skutečně na víc nevypadá, viďte? Že na víc nevypadá?“ dorážela, když jsem váhala s odpovědí.

„Jistě, vypadá mladší, ale přesto…“

„A na ničem jiném nezáleží… než na tom, jak se k tomu stavíme my dva,“ uzavřela Alicie diskusi. Byla zřejmě svou romantickou láskou pořád ještě okouzlená a skutečnost, nelítostná a chladná realita neměly nikdy šanci jakkoliv narušit její růžově nalakovaný svět. Žila ve světě mých panenek pod skleněným poklopem. Samozřejmě, že jsem s ní kvůli tomu pociťovala soucit, protože realita si k ní jednoho dne stejně svou cestu najde, ale zrovna tak jsem jí záviděla její současné štěstí.

„Dovolte, abych mohla teď být s vámi. Strašně ráda se dívám, jak to umíte s dětmi. Jsou skutečně rozkošné. Určitě se toho od vás můžu spoustu naučit,“ poprosila.

„V zacházení s dětmi nejsem žádný odborník,“ namítla jsem, ale když jsem zjistila, jak zklamaná by byla, kdybych ji odmítla, svolila jsem, aby se ke mně připojila.

Dětem se velice zamlouvala, obzvláště Joelovi. Dokonce se na ni usmíval a moc se mu líbilo, když si ho pohoupala v náruči. Svým způsobem se mohla jejich dětskému myšlení přiblížit lépe než já. Za chvilku si už hrála s Malem a maličký Joel ty dva tiše a spokojeně pozoroval.

„Klidně si jděte po své práci, jestli potřebujete,“ vybídla mne. „Já tu s nimi zůstanu ráda.“

„Ve svém stupni těhotenství byste měla být opatrnější,“ napomenula jsem ji a napadlo mne, jestlipak by Malcolma potěšilo, kdyby potratila?

Ta představa mi nešla z hlavy, lepila se mi na mozek jako lopuchový ježek na mou sukni. Nedokázala jsem se jí zbavit, naopak, čím déle jsem o možnosti jejího potratu uvažovala, čím jsem se cítila blaženěji.

Nemohla jsem si pomoci, abych se sama nebála příchodu toho nového dítěte, ale z úplně jiných důvodů, než které vadily Malcolmovi. Nebyla jsem chamtivá, pokud jde o majetek, protože jsem věděla, že máme a vždycky budeme mít víc, než budeme kdykoliv potřebovat. Ne, bála jsem se, že její děcko bude mnohem krásnější než moji vlastní chlapečkové. Koneckonců, jeho otcem je přece Garland, který je stejně pohledný jako Malcolm a možná že i víc. A ona sama byla tak půvabná, že já jsem si o takové kráse mohla nechat nanejvýš jen zdát.

Představila jsem si, jak Alicie sestupuje po točitém schodišti, klopýtne a spadne dolů, následkem čehož nešťastně potratí. Byla příliš důvěřivá, a proto mi žádné podobné myšlenky z tváře nevyčetla, přestože mne napadaly při každičkém pohledu na ni.

Celý dlouhý den, kdykoliv jsme na sebe narazily, zahrnovala mne otázkami – otázkami o Foxworth Hallu, o dětech, otázkami o služebnictvu i o Malcolmovi.

„Jaký je doopravdy?“ zajímalo ji. „Garland někdy dovede strašlivě přehánět.“

„Nejlepší bude, když na to přijdete sama,“ odpověděla jsem. „Nikdy se neptejte manželky, jaký je její manžel – stejně byste nedostala upřímnou odpověď.“

„Ach! Jak správně mi radíte!“ zvolala. Jak se zdálo, nic jí nemohlo pokazit tu věčně dobrou náladu. „Vy jste ale moudrá, Olivie. Mám obrovské štěstí, že tu mohu bydlet s vámi!“

Zůstala jsem na ni nevěřícně koukat. Ta pošetilá holka to myslela doopravdy! Což nemá ani špetku podezření? Vážně se spokojí s tím, aby se s ní zacházelo jako s dalším dítětem v tomto domě?

Počítala jsem, že jak poběží čas, ti dva se trochu usadí a vychladnou, že ji ovlivní ponurost Foxworth Hallu, že jak její těhotenství postoupí do devátého měsíce, začne být unavená a podrážděná. Jenomže nic z toho se nevyplnilo. Naše společné stolování probíhalo i nadále stejně rozverně jako toho večera, kdy Garland s Alicií teprve dorazili.

Každého večera Alicie naléhala na Garlanda, aby jí dopodrobna vyprávěl o všem, co toho dne podnikal a zařizoval.

„Nikdy si nesmíš myslet, že mne to nudí, miláčku, protože to je přece tvoje práce, a všecičko, co se týká tebe, týká se i mne!“

Takové žvásty, myslela jsem si. V životě nepochopí, o co se v obchodě vlastně jedná.

„Tak tedy, dneska jsem překontroloval Malcolmovy investice do dvou chicagských hotelů. Dostal totiž nápad, že bychom tam mohli přilákat obchodníky, kdybychom pro ně určili zvláštní sazby.“

„Jak se to jmenuje, Malcolme?“

„Jmenuje co?“

„Ty zvláštní sazby?“

„Obchodní sazby,“ odvětil suše.

„Ale samozřejmě! To jsem ale hloupá! To je ale skvělý nápad!“ zašvitořila na to Alicie. Skvělý nápad? pomyslela jsem si. Čekala jsem, že Malcolm vybuchne, ale on se stával každým dnem tolerantnějším.

Mnohokrát jsem byla v pokušení se mu svěřit, jak si představuji Aliciin potrat. Zajímalo by mne, jak by se k takové možnosti vůbec stavěl, ale nejblíž jsem se této narážce dostala, když jsem si mu naoko postěžovala, že na ženu v devátém měsíci těhotenství je příliš činorodá.

„Pořád poletuje po schodech nahoru a dolů a drží se přitom za břicho, jako by to byl míč. Občas si vyběhne ven popovídat s Olsenem o květinách a tu a tam ji zahlédnu, že společně s ním dokonce okopává. Včera zdvihala takový těžký květináč! Chtěla jsem ji původně napomenout, ale rozmyslela jsem si to. Prosadila si, že odnese Joela do dětského pokoje, a stačí se jenom zmínit, a ona hned všechno udělá, i kdyby to bylo sebeobtížnější.“

„Tohle není tvoje starost,“ odsekl Malcolm a odešel dřív, než jsem to s ním mohla probrat podrobněji. Třeba ho ta možnost nenapadla, nebo byl natolik okouzlený její nevinnou krásou, že se ke svým vlastním zájmům začal stavět slepě.

Jednoho dne, kdy už za sebou měla druhý týden devátého měsíce, se mne Alicie zeptala na podkroví.

„To je vážně moc zajímavé místo,“ odpověděla jsem a začala jí ho popisovat, načež jsem se zarazila. „To byste si ale měla prohlédnout na vlastní oči, nemyslíte?“ zeptala jsem se. V duchu jsem viděla, jak šplhá po těch rozviklaných schůdkách a potuluje se po půdě plné poházených krámů, kde je plno nádherných příležitostí, jak zakopnout a spadnout.

„Už mne to pokoušelo, abych prošla těmi dvojitými dveřmi až nahoru, vážně.“

„Ach, ale tam vede ještě jedna cesta,“ prozradila jsem jí. „Tajné schodiště.“

„Opravdu?“ Probudila se v ní zvědavost. „A kde?“

„Skrze dveře v koupelně toho pokoje, který je na samém konci severního křídla.“

„Můj bože, tajné dveře! Nemohla byste tam vyšplhat se mnou?“

„Já už tam byla,“ odmítla jsem. „Ukážu vám cestu a vy se můžete pobavit prohlížením těch starých věcí.“

„Ach, to bude nádhera!“ zaradovala se, a tak jsem ji odvedla do pokoje v severním křídle. Ten pokoj ji zaujal. „Vypadá to jako úkryt,“ poznamenala.

„Ano, to máte pravdu.“

„Tenhle dům je tak vzrušující, tak záhadný! Musím se Garlanda vyptat, co se o tomhle pokoji všechno povídá.“

„To udělejte,“ řekla jsem, „a potom mi to povězte,“ dodala jsem.

Ukázala jsem jí na dveře do komory.

„Buďte hodně opatrná,“ řekla jsem ještě, když se na mne ohlédla. „Nad prvním schodem visí provázek. Když za něj zatáhnete, rozsvítí se na schodišťátku světlo.“

Alicie poslechla, ale žárovka zůstala tmavá. Však jsem ji také předtím povolila.

„Zřejmě praskla,“ poznamenala jsem. „Takže tu výpravu zase pusťte z hlavy.“

„Ale ne, to nevadí. Já tu vidím docela dobře.“

„Výborně, ale v tom případě nezapomeňte,“ připomněla jsem jí, „že jsem vás tam nechtěla pustit!“

„Nebuďte takový ustrašenec, Olivie. Vždyť o nic nejde.“

„Tak tedy běžte,“ vybídla jsem ji. „Já si zatím budu číst dole v salóně.“

Pustila se nahoru a já za ní zavřela dveře. Uslyšela jsem její vyjeknutí a potom smích. Srdce mi v prsou bušilo jako zvon. Tma, ty rozvrzané schody a prohnilá prkna v podlaze – to všechno pro ženu ve stavu tak blízkého porodu představovalo nesmírné nebezpečí. To je ale důvěřivý mladý blázínek, řekla jsem si a zamířila jsem pryč. Pokud se jí náhodou něco stane, budu příliš daleko, než abych jí mohla přispět svou pomocí. Varovala jsem ji přece, takže mne vinit nikdo nemůže.

Vyběhla jsem z pokoje i z celého severního křídla. Usadila jsem se v salónu a začala si číst, přesně, jak jsem předtím prohlašovala, že udělám. Soustředit jsem se ale nedokázala. Každou chvilku jsem pohlédla ke stropu a představovala si, jak Alicie klopýtá a padá, jak se možná udeří do hlavy o roh některé z těch truhel, a teď se tam svíjí v křečích potratu.

Až později Malcolmovi prozradím, jak se to seběhlo, určitě mi poděkuje. Nijak mnohomluvně, ale poděkuje v každém případě. A možná že Alicie pak přestane poletovat po domě a vyvolávat na všech tvářích přátelské úsměvy. Možná že ten potrat zanechá stopy i na její kráse a oči jí zakalí černá chmura. Zoufalství odplaví z jejího obličeje všechnu zář a to navždy. Hlas se jí změní, zhrubne, ztratí tu svou melodičnost. Malcolm si už tím jejím žvatláním a dětinským půvabem nenechá dál motat hlavu. Kdykoliv budeme sedět u stolu a ona promluví, jako kdybychom byli všichni hluší.

Ani jsem si neuvědomila, kolik času už uběhlo, ale když se vrátili Malcolm s Garlandem, ještě pořád nepřišla dolů. Samozřejmě, že se po ní Garland začal okamžitě shánět.

„Ach bože,“ povzdechla jsem si, „já tady sedím už hezky dlouho nad knihou. Alicie šla sama do podkroví.“

„Do podkroví? Ale proč?“

„Na průzkum. Nudila se.“

„Do podkroví, povídáte?“ opakoval Garland a tvář se mu zachmuřila. „Tam by ale chodit neměla.“

„Však jsem jí to taky povídala, ale kdepak, stála si na svém. Řekla mi, že jsem ustrašenec, když ji napomínám, a stejně se tam vypravila.“

Garland se vyřítil ze salónu a vyběhl po točitém schodišti. Malcolm se za ním od prahu díval a potom se otočil ke mně. Ještě nikdy jsem v jeho očích nespatřila tak ledový pohled. Byl podivný, jakási zvláštní směsice strachu a zuřivosti. Měla jsem dojem, že právě ve mně objevil povahový rys, o jehož existenci doposud neměl ani tušení.

„Možná by ses měl přidat ke Garlandovi a zjistit, jestli se snad něco nestalo,“ navrhla jsem. Najednou se mu na tváři objevil pokřivený úsměv. Otočil se a odešel.

Za okamžik jsem zaslechla Garlandův hlas. Vyšla jsem do haly.

„Je všechno v pořádku?“ zeptala jsem se, protože se chvatně hnal do jižního křídla.

„Cože? Ach ano. No jen si to představte! Našel jsem ji stát před zrcadlem plným prachu, jak si zkouší Corinniny staré šaty. Musím uznat, že jim dělala čest.“

Za mnou se vynořil Malcolm, jako by čekal přímo za rohem. Na první pohled bylo zřejmé, že v něm vře hněv, ale přesto… přesto… zachytila jsem v jeho očích takový nepřítomný výraz, výraz, který bych za jiných okolností mohla mohla nazvat láskou.

Za dva týdny, téměř na den přesně, Alicie porodila. Zavolali jsme opět doktora Braxtena. Já a Malcolm jsme čekali v hale. Po chvíli seběhl Garland dolů a hlasitě povykoval.

„Je to chlapec! Chlapec, slyšíte? A Alicii se vede úplně skvěle! Od minutky by mohla jít tancovat!“

„No to je báječné,“ pravila jsem. Garland zatleskal rukama a nadšeně je zdvihl nad hlavu, načež opět zamířil ke svému pokoji. Malcolm mlčel, ale když jsem se na něho podívala, tvářil se strašně rozvztekleně.

„Modlil jsem se, když už to dítě musí přijít, aby to byla alespoň holčička!“

„Copak je v tom snad nějaký rozdíl? Pojď, půjdeme se na to dítě podívat.“

Zaváhal, takže jsem ke schodišti zamířila sama. Miminko, které jsem spatřila v Aliciině náruči, mi však doslova vyrazilo dech. Mělo stejně zlaté vlásky a modré oči jako oba moji synkové, ale vyzařoval z něho tak líbezný mír, jaký jsem u dítěte ještě nezažila. Hošíček si všechny přítomné zkoumavě prohlížel jasnýma, chápavýma očkama, a mně přitom bylo jasné, že žádní novorozenci tohle přece nedělají!

„No, není to krasavec?“ rozplývala se Alicie a ochranitelsky si ho tiskla k boku. „Pojmenuji ho Christopher Garland, to po jeho tatínkovi.“

Vedle ní stál Garland a tvářil se stejně pyšně, jako kterýkoliv jiný mladý otec. V tom okamžiku mi skutečně připadal omládlý nejmíň o dvacet let. Což ti dva byli skutečně kouzelníci? Mohli snad vrátit čas? Nalezli Pramen věčného mládí, nebo snad tahle kouzla s lidmi skutečně provádí jenom věrná a upřímná láska? Ještě nikdy jsem nikomu nezáviděla, ještě nikdy jsem na nikoho nežárlila tolik, jako v tu chvíli na Alicii. Měla všechno – krásu, milujícího a zbožňujícího manžela a navrch teď i rozkošné dítě.

„Blahopřeji, otče,“ ozval se Malcolm, který se také objevil ve dveřích.

„Děkuji, Malcolme. Jen pojď dál a podívej se na svého nevlastního bratříčka.“

Malcolm si stoupl vedle mne a pohlédl na Alicii a děcko.

„Pěkné je. Celý Foxworth,“ pronesl.

„Na to vem jed!“ smál se Garland. „To se dneska narozdáváme doutníků, co říkáš, chlapče?“

„To ano,“ přitakal Malcolm. „Ale je to tvoje dílo, otče.“

„No, nevím, nevím, jestli to zvládl tak úplně sám,“ ozvala se uraženě Alicie a ta její poznámka rozesmála dokonce i mne. Malcolm celý zčervenal.

„Nu, chci říct… já… samozřejmě ti blahopřeji, Alicie,“ zakoktal a přiklekl, aby jí po tváři přejel rty ve zběžném polibku. Podle toho, jak přivřel oči, mi bylo jasné, že by si přál, aby políbení trvalo mnohem déle.

Bože, jak ten se dokáže chovat pokrytecky! pomyslila jsem si. Věděla jsem, že to dítě ze srdce nenávidí, a přitom dokázal pronášet zdvořilá slova a chovat se podle očekávání.

Rychle se zdvihl a ucouvl od postele.

„Asi bych vás měl raději nechat odpočívat,“ pravil. Společně jsme vyšli z místnosti. Na prvních pár týdnů po porodu najal Garland ošetřovatelku, což byla věc, která v mém případě Malcolma nenapadla ani náhodou. V hale jsme se připojili k doktoru Braxtenovi, který se právě chystal k odchodu.

„Tak co, Malcolme,“ usmál se, „můžeš být na otce pyšný, což?“

„Ano,“ přisvědčil Malcolm suše.

„Jak se zdá, přece jenom jsem se tehdy mýlil,“ dodal doktor Braxten.

„Prosím?“

„Nakonec se ve Foxworth Hallu přece jen narodil další Foxworth, nemám pravdu?“

Malcolm chvíli mlčel. Rty mu zbělely a střelil po mně podivným pohledem.

„Ano, pane,“ přikývl nakonec, „opravdu jste se zmýlil.“

Doprovodil lékaře k domovním dveřím. Jejich kročeje burácely jako hrom, jako hrom, který bývá předzvěstí blížící se bouře.

Dny vášně

PO CHRISTOPHEROVĚ NAROZENÍ SE ZAČAL GARland zdržovat stále větší měrou doma. Malcolm tvrdil, že je štěstím bez sebe, že mu otec přestal v kanceláře koukat pod prsty.

„Vůbec nechápe složitosti vysokého finančnictví a já ztratil vždycky spoustu času tím, že jsem mu to všechno musel vysvětlovat. Každému tím věčným vyptáváním lezl na nervy,“ prohlásil. „Je o moc lepší, že se konečně začal chovat jako důchodce. Přál bych si, aby se jím stal i oficiálně,“ zatoužil.

Garland mne osobně nikdy ničím nerozhořčil, ale strašně mi vadilo, že je pořád doma, protože mne tak nutil být svědkem jeho a Aliciiny lásky.

Obletoval Alicii, pozoroval, jak kojí dítě, a potom s oběma chodil na procházky či krátké projížďky. Občas mne vyzvali, abych se k nim připojila, ale já vždycky odmítla. Několikrát jsem se v zrcadle zahlédla vedle Alicie a napadlo mne, že připomínám spíše její matku nežli manželku jejího nevlastního syna. Považovat ji za tchyni mi připadalo směšné. Dobře jsem si uvědomovala, že pokud by s námi nešel i Malcolm, bylo by mi na vycházce v jejich společnosti trapně. Ale zanedlouho se začaly dít ještě mnohem znepokojivější věci.

Od Christopherova narození neuplynuly ještě ani dva měsíce, když Garland s Alicií začali mít ve zvyku vytrácet se odpoledne do svého pokoje. Zpočátku jsem nechápala, proč jim na tom tolik záleží. Vracívali se z procházky celí rozčepýření, těsně se k sobě vinuli a neustále se líbali a objímali. Občas kolem mne prošli, jako bych tam vůbec nebyla.

S jeho paží na jejích ramenou a s její paží kolem jeho pasu doslova vyběhli po schodišti a pak se ve svém pokoji ztratili skoro na celý zbytek odpoledne. Služebné a Lucas na sebe při tom pohledu poťouchle pomrkávali. Několikrát jsem je zaslechla, jak si o Garlandovi a jeho mladičké manželce povídají. Jednou jsem se zarazila před kuchyňskými dveřmi, protože jsem zaslechla, co paní Steinerová vykládá paní Wilsonové.

„To je vám až k nevíře,“ povídala právě paní Steinerová, „jak často to dělají! Vždyť já se do toho jejich pokoje nemohu dostat, ani abych tam uklidila!“

„S první paní Foxworthovou to bylo zpočátku přesně tak,“ vzpomínala paní Wilsonová.

„A jaký je to rozdíl mezi panem Foxworthem a jeho paní a Malcolmem Foxworthem a Olivií!“ upozornila paní Steinerová. „Nedokážu si vybavit, že by si ti dva někdy takhle otevřeně projevovali své city.“

„Své city?!“ otázala se paní Wilsonová významně.

„Když ona je Olivie tak chladná. Ty její šedé oči studí jako křemínky. Jsem moc ráda, že chlapečci zdědili očka po něm.“

„To máte pravdu. Když je v místnosti Alicie, je tam veselo a milo, i když je s ní Olivie. Aliciina šťastná povaha dokáže přehlušit i ten Oliviin pochmurný výraz,“ přisvědčila paní Wilsonová. „Přála bych si, aby hlavní paní Foxworth Hallu mohla být ona, jak by se ostatně slušelo. Jenomže ona je moc milá na to, než aby uplatňovala své nároky a autoritu.“

„To by byl ale nebetyčný rozdíl, nemyslíte? Jedna se od rána do večera usmívá a ta druhá se jenom mračí, ať se snažíme sebevíc. Včera řekla Mary, aby v hale po mně ještě jednou utřela prach.“

„Když je žena nešťastná v lásce, vylévá si vztek na všech, kdo jí přijdou pod ruku,“ poznamenala paní Wilsonová.

„No, a právě proto bych ráda, kdyby se skutečnou paní Foxworth Hallu stala Alicie.“

Honem jsem ucouvla ode dveří. Srdce mi v mém příšerném hněvu bušilo tak zběsile, že jsem se bála naslouchat, co bude pokračovat dál. Že by Alicie lstí chtěla dostat služebnictvo na svoji stranu? Nikdy je ani slůvkem nepokárala. Všechnu tu nevděčnou práci přenechávala mně. A že by ta jejich nestydatá vášeň po těle toho druhého zasloužila obdiv služebnictva? Kde zůstala lidská slušnost? Kde je nějaká sebeúcta? Jak je vůbec možné, aby byli tak zamilovaní a vášniví? vztekala jsem se v duchu. Je to skutečné, či hrajou divadýlko?

Jednoho dne, kdy jejich vášeň a zanícení ve mně probudily nepotlačitelnou zvědavost, jsem za nimi vyběhla po schodišti, zammla do svého pokoje a přitiskla ucho ke zdi. To, co jsem zaslechla, mi vehnalo krev do tváří.

Zvuky polibků, to byla jedna věc, ale slyšet Garlanda sténat v rozkošnické extázi a poslouchat Aliciiny kratičké výkřiky, to bylo příliš. Milovali se a já podle zvuků přesně poznala, kdy Alicie dosáhla vrcholu, či spíše vrcholů, protože pokaždé hlasitě vykřikla a pokaždé Garland pronášel věty jako: „Ach, moje lásko, má lásko! To je to ale dobroučké, no nemám pravdu? Kdepak, do stáří mám ještě daleko!“

Občas po skončení aktu ztichli a já se už začínala domnívat, že oba usnuli, když se ozvaly Aliciiny prosby o pokračování a jejich vášeň vybuchla s novou silou. Potom jsem lehávala ve své vlastní posteli a představovala si, jaké by to asi bylo, kdyby se Malcolm se mnou miloval stejně, jako se jeho otec miluje se svou mladičkou manželkou. Nikdy jsem necítila potřebu křičet rozkoší jako ona, nikdy mi Malcolm nešeptal slůvka, která říkával Garland své ženě, když ji držel v objetí.

Brzo se tohle jejich milování, ať už se odehrávalo v noci či ve dne, stalo něčím, na co jsem se nesmírně těšila. Posloucháním a představami, co asi v posteli společně provádějí, jsem dosahovala mnohem většího uspokojení, než jaké mi doposud skýtala četba mých románů.

Jednou jsem zaslechla jejich rozhovor v jídelně a vyrozuměla jsem, že chtějí jít na procházku, aby se mohli pomilovat vedle jezera. Už jenom pomyšlení na takovou věc mi zrychlilo tep. Protože jsem celá zrudla, musela jsem si honem opláchnout obličej studenou vodou. Oknem jsem zpozorovala, že zamířili na cestičku vedoucí k jezeru. Garland nesl malého Christophera. Sotva zmizeli za rohem, pustila jsem se tajně za nimi.

Připadala jsem si kvůli tomu provinile, ale nemohla jsem si pomoci. Poslouchat skrz stěnu je něco jiného než skutečně přihlížet jejich milování. Pokušení bylo příliš veliké. Navíc teď mají přede mnou už takový náskok, že mne rozhodně nezpozorují.

Poblíž přístaviště, kde jsme skladovali naše kánoe, byla malá paseka. Nežli jsem se k nim připlížila dostatečně blízko, stačili si na zemi rozprostřít přikrývku a ulehnout na ni. Jejich miminko tvrdě spalo.

Po porodu se Alicii rychle vrátila její štíhlá postava. Při pohledu na ni by nikdo neuvěřil, že je matkou. Vyhlížela mlaději a živěji, než kdykoliv předtím. Ňadra měla krásně pevná a pas neuvěřitelně útlý. Připomínala dokonalé přesýpací hodiny.

Vlasy se jí rozlily po ramenou. Seděla tu v sukni a blůzce a dívala se na jezero. Garland se vedle ní opíral o lokty. Zůstali takto po dlouhou dobu a já si začala kvůli tomu svému špehování připadat provinile a hloupě. Neustále jsem se ohlížela, jestli mne snad při takovém směšném počínání nezahlédl Olsen nebo někdo jiný ze služebnictva.

Najednou se Garland k Alicii otočil a políbil ji na šíji. Zaklonila hlavu a přivřela oči, jako by ten jediný polibek byl klíčkem odemykajícím bránu k její rozkoši. Zaryla jsem si prsty do hrdla a fascinovaně sledovala, jak Garland klouže rty k jejímu živůtku a přitom rozvazuje tkanici, která ho vpředu přidržovala.

Vyloupl ji z oděvu tak něžně a ohleduplně, jako kdyby ty šaty na ní roztály. Když pak byli oba nazí a ulehli si vzájemně do náručí, ta jejich něžná slůvka, příliš tichá, než abych jim mohla rozumět, zněla jako tiché nábožné zaříkání, protože měla pravidelný a nepřetržitý rytmus. Přihlížela jsem, jak z vrcholu vášně přecházejí k něžnému laskání a slova se začínala měnit v smích.

Když jsem se dost vynadívala, obrátila jsem se zpátky domů a zjistila jsem, že jsem celá zesláblá a bez dechu. Bála jsem se udělat rychlejší krok. Donesl se ke mně pláč miminka a jejich smích. Zhluboka jsem se nadechla, abych získala ztracenou sebevládu. Nakonec jsem vzpamatovala natolik, že jsem se do Foxworth Hallu dokázala vrátit.

Zamířila jsem rovnou do své ložnice a tam jsem pak hodinu proležela v posteli, civěla do stropu a znovu si živě vybavovala milostnou scénu, jíž jsem právě byla svědkem. Jak strašlivě jsem byla podvedena! Kolik z toho, na což má právo každá žena, je mi nadosmrti upřeno! Měla jsem pocit, jako by mne osud drtil ve své pěsti a násilím mne odvlékal směrem k takovému způsobu života, po němž jsem nikdy netoužila.

Možná že jednoho dne dají namalovat temnými olejovými barvami i můj portrét a pověsí ho na zdi ve Foxworth Hallu. Odtud pak se rty sevřenými tak stroze, že budou vypadat jako sešité, a s šedivýma chladnýma očima budu shlížet na své potomky. Moje prapravnoučata budou ke mně zvedat očka a správně usoudí, že jsem byla nešťastná žena, že jsem byla žena, již také strašily přísné tváře na portrétech ve Foxworth Hallu, že jsem byla žena, kterou zraňovala její vlastní existence. Tohle před nimi neutajím.

Ještě jsem ani nestačila vyjít ze svého pokoje, když jsem zaslechla vracející se Alicii s Garlandem. Smáli se jasnými a rozjařenými hlasy. Znělo to tak mladě! Připadalo mi, že nevlastní matka jsem já a Malcolm že je Garlandův otec.

Toho večera po jídle odešli Malcolm s Garlandem na dlouhou poradu do trofejového pokoje. My s Alicií jsme seděly v salóně a hlídaly všechny tři děti. Mal ukazoval Joelovi a Christopherovi svoje hračky a vysvětloval jim, k čemu která je, jako kdyby mu chlapečci mohli rozumět. Mezi dětmi však muselo vládnout jakési hluboké příbuzenské souznění, protože maličcí ho tiše a pozorně sledovali.

Obě jsme pletly. Alicie tohle umění ovládala lépe, než jsem původně předpokládala. Bylo zřejmé, že se stačila od své matky hodně naučit, než se tak záhy provdala za Garlanda. Zářivě se usmívala na děti i na mne.

„To bude skvělé, že budou moci vyrůstat takhle pohromadě,“ poznamenala. „Potom se ožení s krásnými a vynikajícími ženami a budou své rodiny vychovávat tady ve Foxworth Hallu.“

„Co když se ale jejich manželky mezi sebou neshodnou?“ otázala jsem se. To její dětinské fantazírování mi strašně vadilo. To, že život měl pro ni všechny cestičky vystlané růžemi, ještě neznamenalo, že to platí pro každého.

„Ale kdepak, určitě se shodnou. Neříkám, že všichni budou jeden jako druhý, to není nikdo, ale jsou to přece Foxworthové a jejich děti navážou na tradici tohoto rodu.“

„Jenomže my nejsme královský rod,“ upozornila jsem ji, „a já ani ty nejsme žádné královny.“ Chviličku se na mne dívala a potom se pousmála, jako kdyby mi chtěla zvednout náladu. Nedokázala jsem ani uvěřit, že takový prosťáček dokáže být tak drzý. Právě jsem jí chtěla vycinkat, co si o tom jejím věčném usmívání myslím, když tu se ze své soukromé schůzky objevili Malcolm s Garlandem, aby se k nám připojili.

Podle Malcolmova výrazu mi bylo jasné, že šlo o důležitý rozhovor, a vytušila jsem rovněž, že mi chce něco oznámit.

Popadla jsem tedy Mala s Joelem s výmluvou, že už je musím uložit, a odešla jsem nahoru. Malcolm šel za mnou do dětského pokoje, což jindy činil jen zřídkakdy a přihlížel, jak děti ukládám k spánku.

„O co šlo?“ zeptala jsem se konečně.

„Probírali jsme jeho poslední vůli. Je pochopitelné, že teď musel sestavit úplně novou.“

„Samozřejmě. To se dalo očekávat.“

„Já mám dostat dům a obchody v tom stavu, jaké budou v době jeho úmrtí. Ovšem Alicie a Christopher u nás mohou žít tak dlouho, jak sami budou chtít. Alicie má dostat tři milióny v akciích našich různých podniků a Christopher dva milióny, svěřenecky. Mám působit jako správce jejich jmění a investovat je, jak uznám za vhodné. Otec je na mně mnohem závislejší, než jsem se původně domníval.“

„Jak se zdá, jsi s tím docela spokojený.“

„Otec uznal moje finančnické schopnosti, což bys rovněž měla ocenit i ty.“

Zadívala jsem se na něho. „Přece si v tom svém investování nevedu nejhůře!“

„Vyděláváš jen zlomek toho, co by ti to mohlo vynášet doopravdy.“

„Ať, ale vydělávám to sama!“

„To je ale pošetilá zatvrzelost! Je snad tahle vlastnost u Winfieldů v rodě?“

„Já osobně bych to považovala spíše za rodový rys Foxworthů. Neustále mi vykládáš, jak je tvůj otec bláhový, ale kdopak může mít v těch jeho nápadech prsty víc, než ty?“

Malcolm zbrunátněl, ale kupodivu se neotočil a nevyřítil se z místnosti, jak jsem očekávala.

„Chtěl jsem, abys tohle věděla,“ pravil, „protože bych byl rád, kdybys mi mohla včas oznámit, žes třeba zjistila či vycítila, že můj otec hodlá něco ve své poslední vůli změnit. Podle všeho ti Alicie vyklevetí všechno. O tomhle by se ti zaručeně zmínila. Hádám, že takové uspořádání ji zrovna moc nenadchne a že se bude snažit s pomocí svého půvabu vyrazit z otce mnohem víc.“

„Takže ty chceš, abych ti dělala špeha, abych špehovala tvého vlastního otce a manželku?“

„Což to neděláš stejně?“ odsekl ostře.

Zesinala jsem a Malcolm mi věnoval mrazivý, nehezký úsměv, který mi potáhl srdce kůrou ledu. Ani mne nenechal odpovědět.

„Je ve tvém zájmu, abys udělala, oč jsem tě požádal, a je to v zájmu i našich chlapců,“ pravil a odešel z místnosti, aniž by dětem věnoval třeba jen jediný pohled. Nikdy, za celou tu dobu od jejich narození, jim Malcolm nedal pusu na dobrou noc.

Podívala jsem se na chlapečky. Oba už tvrdě spali. Ještě že byli oba příliš malí, než aby rozuměli slovům svého otce. Ale co na ně čeká, až budou trochu starší a budou se muset nějak vyrovnat se vším, co od nich bude požadovat a co pro ně chystá?

Zůstala jsem sedět u svých dětí a zoufale toužila, aby nikdy nevyrostly.

Alicii se zachtělo přestěhovat se do labutího pokoje a Garland souhlasil, že to klidně můžou udělat. Odjakživa ji pokoj s tím nábytkem okouzloval a neustále se na něj vyptávala. Všimla jsem si, jaký je Malcolm nervózní, kdykoliv na tu ložnici zavedla řeč, ale v životě by mne nenapadlo, že se jí zachce nastěhovat se právě do pokoje, který patříval první Garlandově ženě. Druhá manželka by přece neměla chtít oživovat manželovy vzpomínky na jeho první manželství, ale tohle buď Alicie nechápala, nebo jí na tom ani za mák nesešlo.

V každém případě to dopadlo tak, že jednou u večeře nám Garland oznámil, že Alicie stěhuje jejich věci do labutího pokoje.

„A ta maličká labutí kolébka bude pro Christophera jako stvořená,“ rozplývala se Alicie.

Malcolm přestal jíst.

„Ten pokoj náležel mé matce!“ oznámil, jako kdyby to nikdo z nás doposud ani netušil.

„A pořád patří,“ dodal Garland, „tvé nové matce,“ dodal a objal Alicii.

„Těžko bych mohl někoho, kdo je o tolik mladší než já sám, považovat za svoji matku!“ vyštěkl Malcolm, ale Garlandovi a Alicii to bylo zřejmě jedno.

„Nechci tam změnit jedinou věc,“ ujišťovala. „Všechno tam až dodneška udržovali tak čisťounké a nablýskané. Vypadá to tam dočista nově.“

„Nikdo v té ložnici nespal od… od té chvíle, kdy mne má matka opustila!“ zvolal vztekle Malcolm.

„No, ale přece z toho nechcete udělat muzeum,“ namítla se smíchem Alicie. Nemínila to jako nečitelnost, to mi bylo jasné,. ale Malcolmovým srdcem ta slova projela jako nůž. Bolestí skutečně až zamžikal.

„Muzeum. To se mi líbí. Muzeum,“ opakoval Garland a připojil se k jejímu smíchu.

Později dal Malcolm přede mnou průchod své bezmoci a hněvu nad způsobem, jakým se jeho otec poddává každému vrtochu své Alicie.

„Rozmazluje ji úplně stejně, jako kdysi rozmazloval moji matku!“ běsnil.

„Jak to víš?“ oponovala jsem. „Byls ještě maličký.“

„Jenomže já byl všímavé děcko. Díval jsem se a věděl jsem. Neexistovalo, aby nedostala jediné ze šatů, na které si usmyslela. Šperků měla tolik, že si klidně mohla otevřít klenotnictví. Otec si zřejmě představoval, že nekonečnou řadou dárků dosáhne toho, že se matka bude pořád cítit šťastná. Chápal jsem mnohem víc, než jiné děti mého věku.“

„Tomu bych docela věřila,“ souhlasila jsem. „Tvůj otec nám přece už vyprávěl, jak bylo pro tvoji matku obtížné, aby tě zvládla. Tvrdí, žes byl až přehnaně chytrý. Nedokázala tě usměrnit, protože sis vždycky našel cestičku, jak obejít trest či zákazy. Dobře jsi věděl, že není dost trpělivá, aby snesla nekonečné dohadování se s tebou. Myslí si, že ve skutečnosti utekla před tebou.“

„Tohle že říká?“ Malcolm zaťal čelisti. „Byl to on, kdo to s mou matkou neuměl. Myslíš si, že by měla důvod utíkat s jiným mužem, kdyby měla zásadového a silného manžela, jakým on nebyl? Cha, vždyť ona měla dokonce i své vlastní peněžní prostředky!“ vyprskl pohrdavě, „takže se mohla kdykoliv sebrat a utéct si, kam se jí zachtělo.“ Rázně se odmlčel a vypadl z místnosti, jako kdyby mi nechtě prozradil příliš mnoho.

Nemohl být tohle ten pravý důvod, proč se dožadoval úplné kontroly nad mým jměním? zamyslela jsem se. Nechová snad stejné obavy i pokud jde o moji osobu, obavy, že jednoho dne ho opustím a začnu si dělat, co se mi zlíbí… něco, co by mu připadalo trapné, ale ještě hůř, něco, co by mu živě vyvolalo vzpomínku na to, jaká byla jeho matka a co jeho otci provedla? Ostatně na tom, co si myslel o mých penězích a co si myslel o Aliciiných přáních, stejně nesešlo. Následujícího dne Alicie dokončila stěhování a dveře pokoje zůstaly odemčené. Kdykoliv jsem je s Malcolmem míjela, pokaždé zrychlil, jako kdyby ho to světlo, linoucí se z pokoje do zšeřelé chodby, fyzicky zraňovalo. Nedokázal se podívat dovnitř a choval se, jako kdyby ta ložnice přestala existovat. Alespoň já jsem si to tak domýšlela, dokud jednoho dne neutrousil poznámku, která mne udivila.

„To je ale hrůza, co se teď v tom pokoji děje,“ pravil a já pochopila, že buď šel kolem, když se ti dva milovali, nebo je poslouchal s uchem na stěně loveckého pokoje. Jestlipak by toho byl schopen? Když byl jednou v zaměstnání, zvědavě jsem zašla do trofejového pokoje ve chvíli, kdy ti dva byli ve své ložnici.

Na samém začátku našeho manželství mi Malcolm jasně naznačil, že lovecký pokoj je jeho soukromou svatyní, že je mužským pokojem v tom nejvyhraněnějším slova smyslu. Bylo tedy jen přirozené, že kdykoliv jsem procházela kolem dveří nebo nakoukla přes práh, tak vyzařoval pach doutníkového kouře. Ten zápach se už určitě vtáhl do zdí, říkala jsem si. V jistém směru mi připomínal otcovu pracovnu, ale oba pokoje měly mnoho rozdílného. Můj otec dostal vycpanou jelení hlavu s parohy jako dar od spokojeného zákazníka. Malcolmův a Garlandův lovecký pokoj byl trofejemi z lovů přímo přecpaný.

Visela tu tygří hlava a sloní hlava s podzviženým chobotem. Obě ta zvířata zastřelil na safari Garlandův otec. Garland sám zastřelil šedého grizzlyho a pumu, když byl na lovu v západní Americe. Malcolm se svojí vlastní sbírkou teprve začínal. Začínal mluvit o tom, že by se vydal na safari, jakmile jen mu obchodní záležitosti dovolí, aby se na tak dlouhou dobu vzdálil. Garland mu neustále opakoval, jen ať klidně jede, že v době jeho nepřítomnosti na obchody dohlédne, ale o tom nechtěl Malcolm ani slyšet.

Ve stěně proti dveřím stál kamenný krb, který byl nejméně dvacet stop dlouhý. Na obou stranách byla okna s černými sametovými závěsy. Na krbové římse ležely připomínky na různé lovecké výpravy. U jedné stěny stála tmavá kožená pohovka s malým stolkem. Všude se povalovaly popelníky.

Tiše jsem za sebou zavřela dveře a zamířila k levé stěně. Na druhé straně této zdi teď v labutí posteli leží Garland s Alicií. Když jsem však přitiskla ucho ke stěně, jak jsem přečasto dělávala ve svém vlastním pokoji, téměř jsem jejich hlasy neslyšela. Zeď byla příliš tlustá. Zklamaná, že moje podezření se nepotvrdilo, jsem se odvrátila a spatřila Garlandovu fotografii. Byl na ni mnohem mladší, na sobě měl safari oblek a chodidlem se opíral o tygří mrtvolu. Fotografie visela našikmo a já s ní pohnula, abych ji narovnala. Tak jsem objevila ten otvor ve stěně.

Nebyl moc veliký, ale bylo zřejmé, že byl vyvrtán teprve velice nedávno, a to pečlivě, pomocí nějakého ostrého nástroje. Přitiskla jsem k němu oko a spatřila nahého Garlanda v labutí posteli s nahou Alicií. Překvapeně jsem vyjekla a rychle odskočila. Poplašeně jsem se rozhlédla loveckým pokojem, celá zděšená, že mne tady někdo přistihne.

Jak dlouho tu ten otvor vlastně je? Jestlipak ho Malcolm vyvrtal hned poté, co se Alicie přestěhovala do labutího pokoje? Není možné, že je tu ta díra už celé roky, že ji třeba vyvrtal tehdy pětiletý chlapeček?

Nechala jsem rám obrazu posunutý tak, jak jsem jej objevila, a vyklouzla z loveckého pokoje ven. Připadala jsem si jako lupič, který vyloupil komnatu plnou tajemství. V životě nesmím Malcolmovi prozradit, co jsem tu nalezla, zapřísahala jsem se v duchu. Byla jsem si jistá, že by stejně popřel, že o tom otvoru vůbec ví, ale ještě daleko horší by bylo moje zahanbení, kdyby zjistil, že vím, že otcovo a Aliciino milování ho zajímá více než jeho vlastní.

Že by se otcovou manželkou dal tolik pobláznit? Je možné, že ho jejich špehování vzrušovalo stejně jako mne? Jednoho horkého letního dne jsem se dozvěděla odpovědi na všechny svoje otázky.

Alicie a já jsme právě skončily s krmením dětí. Byl to jeden z těch vzácných dnů, kdy do kanceláře odešel i Garland. Christopherovi byl už rok a půl, Joelovi dva a Mal byl pětiletý. Malcolm rozhodl, že do domu přijde vychovatel, aby Malovi a Joelovi poskytoval základy vzdělání. Vyčlenil pro ně učebnu, která dříve bývala jeho vlastní a ještě předtím sloužívala jeho předkům. Najal tedy postaršího pána, jakéhosi pana Chillingwortha, učitele z nedělní školy v důchodu. Mal ho nenáviděl a já osobně jsem ho považovala za upjatého a příliš přísného, když šlo o pětiletého žáčka, nicméně Malcolm tvrdil, že je vynikající.

„V tomhle raném věku potřebují děti kázeň ze všeho nejvíce. Právě nyní si vytvářejí svoje studijní návyky, které jim zůstanou po celý zbytek života. Simon Chillingworth je pro tento účel naprosto dokonalý. Učíval mne v nedělní škole,“ dodal.

Přesto však pokaždé, když se pan Chillingworth objevil, aby vyučoval Mala, chlapec vzdoroval, občas se mne zoufale chytal za sukně a žadonil, abych si ho nechala dole. Malcolm však byl neoblomný. Jediná věc, kterou jsem mohla udělat, abych trochu otupila hrot Malova děsu, bylo povolení, že tam nahoru smí chodit i Joel, ačkoliv ten byl na vyučování příliš malý. Malcolm s Joelovou přítomností v učebně souhlasil, protože se domníval, že hošíček přece jen něco při poslouchání pochytí.

Pan Chillingworth dorazil po obědě, aby chlapcům poskytl třiapůlhodinovou výuku, a Mal s Joelem s ním odešli nahoru. Litovala jsem je, že musí být za toho obzvlášť parného letního dne zavřeni na dusné půdě, a nabídla jsem, aby se protentokrát přestěhovali do severního salónu, což byl ten nejstinnější pokoj v celém domě, ale pan Chillingworth o něčem podobném nechtěl ani slyšet.

„Z půdních okének tam máme dostatek průvanu,“ prohlásil, „a já chci navíc používat lavic a tabulí. Ostatně, děti se musejí naučit s nepohodlím vyrovnávat. To pomáhá vytvářet odolnější křesťany.“

Oblékla jsem tedy chlapečky do co nejlehčích šatečků a lítostivě jsem nad nimi potřásla hlavou. Alicie měla kvůli nim doslova na krajíčku. Zapřísahala se, že večer Malcolmovi poví, co si o něm myslí, ale já jí to zakázala.

„Nepotřebuju, aby někdo mluvil za mne,“ řekla jsem jí. „A navíc, nemůžu říct, že bych s Malcolmem tak úplně nesouhlasila,“ dodala jsem ještě. Byla to sice lež, ale představa, že by Alicie Malcolma skutečně přiměla udělat něco, oč stojím já sama, mne přiváděla k zuřivosti.

„No tak dobře,“ souhlasila nakonec, „ale stejně to jsou chudáčkové.“

Odnesla Christophera nahoru k odpolednímu spánku a po chvíli se opět objevila. Zase si začala stěžovat, jaké že je v domě vedro a dusno. Usadila jsem se do chladného salónu, abych si chvíli četla, ale Alicie byla příliš rozpálená a neklidná, než aby mohla také odpočívat.

„Ty, Olivie,“ zeptala se, „už jsi někdy měla chuť vykoupat se v jezeře?“

„Koupat se v jezeře? Ne. Dokonce nemám ani plavky,“ odpověděla jsem a znovu se pustila do čtení.

„Třeba bychom se mohly rychle osvěžit jen tak, bez plavek,“ navrhla mi.

„Bez plavek? Vyloučeno!“ odmítla jsem. „A kromě toho, mne ta představa ani neláká.“

„Aha. To je ale škoda. No tak dobře,“ pokračovala, „myslím, že to prostě půjdu udělat sama.“

„Nechci už o tom slyšet ani slovo!“ přikázala jsem. „Tohle by přece slušná dáma neudělala!“

„Řečičky!“ nedala se Alicie. „My s Garlandem to děláme v jednom kuse.“

Ucítila jsem, že se červenám, protože jednou jsem je při tom špehovala. Alicie si však zřejmě mého provinilého pocitu nepovšimla a namísto toho zmizela, aby si donesla nějaké ručníky a zamířila k jezeru.

Jakmile jsem zaslechla, že se přední dveře zavírají, vykoukla jsem z okna, abych se přesvědčila, že skutečně běží směrem k jezeru. Nežli se mi však ztratila z dohledu, přijel k domu Malcolm. Překvapilo mne, že se doma ukazuje tak záhy, ale vzpomněla jsem si, že rozhodně není pod jeho úroveň kontrolovat, jak probíhá v učebně výuka. Všimla jsem si, že zahlédl mizející Alicii.

Najednou k mému velkému překvapení namísto domů zamířil v jejích stopách. Žhavý letní vánek rozechvěl krajkové záclony a mouchy, které se snažily uniknout přímým slunečním paprskům, tloukly křehkými tělíčky do okenního skla. Na okamžik jsem nebyla schopná jediného pohybu.

Potom jsem se vyřítila ze salónu a vyběhla domovními dveřmi na cestu. Kráčela jsem rychle a vytrvale k místu, odkud jsem často pozorovala Garlanda a Alicii. Jestlipak tohle je i Malcolmův cíl? Proč ji vlastně sleduje?

Nežli jsem dorazila k jezeru, dolehl ke mně její hlas a já se honem přikrčila za velikým keřem a odtud je ze úkrytu pozorovala.

Alicie byla už svlečená a plavala v jezeře. Malcolm stál na břehu a sako a košili měl ležet v trávě.

„Nepřibližujte se!“ varovala ho Alicie a zkříženými pažemi si kryla ňadra a schovávala se pod hladinu. „Vraťte se domů, Malcolme!“

On se však rozesmál.

„Možná bych s sebou mohl odnést i vaše šaty,“ odpověděl a poškádlil ji tím, že učinil krok směrem k jejímu oblečení.

„Neopovažujte se něčeho dotýkat! Okamžitě zmizte!“

„Ale jděte, Alicie, samotnou vás to tu určitě nebaví.“

„Přišla jsem se jen na vteřinku ochladit. Garland se každou chvíli vrátí!“

„Kdepak, ten má práci v Charlottesville. Počítám, že mu to zabere ještě hezkou chvilku.“

„Jděte pryč!“ opakovala důrazně Alicie, ale Malcolm se ani nehnul.

„Já bych se taky rád ochladil a ve společnosti to bude o moc veselejší.“

„Tak si jděte pro svoji vlastní paní a přestaňte mi pořád nadbíhat!“

„Neříkejte, že vás ten stařec dokáže uspokojit!“

„Garland není žádný stařec!“ namítala Alicie. „V mnohém ohledu je mladší než vy! Aspoň se umí smát a užívat si! Vy neumíte nic než vydělávat peníze. Cha, vždyť vy se nechováte řádně ani ke své vlastní manželce!“ ťala ho.

Malcolm na ni shlížel ze břehu, ale skutečně se přestal vysvlékat. Její slova ho zasáhla do živého.

„Jste ještě dítě,“ řekl pak pomalu s narůstajícím hněvem. „Provdala jste se za mého otce jenom kvůli bohatství a čekáte, že až jednoho dne zemře, zanechá vám obrovské jmění – ale ono to bude úplně jinak, na to se můžete spolehnout!“

„Zmizte! Zmizte, nebo to všechno prozradím Garlandovi!“

„Řekl bych, že to nemyslíš vážně,“ odporoval Malcolm zněžnělým hlasem. Shodil kalhoty a Alicie ucouvla.

„Zmiz! Slyšíš?“

„Už jsem ti přece povídal, že mi je taky horko.“

Vyklouzl z krátkých spodků a nahý vykročil k vodě.

„Ty přece křičet nebudeš,“ přesvědčoval ji. „Nechceme, aby o nás vědělo všechno služebnictvo, nebo snad ano? Garland by si to mohl špatně vyložit.“

„Ty ďáble!“ zasykla Alicie. Odplavala k pravému břehu a on se hnal za ní.

„Jsi tak krásná, Alicie,“ volal. „Jsi doopravdy překrásná! Tys měla být manželkou mojí a ne jeho.“

Alicie však nečekala, až ji dohoní. Odrazila se a zamířila zpátky k šatům. Malcolm ji zkoušel pronásledovat, ale když se přiblížila ke břehu, obrátila se tváří k němu.

„Nech mne na pokoji, slyšíš?“ zaječela. „Od nynějška mne necháš na pokoji, Malcolme, jinak mne doženeš k tomu, že Garlandovi vyzradím, jak se mne neustále pokoušíš svést!“

Co to povídá? To tedy není poprvé, co se Malcolm o něco podobného snaží?

„Zatím jsem ho šetřila, aby se nedozvěděl nic z toho, oč usiluješ, jen abych zachovala klid v rodině – ale už toho mám dost! Nenávidím tě a pohrdám tebou, Malcolme Foxworthe! Nejsi ani zpola takový muž, jakým je tvůj otec, ani zpola!“ vmetla mu rozčileně do tváře, vydrápala se na břeh, shrábla svoje šaty, bleskově se zabalila do ručníku a rozeběhla se mezi keře, naštěstí o kus dál, než kde jsem se ukrývala já.

Pozorovala jsem Malcolma. Chvíli se za ní upřeně díval a potom vylezl také na břeh.

„Tomuhle tvrzení by moje matka nevěřila,“ zabrumlal si tak hlasitě, že jsem mu rozuměla i já. „Proto utekla s nějakým chlápkem, který nestál ani za zlámanou grešli.“

Místo, aby se pustil do pronásledování, začal se oblékat. Alicie už stejně byla téměř oblečená a teď se rozběhla domů. Přikrčila jsem se hlouběji mezi keře. Byla jsem na pokraji bezútěšného zoufalství, tak sama a pořád zrazovaná, znovu a znovu. Pomalu, pomaličku jsem se spustila k zemi a tiše se rozplakala. Kde zůstalo bezpečí, důvěra a čest? Malcolm si mne předělal, abych vyhovovala jeho cílům, a nepřestával mne pronásledovat kvůli mým penězům, o kterých pořád ještě doufal, že se jich zmocní. Mezi námi dvěma neexistovala ani špetička lásky.

Když se dooblékl, začal si opatrně razit cestu nazpátek k domu. I v této situaci si dával pečlivý pozor, aby si o šípky nepotrhal svůj nákladný oblek. Když mne míjel, hovořil sám se sebou.

„Za tuhle urážku mi jednou zaplatí, draze zaplatí!“ mumlal. „Ta zatracená koketní mrška přece nemůže milovat takového dědka, jakým je dneska můj otec! To všechno je od ní jenom přetvářka. Od nynějška na to nesmím jít tak okatě.“

Tím dnem počínaje pak pokaždé, když v dohledu nebyl Garland, jednal Malcolm s Alicií se znechucením, pohrdáním a hrubostí, která hraničila až se surovostí. Občas jsem zatoužila vystoupit na její obranu, prozradit mu, jaké scéně jsem byla tehdy svědkem u jezera, ale pokaždé jsem se včas ovládla.

Přestože Alicie odmítla Malcolma tak rázně a jednoznačně, přesto jsem jí nemohla odpustit, že je tak krásná a svůdná. Nechala jsem mezi nimi dál doutnat ten oheň, který byl projevem Malcolmovy vášně a hněvu, hněvu, který ji pálil a později sežehl.

Garland byl buď příliš zaslepený láskou, nebo nevěřil ničemu, co mu Alicie o Malcolmovi prozradila, protože pokud alespoň já vím, v životě se s ním nepohádal. Jak ubíhal čas, začalo se mi však zdát, že se s Garlandem stejně cosi děje. S Alicií sice dál byli tou vášnivě se milující dvojicí, ale Garland začal rychle stárnout. Povšimla jsem si, že se chodí vyspat stále častěji sám a na delší dobu. Jeho dřívější vlčí chuť k jídlu jako by se vytrácela. Během jejich druhé zimy ve Foxworth Hallu prodělal nekonečně se vlekoucí a ochromující nachlazení, které přerostlo málem do zápalu plic.

V průběhu toho všeho se ke mně Alicie neustále obracela pro radu. Dobře jsem věděla, o co se pokouší, nechtěla v těch starostech zůstat sama, zvláště když její vztahy s Malcolmem byly všelijaké, ale já zachovávala odstup, neúčast a nezájem. To, po čem jsem toužila, se pozvolna začínalo vyplňovat. Z hlasu jí vymizela všechna dřívější veselost. Už nekypěla takovou nespoutanou energií. Přestala si dávat schůzky se svými mladičkými přítelkyněmi a namísto toho sedávala doma a o samotě čekávala, až se Garland vrátí domů či až se probudí z dlouhé dřímoty. Přitom se ze všech sil snažila vyhýbat Malcolmovi. Zaměstnávala se péčí o Christophera, kterému už bylo skoro dvaapůl. Mám-li říci pravdu, většinu svého času trávila ve společnosti dětí. Byla to právě ona, kdo k Malcolmovu značnému rozhořčení začala učit Mala hře na klavír. Jak Joel, tak i Mal projevovali přirozené hudební nadání, ale Malcolm zastával názor, že hudebníci jsou změkčilí zženštilci, kteří vydělávají jen pár grošů.

Začínala jsem se domnívat, že to by mohl být jeden ze způsobů, jak bych mu to mohla všechno oplatit – kdybych nechala chlapce vzdělat v hudbě. Nechala jsem tedy Aliciiným snahám volný průběh, protože chlapcům se to strašlivě líbilo a Malcolma to strašlivě štvalo.

V té době jsem tedy představovala publikum, jež sledovalo cizí neštěstí, což mne občas těšívalo, ačkoliv ve svých vlastních strastech jsem si tak nijak neulevila.

Nedokázala jsem si tehdy uvědomit, že moje vlastní sobectví dalo popud k tomu, aby vzklíčilo ještě něco jiného. Nechtěně jsem totiž otevřela dveře Foxworth Hallu mnoha dalším démonům sužujícím duši i tělo. Zahnízdili se v tamních stínech a zákoutích a tiše vyčkávali na příležitost k útoku.

Nemohlo to trvat dlouho. Příležitost nastala co nevidět a démoni s sebou přinesli mnohem více žalu, než kolik se ho podle mých dřívějších představ mohlo do studených, prázdných pokojů Foxworth Hallu vůbec vejít.

Dny v barvě černi

UBÍHALY DALŠÍ MĚSÍCE, TOLIK SI NAVZÁJEM podobné a vyplněné napětím, které zřejmě pramenilo z Malcolmova vztahu k Alicii. Jeho vztek se vybíjel jedovatými a často i nenávistnými poznámkami a tím, jak okázale ji jinak ignoroval. Navíc byl mnohem podrážděnější kvůli mnoha dalším věcem, například kvůli Malově lásce k hudbě. Jednou odpoledne se vrátil domů o něco dřív a přistihl Mala u klavíru s Alicií po boku, jak pod jejím vedením právě procvičuje stupnice. Já jsem poblíž pletla Joelovi svetřík a radovala jsem se z bystrosti, s jakou Mal intuitivně vybíral ty správné tóny. Nebylo vůbec pochyb o tom, že má veliký talent, který by se při správném školení mohl rozvinout ve skutečné mistrovství.

Malcolm zaslechl hru na klavír a přišel za námi do salónu. Oči mu hořely prchlivostí. Vzhlédla jsem právě v tom okamžiku, kdy se vřítil přes práh jako mstivá vichřice. Zapráskl víko u klavíru s tak zuřivou prudkostí, že pod ním málem přirazil Malovy ubohé prstíčky. Myslím, že to měl skutečně v úmyslu, aby tím chlapečkově hraní učinil jednou provždy přítrž. Alicie polekaně vyjekla a objala Mala kolem ramínek. Oba se zděšeně zahleděli na Malcolma, který se nad nimi tyčil jako ztělesněná hrozba.

„Co jsem řekl o provozování těchto muzikantských pošetilostí, co?“

„Ale Malcolme, ten hoch je tak nadaný! Je to zázračné dítě, věřte mi! Jenom si poslechněte, co ve svém věku už dovede! Nechte ho, ať vám zahraje,“ prosila Alicie.

„Na nějaké to jeho předvádění nejsem ani za mák zvědavý! Stane se snad díky tomu lepším obchodníkem? Umožní mu to, aby kráčel v mých šlépějích? Děláte mi z něho odporného zženštilce! Koukej se od toho piana zvednout!“ vyštěkl vztekle, ale Alicie chlapce dál svírala v objetí. „Male, tys neslyšel?“ opakoval tedy Malcolm rozkaz.

Mal se od Alicie odtáhl a postavil se. Rty se mu třásly. Bál se plakat, protože se už dávno naučil, že to by Malcolma rozběsnilo ještě víc. Obyčejně plakal jen němě, zhluboka se nadechoval a ramínka se mu křečovitě zvedala. Joel, který si na podlaze hrál s Christopherem, vzhlížel se stejným úděsem ve svých modrých očích. Oba hošíčci měli z otce smrtelný strach. Kdykoliv otec křičel na jednoho, druhý reagoval, jako kdyby se to týkalo i jeho. Christophera však pokaždé ten náhlý ruch a hluk pouze zaujal, neměl proč se bát. Alicie se obrátila ke mně. Doufala, že jí přijdu na pomoc.

„Co dělají špatného?“ zeptala jsem se.

„Ti chlapci si musí vtlouci do hlavy, že nikdy nesmí neposlechnout mých příkazů! Přikázal jsem Malovi, že volný čas má trávit v učebně a ne u klavíru!“

„To přece nemůžeš brát tak, že tě neposlouchá,“ namítla jsem, „pokud mu tuhle činnost dovolila jeho matka a babička.“

„Překročil zákaz!“ opakoval vztekle Malcolm. „Moc dobře ví, co jsem mu nařídil!“ Natáhl ruku, drapl Mala za zátylek, skoro ho zvedl do výšky a odvlékal ho ze salónu do knihovny, aby mu tam mohl napráskat. V tu vteřinu začal Joel plakat a Christopher se zatvářil nechápavě.

„Malcolme, nedělejte to!“ křikla za nimi Alicie.

„Starejte se o svého vlastního potomka!“ odsekl, jako by ta slova po ní plival. „A moje hochy nechte na starost zase mně!“

Alicie si pohřbila obličej v dlaních a potom se na mne zoufale podívala. Joel přiběhl k mému křeslu a přimkl se mi k noze.

„Jak můžete dopustit, aby tohle prováděl?“ vydechla Alicie nevěřícně.

„Těžko mu mohu zakázat, aby se vyjadřoval k vlastním dětem, navíc ve svém vlastním domě.“

„Ale vždyť vy jste matka! Máte přece také právo se vyjádřit, nebo snad ne?“

„Snažíte se mne tímto postavit proti mému manželovi? Vybízíte nás k hádkám?“ opáčila jsem. Dobře jsem věděla, že tomu tak není, ale chtěla jsem jí vnuknout přesvědčení, že si to myslím.

„Samozřejmě, že ne, Olivie. Ach bože,“ povzdechla si,

„když mně se zdá, že jsem to zavinila. Já jsem přece Mala povzbuzovala a vy jste mu to dovolila!“ dodala, jako kdyby si to uvědomila až v této chvíli. „Pokud jste věděla, že to může skončit takhle, pak jste to dělat neměla. Malcolm je hrozný surovec! Což vy o maličkého Mala nemáte vůbec strach?“

„Však on to vydrží,“ mávla jsem rukou. „Pokud bude o něco hodně stát, potom ho nezastaví ani jeho vlastní otec. Když přijde na tohle, je mnohem více po mně než po něm. Neberte Malcolma vůbec na vědomí. Držte se od něho radši dál,“ doplnila jsem svoje varování ještě jiným významem. „Tenhle dům je na to velký dost.“

„Ale stejně je mi toho chudáčka tolik líto!“ Rozplakala se, vstala a vyběhla z místnosti.

Nezavolala jsem ji zpátky, abych ji ukonejšila, kdepak. Byla jsem štěstím bez sebe, že mezi ní a Malcolmem jsou takhle vážné spory. Dokud se k sobě budou chovat tímto způsobem, nemusím mít strach, že by Alicie vyslyšela jeho pokusy o namlouvání.

Potom události dostaly náhlý spád.

U příležitosti Christopherových třetích narozenin uspořádali Alicie s Garlandem oslavu a pozvali ze sousedství spoustu lidí, kteří měli děti v Christopherově, Joelově a Malově věku. V hale ve Foxworth Hall se rozléhal křik jako na školním dvoře. Všude pobíhaly děti. Alicie organizovala hry a rozvěšovala barevné papírové fábory a rozdávala balónky. Paní Wilsonová upekla kolosální narozeninový dort ozdobený všemožnými zářivě zbarevnými zvířátky.

Malcolm šel do práce jako obyčejně, ale Garland zůstal doma, aby pomohl s organizací oslavy, což byla činnost, kterou by Malcolm odmítl jako něco pod svoji úroveň.

„Jakmile se jedná o Christophera, dokáže se otec chovat trapně a směšně,“ postěžoval si mi Malcolm toho dne po snídani. Garland s Alicií už odešli od stolu, aby chystali oslavu. „Chová se jako zdětinštělý stařec. Člověk by pomalu myslel, že je to jeho první dítě.“

„Možná že se nepyšní jenom tím, že ve svém věku dokázal zplodit syna, ale i tím, že děcko je tak líbezné a bystré,“ neodpustila jsem si. Malcolm přivřel oči a já si poprvé uvědomila, že na Christophera kvůli té Garlandově pozornosti žárlí. „Cožpak se ti otec nevěnoval úplně stejně?“

„To v žádném případě, spíš naopak. Musel jsem prakticky škemrat, abych s ním někdy mohl na ty jeho služební cesty. Po matčině odchodu byl tak slabošský, že se snažil obvinit dokonce i mne, že jsem ji vyštval. Tohle mu nikdy neodpustím. Moje maminka neměla nic na celém světě raději, než právě mne. To jenom jeho vlastní nedokonalost a chyby mohou za to, že mne nakonec opustila. Pochop to přece, kdykoliv se podíval do mých očí, uviděl modrý pohled své Corinne. Moc dobře věděl, že ji nikdy nedokáže přinutit, aby ho milovala stejně silně jako milovala mne. Bože, jak ta ho musela nenávidět… jinak by mne nikdy neopustila. Nadosmrti mu neodpustím, že jsem ji jeho vinou ztratil.“

Poprvé za tu spoustu společně strávených let jsem ucítila k manželovi soucit. Pohladila jsem ho po roztřesené ruce. „Ale později, když jsi byl starší, trávil snad s tebou více času, ne?“ otázala jsem se, abych poněkud uklidnila jeho rozrušení.

„Ne dříve, než jsem dospěl natolik, abych mu mohl ulehčit v některých pracovních povinnostech. Střídal jsem nejdřív jednu soukromou školu za druhou, dokud jsem nedostudoval kolej, prostě dělal všechno možné, jen aby mne neměl na očích. Když jsem byl na internátě, nikdy mi nenapsal a na moje dopisy taky neodpovídal. Jednou jsem se vrátil domů na vánoční prázdniny, a našel jsem sice dům plný služebnictva, ale otce ne, ten si právě vyrazil na jedno ze svých safari. V životě ho nenapadlo, že by mne jednou mohl vzít s sebou. Neměl jsem doma žádné kamarády, takže jsem celé vánoční prázdniny probloudil po Foxworth Hallu a bavil se nasloucháním ozvěny vlastních kroků.“

„Malcolme,“ pravila jsem, protože byl v rozpoložení, když byl ochoten vylévat si srdce o své minulosti, k čemuž jinak docházelo jenom velice zřídka, „vždycky jsem se tě toužila zeptat na jednu věc. Když tě matka opustila, nikdy ti potom už nenapsala? Už jsi od ní nikdy nedostal žádný vzkaz?“

„Ani slovíčko, ani lísteček, prostě nic. Když jsem byl malý, podezíral jsem otce, že mi její dopisy zapírá, a trávil jsem v dětském pokoji celé dlouhé hodiny sestavováním nekonečných dopisů matce, které jsem však, pochopitelně, nikdy neodeslal. Prosil jsem v nich, aby se ke mně vrátila. Vždyť mi bylo teprve pět! Potřeboval jsem ji! Nedokázal jsem si zaboha srovnat v hlavě, co to do ní vjelo, že se vykašlala na svého milujícího synka. Kdybych si s ní mohl promluvit dneska, byla by to jediná otázka, kterou bych jí chtěl položit.“

„A k čemu by ti to bylo dneska dobré?“ divila jsem se.

„Tomu bys nerozuměla,“ odsekl a raději odešel, aby už nemusel pokračovat v rozhovoru.

S údivem jsem zjistila, že v den Christopherových narozenin se vrátil domů včas, aby stihl začátek oslavy. Zřejmě se nesnížil k tomu, aby ignoroval bratříčkův významný den, ačkoliv by tím otci značně ublížil. Co mne však překvapilo nejvíce, to byl pohled, jakým v hale střelil po Alicii, která tam bavila dětské návštěvníky.

Byla oblečená do těch pytlovitých šatů, ve kterých ženy vypadají velmi chlapecky, ačkoliv právě ona nenosila žádný korzet, který by jí zploštil ňadra napínající se pod tenoučkou látkou. Vlasy si vyčesala nahoru a na krku měla dvojitý náhrdelník z obrovitých perel. Na oslavě se ve společnosti rozjařených lidí opět proměnila na veselou a zářící osůbku, jakou bývala dřív. Zdálo se, jako kdyby do Foxworth Halu právě dorazila. Dokonce i do Garlanda jako by vjel nový život a jeho unavený strhaný výraz, který jej teď neopouštěl, mu z tváře spadl jako maska.

Prostorná místnost zvučela Aliciiným smíchem. Děti byly z jejích pozorností a veselí celé pryč. Táhly se za ní v celém procesí a soupeřily o její přízeň. Naši dva hoši jim chodili v čele a odříkávali její jméno jako kouzelné zaklínadlo.

Malcolm stál strnulý jako socha a nespouštěl z ní zrak. Očekávala jsem, že zahlédnu ten jeho známý úšklebek, ten typicky nenávistný pohled, ale namísto toho jsem si povšimla, že rysy mu zněžněly a ústa změkla. Vypadal tou její krásou okouzlený stejně jako všechny ty děti.

V srdci se mi náhle vzedmulo cosi zuřivého a děsného. Upíral na ni oči roztoužené tak, jak to dovede jenom člověk hluboce zamilovaný. Jeho láska nezemřela, jak jsem si namlouvala. Kdepak, jenom spala jako obrovský medvěd čekající na příchod jara. A tím jarem byla Aliciina krása. Pokoušela ho, vábila, rozeznívala v něm silné city a vyzývala ho, aby se opět pustil do pronásledování.

Vycítila jsem to i z jeho hlasu, když ji oslovil. Vyčetla jsem to z jeho pohledu, kterým ji sledoval na každém jejím kroku, když se procházela po hale a starala se o bezchybný průběh oslavy. Ke spokojenosti Malcolmovi stačilo, když mohl sedět v křesle, usrkávat čaj a celé odpoledne pozorovat Alicii.

Ještě dlouho poté, co oslava skončila a hosté se rozešli domů, zůstával Malcolm v hale a sledoval, jak Alicie řídí úklid. Garland, unavený tím celodenním pobíháním, zmizel ve své ložnici, aby si zdřímnul, a já se zatím postarala, aby se děti vykoupaly a přichystaly do postýlek. Alicie oznámila, že si jde do labutího pokoje odpočinout nad pěknou knížkou.

„Že se nám ta oslavička ale vydařila, že?“ zeptala se mne.

„Dětem se to moc líbilo,“ připustila jsem. „Ačkoliv si musím klást otázku, jestli tříletý šprček takovou slávu vůbec pochopí.“

„Ach, Olivie, někdy mluvíte jako Malcolm,“ povzdechla si Alicie a já zalitovala, že Malcolm není v doslechu.

Sledovala jsem, jak stoupá po schodišti do patra a potom jsem si sebrala svoje šití, abych ho odnesla do svého pokoje. Nešla jsem však nahoru okamžitě, protože služebnictvo mělo ještě pár dotazů ohledně skleněného nádobí a paní Wilsonová se mnou chtěla probrat jídelníček na nadcházející týden.

Co se vlastně přihodilo, to mi později vypověděla Alicie, ale byla tou dobou natolik hysterická, že jsem jí porozuměla jen s největšími obtížemi.

Byla jsem právě v polovičce schodiště, když jsem zaslechla její výkřik, po němž následovala hlasitá rána o stěnu labutího pokoje. Vyběhla jsem tedy po zbývajících schodech co nejrychleji, takže jsem k prahu pokoje dorazila právě včas, abych spatřila Garlanda hroutícího se k zemi s prsty zarytými do vlastního hrdla. Byl v nočním úboru, zřejmě se probudil ze spaní a bosý se přiřítil do labutího pokoje.

Na posteli ležela Alicie v noční košilce rozervané od pravého ramene až do pasu. Nad padlým tělem svého otcem se tyčil Malcolm s rukama zaťatýma do pěstí, tváří krvavě rudou a s očima vylézajícíma vztekem z důlků. Po pravé tváři se mu táhl dlouhý škrábanec.

„Co se to vlastně přihodilo?“ vykřikla jsem.

„Rychle běž zavolat doktora!“ přikázal mi Malcolm, který při pohledu na mne získal zpět trochu svého ztraceného sebeovládání. Otočila jsem se k Alicii, která hystericky plakala a pokoušela se zakrýt si tělo cáry noční košilky. Garland ležel naprosto bez pohnutí, vrhla jsem se proto k nejbližšímu telefonu a zavolala Dr. Braxtena.

Nežli lékař přijel, odvlekl Malcolm Garlandovo tělo zpátky do jeho ložnice a položil je do postele. Alicie si přes roztrhanou košilku přehodila župan a teď klečela vedle Garlanda, vzlykala a hladila ho po bezvládné ruce.

„Copak, copak?“ vrhl se doktor Braxten hned ode dveří ke Garlandovu loži. Malcolm se podíval nejprve na mne, pak na Alicii, a teprve potom odpověděl.

„Dostal jakýsi záchvat a vykřikl. Než jsme sem přiběhli, už ležel takhle bez hnutí,“ vysvětloval.

Lékař na Garlandova prsa přitiskl stetoskop a pátral, jestli zaslechne tlukot srdce. Potom ještě překontroloval reakci zorniček a tep.

„Zřejmě to byla mrtvice,“ pravil pak tiše. „Bohužel, tady už nejsem vůbec nic platný.“

Alicie zanaříkala a vrhla se na Garlandovo tělo.

„Ne, ne, ne!“ ječela přitom. „To není pravda! Vždyť jsme právě oslavovali narozeniny našeno synka! Prosím vás, ne! Prosím vás! Garlande, probuď se! Dokaž jim, že jsi nezemřel! Garlande! Garlande!“ Její vzlyky s ní lomcovaly tak silně, až se celá postel třásla.

Malcolm se obrátil a zmizel. Nevěnoval mi předtím ani jediný pohled.

„Vyrozumím majitele pohřebního ústavu,“ poznamenal soucitně dr. Braxten. Podíval se ještě jednou na Alicii. „Myslím, že by bylo nejlepší, kdyby se sem vypravili co nejdříve.“

„Samozřejmě,“ přisvědčila jsem.

„Garland se u mne totiž před několika týdny zastavil,“ vysvětloval dr. Braxten dál, „a já mu tehdy řekl, že mi to jeho srdce dělá dost velké starosti, ale on mne donutil přísahat, že se o tom nikomu nezmíním ani slůvkem, obzvláště ne Alicii. Zkrátka už byl takový.“

„Ano,“ přisvědčila jsem, protože Garlandovy motivy mi byly zcela zřejmé. Nechtěl připustit, že se na něm začíná podepisovat jeho věk. Dělal všechno možné, jen aby jeho Alicie měla dál na růžích ustláno.

„Myslíte, že se uklidní? Mohl bych jí dát něco na usnutí,“

nabídl se. Přistoupila jsem k Alicii a váhala, jestli se jí mám dotknout. Nakonec jsem ji uchopila za rameno.

„Alicie, pan doktor se ptá, jestli si nepřeješ, aby ti tady nechal něco na spaní.“

Alicie jen zavrtěla hlavou a pozvolna se zvedla z Garlandova těla. Vypadala omámeně a rozhlížela se po pokoji jako náměsíčná. Lékař k ní přikročil blíž.

„Měla byste se raději vrátit do své vlastní postele,“ doporučil. „Na tak veliký žal je jediným lékem spánek.“

Alicie přikývla a dovolila mu, aby jí pomohl na nohy. Když ji odváděl ke dveřím, ohlédla se zpátky na Garlandovo tělo a opět propukla v hysterický pláč. Vyšla jsem za nimi a zavřela jsem dveře.

Malcolm nebyl v dohledu. Zalezl si kdovíkam, ale já ho v tu chvíli nepotřebovala. Následovala jsem Alicii a lékaře do labutího pokoje. Alicie se od něho nechala uložit jako malé dítě.

„Možná byste u ní měla nějakou chvíli zůstat,“ doporučil mi lékař.

„To se samo sebou rozumí,“ ujistila jsem ho. Sama jsem byla vývojem událostí celá ohromená, ale nezrácela jsem ani sebekontrolu, ani důstojnost. Potěšilo mne, že dr. Braxten vycítil, jak i uprostřed takové krize všechno spolehlivě zvládám. Koneckonců, Alicie byla spíš jako velké dítě.

„Jdu zavolat do pohřebního ústavu,“ pravil mi pak lékař šeptem. „Kdyby to bylo zapotřebí, klidně pro mne zatelefonujte.“

„Děkuji, pane doktore.“

„Je mi to líto,“ řekl lékař. „Byl to vynikající… Upřímnou soustrast,“ dodal a vytratil se.

Podívala jsem se na ležící Alicii. Zabořila se tváří do polštáře a tichounce vzlykala. Zašla jsem ke dveřím, zavřela je a otočila klíčem. Nějakou dobu jsem nechtěla být vyrušována. Pak jsem se vrátila k labutí posteli a posadila se na ni.

„Alicie,“ oslovila jsem ji, „musím vědět, co všechno se tady přihodilo, než jsem tu našla ten příšerný výjev. Co ve tvém pokoji dělal Malcolm?“ Její vzlyky zesílily. „Alicie, musíš mi to říct! Nikdo jiný než já ti tu teď nezůstal,“ dodala jsem, protože mne napadlo, že se hodí tohle připomenout. Skutečně moje poznámka měla očekávaný účinek, protože pláč se ztišil a Alicie se začala ke mně obracet. Přitiskla si dlaně k tvářím, jako kdyby tak chtěla zastavit proud slzí, a potom si k očím přiložila okraj přikrývky.

„Bylo to hrozné, strašlivé,“ začala.

„Jak to probíhalo?“

„Ležela jsem tady, jen tak jsem si četla a bylo mi moc hezky, protože oslava se báječně vyvedla a všichni byli ohromně spokojení. Garland…“ Opět se roznaříkala. „Byl tak pyšný, tak šťastný!“

„Co se tu dělo?“ naléhala jsem vytrvale.

„Nezamkla jsem dveře. Někdy… někdy se stávalo, že v noci za mnou přišel Garland,“ vysvětlovala. „Když jsem zaslechla cvaknout kliku, předpokládala jsem, že to je Garland, ale namísto něho se objevil Malcolm,“ zašeptala a bleskově mrkla na dveře. Tvář se jí hrůzou zkřivila, protože před jejím vnitřním zrakem se opět odehrávala celá ta scéna.

„Co na tobě chtěl?“

„Chtěl –“ Odmlčela se, jako kdyby prozrazení této věci bylo tím nejneslušnějším, čeho by se mohla dopustit. „Chtěl mne,“ doložila potom se vzrůstajícím hněvem. „Přišel až k mé posteli. Řekla jsem mu, že tady nemá co dělat, ale on se jen rozesmál a poradil mi, abych si s tím nelámala hlavu. Garland prý spí. Potom mi vykládal hrozné věci. Že prý je Garland příliš starý, než aby mne dokázal pořádně uspokojit, že nyní budu jeho – Malcolma – potřebovat víc, než kdy předtím, ale že na tom nemám hledat vůbec nic špatného, protože on je přece Garlandův syn.“

„Jak ses zachovala?“

„Odsekla jsem, ať okamžitě vypadne, nebo že zavolám Garlanda, ale on se ani nehnul. Posadila jsem se s odhodláním, že pokud se přiblíží třeba jen o krok, tak začnu křičet. Zřejmě si to uvědomil, protože se vrhl na postel, přitiskl mi ruku na ústa, porazil mne nazpátek do polštářů a… začal mne surově laskat. Pokoušela jsem se mu bránit a on mi roztrhl noční košili. V průběhu našeho zápasu jsem srazila na zem lampičku z nočního stolku a konečně se mi podařilo vykřiknout. Garland to zaslechl a objevil se ve dveřích právě v tom okamžiku, kdy se mne snažil Malcolm zalehnout a zmocnit se mne.“

„Tak nějak jsem si to domýšlela,“ řekla jsem.

„Garland skočil k posteli a Malcolma odtáhl. Začali spolu zápasit. Garland syna proklínal a Malcolm zase vykřikoval spoustu příšerných obvinění a urážek o Garlandově první ženě, o tomhle pokoji a Garlandově mužnosti. Padli na podlahu a pořád zápasili, ale pěstí jeden druhého neudeřil ani jednou.

Nakonec se Malcolm z Garlandova sevření vytrhl a začal se plazit ke dveřím, ale Garland byl tak strašlivě rozezlený, že mu utéct nedovolil. Znovu se na něho vrhl a oba pak pokračovali ve svém zápolení, dokud Garland nevykřikl. Vyklouzl z Malcolmových paží a sesul se na podlahu, kde… kde, ach bože můj, vážně je to pravda? Je můj Garland skutečně mrtvý?“

„Je to pravda,“ potvrdila jsem.

„Garlande, Garlande, ach, ty můj Garlande!“ Alicie se opět zhroutila do polštářů, kde se pustila do nového pláče.

Věděla jsem, že bude vzlykat až do úplného vyčerpání a nakonec usne. Nemohla jsem pro ni udělat ani to nejmenší. Nechala jsem ji tedy o samotě a vydala se pátrat po Malcolmovi.

Našla jsem ho v loveckém pokoji a domyslela jsem si, že nás celou tu dobu pozoroval špehýrkou za obrazem. Seděl v koženém křesle a upřeně zíral na dveře. Tvář měl bledou jak surové hedvábí a oči vytřeštěné, jako kdyby hleděl na svoji vlastní smrt. Rukama svíral opěradla tak křečovitě, až mu na zápěstí vyvstávaly žíly. Jako kdyby se bránil nějakému osudnému pádu.

„Cos to způsobil?“ vyčetla jsem mu.

„Dej mi pokoj.“

„Jestlipak víš, co se stane, až se o tomhle doslechnou lidé?“

„O tom se nedoslechne živá duše. Já za to stejně nemohu. Vždyť to byl nemocný člověk. Lékař to potvrdí. A teď už vypadni a nech mě na pokoji!“ procedil skrze stisknuté zuby.

„Ty ale umíš nenávidět, Malcolme. Po tomhle už nikdy nemůžeš pocítit v životě ani špetku štěstí.“

„Všechno to zavinila ona,“ odsekl. „Ne já!“

„Cože, ona?“ To mě skoro rozesmálo.

„Vypadni, zmiz!“ opakoval, ale já jsem zavrtěla hlavou.

„Strašně tě lituji, abys věděl.“ V tu chvíli jsem s ním skutečně soucítila. Může se tvářit jakkoliv, stejně mi bylo jasné, že až do smrti ho bude pronásledovat provinilý pocit. Později to v jeho chování povede ke zcela zřejmým změnám, ale právě teď ta událost působila jako nůž otáčející se v jeho srdci.

Zřejmě se pokoušel zmenšit svou bolest tím, že svaloval vinu na Alicii. V jeho pokřiveném vidění světa spočívala její vina v tom, že ho odmítla a zavolala Garlanda, aby jí poskytl svou pomoc. V tom jeho deformovaném vnímání reality nesla veškerou zodpovědnost pokaždé žena, nikdy muž.

Později mi určitě začne vykládat, že Alicie ho pokoušela a sváděla, takže nakonec dostala jenom to, co jí patří. Malcolm tu tragédii prostě svede na to, že Alicie je, jaká je, že připomíná ty lehkomyslné ženy. Nenáviděl a miloval ji stejně, jako nenáviděl a miloval svoji vlastní matku.

Zanechala jsem ho tedy o samotě. Zůstal sedět mezi temnými, ponurými stíny.

Pohřeb byl veliký, přestože Malcolm doufal, že se tomu vyhneme. Lidé se sjížděli ze širokého okolí, někteří urazili dokonce hezky dlouhé vzdálenosti – obchodní partneři, staří přátelé, příbuzní a spousta dalších, které sem přilákala zvědavost nad smrtí jednoho z nejbohatších mužů v celém státě.

Malcolm chtěl nejprve zařídit jenom kremaci, po níž by následoval krátký malý obřad, ale Garland zřejmě synovu lhostejnost k posledním věcem člověka předvídal. Zanechal u kněze podrobné písemné instrukce. Když se reverend Masterson s tím dokumentem vytasil, Malcolm se musel podřídit. Bylo tedy nutno zařídit přepychový pohřeb, který stál hromadu peněz.

Z jeho hlediska jsme však měli v jedné věci štěstí, a tou byl Aliciin stav před, během i těsně po pohřbu. Brala silné uklidňující prostředky a pohybovala se jako náměsíčník sužovaný noční můrou, s popelavými tvářemi, hluchá, nevidomá, němá. Její matka, která byla těžce nemocná, nebyla schopná podniknout delší cestu. Jak jsem jí řekla hned té noci, kdy zemřel Garland, zůstala jsem jí jenom já.

Dohlížela jsem na to, aby se patřičně oblékala, aby trochu jedla, aby o Christophera bylo dobře postaráno. Během celého smutečního obřadu jsem jí dělala doprovod, nehnula jsem se od ní na krok a chvílemi jsem ji doslova podepírala. Povšimla jsem si, jak po nás lidé pokukují, jak si navzájem vyměňují poznámky o mé pozornosti a soucitu, jak na ně moje účast a pomoc udělaly dojem.

Paní Whipplová, žena ve středních letech, která už mnoho let pracovala jako Garlandova osobní sekretářka, mi prozradila: „Garland by vám byl tolik vděčný, že Alicii pomáháte. Měl ji tuze rád, tuze rád.“

„Dělám jen to, co považuji za správné,“ odpověděla jsem. „Děkovat tedy není třeba.“

„Samozřejmě,“ přisvědčila paní.

Truchlící přicházeli vyjádřit Alicii svoji soustrast, ale ta jako by hleděla přímo skrze ně. Garlandova smrt je všechny proměnila na cizince. Svým způsobem pro ni všichni známí, které poznala jeho zásluhou nebo skrze něho, jako by zemřeli spolu s ním. Alicie se už pomalu začala přesouvat do jiného světa, do světa, v němž nežil Garland se svojí láskou a veselím, do světa naplněného ozvěnami a vzpomínkami. Možná jsem ji podpírala tak pevně z toho důvodu, že jsem ten svět, do něhož vstupovala, poznala lépe, než kdokoliv jiný. Měla jsem pocit, jako kdybych ji do něho vítala, jako kdybych tušila, že se v něm stane mojí družkou a že od nynějška budeme obě strádat stejnou osamělostí.

V měsíci následujícím hned po pohřbu se Alicie chovala jako vážně nemocný člověk. Pořád v těžkém stresu a pod vlivem silných medikamentů dospěla do stavu, kdy jsem jí musela připomínat i ty nejjednodušší věci, například že má sejít dolů k jídlu. Sama si však vybrala prosté tmavé oblečení. Pleť jí zůstala celá zsinalá. Její zlomené srdce jí zakalilo oči, takže vypadaly prázdně jako korálkové oči vycpaných a vystavených zvířat v loveckém pokoji. Rozzářit její tvář dokázal jedině Christopher. Kdyby nebylo jeho, pravděpodobně by se zaživa pohřbila ve svém vlastním pokoji.

V období veřejně drženého smutku se Malcolm choval, jako kdyby s námi Alicie již nežila. Kdykoliv ji zahlédl, jako by ji vůbec nevnímal, jako by hleděl na cosi daleko za její hlavou. Nikdy ji neoslovil a ona nikdy neoslovila jeho. Také mi ohledně ní nikdy nepoložil jedinou otázku. Pochopila jsem, že to je jeho způsob, jak ze sebe setřást pocit vlastní viny. Možná že doufal, že Alicie zchřadne a zemře a tím zmizí i nebezpečí, že by někdo mohl odhalit jeho zodpovědnost na oné tragédii.

Jisté je, že mu to Alicie velice usnadňovala, když se tak plížila po domě jako přízrak, oblečená do černých, temně šedých či tmavomodrých šatů, bez nalíčení, s vlasy staženými do přísného uzlu a se stále uhýbajícíma očima.

Naše společné večeře, jediné jídlo, na které chodila dolů, připomínaly pohřební hostinu. Alicie jídávala pomalu a mechanicky. Malcolm upřeně hleděl přímo před sebe, občas se mne na něco zeptal a občas utrousil nějakou poznámku. Nikdy se u stolu nerozproudil nějaký delší rozhovor – vždycky jen otázka, odpověď a dost. Dokonce i při jídle se Alicii třásly prsty, ve kterých svírala vidličku. Pomaloučku si krájela jídlo, pracně s ním zápolila, jako kdyby měla nepředstavitelně tupý nůž. Zřejmě si ani neuvědomila, kdy je podávání chodů u konce. Malcolm se většinou zčistajasna zvedl a odešel od stolu, zatímco ona za ním jen užasle vzhlédla. Jako kdyby si teprve nyní uvědomila, kde to vlastně sedí.

Zoufale pozorovala Garlandovo prázdné místo. Chybějící příbor jí bolestně připomněl skutečnost pokaždé, když si sedala ke stolu. Byla jsem si jistá, že jedině proto se vyhýbá společnému stolování.

Když se přece jenom někdy podívala na Malcolma, tvářila se nesmírně nechápavě a zmateně. Představovala jsem si, jak se pokouší seřadit události do nějaké logické posloupnosti, utřídit je tak, aby se v nich dokázala vyznat. Malcolm však vyhlížel stejně vyrovnaně a klidně jako kdykoliv předtím. Možná to všechno byl jenom ošklivý sen. Možná že Garland přijde každou chvíli ke stolu. Jednou jsem měla dojem, že s jídlem na něho Alicie doslova čeká. Musela jsem ji kolikrát vybídnout, aby konečně začala jíst.

Malcolm si její vyčítavou přítomností u stolu nijak nedal pokazit chuť. Nezdálo se, že by mu nechutnalo. Nevypadal vůbec otřeseně. Pokud ho strašily nějaké přízraky, nedal mi to najevo. Zdálo se, že současný stav věcí ho docela uspokojuje, zvláště pokud jde o to, jak se věci mají mezi ním a Alicií.

Mně ale její chování lezlo šíleným způsobem na nervy a všichni tři chlapci byli celí nesví.

Konečně jsem se jednoho dne rozhodla, že si zajdu do jejího pokoje, abych si to s ní od plic vyříkala. Podle mne byl nejvyšší čas. Doufala jsem totiž, že jakmile se z Garlandovy smrti trochu vzpamatuje, začne uvažovat o odstěhování z Foxworth Hallu. Zastávala jsem názor, že by sama měla chtít začít někde úplně nově, jakmile se finanční stránka celé té záležitosti dá do pořádku. Byla dost mladá, aby si ještě našla nového manžela, zvláště s tím bohatstvím, které jí spadlo do klína. Proč by neměli muži stát o tak krásnou bohatou ženu s tak krásným dítětem?

„Nikomu z nás ta událost žádné potěšení nepřinesla!“ prohlásila jsem, „ale nezapomeňte, že na vás leží ještě spousta odpovědnosti! Pořád ještě zůstáváte paní Garland Christopher Foxworthovou a jako jeho manželka byste měla překonat svůj žal a začít se řádně starat o svého syna.“ Alicie se chtěla rozplakat, ale já jsem to nedopustila, ačkoliv jsem ji, sedící na posteli a křehoučkou jako malé děvčátko, upřímně litovala. Zoufalství jí z tváře smylo všechny barvy.

„Jaký příklad takhle dáváte Christopherovi? Jaký mým dvěma chlapcům?“ pokračovala jsem v útoku. „Všechny ty děti moc dobře sledují, jak vypadáte a jak se chováte! Vaše jednání proměnilo tenhle dům v márnici!“

„Ach, Olivie, když já si ještě pořád nedokážu srovnat v hlavě, že Garland doopravdy zemřel.“ Přitiskla dlaně na sebe a začala si je mnout, jako kdyby ždímala neviditelný mokrý hadřík.

„Ano, zemřel, a vy byste to neměla brát jako nečekaný šok. Už před nějakou dobou jsme přece spolu měly rozhovor o vašem manželství a já jsem poukázala na skutečnost, že zemře mnohem dříve než vy. Tehdy jste si kvůli tomu hlavu nelámala.“

„Ale lámala. Jenom nedokáži uvěřit, že se to skutečně stalo.“

„Snažila jsem se vás varovat, že žijete ve vysněném světě. Teď jste spadla do strohé reality stejně jako já, když jsem poprvé vkročila do tohoto domu.“

Prudce vzhlédla. Tohle pochopit kupodivu dovedla.

„Když vy jste o tolik silnější než já, milá Olivie. Nemáte strach vůbec z ničeho. Nebojíte se zůstat sama.“

„Člověka dělá silným život. Pokud mu nedovolíte, aby vás naučil síle, zabije vás. Po tomhle snad toužíte? Chcete snad opustit svého syna?“

„To ne!“

„V tom případě ze sebe setřeste tu sebelítost a chovejte se ke svému dítěti jako matka!“

Pomalu přikývla.

„Vím, že máte pravdu. V mnoha směrech jsem vaší dlužnicí. Od prvního dne, co tu žiji, mi je jasné, že jste moudrá a inteligentní žena. Malcolm může vyvádět, co ho napadne, a vy se nikdy nenecháte zastrašit.“

„Oblečte se a sejděte dolů na večeři. Skončete s tím utápěním se ve vlastní sebelítosti!“ poručila jsem jí.

Možná jsem jí přece jenom měla dovolit, aby se v tom svém truchlení vyžívala třeba nadosmrti. Možná jsem k tomu všemu přispěla. Moje domluva byla totiž účinná až příliš. Když se večer objevila Alicie u stolu, začala projevovat známky až nepřirozeně rychlého zotavování. Žal, ať se jeho ponurosti bráníte sebevíc, nečiní člověka žádoucím. Toho večera se Alicie začala chovat jako člověk probuzený z dlouhého spánku. Nalíčila si tváře růží, rty si obtáhla rtěnkou, oblékla si zářivě modré šaty a připjala si jeden z těch diamantových náhrdelníků, kterými ji Garland zahrnul. Už jsem dočista zapomněla, jak krásná a okouzlující umí být. Neměla jsem to nikdy pouštět z hlavy. V okamžiku, kdy Alicie vstoupila do jídelny, uvědomila jsem si, že jsem nevzkřísila jenom její krásu. Malcolm vyvalil oči a ztratil svůj pohřební výraz. Nejenom že na ni hleděl jako fascinovaný, ale než jsme byli s večeří u konce, začal s ní dokonce i hovořit! Povýšeně jí vysvětloval podrobnosti o Garlandově majetku a o způsobu, jakým se chystá investovat jeho peníze.

„Nějakou dobu ještě potrvá, než se vyřídí všechno beze zbytku,“ prohlásil. „Ale co nevidět si s vámi na chvíli sednu a objasním vám vaši finanční situaci.“

„Děkuji,“ odpověděla Alicie.

„Proč by to mělo trvat tak dlouho?“ nechápala jsem. „Po smrti mého otce vyřídili pozůstalost ze dne na den.“

„Věci jsou v tomhle případě trochu složitější. Otec trval na tom, že k závěti se musí připojit i několik složitých dodatků, kterými se teď musejí zabývat zkušení právníci. Peníze máme investovány v mnoha různých podnicích. Můj otec byl totiž podnikatel a ne finančník. Jinak by jeho jmění bylo už dávno zdvojnásobeno,“ dodal s narážkou na moje peníze.

„To nevadí, Olivie,“ uklidňovala mne Alicie. „Věřím, že už to dlouho nepotrvá.“

Malcolma její prohlášení velmi potěšilo. Zdálo se mu, že vystoupila téměř na jeho obranu. Když mu chce Alicie sednout na vějičku, tak jí v tom bránit nebudu, pomyslela jsem si pro sebe.

Její zotavování pokračovalo přímo zázračnou rychlostí. Dočista sama pečovala o Christophera a, stejně jako dřív, většinu svého času věnovala dětem. Vyjela si nakoupit pro sebe i Christophera nějaké nové oblečení a každým dnem se stávala silnější, rozzářenější a dokonce i krásnější.

Pozorovala jsem Malcolma, jak tohle její zmrtvýchvstání přijímá on. Ačkoliv mezi sebou hovořili jenom o tom nejnutnějším, udivilo mne, jak se k němu chovala zdvořile. Ať mi nikdo nevykládá, že mu neklade všechno za vinu, říkala jsem si. Určitě jím pohrdá a hnusí si ho. Jak se jen dokáže na něho podívat? Což vůbec nedokáže nenávidět, což neví, co je to hněv? Je snad tak nevinná a čistá, že touha po pomstě si ještě nenalezla místo v jejích prsou? Ta její snášenlivost, něžnost a vracející se šťastný postoj k životu mne doháněly k šílenství. Vždyť jsem původně doufala, že budu svědkem toho, jak spřádá plány proti Malcolmovi, že dokonce zahrne do nějaké své lsti způsob, jak ho přinutit, aby jí dal víc peněz, protože Malcolma by zranilo ze všeho nejvíc, kdyby musel rozšířit původně dohodnutou částku.

Jenomže Alicie byla naprosto důvěřivá a nekonečně trpělivá. Což vážně nepochopila, jak je nebezpečné chovat se laskavě k člověku, jako je Malcolm? Když už jsem toho měla dost, udeřila jsem na ni a ohromeně jsem vyslechla, co si o tom všem myslí.

„Malcolm přece musí trpět jako já,“ vysvětlila mi. „Vždyť to byl jeho otec. Musí žít s tím vědomím, co se stalo.“

„Jenom se podívejte, jak spokojeně si s tím žije!“ utrhla jsem se na ni. „Jestlipak ho to alespoň trochu změnilo? Je snad zadumanější? Vrhá se do svých podniků se stejným zaujetím jako dřív. Dokonce se cítí mnohem spokojenější, protože tu není Garland, aby se vyptával na některá z jeho rozhodnutí!“

„Možná to jenom hraje.“

„Hraje, cha! Jestlipak víte, že původně nechtěl na Garlandův pohřeb utratit ani polovičku z toho, co nakonec musel vydat? Jestlipak víte, že si ještě pořád na to stěžuje?“

Alicie se usmála jako jeptiška, která odmítá připustit násilí a zlo ve světě, jenž jest božím dílem. Všechno má svůj důvod, svůj účel a všechno se dříve nebo později vysvětlí. Nebyla prostě schopná čelit zlu v lidských srdcích, proto jeho existenci popírala.

„Já jeho pohnutky chápu. Bál se toho pohřbu, proto ho chtěl co nejskromnější, aby to sám lépe zvládl.“

„Vy blázínku!“ vyprskla jsem smíchy, „tomu šlo jenom o výdaje, ne o dopad obřadu na něho či hosty. Proč nezkusíte trochu naléhat, aby dal vaši finanční situaci do pořádku? Jak si můžete být jistá, že se vás nesnaží podvést?“

„Vždyť já ani nevím, jak na to, Olivie. V podnikání jsem se nikdy nevyznala. Malcolm se určitě bude řídit Garlandovým přáním,“ dodala s přesvědčením.

„Takže to tady chcete čekat a ztrácet čas donekonečna? Jste mladá a pořád ještě velmi hezká. Nechtěla byste si už začít plánovat nový život?“

„Já nevím,“ rozhlédla se Alicie bezradně kolem sebe. „Nedokážu si představit, že bych teď měla opustit Foxworth Hall. Ještě pořád tu cítím Garlandovu přítomnost. Co myslíte, neměl by jeho syn vyrůstat raději tady?“

„A o novém manželství jste neuvažovala?“ navrhla jsem. „Myslíte si, že – kdybyste se znovu vdala – váš nový manžel by šel bydlet sem? Myslíte si, že by to Malcolm strpěl?“

„Ach, ale já na nového manžela vůbec myslet nechci!“ Usmála se, jako kdyby šlo o nepředstavitelně vzdálenou budoucnost.

„Děláte chybu,“ varovala jsem ji. „Měla byste plánovat svoji budoucnost i budoucnost svého synka. Nikdo to za vás neudělá, a Malcolm, ten už teprve ne. Hoďte minulost za hlavu.“

„Na to je ještě času dost. Nezdá se mi, že by člověk musel tohle řešit ve spěchu.“

„Já si to ale myslím.“

„Ne, vy byste to taky nedělala.“

„Ujišťuji vás,“ zasyčela jsem, hněvem celá uzardělá, „že bych to rozhodně udělala. A jednou budete litovat, že jste mne neposlechla!“ To jednou přišlo mnohem dřív, než jsem sama očekávala.

Malcolm si prosazuje svou

ALICIE NA MOJE VÝTKY A VAROVÁNÍ ZŘEJMĚ nezapomněla, ačkoliv předstírala, že je neposlouchá. Dál sice poletovala domem jako dospívající děvčátko, jehož nevinnost a veselí plaší ponuré stíny Foxworth Hallu, ale kdykoliv na ni Malcolm promluvil či kdykoliv byla přinucena oslovit ho ona sama, zatvářila se jako školačka, která hodně dlouho sbírala odvahu, než si troufla ukázat se před zubařem. Vyslechla pokaždé všechno, co měl na srdci, sdělila všechno, co sdělit musela, a honem se vzdálila. Za rohem se naráz vrátil její úsměv a rozjařený hlas, jako kdyby přestála to nejhorší a opět si mohla přestat bát.

Večery však začaly být dočista jiné. Sotva se Christopher najedl a ona sama vstala od večeře, uložila svého tříletého synáčka do dětského pokoje k spánku. Potom se však pečlivě vyhýbala i tomu sebemenšímu styku s Malcolmem a postupně i se mnou. Pokud večer z nějakého důvodu nevycházela z domu, zavřela se většinou v labutím pokoji, kde zřejmě četla a odpočívala.

Často, když jsem ve svém pokoji přitiskla ucho ke zdi, zaslechla jsem její pláč a hovor, jako kdyby vedle ní na posteli ležel živý Garland. Téměř jsem tehdy uvěřila, že láska tak vášnivá, jako byla ta jejich, dokáže překlenout propast dělící živé a mrtvé a na několik drahocených okamžiků jim každou noc umožní stisknout tomu druhému ruku.

„Ach, Garlande! Garlande! Jak strašně mi scházíš!“ plakávala. „Jak je to bez tebe pro mne obtížné! A malému Christopherovi se tolik stýská! Garlande, moje lásko!“

Skutečně jsem s ní soucítila, protože jsem konečně pochopila, proč se jí odtud nechce odejít a proč nenaléhá na Malcolma, aby vyřešil otázku dědictví v nejkratší možné době.

Dokud bydlí tady, dokud může spát v labutím pokoji, do té doby si udrží Garlanda v myšlenkách živého. Jakmile se odtud odstěhuje, ocitne se Garland definitivně v říši mrtvých.

Jedné tmavé noci uprostřed zimy mne probudily Aliciiny výkřiky, které však nebyly projevem žalu, nýbrž děsu. Nechápavě jsem vyklouzla z postele a přitiskla ucho ke stěně. Pláč se ztišil a posléze se stal téměř neslyšitelným. Oblékla jsem si župan a zamířila ke dveřím labutího pokoje. Chvíli jsem poslouchala a pak jsem tichounce zaťukala.

„Alicie! Alicie, nestalo se vám něco?“

Protože se neozvala žádná odpověď, zkusila jsem stisknout kliku, ale dveře byly zamčené. Zaťukala jsem ještě jednou a čekala, ale opět jsem slyšela jenom ticho. Možná se jí jen něco nehezkého zdálo, pomyslela jsem si a vrátila jsem se do své ložnice.

Ráno však byla Alicie celá změněná, vypadala spíše jako ve dnech svého truchlení. Ke snídani nesešla, dokud Malcolm neodešel z domu, a potom si jídla sotva zobla.

„Nejste nemocná?“ zajímala jsem se.

„Nejsem,“ odvětila stručně, ale žádné jiné vysvětlení nenabídla. Chvíli se ještě šťourala v jídle a nakonec vidličku odložila docela.

„Vypadáte ale, jako kdybyste chorá byla. A na talíři jste nechala skoro všechno!“

„Nejsem nemocná!“ opakovala a upírala na mne oči plné strachu. Zadržela jsem dech v očekávání, že se dozvím nějaké příšerné tajemství, ale Alicie si jenom skousla ret a zvedla se od stolu.

„Alicie!“ zavolala jsem za ní, ale ona se ani neobrátila. Vrátila se do svého pokoje, v němž pak zůstala po většinu dne.

Taková a podobná byla v několika následujících týdnech téměř bez výjimky. Občas se jí vrátila její stará výřečnost a příval energie a já si už začínala myslet, že je opět ve své staré kůži, ale najednou zničehonic začala být opět zasmušilá, zamlklá a odtažitá. Důvody svého chování mi vysvětlit buď nemohla, nebo nechtěla.

Potom přišla noc, kdy mne opět probudil její pláč. Tentokrát byl pronikavý, ale krátký. Ztišil se dokonce ještě dřív, než jsem se rozhodla jít k jejím dveřím. Ráno vypadala strhané a unaveně a pohybovala se jako pod vlivem drogy. Protože jsme s Malcolmem už dávno dosnídali, než se Alicie objevila, jedla o samotě. Celé odpoledne strávila zavřená v labutím pokoji. Nakonec, puzená spíše zvědavostí nežli nějakým citem, jsem zašla k ní.

Ležela úplně oblečená na zádech v posteli a tupě zírala do stropu. Dokonce přeslechla, že klepu na dveře, otevírám je a přicházím k její posteli.

„Alicie,“ oslovila jsem ji. „Neonemocněla jste? Máte snad nějaké ženské problémy?“

Podívala se na mne tak, jako by na přítomnost zčistajasna se zjevujících lidí byla ve svém pokoji dávno navyklá. Na tváři se jí neukázal ani náznak úžasu.

„Jestli jsem neonemocněla?“

„Dneska jste zase sotva vzala do úst a s Christopherem jste si vůbec nehrála. Celé hodiny jste tady nahoře a podle všeho jenom tak ležíte. Ani jste se neodstrojila.“

„Ano,“ odpověděla nakonec vyhasle, „jsem nemocná.“ Odvrátila se se zjevnou nedočkavostí, abych už vypadla, ale já byla odhodlaná zjistit, co se to vlastně děje.

„Co vám to schází? Máte snad bolesti? Probouzíte se každou noc právě kvůli bolestem?“

„Ano, mám bolesti.“

„A kde vás to bolí?“

„V srdci,“ odpověděla.

„Ach.“ Potřásla jsem hlavou a prohlédla jsem si ji. „Obávám se, že se to nezlepší, dokud se z tohoto domu neodstěhujete,“ prohlásila jsem nakonec. Nato se jí začaly třást rty a ona si přitiskla dlaně k tvářím. „Pláč vám nepomůže, nepomůže vám nic, než udělat, co vám radím. Pokud si přejete odejít, přinutím Malcolma, aby ukončil tohle záměrně prodlužované vypořádání vašeho majetku. Upřímně řečeno, myslím, že by to prospělo všem stranám. Vůbec si neuvědomujete, jak depresivně dokážete působit a –“

„Ale Olivie,“ pravila najednou Alicie, otočila se ke mně, odtáhla ruce z obličeje a zatvářila se ještě zdeptaněji, než jakou jsem ji kdy mohla vidět doposud. „Vždyť vy jste tak inteligentní, tak silná. Vy vážně nevíte, co se tady děje? Musela jste to přece už dávno vytušit!“

Chvíli jsem na ni zírala neschopná slova. Alicie se zahryzla do spodního rtu a zavrtěla hlavou, jako kdyby si zakazovala prozradit třeba jen jediné slovíčko navíc.

„Cože se děje?“ zeptala jsem se. „Povězte mi to!“

„Ale vy to víte! Věděla jste to od samého začátku! Počítala jste s tím! Vyčetla jsem vám to z tváře, ale bála jsem se o tom před vámi zmínit!“

„Malcolm,“ vydechla jsem. Rozhlédla jsem se po labutím pokoji a instinktivně jsem vytušila, že svoji vinu na tom všem nese částečně i tento pokoj, tahle přepychová postel, to smyslné prostředí. Proč jen tu zůstávala i po Garlandově smrti? „Povězte mi přesně, co se tu vlastně dělo.“

Alicie nabrala zhluboka vzduch do plic a setřela si slzy z tváří.

„Přichází za mnou v noci sem a násilím mne nutí, abych mu byla po vůli,“ přiznala hlasem sotva hlasitějším než šepot.

Zaťala jsem si prsty do dlaní tak silně, až mi nehty prořízly pokožku. Samozřejmě. V duchu jsem věděla předem, co od ní uslyším. Přišla jsem do pokoje a nutila ji, aby to všechno vyslovila částečně proto, abych potrestala sebe, a vyslovením těch hrůz abych potrestala i Alicii. To, k čemu téměř došlo tehdy u jezera a čemu svou smrtí zabránil Garland, se konečně stalo. Od okamžiku, kdy jsem po Malcolmově boku poprvé spatřila Alicii, když tehdy s Garlandem vystupovala z auta, jsem věděla, že je to nevyhnutelné. Poznala jsem to ze způsobu, jakým na ni Malcolm upíral oči, kdykoliv proběhla naším domem, husté kaštanové vlasy vlající po šíji a ramenou, pohled překypující životem a láskou k němu.

„Proč jste se nezamykala?“

„Zamykala jsem se, ale on měl klíč. Měl ho odjakživa, ale dokud Garland nezemřel, tak ho nepoužil. Nikdy jsem vám to ještě nepřiznala, ale přišel jednou v noci dokonce už tenkrát, když byl Garland ještě naživu. Věděl, že právě kvůli Garlandovi nezamykám. Zaslechla jsem ho. Samozřejmě jsem nejprve myslela, že to je Garland, ale když jsem otevřela oči a spatřila Malcolma, honem jsem začala předstírat tvrdý spánek.

Přišel až k mé posteli a nekonečně dlouho tam zůstal stát a prohlížel si mne. Napadlo mne, že kdybych se pohnula, třeba jen trošičku, tak že by… že by mne napadl, takže jsem zůstávala tak nehybná, jak to jenom šlo. Cítila jsem, jak mne přeněžně hladí po vlasech a přitom jsem slyšela, jak vzdychá. Nakonec se obrátil a vyklouzl z mé ložnice stejně potichu, jako do ní předtím přišel.“

„Ale Garlandovi jste to neřekla?“

„Ne. Bála jsem se, že by udělal scénu, a jak jste viděla, vůbec jsem se nemýlila. Nakonec to skončilo tou tragédií. Ach, Olivie, bože můj, Olivie.“

„Takže vy jste se zamykala a on sem stejně chodíval. Proč jste to dopustila tentokrát? Garland je přece už po smrti.“

„Vyhrožoval, že ublíží Christopherovi. Prý už by si nějaký způsob našel. Že by to pro něho byla úplná hračka. Už nikdo mu prý nezabrání, aby neudělal to, co si usmyslel. A občas se choval doslova násilnicky.“

Posadila jsem se vedle ní. Srdce mi bušilo jako zvon. Připomněla jsem si tu první noc, kdy Malcolm přišel za mnou. I tehdy se choval přímo surově. Alicie měla všechny důvody předpokládat, že by Christopherovi skutečně ublížil. Malcolm byl schopen neuvěřitelné krutosti, jen aby získal, čeho se mu zachtělo.

„Jak dlouho už tohle… jak dlouho už sem za vámi přichází?“

„Už to trvá dobře přes měsíc.“

„Přes měsíc?“ Vůbec jsem netušila, že k tomu dochází už tak dlouho. Jak to jen dokázala takhle dlouhou dobu tajit?

Alicie si sedla. „Když přišel poprvé, myslela jsem, že je to jen sen, zlá noční můra. Bylo už hodně přes půlnoc. Vklouzl dovnitř tak potichu, že jsem ho uslyšela, až když mi stál těsně vedle postele. Otočila jsem se a spatřila, jak stojí nahý na dosah ruky. Objal mne a přitiskl mi rty na ústa ještě dřív, než jsem stačila pronést jediné slovo nebo vykřiknout, a držel je tam tak dlouho, až jsem měla strach, že se zadusím.“

„A potom?“ zeptala jsem se.

„Vyděsil mne k smrti, ne snad proto, že bych měla strach, že mi způsobí nějakou velikou bolest, ale tím, jak se choval a co povídal.“

„A co říkal?“

„Když mne hladil po těle a líbal na prsou, tak mne nenazýval mým vlastním jménem – Alicie.“

Na okamžik jsem měla dojem, že se nedokáži nadechnout. Přitiskla jsem si ruce k hrudníku a pokusila se polknout. Hluboko ve svém srdci jsem předem věděla, co teď od Alicie uslyším, ale bála jsem se toho tak strašně, že jsem byla celá ochromená.

„Oslovoval mne jako Corinne. Domnívala jsem se, že mluví ze spaní, že je náměsíčný a chodí ve snu, takže jsem se mu snažila domlouvat, vysvětlit, že já nejsem žádná Corinne, že by se měl probudit a vrátit se nazpátek do své vlastní ložnice, ale byl k tomu všemu hluchý. Nepřestával se na mne tisknout, ne surově, ale vytrvale a naléhavě. Bránit se mu nebylo nic platné, byl na mne příliš silný. Když jsem se mu přece jen pokusila vzpouzet, přidržel mi paže u těla a pokaždé, když jsem vykřikla, mi drtil ústa svými ústy tak bolestivě a bezohledně, až jsem dostala strach, že mne zabije. Musela jsem své výkřiky zdusit v hrdle a dovolit mu, aby bylo po jeho vůli. Bylo to příšerné, příšerné,“ zavzlykla a ukryla si obličej do roztřesených dlaní.

„A jak to bylo dál, když s vámi skončil? Pořád vás ještě nazýval jménem Corinne?“

Alicie vzhlédla a nešťastně zavrtěla hlavou.

„Když bylo po všem a on se ukojil, věděl velice přesně, kde je a kdo jsem já. Tehdy mi právě nařídil, abych se o tom nezmínila před živou duší, nebo že ublíží Christopherovi. Domnívala jsem se, doufala jsem a modlila jsem se, aby to tím skončilo, ale on přicházel znovu a zas. Byl tu i včera v noci,“ dodala a opět zabořila obličej do dlaní.

„Přišla jsem jednou k vašim dveřím, protože jsem zaslechla výkřiky. Slyšela jste, jak klepu na dveře a volám vás?“

„Slyšela, ale on držel ruku na mém hrdle a svíral mne tak silně, že jsem se nemohla ani nadechnout. Potom svůj obličej až přitiskl k mému a vyhrožoval, že pokud pronesu třeba jen jediné slůvko, na místě mne zaškrtí.“

„Proč jste za mnou nepřišla hned, jak to začalo?“

„Vždyť vám to povídám, měla jsem strach o Christophera. Zdálo se mi, že Malcolm nějakým způsobem vždycky dosáhne svého. I kdybyste mu zabránila tohle se mnou provádět, pořád by se ještě mohl pomstít, chápete? Moc se vám omlouvám, Olivie. Vím, že jsem se vám měla svěřit, ale tolik jsem se bála! Prosím, odpusťte mi to.“

Ne, za to, že měla z Malcolma strach, jsem se na ni zlobit nemohla. Kolikrát dokázal vystrašit i mne.

Nějakou dobu jsme mlčky seděly vedle sebe a přemýšlely o tomhle pokoji, o všem, čeho se Malcolm dopustil. Člověk by si málem mohl myslet, že duch jeho matky tady bydlí dál a nepřestává ho mučit. Skutečnost, že se Malcolm opět připlížil za Alicií i po té osudné a strašné scéně s vlastním otcem, bylo prostě k nevíře. Pochopila jsem, že Alicie si připadala bezpečná, protože nevěřila, že by toho byl Malcolm schopen i poté, co na něho padla zodpovědnost za otcovu smrt.

„A to pokaždé začínal tím, že vás oslovil jako Corinne?“

„Ano, pokaždé.“

„Ale na konci mu vždycky bylo jasné, že jste Alicie?“

„Vždycky ne. Občas odešel, aniž by mne oslovil mým pravým jménem. Prostě se zvedl a odkráčel jako náměsíčník. Jednou, to bylo při jeho třetí návštěvě, mne donutil udělat něco příšerného. Musel být nepříčetný.“

„A k čemu vás to přinutil?“

„Vytáhl z jedné skříně starou noční košili a přinutil mne, abych si ji na sebe oblékla ještě předtím než… než si šel ke mně lehnout do postele. Musela jsem se procházet po pokoji a jít se posadit k toaletnímu stolku. Vtiskl mi do ruky kartáč a pak se na mne díval z postele, zatímco já si musela pročesávat vlasy. Dokonce mne přiměl i k tomu, abych na chvíli zašla do koupelny a jakoby se tam chystala k nočnímu odpočinku. Bylo mi z toho všeho nanic, ale odmítnout, to jsem si netroufala. Jakmile jsem jen na chviličku zaváhala, začal zuřit jako smyslů zbavený.“

To je hrůza, pomyslela jsem si. Nechutná a odporná hrůza. Otočila jsem se a pohlédla na zeď mezi labutím a loveckým pokojem, načež jsem na Alicii nahněvaně zaútočila.

„Taky jste už dávno mohla dát ty staré hadry odnést na půdu, a to hned, jak jste se sem nastěhovala!“ vybuchla jsem. Jenomže jak mohla chudák Alicie předvídat, co s ní Malcolm bude tady provádět?

Přesto jsem si nemohla pomoci a musela jsem ji vinit ze zodpovědnosti za to všechno. Proč jenom byla tak nevinná a důvěřivá? Změřila jsem si ji přísným pohledem. Vždyť jsem ji varovala dost jasně! Prakticky jsem ji prosila, aby mne přece jenom poslechla, ale ne, ona se musela chovat jako pošetilá hlupačka a dál tvrdohlavě lpěla na své zemřelé lásce.

A co když mi teď lže? Co kdy se jí všechno, co s ní Malcolm prováděl, nakonec líbilo, a nyní ji přepadly výčitky svědomí? Dobře jsem věděla, že Alicie je ten typ ženy, pro které je sex stejně nezbytný jako vzduch. „Nepokoušela jste se ho svádět? Nepozvala jste ho někdy sama k sobě do pokoje?“

„Ach, to ne, opravdu ne! Nemusíte mi věřit, Olivie, ale já opravdu neudělala nic, ani to nejmenší, namouduši!“ bránila se. „Pokud se mám přiznat ke všemu, musím ještě doplnit, že jednou mne pronásledoval k jezeru, když jsem se tam zašla bleskově smočit, a pokoušel se mne přesvědčit, abych se s ním pomilovala. Utekla jsem mu a ještě jsem pohrozila, že pokud nepřestane se svými návrhy, prozradím to všechno Garlandovi.“

„Ale proč jste se vlastně Garlandovi nesvěřila už dávno předtím, než…“

„Bála jsem se, že by se mohlo stát to, co se nakonec skutečně stalo. Vy si myslíte, že jsem za Garlandovu smrt zodpovědná, viďte? Myslíte si, že kdybych mu o Malcolmovi pověděla už dřív, třeba bych té tragédii zabránila? Že si to myslíte, Olivie?“

„Sama nevím. Možná že ano, ale možná že ne. Možná by to jeho smrt jenom uspíšilo.“ Podezřívavě jsem se na ni zahleděla. „Proč jste mi to nakonec přece jenom prozradila? Máte přece strach z toho, co by Malcolm mohl provést Christopherovi, nebo je to jinak?“

„Jenomže mně teď už nic jiného nezbývalo.“

„Ale proč? V čem vidíte ten rozdíl?“

„Ach, Olivie,“ zarazila se. „Já jsem v příšerné situaci.“ Opět se pustila do pláče.

„Těžko vám pomůžu, když ještě pořád nevím všechno,“ rozzlobila jsem se. „No tak, ven s tím! Proč jste v příšerné situaci?“

„Je to hrozné, protože…“

Náhle jsem ucítila, jak se kolem mne shlukly všechny stíny Foxworth Hallu, aby mne utopily ve své černočerné temnotě.

„… protože teď vím, že s Malcolmem čekám dítě.“

Zvedla jsem se a přistoupila k oknu. Dole zastřihoval Olsen keře a já si v duchu říkala, vidíš, tohle všechno ti patří – celý ten rozlehlý pozemek, tenhle nádherný dům, dva hezouncí chlapci, bohatství tolik, že si ho jen stěží dokážeš představit, a přitom jsi nejnešťastnější ženou na celém světě. Bylo to nespravedlivé. Osud si se mnou krutě zažertoval. Zatoužila jsem, abych se tak mohla probudit a zjistit, že tohle všechno – moje manželství s Malcolmem, smrt mého otce i tchána Garlanda, Aliciino znásilnění – bylo jenom příšernou noční můrou. Tehdy jsem si dokonce myslela, že bych dala přednost i návratu do otcova domu s vyhlídkou na celoživotní staropanenství.

„Prosím vás, nesmíte mne nenávidět, Olivie,“ škemrala Alicie. Já k ní však nenávist skutečně cítila, nemohla jsem si pomoci. Navždycky ji budu nenávidět a spolu s ní všechny ženy, jako je ona.

Zavřela jsem oči, napřímila se v zádech a opět jsem nalezla ztracenou rovnováhu. Zapřísahala jsem se, že nic z toho, co Malcolm Neal Foxworth provedl či provede, ze mne neudělá ukňouraného slabocha, jakého mi tady předvádí Alicie. Pomalu jsem se k ní obrátila. Povšimla si, jak odhodlaně se tvářím, a prudce se na posteli posadila.

„Malcolm už o tom ví?“

„Ano,“ šeptla. „Dneska ráno jsem mu to oznámila.“

„Dnes ráno? Ale kdy? Seděl se mnou celé ráno u snídaně a potom odešel z domu daleko dřív, než vy jste se objevila v jídelně.“

„Celou noc jsem nespala. Chtěla jsem mu to říci už včera večer, ještě předtím, než ode mne odešel, ale zase se pohyboval jako náměsíčník a tak by stejně nereagoval.“ Sklopila zahanbeně zrak. „Zašla jsem za ním ještě dřív, než vstal.“

„Vy jste šla do jeho ložnice?“ Po tom všem, co se tu přihodilo, by mne taková maličkost neměla vyvádět z míry, ale za celé ty roky, co jsme byli s Malcolmem svoji, jsem si nikdy nedovolila vstoupit do jeho ložnice v jeho přítomnosti. „A on ještě spal?“

„Ano. Stála jsem chvíli u jeho postele a čekala, až si uvědomí, že není sám. Když konečně otevřel oči, podíval se na mne, jako kdyby viděl strašidlo. Chvíli mu trvalo, než mne poznal. Nejdřív se mohl nad mojí opovážlivostí vzteky pominout, ale pochopte, že já mu prostě musela oznámit, co mi to vlastně provedl!“ Zvýšila hlas. „Vychrlila jsem to na něho tak rychle, že nestihl ve svém proklínání dále pokračovat.“

„A co on na to?“ zeptala jsem se. Vzpomněla jsem si, jak vyrovnané a všední bylo Malcolmovo vystupování u dnešní snídaně. Jenomže pak jsem si uvědomila, že jsem se dívala na chladnou a nezúčastněnou masku, která mu úspěšně pomáhala přelstít většinu partnerů v obchodních a finančnických kruzích.

„Nejdřív se usmál,“ vykládala Alicie, „ale tak mrazivě, až mi naskočila husí kůže. Potom začal říkat spoustu hrozných a ošklivých věcí, takže nakonec to vypadalo, že všechno je jenom moje vina. Chtěla jsem křičet, ječet a plakat, ale bála jsem se, že bych vzbudila lidi v domě,“ žalovala. „Dal mi podmínku. Já teď nevím, co si počít,“ dodala spěšně. „Je mi jasné, že kdybych nesouhlasila, stoprocentně svoji hrozbu splní. A já se tolik bojím, tolik se bojím o sebe a o Christophera!“

Teď už jsem pochopila, proč se konečně přinutila, aby se u mne domáhala pomoci. Celý den tady proležela na posteli a lámala si hlavu, jak se mi přiblížit. Když jsem se tu objevila, nesmírně jsem jí tu situaci ulehčila.

„Jaká je ta podmínka?“

„Malcolm si přeje, abych tu zůstala a dítě porodila v co největší tajnosti. Potom budu moci i s Christopherem odejít. Dostaneme všechny peníze, které nám Garland odkázal. Vysvětlil mi, že je sice investoval do akcií, ale že prodá, co budeme chtít, abychom mohli někde začít úplně od začátku a abych měla nad svým jměním úplnou kontrolu.“

„Ale nač ten tajný porod? Jaký je rozdíl v tom, kdybyste odešla hned teď a porodila děcko někde jinde, kde vás živá duše nezná?“

Alicie pohlédla na podlahu. Ještě jí zbývalo vyslovit další a nepředvídaně hrozné tajemství.

„On to dítě chce,“ vysvětlila.

„Cože?“

„To dítě má patřit jemu, vám.“ Drmolila jako v horečce. „Prohlásil, že když se nepodřídím, obviní mne, že jsem jeho otce ulovila jen kvůli majetku. Že prý skutečnost, že jsem otěhotněla po Garlandově smrti, plně jeho advokátům postačí, aby mne vláčeli po soudech a prokázali, že jsem nemravná žena, která se provdala za starce jen kvůli penězům, a že po manželově smrti jsem svedla Malcolma, abych ho pak mohla vydírat a dostat se tak k ještě většímu jmění. Prý je mu dočista jedno, jestli to Foxworthům nadělá hromadu ostudy, protože jemu to ublížit nemůže, ale mne to dokáže zničit.

Vyhrožoval mi, že mne odtud vyžene bez jediného haléře a postaví mne před soudní porotu, kde z toho všeho udělá skandál. Zničí mi to pověst a všichni se budou mé společnosti na hony vyhýbat. Špinění v tisku a ta obrovská ostuda by zabily moji matku, sama přece víte, že je na smrt nemocná!

Vždyť já bych stejně nevěděla, jak se pořádně bránit. Neznám žádné advokáty, v těch kruzích nemám vůbec žádné styky. O tohle všechno se vždycky staral Garland a po jeho smrti převzal péči o všechny mé právní záležitosti Malcolm. Takže si mne představte, těhotnou vdovu s tříletým dítětem vydanou světu na pospas.“

„Tak on chce to dítě?“ opakovala jsem.

„Ano. Tvrdí, že si je jistý, že to bude holčička. Mám žít zavřená v severním křídle až do porodu. Potom budu moci odejít i s Christopherem a se všemi svými penězi.“ Zalomila rukama a upřela na mne vyčítavé oči. „Ach Olivie, co si počnu? Musíte mi poradit, jak se mám rozhodnout! Musíte, prosím vás!“

Dlouho jsem si ji prohlížela. To všechno jsem tušila a předvídala, ale odmítala jsem si to přiznat, nemohla jsem si to prostě dovolit. Nyní jsem tedy byla nucena konečně polknout tu hořkou pilulku pravdy. Teď už jsem nemohla odejít a zavřít za sebou dveře, nebo předstírat, že se dívám úplně jinam. Byla jsem v tom namočená stejně jako ti dva, protože jsem tomu nedokázala zabránit. Ocitla jsem se v postavení matky, která musí převzít zodpovědnost za skutky svého dítěte, protože ono samo ještě nemá dost vlastního rozumu. Malcolm ji využil a zneužil tím nejhorším způsobem, jakým může muž zneužít ženu, a ona byla proti němu naprosto bezmocná.

Co však na tom bylo zřejmě úplně nejhorší, Alicie čekala dítě, které mělo nakonec připadnout mně. Pokud se Foxworthům opravdu měla narodit dcera, pak by to skutečně mělo být moje dítě a ne její.

Záviděla jsem jí, ale nijak jsem si jí nevážila. V tom okamžiku jako by se všechen můj soucit s jejím strádáním vypařil do vzduchu.

„Ach, Olivie,“ opakovala Alicie zoufale, „co jen mám udělat?“

„Udělat?“ opakovala jsem. „Já myslím, že jste toho udělala až dost!“ Přísně jsem se na ni zadívala a ona provinile uhnula očima. Moc dobře věděla, že to neměla nechat dojít až takhle daleko, teď už to věděla, ale pořád se ještě utěšovala nadějí, že objevím nějaké řešení, které ji nakonec přece jenom zachrání.

Zachytila jsem svůj odraz v zrcadle nad toaletkou a povšimla jsem si, že se mi ve tváři objevil onen tvrdý výraz, který se měl stát mým charakteristickým rysem až nadosmrti. Hleděla jsem na sebe očima chladnýma jako šedá žula. Moje rty, stisknuté pevně k sobě, představovaly tenký a prohnutý řez nožem a moje ňadra vyhlížela jako dva kopečky betonu.

„Olivie?“ Znělo to prosebně až k pláči.

„Nezbývá vám nic jiného,“ odpověděla jsem, „než podřídit se Malcolmovu přání. Začněte si zvolna balit věci. Musíte dělat plány a přípravy k odjezdu. Začněte lidem vykládat, že zamýšlíte z Foxworth Hallu odejít, takže v době, kdy se budete muset skrývat, nikomu nebude vaše nepřítomnost nápadná.“

„Ale co bude s malým Christopherem? Někdo se o něho přece musí postarat!“

„Christopher nebude moci být s vámi,“ řekla jsem. Nápady mi před slovy nepředcházely ani o zlomek vteřiny.

„Cože? Co to povídáte?“

„Začnete šířit zprávu, že se chystáte vydat na delší cestu, v průběhu které Christopher zůstane v naší rodině. Až se vrátíte, odejdete pak z Foxworth Hallu za novým životem. Ta cesta bude představovat přípravu na novou etapu vašeho žití. Nikomu nemusíte vykládat žádné podrobnosti, obzvlášť služebnictvu ne. Kdyby něco, naznačíme jim něco v tom smyslu, že si hledáte nového manžela,“ dodala jsem a spokojeně jsem vychutnávala svůj zásah. Aliciin obličej vyjadřoval neskrývanou hrůzu a nesmírný zmatek.

„Vy mě chcete odloučit od mého dítěte? Na celé ty dlouhé měsíce? Ale vždyť můj chlapeček je ještě strašně malý! Ztratil už otce! On maminku potřebuje! Já sice vím, jak lpí na Malovi a Joelovi a že jejich kamarádství pro něho znamená hodně moc, ale přece…“

„Do severního křídla nebudou mít děti přístup!“ pokračovala jsem bez ohledu na její námitky. „Dostanete pokoj až úplně vzadu, ten s připojenou koupelnou. Víte, ten,“ dodala jsem jedovatě, „který vám připadal tak vzrušující, protože v koupelně má ukryté dveře vedoucí do podkroví.“

„Je tam spousta špíny a nepořádku! Tam se žít nedá!“

„Však vy si to už nějak vylepšíte,“ odsekla jsem jí. Musela jsem dát přece Alicii nějak najevo, že viny a zodpovědnosti za to všechno, co se děje jí i jejímu dítěti, se zřeknout nemůže.

„Co ale bude s vyučováním? V podkroví je přece učebna, kam Mal s Joelem chodí na hodiny? Co pan Chillingworth?“

„S vyučováním teď bude konec, viďte?“ poznamenala jsem celá šťastná, že je k tomu konečně důvod. „Malcolmovi zřejmě nezbude nic jiného, než s tím souhlasit. Chlapce pošleme někam do školy. Stejně pro ně bude lepší, když se z tohoto domu dostanou co nejdříve. Alespoň nebude hrozit nebezpečí, že něco objeví.“

„A služebné? A ostatní sloužící?“ vyzvídala Alicie. Chytala se každého stébélka. Byla zahnaná do pasti. To její šílené vyptávání mne docela bavilo, i ta její naděje, že nakonec přece jenom narazí na důvod, který Malcolmův plán úplně zhatí.

„Všichni ti, kteří tu dneska slouží, se budou muset propustit, to je samozřejmé. Odejdou z domu v domnění, že odjíždíte, a s přesvědčením, že těhotná jsem já,“ vysvětlila jsem. Představa, že si to bude služebnictvo myslet, se mi docela zamlouvala. Vnukala mi pocit, jako kdybych byla těhotná doopravdy.

„To bude platit i pro paní Wilsonovou?“

„Pro všechny bez rozdílu! No, pro Olsena možná ne. Olsen nebývá v domě a je trochu přituplý. Myslím, že v jeho případě moc neriskujeme a navíc jsem s tím, jak zvládá práci na zahradě, docela spokojená.“

„Ale za mnou bude stejně muset chodit služebná, Olivie. Ta nová se o mně dozví tak jako tak!“

„Žádná služebná za vámi chodit nebude! Budu se o vás starat jenom já!“

„Vy sama?“

„Donesu vám vždycky všechno potřebné,“ potvrdila jsem. Bude ve všem bezvýhradně závislá jenom na mně – ať už půjde o jídlo, oblečení, mýdlo, dokonce i kartáček na zuby.

„A co lékař,“ vyhrkla s nadějí, že na mne nakonec vyzrála.

„Žádného lékaře potřebovat nebudete. Později seženeme porodní bábu. Jste mladá a zdravá. Všechno proběhne úplně hladce.“

„Mám strach!“ zanaříkala.

„A máte snad na vybranou?“ S každou větou, kterou jsem pronesla, jsem cítila svoji vzrůstající moc. Mozek mi horečně pracoval na osnování dalších podrobností. Poprvé od svého příchodu do Foxworth Hallu jsem věděla, že jsem u kormidla já, že moje slovo je zákon. Ano, teď jsem ve Foxworth Hallu konečně opravdovou paní! „Nemýlila jste se, když jste věřila, že Malcolm by svoje hrozby uskutečnil. A jak by vám bylo, kdyby po tom všem, co vám Malcolm provedl, jste navíc musela pečovat o jeho dítě? Proti své vůli byste si na tom drobečkoví vylévala všechnu svoji bolest a ponížení!“ řekla jsem.

„Já bych nikdy v životě…“

„Chcete být tedy radši žebračkou se dvěma dětmi na krku, než bohačkou s jedním?“

„Když já nevím, jestli dokážu udělat všechno, co ode mne Malcolm očekává.“ Pohlédla na své ruce složené do klína a potom na mne upřela pohled plný rezignace. „Kdybych jen věděla, že mi opravdu budete pomáhat.“

„Už jsem vám přece řekla, co všechno pro vás hodlám udělat, ale nemůžete čekat, že budu trávit všechen čas v severním křídle a opečovávat vás jako malou,“ vysvětlila jsem. „Proto si dejte pozor, abyste si zase v tomhle směru začala spřádat nějaké ty svoje růžovoučké sny!“

Alicie přikývla, už zcela smířená s nevyhnutelným osudem. Tento způsob řeči mi dodával ještě větší pocit moci a síly. Pravda, štíhlá a krásná jako ona jsem být nemohla, ale nakonec se právě ta její krása ukázala jako její hlavní slabina a způsobila tohle selhání. Povede ji až na dno bolesti trnitou stezkou, kterou bych sobě nikdy nepřála.

Bylo to zvláštní, ale v jistém ohledu jsem o ní smýšlela podobně jako o těch miniaturních panenkách v domečku pod skleněným poklopem. Kdysi jsem se trápívala, že s nimi nemohu hýbat doopravdy, že všechny hry smějí probíhat jenom v mé fantazii, ale s ní, s ní jsem mohla hýbat, jak se mi zachtělo. Mohla jsem podle libosti vyvolat na její tváři pláč či smích. Mohla jsem ji rozzářit radostí i zkřivit děsem. Byla v mých rukou a byla stejně bezmocná jako porcelánová panenka.

„Promluvím si s Malcolmem,“ dodala jsem, „a budu trvat na tom, aby mi všechno vysvětlil a aby neopomenul ani ty nejmenší detaily.“ Alicie s nadějí zvedla hlavu. Tak, už zase se mi to povedlo. Srdce se jí rozbušilo radostným očekáváním. Stačila jediná moje věta, aby se jí žilami prudce rozproudila krev.

„Třeba ho přesvědčíte, aby si to ještě rozmyslel. Třeba mu vysvětlíte, že bude nejlepší, když mne nechá odejít.“

„Možná. Ale moc nadějí do té možnosti nevkládejte. Malcolm svá rozhodnutí nikdy nemění!“

„Ale nechá si toho od vás spoustu objasnit.“

„Jenom v případě, že sám chce. Jenom když chce on sám a když to vyhovuje jeho záměrům.“

„Jenomže bez vaší pomoci se mu to nemůže podařit. Můžete mu přece odmítnout spolupráci.“

„To sice mohu, ale ta druhá možnost pro vás moc růžově nevypadá, nemyslíte, moje drahá?“ zeptala jsem se. Mezi věci, které jí od nynějška nehodlám tolerovat, budou patřit i její pokusy za mne rozhodovat. „Prostě by uskutečnil všechny svoje hrozby. Musíte se na to dívat od nynějška z jiného úhlu. Beze mne vás odtud vyžene jako hotového žebráka.

Aliciin úsměv naráz vyprchal. Připadala jsem si jako loutkoherec. Zatáhla jsem za jediný provázek a uvrhla ji nazpátek do zoufalství. Ode dneška už nebude hopsat a prozpěvovat po celém Foxworth Hallu, pokud já to nedovolím. Nebude sršet životem a radostí, pokud se mně toho nezachce.

Vrhla se zpátky na postel a rozvzlykala se.

„Tohle byste také neměla dělat, Alicie. Musíte si zachovat zdraví a sílu. Kdybyste pořád takhle vyváděla a něco se náhodou přihodilo s dítětem…“

„Cože?“ Zatvářila se zděšeně, vytřeštila oči a rty jí zbělely jak papír.

„Nemám ponětí, co by Malcolm udělal, ale věřím, že by byl přesvědčený, že jste se dítěte zbavila záměrně.“

„Nikdy, nikdy bych takovou věc neudělala!“

„To je samozřejmé, ale Malcolm by si domýšlel pravý opak. Vy to vážně nechápete? Musíte hodně jíst a udržovat si dobrou náladu.“

„Ale Olivie, já si připadám jako… ve vězení!“

„Ano,“ přisvědčila jsem, „to je mi jasné. Ale my všichni jsme jistým způsobem uvěznění, Alicie. Je to ironie, ale vás vězní právě vaše krása.“ Zamířila jsem ke dveřím.

„Ale jednoho dne mne osvobodí!“ odsekla mi Alicie vzdorně. S úsměvem jsem se k ní obrátila.

„Doufám, že tomu tak bude, milá Alicie. Ale v dané chvíli ji můžete považovat pouze za svoji mříž a kouli na noze. Kdo ví, co vám zase provede Malcolm, až se na vás příště pořádně podívá? Však my obě víme, co ve vás vidí, a žádná z nás si nepřeje, aby to mezi vámi pokračovalo i nadále. Až budete zavřená v tom pokoji v severním křídle, budete ještě bezbrannější, než jste teď, nemám pravdu?“ uvažovala jsem nahlas. Vyhlídka, že by se tahle možnost uskutečnila, jí pomalovala obličej děsem.

„Co si mám počít? Přece si nezjizvím tváře! A ošklivou a obézní se přes noc nestanu!“

„Ne, to se vám skutečně nepodaří. Ale kdybych já byla na vašem místě, ostříhala bych si co nejrychleji ty dlouhé vlasy.“

„Svoje vlasy!“ Rychle si je pohladila oběma rukama, jako kdyby se bála, že už je má ustřižené. „To nemohu! Garland je miloval. Dokázal vedle mne sedět celé dlouhé hodiny a probírat se jimi, hladit je a vonět k nim.“

„Ale Garland je mrtvý, Alicie. A kromě toho, stejně by vám jednou dorostly. Není to tak?“ Mlčela. „Není to tak?“ naléhala jsem na odpověď. Teď už na tom budu trvat pokaždé.

„Ano,“ hlesla téměř neslyšně.

„Až rozšíříme zprávu, že odjíždíte, a vy se přestěhujete do severního křídla, donesu nůžky. Dokonce vám ty vlasy i sama ostříhám.“

Pomalu přikývla, ale to mi nestačilo.

„Řekla jsem, že já sama vás ostříhám!“

Zvedla hlavu.

„Děkuji, Olivie.“

Usmála jsem se.

„Udělám, co bude v mých silách,“ pravila jsem pak, „ale nesmíte zapomínat, že i já budu v nezvyklé a nepříjemné situaci.“

„Já vím. Je mi to velice líto. Věřte mi.“

„Věřím vám,“ odvětila jsem blahosklonně. „Teď si zdřímněte a později spolu probereme, co všechno se musí zařídit.“

Položila se poslušně na záda a já vyšla z labutího pokoje na chodbu. Tiše jsem za sebou zavřela dveře a zamířila k širokému schodišti. Pohlédla jsem dolů, do haly tohoto mohutného sídla.

Připomněla jsem si to první ráno, kdy jsem se zastavila na stejném místě a potom začala sestupovat dolů, a jak mi přitom nohy každým krokem těžkly, jak to bylo pro mne tehdy skličující. Čekala na mne role paní tohoto domu. Od toho rána se však seběhlo tolik událostí, které měly ohrozit moji autoritu a postavení, ale – což byla ironie – když jsem začala po schodišti sestupovat tentokrát, cítila jsem, jako bych vyrostla, zesílila a zmoudřela.

Znenadání mne zaskočila paní Steinerová, která se vynořila z Malcolmovy ložnice, kde ustlala a uklidila. Chodila tak potichoučku, že jsem ji málem podezřívala, že špehovala u labutího pokoje během celé té doby, co se mi Alicie svěřovala.

„Je snad paní Foxworthová nemocná?“ zeptala se. Služebnictvo mívalo odjakživa potíže, když přede mnou muselo hovořit o Alicii jako o paní Foxworthové. Moc dobře totiž všichni věděli, že si přeji, aby ji nazývali „mladá paní Foxworthová,“ nebo aby se dokonce opovažovali ji nazývat křestním jménem. Přísně jsem na ni pohlédla a ona se ucouvla. „Chci tím říct, potřebuji vědět, kdy budu moci uklidit i v jejím pokoji.“

„Dneska u ní neuklízejte,“ odpověděla jsem.

„Dobře, paní,“ přikývla a zamířila pryč.

„Bolí ji hlava,“ dodala jsem, když mne míjela, „ale nic vážného to nebude.“

Paní Steinerová opět kývla. Sledovala jsem, jak spěšně sbíhá ze schodů, aby už byla ode mne co nejdál. Té propuštění moc vadit nebude, pomyslela jsem si. A to i přes to, že tu slouží takovou spoustu let a má skvělý plat. Malcolm musí dohlédnout, aby ona i ti ostatní dostali dobře zaplaceno jako na odškodnění. A potom mu oznámím, kolik nového služebnictva pro mne nabere. Samozřejmě však všichni dostanou přísný zákaz přibližovat se severnímu křídlu.

Musím toho ještě spoustu zařídit. V mnoha směrech teď bude muset Malcolm přijímat moje rozkazy. Nesmírně jsem se těšila, jak se mi bude přiznávat, protože jsem ho chtěla postavit před Aliciino prohlášení okamžitě po jeho návratu domů. Nepochybovala jsem, že on sám plánuje vlastní místo a dobu, kdy mne bude chtít se současnou i budoucí situací seznámit. Jenomže já tu jeho strategii obrátím vzhůru nohama a udělám první poslední, aby mi moje libra masa přece jenom neutekla.

Všechno bude nakonec záviset jenom na mně, dokonce i Malcolm, protože mnoho věcí prostě nemůže chápat, nebo je ani nepředvídá. Budu pevně držet otěže. To bude jen malá náhrada za všechno, co mi bylo odepřeno, za všechno, po čem jsem ve snech vždycky toužila. Když jsem však Alicii tvrdila, že všichni jsme nějakým způsobem uvězněni, tak to jsem nelhala. Jenomže po tom, co mi Alicie o sobě a Malcolmovi všechno vypověděla, jsem dospěla k rozhodnutí, že já svoje uvěznění přijmu, konečně se s ním smířím a díky tomu se stanu žalářníkem ve svém vlastním vězení.

Malcolmova vůle a moje vůle

MALCOLM SE CHOVAL STEJNĚ POVÝŠENĚ JAKO jindy a nedal najevo ani náznak výčitek, pocitu provinění či hanby. Když se toho večera vrátil domů, vyhledala jsem ho v jeho soukromé pracovně, do níž se uchyloval pokaždé před večeří, v pracovně, kam pro všechny obyvatele domu platil přísný zákaz vstupu, který se nevztahoval pouze na Malcolma a služebnou, jež tam jednou týdně poklidila. Když jsem bez klepání rozevřela dubové dveře, Malcolm s polekaným a vzteklým výrazem v tváři vzhlédl. „Co tady chceš, Olivie?“ vyštěkl přísně.

Nasadila jsem kamennou masku a do hlasu jsem vložila co nejvíce zpupného výsměchu. „Přišla jsem si s tebou popovídat o tvém novém dítěti!“ odpověděla jsem. Potom jsem mu předestřela Aliciino vyprávění. Celá rozběsněná nad jeho chtíčem a nestydatostí jsem na něho zuřivě vyplivovala i ty nejmenší podrobnosti. Obloha venku byla potemnělá blížící se jarní bouří, za okny visely hněvivé, temnou krví nalité mraky, které hrozily, že vtrhnou k Malcolmovu stolu a pozřou nás zaživa. Jenomže ani ty mraky nemohly být tak zhmožděné a rozvzteklené jako já, a pokud měl toho dne někdo někoho pohltit, pak jsem to byla jedině já.

„Děláš z toho kdovíco, Olivie,“ mávl Malcolm rukou a klidně si na desce stolu urovnával pera.

Zatímco jsem hovořila, stolní lampa mu ozařovala tvář. Oči se zdály být v kontrastu ke světlu skoro černé. Bouře venku útočila na elektrické vedení a žárovka nyní mžikavě poblikávala. Za okny pevně zavřenými proti zběsilým proudům deště, které zvenčí drhly o skleněné okenní tabulky, jsme byli v místnosti jakoby chycení v pasti. Malcolm se dál nevzrušeně díval na listiny na svém stole. Dokonce i v této situaci se zdál být klidný a vyrovnaný. Na čele se mu neobjevila jediná krůpěj potu, tvář mu nezbrázdila jediná ustaraná vráska. Probíral se listinami a předstíral, že celá ta situace je vlastně bezvýznamná. Trpělivě jsem vyčkala, dokud ty své listiny neroztřídil do dvou úhledných hromádek.

Věděla jsem velice dobře, proč mne záměrně ignoruje. Byla to bitva dvou silných vůlí. Já byla odhodlaná nenaříkat a nevyčítat, neplakat, nehrát roli ublížené manželky, ačkoliv právě do té role mne Malcolm dostrkal. Hysterie by moji pozici jedině oslabila a zavinila by, že bych ztratila sebeovládání, vládu nad celou tou záležitostí a vlastní důstojnost. Nakonec se na mne přece jenom podíval.

„Olivie, toužil jsem po dalším dítěti, po dceři, a teď ji konečně budu mít,“ prohlásil klidně.

„A jakým právem předpokládáš, že dítě zrozené z tak nechutného hříchu přijmu ochotně do své domácnosti? Napadlo tě vůbec, že bez mé spolupráce by ti tohle nikdy nemohlo vyjít?“ zeptala jsem se pořád ještě rozvážným hlase. Dál jsem nechala ruce odpočívat spuštěné před tělem, s prsty volně propletenými. Nesměla jsem dopustit, abych svým držením těla prozradila to napětí, které uvnitř mne pozvolna narůstalo. To od Malcolma jsem se naučila, jak se nejlépe schovávat do ulity.

„Domníval jsem se, že bys to jenom přivítala,“ vysvětlil s potměšilým úšklebkem. Pak se nedbale rozvalil a opřel se pohodlně zády o opěradlo.

„Jen si vzpomeň, Olivie, když jsme na začátku domlouvali naše manželství, samozřejmým předpokladem byla skutečnost, že mi porodíš hodně dětí, což jsem jasně stanovil jako svou základní podmínku. Měl jsem a pořád mám zcela jasnou představu o tom, jaká by měla být manželka muže z rodu Foxworthů. Dobře víš, co jsem žádal, a přesto jsi úmluvu v tomto směru nedodržela.“

„Tohle je nespravedlivé obvinění. Věc se přece nemá tak, že bych další děti já sama nechtěla!“ namítla jsem a s rukama opřenýma v bok jsem přistoupila rázně blíž.

„Nicméně je to tak, moje milá Olivie, že další děti jsi jednoduše neměla. Nemohla či nechtěla, to na konečném výsledku pranic nemění,“ dodal.

„Takže jsi šel a znásilnil manželku svého vlastního otce?“ šlehla jsem po něm jízlivým úsměvem.

I Malcolm se na mne usmál, zřejmě aby mi ukázal, že se nenechá vyprovokovat. Bože, jak já jsem ten jeho chladný a vypočítavý úsměv nenáviděla!

„Pokud chceš, můžeš si představovat, že to bylo přesně tak.“

„Co tím chceš naznačit, jestli chci? Alicie mi to všechno vylíčila naprosto pravdivě!“ nedala jsem se.

„A co jsi čekala, že ti asi bude vykládat? Olivie, ty někdy dokážeš být neuvěřitelně slepá! Co si myslíš, že se tady celou tu dobu odehrávalo, a to dokonce ještě za otcova života? Vážně si myslíš, že muž v jeho letech dokázal uspokojit dívku s takovými choutkami? Skoro od samého začátku na mne dělala oči a číhala po příležitostech, kdy bychom se v domě mohli potkat sami, otírala se o mne rameny a dala mi nakouknout na holou kůži tady a zase támhle. Kolikrát si jen vymyslela záminku, aby za mnou mohla přijít do knihovny či dokonce… do mé vlastní ložnice, co myslíš?“ povytáhl posměšně obočí.

„Tohle si vymýšlíš jenom proto, abys ospravedlnil ten svůj odporný čin!“

„Opravdu?“ ušklíbl se.

„Ano. Já totiž vím, jak se tě snažila od sebe odehnat a žes ji pronásledoval ještě v době, kdy byl Garland ještě naživu.“ Malcolm se opět pouze pousmál. Ale však já ještě budu mít možnost mu ten samolibý úsměv setřít z tváře! Zabodla jsem se očima do jeho pohledu. „Sama jsem toho byla svědkem!“

„Ale? A čeho žes přesně byla svědkem?“ Povšimla jsem si, že kolem očí mu naskočily ustarané vrásky, že obočí se mu stáhlo k sobě a čelo se svraštilo.

„Jednou odpoledne u jezera. Špehoval jsi ji a pokusil ses jí zmocnit násilím, ale ona tě odmítla. Byla jsem schovaná v houští a všechno jsem slyšela i viděla.“ Každé slovo jsem pouštěla z úst chladně a cílevědomě, jako kdyby šlo o studené tvrdé kameny, jimiž jsem hodlala rozbít tu jeho bohorovnost.

„Ty hlupačko!“ Ve tváři se mu objevil hněv a stáhl jeho rysy do žulové grimasy. „Myslíš si, žes tím objevila celou pravdu! Kdepak, tos viděla jenom její polovinu! Vždyť to byla svůdkyně, provokatérka! Pročpak si myslíš, že jsem toho dne přišel domů tak záhy a zamířil rovnou k jezeru? Protože stovkami narážek hned ráno naznačila, že se tam půjde odpoledne nahá vykoupat! Chtěla, abych tam přišel, a potom mne záměrně mučila! To byla součást té její rozkošnické hry!

A později,“ pokračoval mstivě, „později už nebyla k odmítání tolik náchylná, to mi věř!“

„To je směšná lež. Toho dne, těsně před odchodem k jezeru, mne požádala, ať se k ní připojím i já.“ Sebejistě jsem se na něho podívala. Teď jsem tě přistihla při lži, ze které se nevykroutíš, holenku!

„Samozřejmě jí bylo jasné, že ty nepůjdeš. To byl její způsob, jak se přesvědčit, že nebudeš zaclánět kolem, až tam přijdu já. Nepředpokládala, že tam budeš čmuchat tak jako tak,“ doložil zadumaně.

„Jsi sprostý lhář!“ Abych své obvinění zdůraznila, udeřila jsem se pěstmi do stehen. Malcolm zamžikal, ale nevzdával se.

„Vážně? A pročpak si myslíš, že Alicii Garlandova smrt pořád ještě tolik tíží? Nese na ní mnohem větší díl viny, než si dokážeš představit. Vždyť si sama přála, abych té noci přišel do její ložnice.“

„Tohle že chtěla? Že chtěla tebe, povídáš? Viděla jsem přece její roztrhanou noční košili! Dobře jsem si všimla, cos způsobil! Vždyť ty ses jí tam vnucoval proti její vůli!“

Malcolm si pořád zachovával svůj ledový a samolibý úsměv. „Takhle to ona dělávala pokaždé. Líbila se jí surovost a bezohlednost. Počáteční zápas jí pomáhal ukonejšit svědomí, když se tomu později oddala naprosto bezvýhradně.“

„Tys zešílel!“

„Kdepak, Olivie, já šílený nejsem ani v nejmenším. Ty sama jsi šílená! Vždyť znáš a chápeš jen zlomek toho, co se odehrává mezi mužem a ženou! V tom směru jsi vlastně jen malé děvče, pokud, samozřejmě, neberem v potaz tu tvou výšku.“

Ach, on moc dobře věděl, jak mi ublížit! Jak se jen může opovážit házet na mne vinu za svoji nevěru? Ale pokud mezi pravé poznání náleží i hřích a chlípný chtíč, pak raději zůstanu ve své nevědomosti. „Nevěřím ti z těch výmyslů ani slovo!“ zasyčela jsem na něho.

„Věř si, čemu sama chceš. Ty tomu, Olivie, věřit ani nechceš, protože nedokážeš čelit skutečnosti, žes v mnoha ohledech jako manželka beznadějně selhala. Kromě toho, že mi nedokážeš porodit další děti, neumíš mi poskytnout ani vřelý a láskyplný cit. Nemáš to v povaze a nikdy jsi to ani neměla.

Smiřoval jsem se s tímto nedostatkem tak dlouho, dokud jsem mohl věřit, že v dalším směru budeš vyhovovat. Vedení domu skutečně zvládáš na výbornou, ve společnosti působíš patřičným dojmem, ale nevzpomínám si ani na jedinou příležitost, kdy bych při míjení tvé ložnice pocítil touhu vejít dovnitř,“ prohlásil.

Už jsem to nedokázala snášet déle ani o vteřinu. „Ano, možná mám takovou povahu, ale kdykoliv jsi vstoupil do mé ložnice, nikdy tě tam nečekala žena podobná tvojí matce!“

„Jsi nechutná!“ utrhl se na mne.

„Jsem, jaká jsem, přesně tak, jako ty jsi, jaký jsi,“ získala jsem vrch. „Výhrůžky tady stejně nemají cenu. Kostky jsou už jednou vrženy a tam nahoře leží žena, která čeká tvoje dítě, dítě, jež bude v očích světa dítětem naším. Takhle to bude a ne jinak. Nadále budu o všem rozhodovat jedině já, o každičké podrobnosti, jak před veřejností zahrajeme tohle směšné divadýlko, jasné?“ oznámila jsem mu a blaženě jsem vychutnávala svoji převahu.

„A to znamená co?“

„Co to znamená? Že uskutečníme ten tvůj podlý plán, ale budu to já, kdo bude všechno řídit. Alicie se bude ukrývat v severním křídle až do okamžiku, kdy se dítě narodí. A abych nezapomněla, na veřejnosti se rozhlásí, že odjíždí z vážných rodinných důvodů. Christopher zůstane v mé péči a ty se k němu budeš chovat, jako kdyby to byl tvůj vlastní syn. Až budeme předvádět Aliciin fingovaný odjezd, přeji si, abys byl u toho také, Malcolme. Potom propustíme všechno služebnictvo. Jedinou výjimku bude představovat Olsen. Každého z propuštěných odměníš za věrné služby celoročním platem navíc.“ Uvědomila jsem si, že moje ledové šedé oči ho probodávají jako dvě ostré šipky.

„Celoročním platem?“

„Ne, lepší bude plat dvouletý! Chci, aby odtud odcházeli velice, ale velice spokojení. Alicie se vrátí a my ji tajně ukryjeme v severním křídle. Teprve poté najmeš nějaké nové sloužící, aby se postarali o chod domácnosti. Zajistíš rovněž, aby z toho služebnictva nikdo do severního křídla ani nohou nepáchl!“

Povšimla jsem si, jak se to v něm začíná všechno vařit.

„Navíc trvám na tom, abys v době, kdy tam bude bydlet ona, do severního křídla nevkročil ani ty sám! Pokud by k tomu došlo, okamžitě bych tuhle šarádu ukončila a klidně bych čelila všem nedůstojným následkům z případného odhalení. To myslím vážně, Malcolme! Rozuměls mi? Souhlasíš s tím?“ Upřela jsme na něho pronikavý pohled. Pochopil, že o tomhle mi nebude smět drze lhát rovnou do tváře. To jsem z jeho očí dokázala vyčíst.

„Nemám v úmyslu věnovat jí jinou pozornost, než dohlédnout, aby mi porodila zdravé dítě.“

„Takže s tím souhlasíš?“ naléhala jsem neodbytně.

„Ano, ano.“ Vůbec poprvé se mi podařilo přistihnout Malcolma oslabeného. Ramena měl celá svěšená a tvář rozrytou. Blaženě jsem se vyhřívala ve své dobyté nadvládě a vychutnávala jsem každičký okamžik.

„Tak dobrá,“ přikývla jsem konečně. „Na starosti ji budu mít výhradně jenom já. Ty s ní nebudeš mít společného ani to nejmenší. Oznámím ti včas, kdy máš začít hledat porodní bábu, a ty někoho najmeš a přivedeš tajně sem.“

„Právě jsem to chtěl sám navrhnout,“ pravil.

„Ale nenavrhnul, viď, Malcolme? Sama jsem to všechno předem promyslela,“ ťala jsem ho, okouzlená vlastní bystrostí a dychtivá odhalit další podrobnosti svého složitého plánu.

„Jakmile dítě porodí, okamžitě odtud zmizí a svoje finanční záležitosti bude mít v pořádku přesně tak, jak si to přál Garland. Smlouva se musí dodržet!“ dodala jsem co nejchladněji. Malcolmovi se na tváři opět objevil jeho jízlivý úšklebek.

„Vložit takové bohatství do rukou pouhého dítěte…“

„To dítě právě čeká tvoje miminko,“ poukázala jsem. Jeho úsměv okamžitě zmizel. „Pokud je dost stará a dost schopná porodit ti děcko, pak má nárok i na část tvého jmění.“

„Upřímně řečeno, Olivie, jsem tou mateřskou starostlivostí, kterou vůči Alicii dáváš najevo, skutečně dojatý,“ poznamenal v zoufalém pokusu ukrýt se za štít ze sarkasmu. Doufal totiž, že mne oslabí tím, jak mne proti Alicii poštve, ale nyní jsem to byla já, kdo si nasadil masku lhostejnosti a sebeovládání.

„Nemůže mi být jedno, kdo Alicie vlastně je a co se z ní stalo tvojí vinou,“ prohlásila jsem tak věcně, jak jen to nejvíc šlo.

„A kým tedy je?“

„Ženou, Čili něčím, co ve tvých očích nemá příliš velkou váhu.“

„S tím svým věčným podezíráním se chováš doslova nepříčetně,“ vyštěkl na mne. Zavrtěl hlavou, ale já věděla, že jsem se trefila do černého.

Zpupně a pánovitě jsem se teď tyčila nad ním a on se choulil v židli u stolu. Bouře za okny se začínala utišovat. Dokonce jsem tu a tam zahlédla probleskovat trochu světla ze zachmuřené oblohy, zachmuřené stejně, jako se teď chmuřila Malcolmova tvář.

„Ale to ještě není všechno,“ pokračovala jsem, „vyučování našich chlapců nahoře v podkroví musí skončit.“

„Ale proč? To místo je od jejího pokoje hezky daleko a stejně tam chodí jenom na část dne,“ namítal Malcolm.

„Nemůžeme pokoušet osud, že pan Chillingworth náhodou něco objeví, a chlapci sami se v žádném případě nesmějí dozvědět, že Alicie je ve skutečnosti v našem domě. Dokážeš si představit, co by se stalo, kdyby Christopher objevil, že tu jeho maminku zamykáme? Mal a Joel musí uvěřit, že děťátko, které se narodí, je jejich skutečná sestra – nebo bratr. Nikdy nesmějí zjistit, že Alicie je těhotná.“

„Bude to holčička!“ prohlásil Malcolm tvrdohlavě, „a bude jejich sestrou.“

„Jejich sestrou bude jen zpola,“ opravila jsem ho. „Ale oni budou věřit, že je to jejich vlastní sestra. Nemohla bych se vyrovnat s představou, že moji synové by se jednou dozvěděli, že jejich otec zplodil dítě s manželkou svého vlastního otce. Jsou hříchy a hříchy. Dokonce ani tvé štědré příspěvky zdejší církevní obci by nenapravily děsivý dopad tvého činu.“ Zahrozila jsem na něho ukazováčkem jako přísný učitel v nedělní škole.

Malcolm potřásl hlavou. Udeptávala jsem ho čím dál tím víc. Cítila jsem to a to mi dodávalo další a další síly.

„A co tedy bude se vzděláváním chlapců?“

„Pošleme je do školy, jako se posílají jiné děti. Zítra propustíš pana Chillingwortha a zařídíš, aby chlapce přijali v některé veřejné škole.“ Slovo „veřejné“ jsem záměrně zdůraznila. Malcolm bolestně zamrkal a upřel na mne pohled naplněný nesmírnou nenávistí, ale čím více nenávisti měl v očích, tím spokojeněji jsem si připadala.

„Je to už všechno?“ otázal se hořce.

„Dále převedeš na konto každého z našich synů jeden milión dolarů, jenž jim bude k dispozici po dosažení osmnácti let.“

Malcolm ze své židle málem vyletěl. „Cože? Ty ses určitě zbláznila! Proč bych měl něco takového dělat?“

„Proto, aby si o svém osudu mohli rozhodovat sami a nebyli bezvýhradně jen pod tvojí nadvládou,“ vysvětlila jsem mu zcela očividnou situaci.

„K tomu mne nikdy nedonutíš! To by bylo pošetilé plýtvání penězi! Cožpak hoši v tom věku budou mít ponětí, jak správně zacházet s penězi?“

„Ty to uděláš a to dokonce okamžitě! Dej ten příkaz svým právníkům a dohlédni, aby všechny listiny byly do konce týdne připraveny. Já je pro jistotu uschovám u sebe,“ dodala jsem a mávla jsem přitom rukou stejně, jako to dělával sám Malcolm, když už nebyl ochotný pokračovat v nějaké diskusi.

„Pro každého celý milión?“ Začínal se smiřovat s nevyhnutelnou skutečností, že vlastně nemá na výběr.

„Zkus si představit, že to je… dobré rozhodnutí,“ poradila jsem mu. V jeho pohledu ubylo nenávisti a nahradil ji výraz člověka, který si – možná vůbec poprvé – uvědomil, že jeho nepřítel je skutečně kapacita. Domnívám se, že při svém zvráceném způsobu uvažování ke mně v tom okamžiku dokonce pociťoval úctu, přestože můj požadavek se mu ze srdce hnusil.

„A ještě něco?“ zeptal se znaveným a poraženeckým hlasem.

„Prozatím ne. Teď máme oba úkolů hromadu. Navrhuji, abychom se okamžitě pustili do práce.“

Nikdy nezapomenu, co jsem prožívala, když jsem se otočila na patě a vyrázovala z jeho pracovny na chodbu. Vypadalo to, jako kdybych ho zanechávala ve stínu, který jsem nyní vrhala. Poprvé v životě mne netížilo prokletí té mé obtížné výšky, protože jsem cítila, že jsem jí učinila zadost. Z události, která pro mne měla představovat začátek nesmírně žalostného a tragického období, jsem vyšla jako vítěz, zatímco Malcolm, který si vždycky prosadil svou a vždycky dostal všechno, na co si usmyslel, musel protentokrát ustoupit. On ztrácel mnohem víc než já.

Vešla jsem do haly a vzhlédla po dvojitém schodišti směrem k labutímu pokoji, kde čekala Alicie na svůj ortel a na svůj trest. Ne, to nebyl Malcolm, kdo za ní šel nahoru a to všechno jí oznámil. Byla jsem to já! Já byla tím člověkem, který začal stoupat po schodišti nahoru, já byla tím člověkem, kdo sděloval novinky a vydával rozkazy. Já byla tím člověkem, který dokázal uvést věci do pohybu, který dokázal vyvolat jejich změnu. Já dokázala přesouvat stíny a světlo v celém Foxworth Hallu. Já dokázala zavírat dveře, otevírat okna, zhasínat a rozsvěcet světla. Já jediná mohla rozhodovat, kdy k nám smí vstoupit sluneční svit a kdy se mají stáhnout žaluzie. Já mohla dávkovat štěstí a radost, smutek a bolest přesně tak, jako služebná servíruje polévku.

Bez klepání jsem vstoupila do labutího pokoje. Takové malé možnosti ponižovat jsem nyní mohla využívat, jak se mi jenom zlíbilo. Alicie, která se právě vykoupala a umývala si svoji překrásnou hřívu, se bleskově zabalila do osušky a sáhla po županu.

„Posaďte se,“ přikázala jsem jí. Přešla k posteli a sedla si jako poslušné děcko. Zaváhala jsem, protože ke mně vzhlížela očima strachem vyvalenýma, s tváří napjatou zděšeným očekáváním. Dávala jsem si načas, přistoupila jsem nejdřív k oknu, abych vyhlédla na bělavě šedou podvečerní oblohu. Pohled na rychle se měnící nebe do mne vlil další energii. Měla jsem pocit, jako kdybych byla v sepětí se všemocnou přírodou. Stejně jako příroda, i já jsem mohla volit mezi jedním a druhým extrémem a prosadit si jeho uskutečnění. Potom jsem zamířila k toaletnímu stolku a zadívala se na Aliciiny všemožné pudry a parfémy.

Ty vůně byly vábivě ženské a dráždivé. Naplňovaly okolní vzduch příslibem lásky a milování. Člověk si mohl klidně představovat, že je to kouzelný toaletní stolek. Mohlo se k němu posadit kterékoliv ošklivé káčátko a za chviličku se proměnilo v tu nejkouzelnější a nejžádoucnější ženu široko daleko, v ženu, která dokázala lámat mužská srdce pouhým odvrácením své líbezné tváře či odmítnutím úsměvu. Byla jsem si jistá, že kdykoliv Malcolm vdechl tyto květinové vůně, myšlenky mu zaplavil příval snů a vzpomínek. Vůně visela ve vzduchu ještě dlouho poté, co Alicie prošla místností či sestoupila po schodišti. Malcolm, který procházel nějakou dobu po ní, musel čmuchat stopu jako rozvášněné psisko větřící pach slibné fenky. S tím musím udělat rázný konec. Prudce jsem se k Alicii obrátila tváří.

„Až se přestěhujete do severního křídla,“ spustila jsem, „tak z těchto cerepetiček si tam neodnesete žádnou, rozumíte?“ Takhle jsem jí tedy po svém oznámila, že všechno se uskuteční tak, jak původně Malcolm zamýšlel.

„To tedy znamená, že musím zůstat o samotě celou tu dobu, než se děcko narodí? Opravdu jste svůj názor nezměnili?“ zeptala se hlasem přetékajícím porážkou a zoufalstvím.

„Ne,“ přisvědčila jsem. „Je to jediná možnost, jak dosáhnout toho, že odtud s Christopherem neodejdete jako žebráci. Musíte se podřídit a udělat všechno, na čem jsme se domluvily.“

Alicie si zakryla obličej dlaněmi, ale nerozplakala se.

„Měla byste pokračovat ve vysoušení vlasů,“ vybídla jsem ji, „nebo se nachladíte. Onemocnět právě nyní, a zvláště nachlazením, to by bylo to nejhorší, co by se vám mohlo přihodit.“

Alicie přikývla. Tvářila se jako zhypnotizovaná. Pohled měla prázdný, ramena povislá. Hleděla na svoje drobné ručky sepjaté jakoby k modlitbě. Nad hlavou jí visel stín vyneseného rozsudku, ale já necítila potřebu nabízet jí slova útěchy či naděje.

Vykročila jsem ke dveřím.

„Olivie!“ vykřikla. Prudce se zvedla. „Já mám strach!“

„Jen počkejte,“ uklidnila jsem ji, „on vás po nějaké době přejde. Věřte mi, já to sama zažila.“ Nechala jsem ji tam stát, maličkou a ztracenou a bledou jako smrt. Její dětská krása byla rozryta vráskami obav a starostí.

S netrpělivostí jsem vyčkávala, až budu moci začít s uskutečňováním svého plánu. Rozhodla jsem, že Aliciino věznění začne ve chvíli, kdy se její stav začne ukazovat – kolem třetího měsíce těhotenství. To ponechávalo mně i Alicii dost času připravit chlapce na to, co se musí stát. Jednoho květnového rána jsem jí rázně oznámila, že hochy musíme na změnu připravit, a potom jsme společně vstoupily do dětského pokoje.

Byl to slunný a teplý pokoj, ten nejteplejší a nejprosluněnější v celém domě. Na podlaze ležel Mal s hromadou dětských knížek. Joel klečel o kus dál a proháněl svoje autíčka a náklaďáčky. Christopher seděl, dumlal si palec a spokojeně oba chlapce pozoroval. „Musíme vám něco říct,“ začala jsem. Za mnou se vlekla Alicie, zoufale lomila rukama a třásla se přitom jako polapené ptáče.

„A co, mami, co?“ zvědavě vyzvídal Mal.

„Bohužel, něco moc smutného.“

Všechny tři děti se podvědomě k sobě přimkly blíž a upřely vykulená očka na Alicii, která teď zápasila s přívalem slz.

„Mohla bych jim to povědět sama, Olivie?“ zeptala se šeptem.

„V žádném případě,“ odmítla jsem. „Jsem to přece já, kdo tohle všechno řídí, ne?“

Alicie klesla do proutěného houpacího křesla a všichni tři chlapečci se rozeběhli, aby jí vylezli na klín. Ovinula je pažemi a přitiskla si je k hrudi. Christopher ji zasypal polibky a moji chlapci se k němu připojili.

„Alicie od nás odjede.“

Zůstali zírat a nevypravili ze sebe ani slůvko. Vypadalo to, jako kdyby mi vůbec nerozuměli.

„Alicie od nás odjede,“ opakovala jsem.

„To je lež!“ zaječel Joel.

„To je lež!“ přidal se k němu Christopher a vytřeštěně pozoroval svoji plačící matku.

„A proč?“ dožadoval se Mal hlasem plným bolesti. Vyrůstal z něho moudrý a citlivý človíček. Už nyní jako čtenář předstihl o mnoho let všechny svoje vrstevníky a přitom měřil i o dobré půl stopy víc, než většina dětí jeho věku. Jednou bude stejně vysoký jako Malcolm.

„Proč?“ dotíral. „Zlobí se na nás?“

Alicie propukla v křečovitý pláč a Christopher si zaryl tvářičku do jejích prsou. Joel si přiklopil uši dlaněmi a prohlásil: „Alicie nemůže odejít, musí se mnou dneska hrát na piáno!“ Joel byl pořád ještě to drobné křehoučké děcko sužované alergiemi. Vločka prachu mu dokázala přivodit záchvat kašle a rýmy trvající celé hodiny, což byl jev, který Malcolm nemohl vystát.

Mal seskočil z Aliciina klína a přistoupil ke mně. Vzhlédl mi do tváře jako cínový vojáček na svého generála. „Proč?“ vykřikl jak dokázal nejhlasitěji.

„Vy chlapci jste ještě příliš malí, než abyste tomu rozuměli,“ odbyla jsem ho, ale hovořila jsem a tvářila jsem se klidně a soucitně. „Až povyrostete, budou vám tyhle záležitosti jasné. Kdyby bylo po mém, Alicie by tu zůstala třeba nadosmrti, ale váš tatínek si to tak nepřeje.“

Najednou se Malova tvářička zbortila pláčem a po líčkách se mu rozkutálely slzy.

„Já ho nemám rád!“ rozkřičel se. „Já ho nemám rád! Nemám ho rád! Nikdy nám nedovolí nic z toho, oč my malí stojíme!“

Mezitím už byl Joel dočista hysterický. Svíjel se v křečích nepotlačitelného kašle a Alicie ho začala hladit po zádech, zoufale se ho pokoušela ukonejšit, zatímco její vlastní synek se jí nepřestával tisknout na prsa.

„Prosím, prosím,“ dusil se Joel, „nemohl bych odejít s ní?“

„Ne,“ odpověděla jsem přísně. „Tvoje maminka jsem já! A ty patříš sem, ke mně.“

„Ale co bude s Christopherem?“ napadlo Mala.

„Christopher tu ještě nějakou dobu zůstane, dokud Alicie nezařídí jejich nový domov,“ vysvětlila jsem. Při zaslechnutí svého jména na mne Christopher rychle pohlédl a stejně rychle se zas otočil zpátky ke své matce. „Maminečko,“ zavzlykal hláskem přeskakujícím hrůzou, „copak já s tebou nepojedu?“

„Ne, zlatíčko moje, nepojedeš,“ plakala Alicie. „Ale já se pro tebe brzy vrátím a potom už budeme navždycky jenom spolu. Nebude to trvat dlouho, miláčku Christophere, chlapečku můj milovaný. Bude se tady o tebe starat Olivie a budeš si tu hrát s Malem a Joelem.“ Potom se otočila k mým dvěma chlapcům. „Prosím, prosím vás, abyste nezapomněli, že vás mám všechny moc ráda a že vás budu milovat, ať se stane co chce. Ve svém srdci budu pořád s vámi, budu vás sledovat, jak se učíte hrát na klavír, budu se dívat, jak malujete krásné obrázky, a když pak půjdete večer spát, budu vás ve svých snech všechny líbat.“

Následujícího dne jsem služebnictvo seznámila s chystaným Aliciiným odjezdem. Když jsem jim to oznamovala, dobře jsem si povšimla, jak nešťastně se všichni tváří. Ze schodiště jsem potom zaslechla Mary Stuartovou a paní Steinerovou, jak si v jídelně při prostírání stolu o tom povídají. Zastavila jsem se a poslouchala za dveřmi.

„Z tohodle domu s ní odejde všechen jas a radost,“ stěžovala si paní Steinerová, „dejte na mě.“

„Srdce mi to může utrhnout,“ přizvukovala Mary. „Ta má pro nás vždycky úsměv pohotově, ne jako ta dlouhánka.“

Takže takhle nás dvě rozlišují, pomyslela jsem si. „Dlouhánka.“

„Jestli chcete slyšet můj názor, tak dlouhánka si prosadila svou. Nechtěla přece tady mladou paní Foxworthovou hned od samého začátku a nejspíš se chystala zbavit se jí hned od toho dne, co Garland Foxworth zemřel. I když, divit se jí ani dvakrát nemůžu. Já bych taky nechtěla, aby můj manžel od rána do večera vídal takovou mladičkou krasavici. Zvlášť, kdybych vypadala jako ona,“ zvýšila paní Steinerová rozčileně hlas.

„No to je jisté,“ přisvědčila Mary. Nepochybovala jsem, že se při té odpovědi usmívá. Hlas měla úsměvem celý proteplený.

Aby vás všechny kat spral, vztekala jsem se v duchu a rozhodla jsem se, že jim co nejdříve oznámím, že o jejich další služby už tady není zájem. Jednou odpoledne jsem si je tedy svolala do haly: Mary, paní Steinerovou, paní Wilsonovou a Lucase. Usadila jsem se do jednoho z těch křesel s vysokými opěradly a pohodlně jsem si složila paže. Uzel vyčesaných vlasů na mojí hlavě připomínal královskou korunu. Shromáždili se a zahleděli se na mne se strachem i zvědavostí. Vypadala jsem jako královna chystající se oslovit svoje poddané.

„Jak už víte,“ začala jsem, „paní Garland Foxworthová příští měsíc z Foxworth Hallu odjíždí. Bude nějakou dobu pryč, ale po svém návratu se zdrží jen tak dlouho, aby si vyzvedla svého synka a hned zase zmizí. Tentokrát už natrvalo,“ dodala jsem. „Všechno jsem si řádně promyslela a dospěla jsem k rozhodnutí, že nadále už vašich služeb nebude potřeba.“

Paní Wilsonová zbělela jako křída. Paní Steinerová jen přikývla a podle těch jejích vychytralých očiček by člověk hádal, že něco podobného očekávala. Lucas a Mary se zatvářili zděšeně.

„Našich služeb? Tím chcete říct, že všichni dostaneme padáka?“ zeptala se Mary nevěřícně.

„Ano. Nicméně jsem se rozhodla, že při odchodu všichni obdržíte dvouletý plat navíc,“ ujistila jsem se, že i jim bude jasné, že za tak velkolepý dar mohou být vděčni jen mojí vlastní štědrosti. „Kdy máme odejít?“ zajímala se paní Steinerová. Její otázka cinkla jako střípek ledu.

„Odejdete ve stejný den, kdy od nás odjíždí paní Garland Foxworthová.“

Závěrečné přípravy zahrnovaly vystěhování Alicie z labutího pokoje a uschování jejích šatů a tretek, které nebude během svého uvěznění potřebovat. Dohlížela jsem nad jejím balením, rozkazovala jsem, nad každičkým předmětem či kusem oblečení, jež si chtěla vzít s sebou do severního křídla, jsem vyřkla buď svůj souhlas či odmítnutí.

„Vůbec není zapotřebí, abyste si tam brala šaty do společnosti,“ prohlásila jsem, když jsem ji zahlédla tisknout si k ňadrům před zrcadlem nadýchané volánkové šaty z modrého hedvábí. „Nějakou dobu se na žádný večírek nedostanete a navíc nebudete mít možnost nechat si šaty čistit a prát tak často, jako tomu bývalo doposud. Co si sama nebudete moci přeprat v umývadle či ve vaně, to za vás hodlám dělat já, proto s sebou neberte ani o kousek víc, než je naprosto nezbytné.“

Alicie se smutně zadívala na řadu svých šatů. Množství oblečení, které vlastnila, mi až vyráželo dech. Taková rozmařilost! Jenom tím zbytečně utrácela Garlandovy peníze. Snad si o sobě nemyslí, že je kráčející módní časopis, že musí každoročně obměňovat celý šatník? Šlo o bezuzdné utrácení a právě tahle rozmařilost zavinila to, co nakonec Alicii postihlo.

„Když se sama sobě líbím, tak z toho mám příjemný pocit,“ namítla Alicie.

„Za chvíli vám stejně bude všechno malé,“ připomněla jsem.

„Ale mně nezbyly žádné z mých mateřských šatů, Olivie. Když se narodil Christopher, všechny jsem je darovala na dobročinné účely. Co budu nosit místo nich?“

„Přinesu vám některé svoje.“

„Ale ty vaše jsou… tak strašně velké, Olivie.“

„Co na tom záleží, jak v tom pokoji budete vypadat, Alicie? Uvidím vás stejně jedině já. Už se nebudete oblékat proto, abyste na sebe přilákala pozornost mužů, moje milá. Důležité bude jen to, aby šaty byly pohodlné a hřály.“

Představa Alicie utopené v mých mateřských šatech u mně najednou vyvolala úsměv. Teď na vlastní kůži pozná, jaké to je, když na člověka nehledí ze zrcadlové plochy krásný odraz. Kdepak, i ona teď bude neohrabaná a nepřitažlivá. A není to nakonec úplně nejvhodnější, aby nosila moje mateřské šaty? Vždyť dítě, které čeká, bude přece také moje.

„Samozřejmě,“ dodala jsem, „mateřské šaty budu oblékat i já.“

Zvedla ke mně pohled, který byl téměř šokovaný. Cožpak ji tohle předtím nenapadlo? Snad si nemyslela, že se budu pohybovat na veřejnosti tak, jak jsem, a pak zčistajasna oznámím, že jsem porodila dítě? Bože, jak ta ale dokáže být prostoduchá a naivní! Nebylo v ní ani za mák lstivosti a mazanosti, přestože se rozhodovalo o její vlastní přežití.

„Ach,“ vydechla, když jí to konečně došlo. Ještě jednou se podívala na svoje krásné šaty, halenky a sukně. Nakonec jsem všechno, co si mohla odnést s sebou do severního křídla, zredukovala na obsah jednoho kufru a dvou malých kufříků.

Toho dne, kdy Alicie uskutečnila svůj fingovaný odjezd, zavládl ve Foxworth Hallu tíživý smutek. Venku byl šedivý deštivý den, jako by nebe plakalo spolu se všemi dětmi. Ačkoliv toho dne právě podle kalendáře začínalo léto, prostory Foxworth Hallu vyplnil vzduch mrazivě lezavý jako v zimě. Museli jsme rozsvítit a pevně pozavírat všechna okna.

Služebnictvo, které si už sbalilo svoje věci, postávalo dole v hale, když Alicie scházela po schodišti. Já jsem za ní nesla její kufřík. Ještě nikdy jsem ji neviděla vypadat tak drobounkou a šedavou, připomínala malou smutnou myšku. Trvala jsem na tom, aby děti zůstaly v dětském pokoji. Nestála jsem o hysterické scény přehnaně rozněžnělého loučení. Christopher se už řadu dní nedal skoro utišit a i moji chlapci měli slzy pořád na krajíčku. Přesto jsem si prosadila, že u této bolestné šarády bude Malcolm. Pod schody jsem mu předala Aliciino zavazadlo a on ho popadl strašně nešikovně a navztekaně, ovšem vzepřít se mi v té situaci nedokázal. Alicii se oči zalily slzami, když spatřila to shromáždění na rozloučenou, protože teď už couvnout nemohla. Rozhlížela se po prostorné hale jako člověk, který dobře ví, že uteče hodně vody, než ji zas uvidí. Vypadalo to velice přesvědčivě, přestože to vlastně zpola hrála. Vždyť to tady spatří opět při svém návratu, ale jenom na kratičký okamžik při úprku do severního křídla.

Zamířila k paní Steinerové, aby ji objala, ale já ji drapla za paži a postrčila směrem k čekajícímu autu. „Na nějaké citové výlevy teď nemáme čas!“ napomenula jsem ji.

Najednou jsem ucítila, že mi v pažích celá ochabla. „Prosím, prosím vás, dovolte mi, abych ještě jednou dala Christopherovi pusinku,“ zanaříkala.

Malcolm mi šeptl do ucha: „To tu vážně musím stát a pozorovat tuhle hysterickou scénu?“

„Usaď ji do auta, Malcolme!“ přikázala jsem.

Alicii jsme museli do auta zpola odnést a zpola odvléci. Jakmile jsme dozadu položili i kufříky, zaťukala jsem řidičovi na okénko a dala příkaz k odjezdu. Pneumatiky se chvíli naprázdno protáčely v bahně a pak se auto pozvolna probudilo k životu. Za zády se mi ozval hluk rozrážených dveří a křik všech tří chlapců: „Počkej, počkejte, počkej!“ při kterém pelášili dolů po schodech a bránili se pažím služebnictva. Vedl je Mal, jednou rukou držel Joela, druhou rukou vedl Christophera a doslova ty malé za sebou vlekl. Ještě chvíli utíkali za mizejícím autem a přitom nepřestávali zoufale křičet a plakat.

„Přiveď sem své syny, Malcolme!“ zavelela jsem. „Všechny tři!“

Vězeňkyně a žalářnice

TÉHOŽ VEČERA, KDYŽ UŽ VŠICHNI PROPUŠTĚNÍ sloužící odešli, se Alicie vrátila do domu.

Ve tmě se tiše objevilo najaté auto. Na nebi doposud visely těžké mraky a utápěly v sobě měsíc i se všemi hvězdami. Člověku se málem zdálo, že na celém světě nezůstalo jediné světýlko.

Čekala jsem s Malcolmem v předním salónu přesně tak, jako jsme tehdy společně očekávali příjezd jeho otce, jenž sem poprvé přivedl svou ženu Alicii. Chlapci se uplakali do spánku, schoulení k sobě navzájem, jako by se tou pospolitostí bránili samotě po Aliciině odjezdu. Upřímně jsem je toužila utěšit a být maličkému Chrisovi matkou, být utěšitelkou svých vlastních synů. Toužila jsem po tom, aby mne milovali stejně, jako milovali Alicii. Ach bože, já si uvědomovala, že neumím být tak veselá a bezstarostná jako ona, neuměla jsem dovádět a skákat a hrát si s nimi ty jejich prostoduché hry plné rýmovaček. Ale přesto jsem je měla upřímně ráda, ovšem svým vlastním způsobem, a hodlala jsem z nich vychovat silné a charakterní mladíky. Však až budou starší, tak dodatečně ocení hodnoty, které jsem jim vždycky vštěpovala.

„Kolik je hodin?“ otázal se Malcolm.

Mlčky jsem ukázala na stojací hodiny na druhém konci pokoje. Dům byl tichý, ozývalo se v něm pouze tikání hodin a svistot večerního větru, který narážel na okenice a hrozil, že škvírami v okenních rámech proletí až do místnosti. Malcolm práskl novinami, které si úhledně překládal, aby si mohl pohodlně prostudovat sloupek s tržními cenami akcií.

Seděli jsme tak déle než dvě hodiny a utápěli se ve vlastním mlčení. Kdykoliv se jeden z nás zhluboka nadechl, druhý překvapeně vzhlédl. Během poslední půlhodiny učinil Malcolm jedinou poznámku a ta se týkala jedné z jeho investic, která mu vynesla desetinásobek vkladu. Domyslela jsem si, že se o tom zmínil stejně jenom z toho důvodu, aby mi zdůraznil, o kolik lépe by si vedl s investováním mého jmění, než jak se to daří mně. Konečně jsem zahlédla, jak tmu protínají přední světla najatého auta a zastavují se před domem. Malcolm zůstal sedět bez hnutí.

„Tak už je zpátky,“ oznámila jsem. Jenom něco zavrčel. „Odneseš jí nahoru kufr.“ Malcolm se zatvářil překvapeně. „No, a kdo myslíš, že by to měl asi udělat? Lucas je přece pryč! Nebo jsi stačil zapomenout, že dneska jsme propustili veškeré služebnictvo a nový řidič nastupuje až zítra?“

Vstal a zamířil k předním dveřím. Alicie pomalu a neochotně vystoupila z taxíku, zřejmě ji tížila předtucha, co všechno ji ve Foxworth Hallu ještě čeká. Na první pohled mi bylo zřejmé, že cesta a duševní vypětí ji zcela vyčerpaly. Řidič vyložil její zavazadla.

„Nechte je tady stát,“ řekla jsem řidičovi spěšně. Zdržovat se venku déle se v té chladné tmě nedalo. „Můj manžel je odnese.“

Za mnou se na předním schodišti objevil Malcolm. Já sama jsem vzala malý kufřík.

„Jak se má můj malý Christopher?“ vyhrkla Alicie v tu vteřinu, kdy se vynořila z auta. „Hodně mu chybím?“

„Teď mám Christophera na starosti já,“ pronesla jsem stroze. „Je v postýlce, kam ostatně patří už hezky dlouho!“ Uchopila jsem ji za paži a odváděla ji ke vchodovému schodišti. „Běžte přímo do severního křídla,“ nařídila jsem jí, „a našlapujte co můžete nejtiššeji. Za žádnou cenu nesmíme probudit chlapce.“

Alicie neodpověděla. Vykročila jako odsouzený zločinec a zarazila se pouze v okamžiku, kdy se přiblížila k Malcolmovi, který právě mířil k jejímu kufříku a velkému kufru.

Tichounce, jako dva přízraky, jsme obě propluly ztichlou a matně osvětlenou halou. Nejhlasitějším zvukem bylo v tu chvíli šustění Aliciiných šatů, když v patře prudce zahnula za roh a zamířila do severního křídla skrze dlouhou chodbu, již lemovaly nesčetné řady prázdných a neobydlených pokojů Foxworth Hallu. Přede dveřmi na konci chodby se ale neočekávaně zastavila. Netrpělivě jsem k ní přistoupila. Snad si nemyslí, že celou tou situací je rozrušená a znechucená jenom ona?

„Jestli nevstoupíte dovnitř a neuděláte to co nejrychleji,“ varovala jsem Alicii, „bude vás to doopravdy mrzet.“

Poprvé za celou tu dobu na mne pohlédla s nenávistí. Pochopitelně, že ne naposledy.

„Přemýšlela jsem o tom po celou tu jízdu na nádraží, ve vlaku i celou cestu zpátky,“ řekla mi. „Napadlo mne, že vám to všechno vlastně dělá obrovskou radost.“ Podezíravě přivřela víčka.

„Radost? A tohle?“ Ustoupila jsem doprava, takže celou jsem ji zahalila svým mohutným stínem. „Mám mít radost z předstírání, že vaše dítě je mým dítětem? Radost z toho, že jsem se dozvěděla o nevěře svého manžela, a to ne jedné, ale mnohonásobné? Mám se radovat, protože jsem musela propustit oddané a věrné služebnictvo, které jsem předtím tolik let cepovala? Mám se radovat z nutnosti obelhávat vlastní děti i vašeho synka, z nezbytnosti sledovat, jak polyká slzičky a utápí se v zoufalství, až celý vyčerpaný nakonec nešťastně usne?“ To všechno jsem pronášela vysokým hlasem hraničícím téměř s hysterií.

Alicie vytřeštila oči a potom zkřivila tvář potlačovaným pláčem. Rty se jí rozechvěly.

„Promiňte,“ zašeptala. „To jenom, že…“

„Nemůžeme stát tady před těmi dveřmi a vybavovat se donekonečna, když nesu váš kufřík,“ přerušila jsem ji. „Malcolm teď přináší nahoru ještě ten veliký kufr.“

„Ach ano, ano, omlouvám se,“ zadrmolila Alicie a otevřela dveře.

Lampičku na stolku mezi dvěma postelemi jsem nechala rozsvícenou. Vrhala po ponurém tmavém nábytku nažloutle kalnou zář. Mým jediným příspěvkem k proteplení a zkrášlení místnosti byl rudý orientální koberec se zlatými třásněmi, který měl pokoji dodat trochu přátelštější atmosféry, protože přes všechnu svoji rozlehlost působil vinou té spousty tady nacpaného nábytku tísnivě jako kobka. V podkroví jsem nalezla dva obrazy, které jsem považovala k této příležitosti za vhodné, a pověsila jsem je na zdi otapetované smetanově zbarveným papírem s bílými vločkami. Na jednom z nich pronásledovali příšerní démoni v podzemních jeskyních lidská stvoření a na druhém neuvěřitelně hrozná zvířata hltala bídné hříšníky v pekle. Oba obrazy byly vyvedeny v barvách čerstvé krve.

Alicie zamířila přímo k posteli stojící napravo a začala si rozepínat plášť. Když Malcolm upustil kufr vedle dveří, obě jsme se k němu otočily. Podíval se na Alicii a potom na mne. Můj pohled však byl dostatečně výmluvný, a tak Malcolm zase rychle zamířil na chodbu.

„Jdu pro další zavazadla,“ křikl cestou. Ačkoliv byl fyzicky zdatný, to ponižující vynášení zavazadel po schodišti nahoru a dlouhou chodbou až do tohoto vzdáleného pokoje ho dočista vyčerpalo. Ztěžka oddychoval, celý zalitý potem.

„Pospěš si,“ vybídla jsem ho, abych k nedůstojnosti jeho role ještě přispěla. Něco zavrčel a zmizel.

„Jak tady nahoře budu jíst?“ zeptala se Alicie.

„Každý den vám sem budu nosit jídlo hned poté, co od stolu vstaneme my. Tak nebude mít služebnictvo žádné podezření.“

„Ale kuchařka přece…“

„Dokud tento dům neopustíte, nenastoupí k nám žádná kuchařka. Vařit budu já.“ Alicie naklonila hlavu k rameni a překvapeně vyvalila oči. „Nemusíte na mne zírat takhle udiveně,“ napomenula jsem ji. „Kdysi jsem celá léta vařila pro svého otce.“

„Já nechci nijak naznačovat, že byste snad neuměla vařit, ale udivilo mne, že byste byla ochotná to dělat.“ Napadlo mne, že vlastně za celou tu dobu, co tady žila, se nikdy ani slovíčkem nezmínila, že by uměla vařit. Její matka ji nejspíš pěkně rozmazlila, řekla jsem si, nikdy jí neposkytla příležitost zajít do kuchyně a naučit se tam něco pořádného. A potom se objevil Garland a nasadil tomu všemu ještě korunu. Alicie nemusela pro sebe v životě hnout jediným prstem.

„Ostatně, těžko můžeme dělat něco jiného, nemám pravdu?“ Alicie se odvrátila. „Nemám pravdu?“ opakovala jsem.

„Zřejmě tomu tak bude.“

„Samozřejmě, že nebudu vyvářet žádné speciality. Tady nebudete jako v těch báječných restaurantech, do kterých jste s Garlandem pořád chodívali,“ utrhla jsem se na ni. Přistoupila jsem k oběma oknům a ještě pečlivě zatáhla závěsy.

„Já žádné speciality ani neočekávám,“ odpověděla. Už to začínalo – pomalu se z ní vytrácela ta její něha, půvabné poddajné vzezření, hebký háv nevinnosti.

„Strava bude výživná a bude brát v úvahu stav, v jakém se právě nacházíte. To je nakonec to nejdůležitější, je to tak?“ Rychle přikývla.

„Ale Olivie, co tady budu pořád dělat?“ zeptala se a bezmocně se rozhlédla. „Vždyť se tu musím unudit k smrti!“

„Přinesu vám nějaké časopisy. Sloužící se nedozví, protože takové věci nesledují, že nejsou jenom pro mne. Navíc se vás budu snažit navštěvovat, jakmile to bude jen trochu možné,“ pravila jsem a Alicie se zatvářila patřičně vděčně.

„Ráda bych tu měla rádio nebo gramofon.“

„Nepřichází do úvahy. Takový hluk, i když až na samém konci chodby, by někdo mohl zaslechnout.“ Abych svá slova zdůraznila, vyvalila jsem důležitě oči. Měla jsem pocit, že hovořím s malým dítětem.

„A co kdybych si ho odnesla nahoru, do podkroví?“ zaprosila.

Chvíli jsem nad tím návrhem přemýšlela.

„Ano, v tom případě by to snad šlo. Seženu vám tedy obojí. Vaše desky jsou ještě pořád dole. Stejně by je nikdo neposlouchal.“ Ani já ani Malcolm jsme nijak neprahli poslouchat moderní džez, u kterého Alicie dokázala prosedět nekonečně dlouhé hodiny, a teprve teď mi napadlo, že při balení jejích věcí jsme neměli vynechat ani ty desky. Naštěstí si toho žádný ze starých sloužících nevšiml, nebo si tím prostě nelámal hlavu.

„Děkuji vám, Olivie,“ poděkovala. Pomalu jí začínalo docházet, že všechny její drobné radosti a potěšení jí mohu poskytnout jedině já a právě já jí je mohu také odejmout.

Pomohla jsem jí začít s vybalováním a věšením oblečení do šatníku. Malcolm se vrátil s dalším kufrem, postavil jej na podlahu a zahleděl se na nás dvě.

„To je všechno, Malcolme,“ propustila jsem ho, jako by byl obyčejný slouha. Tvář se mu zatáhla černými chmurami a zuby se zahryzl do spodního rtu. V jeho očích jsem spatřila hněv a vycítila jsem i hloubku jeho zoufalství. Zaváhal. „Chceš snad před svým odchodem ještě něco říct? Nějakou omluvu?“

„Ne. Jak se zdá, tys řekla sama všechno, co mělo být řečeno,“ usápl se, otočil se na patě a vykráčel na chodbu. Zaslechla jsem, jak na schodišti duní jeho kročeje. Když jsem se opět podívala na Alicii, zjistila jsem, že mne pozoruje. „Už jsem mu zcela nekompromisně oznámila, že se od vás v průběhu vašeho… vašeho zdejšího pobytu musí držet stranou,“ poznamenala jsem.

„To je skvělé,“ vydechla a na tváři se jí objevil výraz plný úlevy.

„Nicméně já nejsem natolik hloupá, abych slepě důvěřovala slibům, které mi dává zrovna on. Však jsem si dobře všimla, jak se na vás díval.“ Alicie se ohlédla po dveřích, jako kdyby Malcolm stál dosud na prahu a ona si mohla můj dojem sama ověřit.

„Určitě by…“

„Musíte mi rozumět, má drahá. V tomto pokoji jste o samotě nesmírně zranitelná, vždyť byste se tu nikoho nedovolala, zdi jsou tak silné, že jimi nepronikne ani hlásek. Navíc vy o pomoc volat ani nesmíte, nesmíte se přece prozradit. Kam byste ale mohla uprchnout?“ Rozpřáhla jsem ruce a obrátila se od jedné stěny ke druhé. „Snad nahoru do podkroví? To by bylo ještě horší.“

„Ale kdyby se cokoliv stalo, vy byste to přece zjistila…“

„Až v noci usnu, může se tady proplížit ztemnělými chodbami, bosý se neslyšně dostane až sem, a až tu bude, vy byste nesměla ani křiknout, ani jakkoliv probudit něčí podezření. Jen si představte, kdyby Christopher zjistil, že se tu ukrýváte,“ dodala jsem.

„Budu si dveře pečlivě zamykat,“ slíbila Alicie spěšně.

„Vy jste se přece zamykala už dávno předtím, moje milá. Zamčené dveře nepředstavují tady ve Foxworth Hallu pro Malcolma Foxwortha žádnou překážku.“

„Tak co mám dělat?“ Začínal se jí zmocňovat panický strach.

„Jak jsem vám řekla už tehdy, když jsme tohle všechno probíraly, musíte změnit svoje vzezření, musíte se stát pro něho nepřitažlivou, nepřipomínat mu jinou krásnou ženu,“ ušklíbla jsem se. Alicie se na mne podívala celá vyděšená. Uchopila jsem prameny jejích kadeří. „Je mi to líto, ale jiné řešení neexistuje.“

„Opravdu? Jste si jistá? Opravdu?“

„Jsem si opravdu jistá.“

Alicie se tichounce rozplakala.

„Posaďte se ke stolu,“ přikázala jsem. Pohlédla na židli, jako kdyby to byla vstupní brána ke galejím, potom k ní přistoupila a sedla si s rukama složenýma do klína, s očima zaplavenýma spoustou slz.

Z kapsy svého svetru jsem vylovila obrovské nůžky a postavila jsem se za ni. Nejprve jsem jí vytáhla sponky, uvolnila všechny kadeře a uhladila je, aby se hezky narovnaly. Skutečně byly hedvábné a na dotek příjemné až neskutečně. Představila jsem si Malcolma, jak jí celé dlouhé hodiny hladí po vlasech, zatímco vedle ní leží utopený ve svém snění. Moje vlasy, ať jsem se snažila sebevíc, nikdy takhle dobře nevypadaly a v průběhu našich pohlavních styků – těžko bych je totiž mohla označit jako milování – se jich také Malcolm ani jedinkrát nedotkl.

Do levé ruky jsem uchopila hrst kadeří a pevně je natáhla nahoru. Alicie zamrkala bolestí, protože jsem jimi škubla dost surově. Potom jsem ke vlasům přiložila nůžky a začala ji okudlávat, ustřihovat kadeře pokud možno co nejtěsněji u lebky, a přitom jsem ji záměrně stříhala zubatě, aby jí pak účes dorůstal pořádně nevzhledně. Při tom stříhání se Alicii po tvářích valil nepřetržitý proud slzí, ale ani nepípla. Pokládala jsem všechny prameny vlasů úhledně na hedvábný šátek, který jsem nakonec zabalila a zavázala na uzel.

Když jsem skončila, přitiskla si Alicie dlaně na svůj zhyzděný skalp a vyrazila ze sebe jediný žalostný výkřik.

„Vždyť přece víte, že vám zase dorostou,“ pravila jsem a snažila se vložit do svého hlasu co nejvíc soucitu. Obrátila se a opět na mne vrhla další nenávistný pohled, ale já jí oplatila úsměvem. Ostříhání změnilo její vzhled až neuvěřitelně. Teď připomínala spíše chlapce. Koruna její krásy byla prozatím neodvolatelně pryč. Zdálo se, jako kdybych v ní zdusila veškerý oheň. „Jestli se teď na vás Malcolm podívá, těžko si představí totéž co předtím, nemyslíte?“

Neodpověděla. Celá zkamenělá zírala na svůj obraz v zrcadle a když po chvilce promluvila, hovořila spíše ke svému odrazu než ke mně.

„Tohle všechno je jako zlý sen,“ zašeptala. „Ráno se probudím a bude u mne Garland. Tohle všechno se mi jenom zdá.“ Prudce se otočila a na tváři se jí objevil divoký, nepříčetný úsměv. „Že je to tak? Že je to jenom sen, viďte, Olivie?“

„Bohužel není, moje milá. Radši byste si nic takového neměla namlouvat. Zítra ráno se probudíte zase v tomhle pokoji a budete muset čelit tomu, co je a co vás ještě čeká. Většina z nás něco podobného prožívá každodenně. Čím je člověk silnější, tím méně závisí na svojí fantazii.“

Alicie neochotně přikývla. Na tváři měla výraz absolutní porážky. Dokázala jsem její myšlenky odhadnout s téměř stoprocentní přesností. „Garland by byl strašně nešťastný, že to takhle dopadlo, tím jsem si jistá. Žil jenom pro mne a pro Christophera. Když si pomyslím, že můj synáček spí jenom o pár pokojů dál a nesmí vědět, jak blízko u něho jsem, to je k zešílení! Bože, to je ale utrpení!“

Opět se rozplakala.

„Nicméně to tak je a jinak to být nemůže. A teď už musím jít. Zítra se tu ukážu dříve než obvykle, protože nové služebnictvo má nastoupit až během dopoledne.“ Sebrala jsem balíček s jejími ustřiženými vlasy a pohnula jsem se k odchodu.

„Olivie!“ vykřikla za mnou Alicie.

„Co si přejete, moje milá?“ otočila jsem se k ní ještě jednou.

„Prosím, nemohla bych si nechat jednu tu kadeř? Jenom docela maličký pramínek svých vlasů?“

Blahosklonně jsem jí podala lesklou, kaštanově hnědou kučeru.

„Že mne nenávidíte,“ zeptala se úzkostlivě, „viďte, že ke mně cítíte nenávist?“

„Ale to se přece samo sebou rozumí, že ne, Alicie. Nenávidím jenom to, co se z vás stalo, ale to vy sama nepochybně nenávidíte rovněž.“ Potom jsem otevřela dveře a vyšla ven. Tiše jsem za sebou zavřela a otočila klíčem, až zámek zaklapl. Zvuk jejího vzlykání odumřel v temnotě chodby současně s tím, jak jsem zhasla světlo. Do domu vtrhly stíny zvenčí a vystavěly černočernou zeď mezi Alicií a jejím spícím dítětem, jež na ni bude čekat ve světě beze světla a života.

Rychle jsem zamířila chodbou k vrcholku schodiště. Podle zvuků z přízemí jsem poznala, že Malcolm je pořád ještě dole, nejspíš v knihovně u svého psacího stolu. Představila jsem si ho, jak nenávistně civí na dveře a možná očekává, že se v nich ukáži já.

Ale dnes večer se mi do žádného rozhovoru s manželem vůbec nechtělo. Udělala jsem všechno, co se udělat mělo, a teď jsem sama pocítila značnou únavu. Zamířila jsem ke své ložnici, ale zastavila jsem se u dveří loveckého pokoje.

Dostala jsem totiž nápad, nádherně mstivý a uspokojující nápad. Otevřela jsem dveře, rozsvítila lustr a přistoupila ke stolu, za nímž Malcolm většinou sedával, když sem přišel vyhledat samotu. Položila jsem šátek s Aliciinými vlasy doprostřed stolní desky a rozvázala uzel, takže ta kupa skvostných kaštanových pramenů tu ležela viditelná hned ode dveří.

Pak jsem se otočila a ještě od prahu jsem vychutnala pohled na Aliciinu amputovanou hřívu rozprostřenou na stole, tiše jsem se pro sebe usmála a zhasla. Ještě několik okamžiků jsem pak naslouchala zvukům v domě. Každičké zapraskání znělo dneska podivně silně. Vítr se ovinul kolem mohutného sídla jako had, zběsile kroužil a ovazoval je ledovým provazem. Potrvá celé dlouhé dny, než letní slunce rozmrazí ledový příkrov nad tímto domem, pomyslela jsem si. A celé letošní léto prosedí Alicie v temné a přeplněné místnosti pod rozlehlým podkrovím a bude čekat na narození dítěte, o které nestála a jemuž stejně nebude matkou. Ten pokoj byl vězením se vším všudy a já byla skutečnou žalářnicí.

Ne, já si v té roli nijak nelibovala, ale Malcolm mne do ní dotlačil a mně bylo jasné, že jediný způsob, jak ho porazit, je ten, že ji zahraji mnohem lépe, nežli si kdy dokázal představit. Však on se dočká toho, že jednou bude té dnešní noci litovat, slibovala jsem si, bude trpce litovat, co všechno mi provedl a co mne donutil provést jí.

Rychle jsem zašla do své ložnice a dychtivě se ponořila do spánku, který se mi stal jediným skutečným útočištěm před šílenstvím Foxworth Hallu, před šílenstvím, jež platilo v případě obou z nás, Alicie i mne.

Týdny pro Alicii plynuly přesně tak, jak jsem předvídala – bolestně a pomalu. Každý den, hned v tu vteřinu, kdy jsem vkročila do jejího pokoje, Alicie žebrala, abych jí přivedla Christophera.

„A když ne přímo sem,“ škemrala, „postavte ho alespoň pod okno, ať se na něho můžu alespoň podívat, ať ho vidím – já už to takhle nevydržím!“

„Christopher se konečně s vaší nepřítomností smířil. Proč bychom ho měli znovu rozrušovat? Pokud ho máte, Alicie, doopravdy ráda, necháte všechno tak, jak je.“

„Nechat? Já jsem přece jeho matka! Srdce mi nad tím puká! Každý den se mi zdá delší, než ten předchozí! Týden v tomhle pokoji se vleče jako celý rok!“

Ráno si vždycky stěžovala na nevolnost, odpoledne plakávala pro Christophera. Byla pořád unavená a já ji čím dál tím častěji nalézala ležet v posteli a tupě civět do stropu. Její kdysi růžové tváře sinavě vybledly a přestože jsem trvala na tom, aby dojedla pokaždé všechno jídlo, které jsem jí donesla, v obličeji začínala vypadat vyzáble. Po dvou měsících věznění se jí pod očima objevily temné kruhy.

Obyčejně nosívala přes hlavu přehozený šál. Když jsem tam přišla už tucetkrát a nalezla ji pokaždé přioděnou stejným způsobem, otázala jsem se jí na důvod.

„Protože nesnesu pohled na tu hrůzu, co mám na hlavě, když tady přecházím kolem zrcadla.“

„Nebylo by tedy lepší zakrýt zrcadlo?“ navrhla jsem jí. Věděla jsem sice, že každá žena je marnivá, ale také jsem věděla, že ženy jejího typu mívají kromě toho ještě něco navíc. Přestože neměla žádnou kosmetiku a vlasy měla okudlané nakrátko, dokázala jsem si ji představit, že pořád ještě sedává před zrcadlem a předstírá, že je nazpátek ve své přepychové ložnici a připravuje se na večer někde mimo dům ve společnosti svého Garlanda, či že plánuje, jak si bude upravovat vlasy poté, co jí opět dorostou a ona bude smět opustit tohle prokleté místo.

Nakonec se však zařídila podle mé rady a přes zrcadlo přehodila ubrus. Zmizení její krásy byla další část kruté skutečnosti, kterou si raději nepřipomínala. Když jsem však přinesla podnos s jídlem a všimla si toho ubrusu poprvé, nekomentovala jsem to ani slůvkem.

„Už jsem měla strach, že jste na moji večeři zapomněla!“ obvinila mne. Do hlasu se jí teď vkrádal neznámý řezavý tón. Ve vzteku vyslovovala souhlásky příliš důrazně a její hlas ztrácel na znělosti, takže zněl bezmála mužsky.

„Večeře? Ale tohle je oběd, Alicie,“ odpověděla jsem. Když pochopila, objevila se jí ve tváři užaslá hrůza.

„Teprve oběd?“ Pohlédla na malé hodiny zabudované do chrámu ze slonoviny na prádelníku. „Teprve oběd?“ opakovala. Pozvolna se posadila a upřela na mne zděšený, skelný pohled svých modrých očí. Poznala jsem, že se ve mně konečně naučila vidět žalářníka. Kdykoliv se jí zachtělo dělat něco nového, musela mne požádat o povolení. Její život už nebyl její.

„Jak se vede mému Christopherovi? Hodně mne postrádá? A jestlipak se po mně ptá každý den?“ vyzvídala a doslova mi visela přitom na ústech.

„Občas ano,“ řekla jsem. „Chlapci ho, zaplaťpánbu, rozptylují.“

Přikývla a zoufale se pokoušela vybavit si v duchu jeho tvářičku. Sama jsem si ho představila, krásného zlatovlasého Christophera, jehož obličej po několika měsících smutnění po matce začínal znovu zářit radostí a štěstím. Když jsem mu před spaním čítala jeho oblíbenou pohádku, očka mu opět jiskřila potěšením. Ve skutečnosti jsem ho začínala považovat za svoje vlastní dítě. Vždyť si s mými chlapci tak dlouho hrával ve společném dětském pokoji! Mal a Joel ho přímo zbožňovali. Vypadalo to, že zdědil všechnu zář a sluneční pohodu své matky, jak ji vyzařovala ve šťastnějších dobách. Ale ta oslnivá radost nebyla pokušitelská ani smyslná, ne, byla upřímná a čistá, plná lásky a nevinnosti. Byl mnohem citovější než kterýkoliv z mých vlastních chlapců. Občas mi to dělalo starosti, protože jsem z této jejich vlastnosti vinila Malcolmovu krev, která jim proudila v žilách. Každé ráno se ke mně Christopher vrhal s pokřikem: „Já chci tisíc pusinek, tisíc pomazlení, jůůůů!“ A právě včera, když jsem ho ukládala k spánku, na mne upřel svá líbezná modrá očka a zeptal se: „A nemoh bych ti někdy říkat maminko?“ Tohle jsem Alicii pochopitelně nevykládala. Namísto toho jsem jako ústřední téma našich rozhovorů vybírala pouze ji samu.

„Dneska nevypadáte příliš čistě, Alicie. Měla byste o sebe lépe pečovat,“ pokárala jsem ji.

Prudce se ke mně otočila a odpověď procedila skrze zaťaté zuby.

„Jsem taková jen kvůli tomu, že živořím v tomhle… v tomhle kumbále!“

„Ale jděte, ten pokoj je mnohem větší než kterýkoliv kumbál.“

„Jediné sluneční paprsky, které zahlédnu, jsou ty za oknem a v podkroví. Včera jsem seděla ve sluneční záři tak dlouho, až se slunce přesunulo a zanechalo mne ve stínu. Připadám si jako květina vyhladovělá po životodárném slunečním svitu, jako květina chřadnoucí v kumbále! Za chvíli vyschnu a zemřu a vy si mě můžete vylisovat mezi stránkami knihy!“ vychrlila hlasem, který vyjadřoval podivnou směsici vzteku a sebelítosti.

„Tak dlouho tady zase nebudete,“ namítla jsem. „Rozhodně vám nijak neprospívá, když si tu od rána do večera takhle hýčkáte to svoje zoufalství,“ dodala jsem věcně. To ji ovšem rozzuřilo ještě víc.

„Třeba bych mohla vyjít ven na tajnou procházku! Kdybyste odvedla hochy z domu, tak…“

„Ale Alicie, co služebnictvo? Co bych jim řekla, kdyby vás zahlédli? Jak bych jim vysvětlila, že jste se tu tak zničehonic objevila? A za koho bych vás vydávala? A co kdyby se o tom doslechli chlapci… vážně to nechápete? Žádáte něco, co je absolutně, ale absolutně nemožné!“ Přikývla. „Doopravdy s vámi soucítím,“ tvrdila jsem, „doufám, že je vám to zřejmé. Nebo se mýlím?“ Zkoumavě na mne pohlédla a opět přikývla. „Z této situace se neraduje nikdo a nejmíň ze všech já. Myslete na budoucnost a přítomnost pak přežijete snáz,“ poradila jsem jí. Najednou dostala nový nápad.

„Pošlete tedy pryč všechno služebnictvo,“ rozzářil se jí obličej vzrušením nového a podle ní i vynikajícího návrhu. „Dejte jim volno, třeba jen na víkend. Nic víc nepotřebuji, jenom den dva na čerstvém vzduchu. Prosím!“

„Už zase plácáte hlouposti úplně k smíchu. Radím vám, abyste se ovládala,“ pronesla jsem rozhodně. „Tohle vás jedině rozruší a ještě potratíte. Teď se koukejte nakrmit a to dítě uvnitř také,“ dodala jsem a vyšla z pokoje dřív, než stačila o svém nápadu pronést třeba jen jediné další slovo.

Když jsem se k ní toho večera vrátila s večeří, skutečně se mi zdála jiná. Vykoupala se a oblékla si hezké modré šaty. Seděla však na posteli, jako kdyby si hověla na zadním sedadle jedoucího auta.

„Ach,“ uvítala mne, když jsem vstoupila, „konečně jsme tedy v restauraci. Copak si objednáme k jídlu?“ Předstírala, že je v autě společně s Christopherem. Udivilo mne to, ale neříkala jsem vůbec nic.

Podívala se na mne vyčkávavě, doufala zřejmě, že se zapojím do jejího fantazírování. Postavila jsem podnos na stůl a sledovala, jak Alicie pro sebe spřádá imaginární svět, jak se zvedá a blíží se ke stolu, jako kdyby si vybírala stůl ve skutečné restauraci. Skutečně se mi zdála šťastnější a hezčí.

Potom mne oslovila jako číšnici a najednou jsem si uvědomila, že tady není něco v pořádku. Vždyť ona to nehrála pro zábavu, ona ten výlet skutečně prožívala! Drmolila dál, jako kdybych tam ani nebyla, či jako kdybych byla doopravdy jenom neznámá osoba! Vůbec se mi to nelíbilo, ale dost dobře jsem nevěděla, co s tím udělat.

Propustila mne se slovy: „Tohle si můžete odnést,“ čímž poukazovala na špinavé nádobí od oběda.

Začala krmit imaginárního Christophera a vykládala mu přitom, že po odchodu z restaurace se projedou v parku, kde uvidí zvířátka a sveze se na kolotoči. Pochopila jsem, že parkem se stalo v jejích představách podkroví. Na sobě měla ty nejhezčí šaty ze všech, které jsem jí dovolila vybrat. Břicho ještě neměla tak veliké, aby se do nich nevešla. Z nějaké spodničky utrhla proužek béžové látky a uvázala si ho do krátkých vlasů jako stužku.

„Je vám dobře?“ zeptala jsem se. Přerušila své vyprávění.

„Promiň, Christophere,“ omluvila se prázdné židli vedle sebe, „číšnice se nás na něco ptá. Copak si přejete, číšnice?“ zazpívala přátelsky otázku.

Vtáhla jsem užasle do úst koutky rtů a pohoršené se napřímila. Alicie se na mne nepříčetně usmívala. Snad si nemyslí, že se k téhle maškarádě připojím i já? Už jsem se jí znova na její stav neptala. Místo toho jsem se obrátila a odnesla podnos se špinavými talíři ke dveřím.

„Povídá, že jim došla zmrzlina,“ sdělila Alicie svému imaginárnímu synkovi. „Ale neplač. Třeba v parku najdeme jinou cukrárnu, dáme si zmrzlinu tam a do téhle restaurace už v životě nevkročíme, viď?“

Když jsem za sebou přivírala dveře, zaslechla jsem její zvonivý smích. Šílenství, pomyslela jsem si, a poprvé od chvíle, kdy se Alicie tajně vrátila do Foxworth Hallu, jsem zatoužila, aby už co nejdříve odtud vypadla.

Předstírání pokračovalo. Pokoj na konci severního křídla se proměnil ve svět Aliciiných fantazií. Občas jsem tam vstoupila právě ve chvíli, kdy se svým imaginárním synáčkem ujížděla v autě, jindy zas byli na lodi. Párkrát jsem je oba našla v podkroví. Alicie na svém gramofonu pouštěla desky a oba se podle všeho dívali na loutkové představení. Z ponožek vyrobila Alicie dvě loutky a prádelník jí posloužil jako jeviště.

Při každé z mých návštěv mne Alicie nazývala jinak. Jednou jsem byla číšnice, jindy uvaděčka v loutkovém divadle, potom strojník na parníku… cokoliv, ale Olivie jsem nebyla ani náhodou. Už jsem také nikdy nenašla v Aliciině tváři ani stopy po strachu. Sledovala mne s úsměvem plným očekávání, zvědavá, co asi řeknu těm jejím novým výmyslům.

Takhle to tedy nějakou dobu pokračovalo beze změny, až jsem tam jednoho dne přišla a zjistila jsem, že Alicie odstranila ubrus zakrývající zrcadlo. Už jí netrápil pohled na vlastní obraz a na to, co se z ní stalo, protože stejně nevnímala, co zrcadlo skutečně odráželo. Viděla pouze svoje vlastní představy. S kartáčem v jedné ruce stála před zrcadlem a hladila s ním vzduch, jako kdyby pročesávala dlouhé prameny vlasů splývající jí po ramenou až na záda.

Největší ironií však byla skutečnost, že se jí opět vrátila ta její smetanově broskvová hedvábnost pleti. Věděla jsem sice, že v těhotenství některé ženy doslova rozkvétají, ale já mezi tyto vyvolené rozhodně nepatřila. Alicie si však v těhotenství s Christopherem svoji krásu zachovala a pro tohle těhotenství platilo totéž, navíc ještě podpořeno její představivostí.

„Co to děláte?“ zeptala jsem se a ona se ke mně obrátila. Vůbec mne nezaslechla přicházet.

„Ach, to jste vy, Olivie. Garland tvrdíval, že ani Venuše nemohla mít vlasy krásnější než já. No jen si to představte! Muži to se svými lichotkami skutečně dovedou přehánět! Nemají ponětí, co to s ženou udělá. Nechávám ho, ať to klidně říká dál. Proč také ne? Ublíží to snad někomu? Venuši určitě ne.“ Rozesmála se a její smích byl stejně znělý a srdečný, jako když Garland ještě býval naživu.

Začíná šílet, řekla jsem si v duchu. Zamčená a těhotná se pomalu dostává do stavu úplné nepříčetnosti. Ale já za to nemohu, ujišťovala jsem se. Ten hřích si musí na svůj vrub přičíst jedině Malcolm. Možná že věděl, jak tohle všechno skončí, možná to dokonce s jistotou očekával. Ona mu porodí dítě, které si on zabaví pro sebe, ale z ní se stane natolik nevyrovnaný člověk, že on na ni nebude muset to obrovské jmění převádět. Co když Alicie nakonec skončí v ústavu? Pak by Malcolmovi zůstalo úplně všechno – dítě, peníze a pokoj od Alicie. A ještě bychom mohli adoptovat Christophera.

Takový scénář mne však navztekal. Opět se Malcolmu Nealu Foxworthovi podařilo prosadit si svou, porazit všechny, kdo mu stáli v cestě, včetně mne. To v žádném případě nesmím dopustit!

„Alicie, Garland je přece mrtvý. Ty lichotky vám teď říkat nemohl. S tímhle se musí přestat, musíte skončit s těmi směšnými představami dřív, než doopravdy přijdete o rozum! Slyšíte mne? Rozumíte, co vám tady říkám?“ Alicie však přede mnou stála s pořád stejně zářivým úsměvem. Slyšela jenom to, co sama chtěla.

„Neexistuje na celém světě nic, co by mi nekoupil, nic, co by pro mne neudělal,“ svěřovala se. „Já vím, že je to hrozné, ale stačí, abych se jenom zmínila, co chci nebo co jsem viděla, a hned další den, slyšíte, hned další den nám to dopraví do domu. Jsem strašně rozmazlená, ale nemohu si pomoci.

Ale aťsi,“ pokračovala a obrátila se nazpátek k zrcadlu, aby dál pročesávala vzduch, „Garland říká, že mne hýčká rád. Prý mu moje rozmazlování působí radost, takže já nemám právo mu to potěšení odpírat. Není to kouzelné?“

„Přinesla jsem vám mateřské šaty, Alicie,“ upozornila jsem ji. Říkala jsem si, že tváří v tvář této skutečnosti se bude moci rychleji vrátit do světa reality. Položila jsem hromádku šatů na pelest. „Prohlédněte si je a něco si z nich vyberte. To svoje oblečení už dál nosit nemůžete.“

Ani se neohlédla.

„Alicie!“

„Včera v noci mi Garland povídá, povídá… Alicie, nechtěj po mně měsíc, protože bych zešílel, jak bych se snažil ho pro tebe utrhnout,“ zasmála se. „Co myslíte, neměla bych ho o ten měsíc přece jenom požádat, Olivie?“

„Mateřské šaty, Alicie,“ opakovala jsem. Ona mne však vůbec nevnímala. Nakonec jsem odešla. Počítala jsem s tím, že až ty šaty najde, přece jenom si uvědomí, co si s nimi má počít.

Toho večera jsem ležela v posteli a dlouho přemýšlela o jejím bláznivém blábolení. Samozřejmě, že to předstírání se musí odehrávat v přítomném čase, říkala jsem si, ale v jejích zmínkách o Garlandovi je mnohem víc, než pouhé šílenství. Bylo to tak přesvědčivé, jako kdyby ji v noci navštěvoval.

Najednou mne napadla příšerná myšlenka. Co když Malcolm překročil můj zákaz a chodí za ní? Co když ho ona nazývá Garlandem? Co když on využívá jejího šílenství a chodí za ní uprostřed noci, když má jistotu, že už spím? Alicie by si neuvědomila, že muž, kterého objímá, je Malcolm a ne Garland. Tato možnost ode mne zaplašila všechen spánek.

Někdy hluboko po půlnoci jsem měla dojem, že slyším na chodbě kroky. Než bych stačila vykouknout, Malcolm mohl docela dobře proklouznout za roh a pokračovat v cestě do severního křídla. Honem jsem si tedy nazula bačkory, přehodila přes sebe župan a tichounce vyšla z pokoje. Chystala jsem se zamířit do severního křídla a otevřít u pokoje dveře, ale napadlo mne něco lepšího. Kdyby byl uvnitř, nerada bych mu poskytla příležitost, aby stačil utéct z její postele. Mohl by mne zaslechnout předem na chodbě nebo si pospíšit, až by zaslechl otáčení klíče ve dveřích.

Namísto toho jsem však vešla hlavními dveřmi do podkroví. Rozsvítila jsem na schodišti slabou žárovku a tiše za sebou zavřela dveře. S jistotou, že tady mne neuslyší Malcolm ani služebnictvo, jsem se pustila nahoru. Zamýšlela jsem projít celým podkrovím a malým schodišťátkem se dostat do Aliciina pokoje. Chvíli je budu v posteli pozorovat a potom je překvapím.

Sotva jsem však vkročila do podkroví, matně osvětlého slabým světlem ze schodiště, žárovka najednou zhasla a já se ponořila do černočerné tmy. Zaváhala jsem. Mám pokračovat, nebo se raději vrátit? Nakonec jsem podlehla svému původnímu záměru a šla jsem dál. Pozorně jsem si rukama vyhmatávala cestu vpřed.

Myslela jsem si, že se v podkroví vyznám dost dobře, abych si nalezla cestu i potmě, ale pak jsem napravo od sebe zaslechla hlasité capkání. V prsou se mi vzedmula vlna paniky. Byla jsem si jistá, že to jsou krysy, a v tu chvíli jsem si představila, jak mi přebíhají přes nohy, porazí mne na zem a potom mi čmuchají po tváři i po celém těle. Náhle mi bylo na omdlení. Ťapkání mi hřmělo přímo v mozku. Musím se odtud okamžitě dostat!

Prudce jsem se otočila a narazila do postavy stojící ve tmě za mnou! Jen stěží jsem potlačila výkřik, než jsem poznala krejčovskou pannu, ale ještě předtím jsem uskočila tak zbrkle, že jsem klopýtla o truhlu a upadla na věšák se starým oblečením, který naráz spadl na podlahu. Ve snaze najít ztracenou rovnováhu jsem rukama přejela po zemi a dotkla jsem se čehosi huňatého! Krysa! Moje zděšení dosáhlo vrcholu. Vyrazila jsem po všech čtyřech a uhodila se o hromadu knih. Kolem bylo takové horko, že jsem sotva dechu popadala.

Nakonec jsem nějak vstala, ale ztratila jsem ponětí o směrech. Ať jsem se obrátila kamkoliv, nikudy nevedla otevřená cesta, všude byla jen slepá ulička. Temnota mne obklopovala, svírala mne čím dál pevněji, až jsem se nakonec nedokázala pohnout ani nalevo, ani napravo. Hrůza mne dočista ochromila. Nohy mi ztěžkly jako z olova, jako svázané k sobě. Silou vůle jsem se snažila pohnout, ale nedokázala jsem udělat ani jediný krok. Začala jsem tichounce vzlykat.

Krysy se rozdivočely, začaly skákat po okolním nábytku, běhaly po policích a starých kufrech. Celé podkroví ožilo těmi odpornými tvory. Představila jsem si stínové postavy Malcolmových předků, jak se prodírají ze stěn ven, protože je ten hluk probudil. Tenhle dům nedokázal nikomu tolerovat sebemenší slabost či strach. Jakmile to v tobě ucítí, už se seběhnou, aby tě dobili.

Otočila jsem se k nejbližší zdi a začala si hmatem hledat cestu ve směru, kde jsem doufala nalézt přední schodiště. Zběsile jsem narážela do starého nábytku a ptačích klecí a škobrtala o truhly. Moje ruce se dotýkaly okolních předmětů, jež se měnily na pulzující tvory s vřelou krví, ačkoliv jsem si uvědomovala, že se dotýkám pouze kusů starého oblečení či opěradel u vyřazených křesel. Potom jsem se zapletla vlasy do maličkých pootevřených dvířek ptačí klece, kterou jsem tím na sebe strhla. Když jsem se zachytila nějaké násady, proměnila se mi v dlaních na dlouhého černého hada. Všechno kolem mne ožilo a stalo se smrtelnou hrozbou.

Nemám ponětí, jak dlouho mi trvalo, než jsem se dostala ke dveřím. Jen s nejvyšším vypětím sil jsem se ovládla natolik, abych mohla pokračovat v cestě podkrovím, ale nakonec jsem rozeznala okraj schodiště a sestoupila dolů.

Jakmile jsem otevřela dveře a vkročila zpátky na chodbu, bylo mi samým štěstím až do pláče. Proběhla jsem chodbou do jižního křídla a vpadla do své ložnice. Když jsem se prohlédla v zrcadla, spatřila jsem tam obraz šílence, který právě prošel zběsilým záchvatem. Vlasy jsem měla zcuchané, župan potrhaný. Obličej byl samá špinavá šmouha a ruce jsem měla od prachu a sazí dočista černé. Věděla jsem, že už nikdy v životě nedokážu do podkroví znovu vkročit. Skutečně jsem se tam mnohokrát vrátila ve zlých snech, ale pouhá představa otevírání dveří a výstupu po schodech mne pokaždé uvrhla do stavu vrcholného děsu.

Když jsem se umyla, vrátila jsem se nazpátek do postele. Dlouho jsem jen tak ležela a vděčně vychutnávala teplo a pohodlí svého pokoje. Pak jsem si vzpomněla na svůj původní záměr. Po nedlouhé chvíli jsem opět s jistotou rozeznala tiché kroky na chodbě a vrhla jsem se ke dveřím. Zdálo se mi, že Malcolm právě vešel do své ložnice. Poslouchala jsem, jestli za ním cvakne klika, ale nezaslechla jsem vůbec nic.

Takže jsem ho nepolapila a nepřistihla, jak jsem doufala, že se mi povede. Polapila jsem pouze sebe v tom příšerném starém podkroví přeplněném rozpadající se minulostí rodu Foxworthů. Tahle zkušenost se pro mne stala výsměchem.

Zdejší dům měl své vlastní způsoby, jak se uchránit před cizími. Když se Malcolm kradl chodbou, zahaloval ho do ticha. O tom jsem nepochybovala. Ty stěny znaly celou pravdu, ale odmítaly ji sdělit mně.

Ještě chvíli jsem se rozmýšlela a potom jsem dveře opět zavřela a lehla jsem si. Usnula jsem až pozdě k ránu a potom mne probudily Malcolmovy dunivé pánovité kroky, když sbíhal po schodišti dolů k snídani.

Připojila jsem se k němu a pokoušela se z jeho tváře vyčíst náznaky toho, zda byl či nebyl minulou noc za Alicií. Prozatím držel své slovo a vůbec se na na ni nevyptával a předstíral, že tady Alicie už dávno není.

Seděl teď na svém konci stolu a tvářil se, že pročítá ranní noviny. Můj příchod nevzal – jako obvykle – vůbec na vědomí. Když mi služebná nalila kávu, oslovila jsem ho.

„Neslyšels dnes v noci něco neobvyklého?“ zeptala jsem se.

Položil noviny a zatvářil se nechápavě.

„Neobvyklého? Co tím slovem vlastně myslíš?“ zeptal se, jako kdybych mluvila cizí řečí.

„Třeba jestli jsi neslyšel něčí kroky v severním křídle?“ upřesnila jsem. Chvilku mne pozoroval a potom se s tím svým nevyzpytatelným pohledem naklonil dopředu, aby se mnou mohl hovořit tlumeným hlasem.

„Ty dveře jsou přece zamčené, nebo snad ne? Nemůže přece vyjít a potloukat se tady po chodbách, ne?“

„Pochopitelně. Ale to ještě neznamená, že se někdo nemůže dostat dovnitř, nemyslíš?“ odpověděla jsem stejně tiše jako on, ale mnohem ostřeji.

„Na co tím narážíš?“ opřel se rázně zase zády o opěradlo.

„Na to, žes znectil naši úmluvu!“ zaútočila jsem.

„Ujišťuji tě, že nemám zapotřebí trávit čas plížením se po tomhle domě. Ostatně doufám, že i ty máš jinou práci, než čmuchat a pozorovat, jestli… jestli jsem něco znectil, jak tvrdíš ty.“

„Já čmuchat potřebuji. Momentálně mne v celém tomhle domě zajímá jenom jediný pokoj, víš?“ odsekla jsem. Tvář mi vzteky ztuhla. Malcolm pod mým přísným pohledem uhnul očima a zavrtěl hlavou.

„Řekla ti snad něco v tom smyslu? Vymyslela si snad něco? Takováhle ženská, zamčená v pokoji úplně o samotě, si může ledacos představovat,“ pravil a výsměšně se přitom usmíval. Rty přitom zkřivil do tak ohyzdného úhlu, že připomínal kocoura.

„Odkud víš, že to jsou jenom představy?“ zeptala jsem se rychle.

„Prosím tě, Olivie, ty tvoje dětinské hry na detektiva jsou mnohem směšnější, než si vůbec dokážeš představit. V tom pokoji na moje otisky prstů v žádném případě nenarazíš.“ Pak opět sáhl po svých novinách a s prásknutím je rozložil, ovšem dal si velice záležet, abych stačila zahlédnout jeho posměšný úsměv dříve, nežli se za nimi skryl.

„To také doufám,“ poznamenala jsem. Pokud mu moje otázky dělaly těžkou hlavu, rozhodně to na sobě nedal znát. Pokračoval ve čtení, dosnídal stejně spěšně jako jiné dny a odešel za prací. Mne zanechal v domě, abych pečovala o šílenství, které bylo stvořeno jeho vlastním šílenstvím.

Vánoční dáreček

KDYŽ ZELENÉ LISTY LÉTA SESCHLY, SVRAŠTILY se, spadly a stromy natáhly své osamělé a stále holejší paže vstříc obloze, začínalo se projevovat moje předstírané těhotenství. Celé léto jsem bloumala po domě a pokoušela se vybrat si polštáře nejrůznějších velikostí a tvarů, abych tak mohla předvádět své rostoucí břicho. V salónu jsem sebrala polštářek a řekla si: „Ano, ten odpovídá třetímu měsíci.“ Další jsem nasbírala v pokojích severního křídla. Ale Foxworth Hall bylo tak nehostinné a zapšklé sídlo, že v sedmém měsíci, kdy se těhotenství ukazuje už značně nápadně, jsem musela zajít do labutího pokoje, abych si přinesla polštářek dostatečně buclatý na to, aby mi mohl představovat takto zralé dítě. Ano, takhle daleko jsem byla ochotná v té přetvářce jít. Rozhlásila jsem, že dítě se má narodit v prosinci. Není to ironie, že mělo přijít právě na Štědrý den?

Jakmile se můj „stav“ stal zřejmým, bylo mi jasné, že je nejvyšší čas oznámit blížící se narození dětem. Mal a Joel, jak jsem si prosadila, již od září navštěvovali internátní školu v Charlestonu. Christopher se mnou zůstal doma. Postrádala jsem své chlapce po jejich odjezdu tak strašlivě a Christopherovi se zase tolik stýskalo po jeho matce, že se z nás nakonec stali velice dobří kamarádi, skoro jako kdybychom skutečně byli matka a syn. Od rána do večera jsem mu snášela modré z nebe. Během těch zvláštních a nelehkých měsíců představoval moji jedinou radost. Hrávali jsme si hry na čarodějnice a Christopher vždycky trval na tom, že já budu ta dobrá čarodějnice. A jak těhotenství pokračovalo, byla jsem si stále jistější, že to děcko bude stejný dar od boha, jako jím je i malý Christopher. Usoudila jsem, že nejvhodnější příležitostí, kdy chlapcům oznámit tu novinu, bude večeře na Den díkůvzdání, aby i Malcolm byl svědkem tohoto radostného poselství. V letošní Den díkůvzdání máme skutečně Bohu za co děkovat.

Jelikož jsme nyní zaměstnávali jenom dvě služebné, měla jsem celé dopoledne spoustu práce s přípravami obzvláště slavnostní večeře. K večeru, když nastal čas posadit se k jídlu, jsem byla celá vyčerpaná a tíha mého „těhotenství“ na mne poprvé plně dolehla plnou vahou.

Když začal Malcolm krájet krocana s dokonale zlatavou kůžičkou, zvedla jsem svoji křišťálovou sklenku a zazvonila o ni lžičkou. „Chlapci, chlapci, v tento šťastný den pro vás mám velice nečekanou zprávu! Jistě jste si všimli, že poslední dobou se mi postava změnila. Ano, prozradím vám tajemství. Do naší rodiny přijde další děťátko, velice vzácné děťátko, které se narodí právě o Vánocích. Letos nás pánbůh obdaří skutečně výjimečným dárkem.“

Malcolm praštil porcovacím nožem a celý zrudlý se ke mně zuřivě otočil: „Olivie, tuhle zprávu jsem jim měl oznámit já! Jak se můžeš opovážit přebírat v této záležitosti moji úlohu!“

Pohlédla jsem na něho očima varovně přimhouřenýma a odpověděla jsem hlasem ledovým jak listopadový vítr, který venku zametal spadané listí. „Jistě si, Malcolme, vzpomeneš, že jsme se dohodli, že všechno rozhodování ve věci narození našeho nového děťátka přenecháš výhradně mně!“

„Mami, a bude to chlapeček anebo holčička?“ přerušil naše dohadování Joel.

„Neplácej hlouposti!“ okřikl bratra Mal, „Dokud se nenarodí, tak to nikdo neví.“ Mal se začínal víc a víc podobat Malcolmovi. Byl rád, když mohl vystupovat jako bystřejší a moudřejší, a často svoji převahu dával Joelovi pořádně najevo. Christopher se rozplakal. „Prosím tě, nenech sem přijít nikoho nového, Olivie! Nechci, aby ti miminko zabralo všechen volný čas! Nechci přijít i o druhou maminku,“ vzlykal zoufale.

Konejšivě jsem ho pohladila: „Tebe přece nikdo neodstrčí, Christophere, žádný chlapeček ani holčička!“

„Bude to děvčátko!“ zahřměl Malcolm. Nepřestával mne sledovat vražedným pohledem a pokračoval v porcování krocana se zuřivým zaujetím, jež bylo adresováno mně.

Malcolmův hněv přikryl naši hostinu na Den díkůvzdání oblakem ticha. Chlapci se tvářili pokrotle a Christopher že mne nespouštěl očka a němě pohledem žadonil o ujištění. Malcolm oba naše hochy v jednom kuse okřikoval kvůli tomu, jak zacházejí s příborem. Panebože, což je nemůže nechat ani chviličku na pokoji? Vytkl Joelovi, že pižlá maso jako holka, a Mal mu odsekl: „Ale já myslel, že stojíš o holčičku!“ Malcolm jenom znechuceně zafrkal a vztekle si nacpal ústa šťouchanými brambory.

Pak jsem pomohla služebné sklidit ze stolu. Povšimla jsem si, že děvče po mně střílí kradmými pohledy, zřejmě se podivovalo, proč moje novinka nebyla důvodem k bujarému veselí. Ale já svůj smutek pečlivě ukrývala, protože po něm nebylo služkám pranic. Jakmile chlapci odešli do svého pokoje, aby se připravili ke spánku, a když Malcolm jako obvykle musel vyjet „za obchody do města“, naplnila jsem košík jídlem zbylým z naší hostiny a odnesla ho nahoru Alicii. Obyčejně jsem jí nosívala jíst ještě dřív, než jsme ke stolu zasedli my sami. Teď bylo skoro osm hodin a já věděla, že bude celá vyhladovělá.

Stoupala jsem do schodů – mně osobně se zdálo, že jsem to dělala už miliónkrát – a přitom jsem si košík opírala o polštářem vycpané břicho.

Když mne Alicie spatřila s vycpaným podbřiškem poprvé, strašně se tomu smála. Sama ovšem musela nosit mateřské šaty také a pokud podle mého názoru byla některá z nás k smíchu, pak to byla jedině ona.

Podnikla několik nešikovných pokusů zašpendlit lemy šatů, ale jinak je většinou vláčela za sebou po podlaze. Měla drobnější ňadra než já, takže živůtek na ní doslova plandal, a v rukávech jako by ani žádné paže neměla. Stejně jako při prvním těhotenství nevypadala ani trochu napuchle a neforemně. Připomínala mi holčičku v šatech dospělé ženy. Vlasy jí dorůstaly, ale ona si je zastřihovala, takže jí sahaly jenom pod uši.

Otevřela jsem dveře a nasadila veselý a zářivý úsměv. „Hostina na Den díkůvzdání, Alicie!“ Alicie se hltavě vrhla do košíku, ani nepozdravila, jak nedočkavě mi jej rvala z rukou. Drapla pečené stehno, zahryzla se do něj a blaženě si povzdechla. Potom opatrně vydloubala prstem nádivku a slízla si z prstů i ten nejmenší drobeček.

„Nepřipadá vám, že teď taky máte obrovskou chuť k jídlu?“

zeptala se. Znělo to vzrušeně, jako když si se spolužačkou porovnává úkoly.

„Prosím?“ Její otázce jsem opravdu nerozuměla. Alicie se mezi jednotlivými sousty nepřestávala usmívat. Ještě nikdy jsem ji neviděla hltat jídlo takovým smyslným způsobem.

„Vaše chuť k jídlu,“ opakovala. „Není taky jedním slovem obrovská? Občas se mi zdá, že bych mohla jíst od rána do večera a musím zahánět pokušení otevřít okno a křičet, abyste mi donesla další porci. Snědla bych cokoliv, i v té nejpodivnější kombinaci, v jakémkoliv množství, dokonce i za syrova. Včera v noci se mi zdálo o řízku a zmrzlině a koláčích dohromady. Vás nikdy nepopadají podobné choutky?“ vyptávala se s hlavou nakloněnou k rameni a s prstíkem vtlačeným do tváře. Poslední dobou se chovala dost normálně, takže teď jsem dostala strach, že se její šílenství zase vrací.

„To asi sotva. Proč by měly?“ zeptala jsem se. Sama jsem nevěděla, jestli se mám zlobit nebo smát.

Neodpověděla, jenom se rozesmála a věnovala se zase jídlu. Chce se mi vysmívat? Nebo je to šílený způsob pomsty?

„Nejím víc ani míň než obvykle!“ utrhla jsem se na ni a odešla jsem. Když jsem za sebou zamykala dveře, Alicie se ještě pořád nepřestala smát.

Nicméně od toho dne, kdykoliv jsem jí něco přinesla, nikdy nezapomněla utrousit pár narážek porovnávajících obě naše těhotenství. Všechny mé námitky či popírání jako by neslyšela a chovala se, jako kdybych šílená byla jedině já. Nakonec jsem se neovládla a rozhodla jsem se jí to všechno vyříkat.

„Uvědomujete si přece, proč to všechno dělám, nebo ne?“ vyjela jsem si na ni jednoho dne, když jsem už nějakou dobu byla v jejím pokoji. Seděla u okna a donekonečna pletla a háčkovala růžové bačkůrky, bryndáčky a kabátky. Už měla hromádku věcí dost velkou i pro šesterčata, ale ona zarputile pletla dál. Co bylo nejpodivnější, jako kdyby si byla skutečně stoprocentně jistá, že dítě bude holčička, jako kdyby do ní Malcolm spolu se svým semenem vnesl i svoji posedlost. Do okna nahlíželo chladné zimní slunce a ozařovalo celý pokoj, aniž by mu dodávalo skutečné teplo. Mne ovšem ty vrstvy polštářů uvázané kolem břicha nádherně hřály. Popleskala jsem se po nich, aby Alicie přesně pochopila, co myslím tím „všechno“. Pohlédla na mne a oči jí zajiskřily veselím.

„Tohle všechno vy děláte,“ odpověděla, „protože Malcolm Neal Foxworth si přeje mít velikou rodinu a hlavně proto, že nadevše touží po dcerušce.“

„Jenomže dítě budete mít přece vy, Alicie! Všechny ty skutečné příznaky patří vám, ne mně!“

Z tváře jí zmizel úsměv. „Vy si snad nepřejete být těhotná?“ zeptala se ostře a jízlivě.

„Na tom v dané situaci ostatně ani nezáleží, nemyslíte?“ opáčila jsem s úmyslem ji zastrašit. Pokud jsem někdy nesnášela to její vyptávání, pak jenom proto, že zahánělo do defenzívy mne a ne ji. Já byla přece ta čistá, zatímco ona zhřešila. Já byla tou, kdo ochrání její děcko před hříchem a udělá z něho stvoření čestné a nevinné.

Aliciin výraz se však nezměnil. Možná se stal ještě o něco útočnějším.

„Ale záleží, milá Olivie, naopak, o to přece jde. Vy budete mít to dítě! Vy byste ho měla cítit! Položte si ruku na břicho a ucítíte, jak se ve vás pohybuje. Ucítíte, jak vám vysává vaši sílu. Jezte pro něho, spěte kvůli němu a modlete se za něj, jako byste činila kvůli dítěti ve svém vlastním lůně!“ prohlásila s mnohem větší rázností a rozhodností, než jakou dala za celý pobyt v tomto pokoji prozatím najevo. Oči měla přivřené a ústa pevně sevřená.

Ucouvla jsem. Jako kdybych se najednou nemohla pořádně nadechnout. „Proč si tu někdy nevyvětráte?“

Vstala a přistoupila až těsně ke mně. „Tady je život. Sáhněte si.“ Uchopila mou dlaň a přitiskla ji na svoje břicho. Okamžik jsme tak stály a hleděly si do očí. Dívala se na mne tak naléhavě a pronikavě, že jsem nedokázala uhnout pohledem, a potom… ucítila jsem v jejím břiše pohyb a bylo to, jako kdybych ho cítila ve svém. Začala jsem se odtahovat, ale Alicie mne svírala pevně. „Ne, tohle si musíte prožít, poznat, musíte to chtít. Je přece vaše,“ zašeptala. „Vaše.“

„Vy jste se zbláznila!“ vybuchla jsem nakonec a setřásla ji. „Vždyť tohle dělám jen… abych smyla vaše a Malcolmovy hříchy a přesvědčila lidi, že děcko je skutečně moje. A moje také bude…“ Couvala jsem přitom ke dveřím, nahmátla kliku a vyklouzla na chodbu, po níž jsem zběsile prchala, pořád pronásledovaná pohledem těch šílených očí.

Když jsem toho večera vstoupila do své ložnice a zamkla za sebou dveře, nechala jsem si polštáře dál uvázané kolem pasu.

Položila jsem se na postel s rukama na břiše a vzpomínala, jaké to bylo, když mi Alicie tiskla dlaň na své vlastní břicho. Ještě pořád mi špičkami prstů a po dlaních probíhal elektrizující pocit. A jako kdyby moje dlaň měla svou vlastní paměť, pocítila jsem stejný pohyb jako u Alicie, ale tentokrát ve svém vycpaném břiše. Je možné, aby se mne zevnitř dotýkal život? Vybral si mne Bůh a vdechl do mne živého ducha? Najednou mne to strašně vyděsilo a já honem seskočila z postele a rychle ze sebe tu vycpávku odstranila.

V noci mne však ze spaní probudil podivný pocit, jako bych vnímala pohyby ve svém vlastním těle. To byl sen, uklidňovala jsem sebe samu, to byl jenom sen. Ale trvalo mi nesmírně dlouho, než jsem zase usnula. Dokonce se mi zdálo, jako bych zaslechla dětský pláč.

Mal a Joel zůstali doma po celý zbytek víkendu po Dni díkůvzdání a v pondělí ráno jsem je opět vypravila do školy. V průběhu následujícího měsíce, kdy jsem s rostoucí dychtivostí očekávala narození svého dítěte, se malý Christopher stával kvůli tomu stále utrápenějším. Začal být dokonce protivný a plačtivý a vůbec nepřipomínal toho dřívějšího usměvavého rozzářeného chlapečka. „Teď se z tebe stala zlá ježibaba, Olivie, tak! A já tvoje děťátko sním!“

Toho dne, kdy jsme domů donesli vánoční stromečky, zachvátily Alicii porodní bolesti. Chlapci se ještě na prázdniny nevrátili, takže stromek jsem strojila jenom s Christopherem.

Právě jsem na jednu z vyšších větví zavěšovala vánoční kouličku, když jsem zaslechla vzdálený výkřik. Upustila jsem všechno, co jsem držela v ruce, a řítila se do severního křídla. Christophera jsem ve chvatu svěřila služebné.

„Alicie!“ zvolala jsem, když jsem vpadla do pokoje. „Váš křik je slyšet až na hlavním schodišti! Co to má podle vás znamenat?“

„Olivie,“ zasténala Alicie, „prosím vás, pomozte mi. Dítě už přichází.“

Najednou se mi za zády objevil Malcolm. „Olivie, teď přebírám velení já. Okamžitě jdi do svého pokoje, budeš přece rodit!“ nakázal mi. Znělo to tak přísně a sebejistě, že jsem rázem poslechla, poprvé po mnoha měsících.

Ve svém pokoji jsem proležela plných dvanáct hodin a vykřikovala v porodních bolestech kvůli dvěma služebným a Christopherovi, kteří mimo nás byli v domě, zatímco Alicie, umlčovaná Malcolmem a porodní bábou, kterou sem nechal dopravit, tiše rodila v pokoji severního křídla. Za svítání se v mých dveřích objevil Malcolm s pištícím růžovým ranečkem v náručí. Přistoupil k mé posteli a položil miminko vedle mne. „Je to holčička,“ oznámil hlasem překypujícím pýchou a samolibostí.

Rozvázala jsem peřinku a zůstala užasle koukat na to nejkrásnější novorozeňátko, jaké jsem kdy spatřila. Pleť nemělo ani dost málo zarudlou. Bože, vždyť to vypadalo, jako kdyby se zrodilo z neposkrněného početí a beze všech strázní lidského porodního procesu! Tohle děťátko, tak sladké a líbezné, si člověk zamiluje docela samozřejmě. Srdce mi celé roztálo. Ach ano, přijmu je jako vlastní dcerku a ta bude jenom má! A bude mne tolik milovat!

„Že to je nejkrásnější holčička na celém světě, viď? Vidíš ty dolíčky na ručkách a na nožkách, ty kudrnaté zlaté vlásky, ta nejmodřejší ze všech modrých oček… takhle přece musela vypadat moje matka, když ještě sama byla miminko,“ rozplýval se Malcolm nad děckem s něhou, jakou jsem v jeho hlase ještě nezaslechla. „Corinne, ty moje líbezňoučká dceruško Corinne!“

„Corinne!“ Zůstala jsem jako zasažená bleskem. „Snad nechceš… jak jenom můžeš pojmenovat nevinné děcko po matce, o které hlásáš, že ji nenávidíš?“

„Tomu bys nerozuměla.“ Potřásl hlavou a zamával si před obličejem dlaní, jako kdyby strhával pavučiny. „Třeba se tímto způsobem snažím nezapomínat na lstivé a proradné chování krásných žen, nebo bych pak mohl své dcerušce důvěřovat až přespříliš. Kdykoliv moje ústa vysloví jméno „Corinne“, vzpomenu si na svoji proradnou matku, která mi slibovala, že se mnou zůstane a bude mi dávat svoji lásku, dokud se ze mne nestane dospělý muž. Už nikdy si nenechám tak strašně ublížit,“ uzavřel vysvětlení a přikývl sám sobě se stejnou sebejistotou, s jakou pronášel svoje názory o obchodních záležitostech.

Z tak zvráceného způsobu jeho uvažování mi přejel mráz po zádech. Jak jen může připisovat tomuto sladkému andílkovi tak nečestnou povahu? Co se to v tom člověku vlastně děje?

Což se už nadosmrti nezmění? V tom okamžiku jsem Malcolma nenáviděla celou svojí bytostí a sama sobě jsem se zapřísáhla, že se všemožně budu snažit tohle dítě před jeho zvráceností uchránit. Budu je hýčkat a vychovávat, jako kdyby skutečně bylo moje vlastní. Je možné, že holčička zdědila povahu rodu Foxworthů bez mé krve, která by jejich šílenství vytvářela protiváhu, ale já. ji budu vtiskovat svoji vlastní povahu výchovou a zamezím tomu, aby se podobala Alicii či první Corinne.

„Odejdi z mého pokoje, Malcolme!“ přikázala jsem mu mrazivě. „Jsi nechutný. Už nikdy nechci slyšet, že o naší dcerušce vykládáš podobné nesmysly!“

Malcolm tedy vyšel ven a já jsem se blaženě ponořila do prohlížení toho dokonalého dětského tělíčka, seznamovala jsem se s dceruškou a ujišťovala ji o své lásce a starostlivosti. Přepočítala jsem deset drobounkých palečků na dvou nožkách a potom deset dlouhých útlých prstíků na ručičkách. Ach ano, ona bude vším, co mi bylo vždycky odepřeno, a navíc bude vším, čím jsem i já. Skrze tohle neobyčejné děťátko prožiji život, jaký jsem nikdy nepoznala, protože je budou milovat všichni, kdo je poznají. Uhoupala jsem holčičku k spánku v náručí za zpěvu ukolébavky: „Spinká, spí, moje holčička, táta jí koupí slavíčka.“ Potom jsem se vedle ní sama propadla do dřímoty. Měla jsem za sebou dlouhý a obtížný den.

Když jsem následujícího dne rozhrnula ve svém pokoji závěsy, stálo už slunce v zenitu. Malá Corinne, andílek zlatovlasý, prospala v jednom kuse celých šest hodin, což jsem nezažila ani u svých vlastních dětí, ani nezaslechla o žádném jiném. Do pokoje vešla ošetřovatelka, aby jí dala láhev. „Ukažte, já sama,“ trvala jsem na svém, protože jsem rozhodně neměla v úmyslu nechat si chůvu příliš dlouho. Tohle dítě bych chtěla vychovávat sama. Pak jsem si ale vzpomněla na Christophera. Musím běžet a podívat se na něho a ukázat mu Corinne. Jistě se cítí strašně osamělý a ničemu nerozumí. Vždyť já ho nechala stát přímo pod vánočním stromečkem a neřekla jsem mu jediné slovíčko na vysvětlenou! Neochotně jsem tedy Corinne podala chůvě a pustila se hledat Christophera.

Ve své ložnici nebyl a nebyl ani v dětském pokoji. S narůstajícím děsem v hrdle jsem běžela do severního křídla a rozrazila dveře. Pokoj byl prázdný, dokonale uklizený a tichý. Alicie i každá stopa jejího zdejšího pobytu byly pryč!

„Christophere!“ křičela jsem, když jsem zas sbíhala po schodech. „Christophere! Kde jsi? Prosím tě, Christophere, poběž ke své Olivii!“ Můj hlas se však v tichých chodbách rozléhal naprázdno. Posadila jsem se v salónu na pohovku a rozplakala se tak zoufale, jako snad ještě nikdy za celý svůj dosavadní život. Christopher zmizel a ani se se mnou nerozloučil! Alicie si vzala nazpátek svého syna a Malcolm je odtud oba propašoval, aniž bych měla právo alespoň na rozloučení! Tehdy jsem přísahala, že nikdy nedopustím, aby Corinne musela někdy zažít něco podobného.

Vánoce, které Mal s Joelem přijeli strávit domů, byly těmi nejneobvyklejšími vánocemi, jaké kdy zažili či jaké si jen dokázali představit. Malcolm naplánoval tu největší, nejvelkolepější a nejvýstřednější vánoční slavnost, jaká se ve Foxworth Hallu kdy pořádala. Dokonce utrácel víc než kdysi Garland, kterého on sám vinil z rozmařilosti. Velice rychle jsem pochopila, že pokud jde o Corinne, pak Malcolm na svoji obvyklou šetrnost ochotně zapomíná. Jakmile se jednalo o něco, co podle jeho soudu potřebovala, pak jakékoliv rozumné počítání muselo jít stranou.

Především počet hostů na seznamu pozvaných se oproti předchozím vánočním večírkům výrazně rozšířil. Pozváno bylo téměř pět stovek lidí, z nichž někteří se s Malcolmem sotva znali. V dosahu padesáti mil obdržel totiž pozvání každý, kdo vlastnil nějaký majetek, obchod či se živil jako podnikatel a finančník. Aby zdůraznil význam malé Corinne, nechal Malcolm natisknout zvláštní vánoční pozvánky, v jejichž záhlaví stálo velkými zlacenými písmeny: „Corinne Foxworthová si vás dovoluje srdečně pozvat na svůj první vánoční večírek v Foxworth Hallu.“

V hale nechal zřídit bar a objednal celé bedny drahého šampaňského. Pěnivou tekutinu nechal vlít do čtyř obrovitých křišťálových fontán, jež ji rozstřikovaly přímo do velikých stříbrných servírovacích mis. Šest číšníků neustále plnilo sklenky na štíhlé nožce perlivým mokem a podávalo je nekonečnému procesí sjíždějících se hostí. Kamkoliv se návštěvníci vrtli, všude se ze sálu a do sálu míhaly číšnice v černobílých stejnokrojích a přinášely stříbrné podnosy naložené předkrmem – malé kousky chleba obalené kaviárem, růžové plátky lososa na slaných sušenkách a ty největší krevety, jaké jsem kdy viděla, nabodnuté na zlatých párátkách.

Původní vánoční stromek nahradil jiný, vysoký téměř pětadvacet stop a ozdobený tisícem třpytivých ozdob a svíčiček. Hvězda na jeho vrcholku byla z masivního stříbra a kmen Malcolm obklopil tucty a tucty dárečků pro malou Corinne, zabalených do třpytivého vánočního papíru. Musela jsem mu připomenout, aby nezapomněl přidat dárky i pro Mala a Joela.

Kvůli této příležitosti Malcolm ztrojnásobil obvyklý počet našich sloužících. Každé tři metry mohli hosté narazit na jednoho z nich, jak sbírá sklenky či použité nádobí, nebo naopak něco nabízí. Proti vzdálenější stěně přistavili stůl dlouhý čtyřicet stop, na kterém vyložili pečené krocany, opékanou šunku, rostbíf, nadívaná kuřata, plátky lososa, celou řadu mis s kaviárem, tácy s krevetami a řady humřích ocásků. Všechno to bylo okázale ozdobeno a umístěno na stříbrných servírovacích mísách. Na každém volném kousku plochy stály vázy s květinami a tu a tam zvlášť přinesené stolky nesly obrovské poinsettie. Malcolm nelitoval žádných výdajů.

Najal dokonce desetičlenný orchestr a v levém koutě haly pro něj nechal sestavit provizorní pódium. Z něho jakási zpěvačka prozpěvovala ty nejmódnější melodie, což Malcolm za běžných okolností téměř bolestně nesnášel. Naplánoval celý večírek sám, jako kdyby šlo o kolosální obchodní shromáždění, a mne nepověřil obstaráním jediné podrobnosti. Málem by si člověk pomyslel, že si na svoji vánoční slavnost objednal i zvláštní počasí, protože venku něžňounce sněžilo a veliké vločky jakoby tu slavnostní náladu ještě umocňovaly. Jeden z našich sousedů pod kopcem zapřáhl koně do saní a s cinkajícími rolničkami k nám vyvezl několik hostů zachumlaných do kožešin a zpívajících koledy.

Komorníci a služebné jim u dveří pomáhali z plášťů a klobouků a okamžitě je odváděly k šampaňskému, aby si tam mohli s Malcolmem připít na narození Corinne. Malcolm pil tolik, jak jsem u něho ještě nezažila.

Objednal i stovky červených svící, které rozverně blikaly ve stříbrných svícnech. Všechny tři obrovské pětiramenné lustry ze zlata a křišťálu byly rovněž rozžaté a mihotavé světlo spřádalo oslnivě krásnou pavučinu, jež se napínala od zrcadel k třpytným šperkům přítomných dam.

Všechno to připomínalo scénu z filmu o evropských královských rodech. Přepych a nadbytek vytvářel pocit zvláštního kouzla. Člověk by se ani nedivil, kdyby se najednou objevil princ přivádějící Popelku na její první ples.

Hosté byli oblečeni do svých nejpřepychovějších oděvů, nejdražších kožešin a nejskvostnějších šperků. Vzduch byl jejich vzrušením, živým smíchem a hovorem doslova nabitý.

Za účelem této oslavy Corinnina narození objednal Malcolm profesionálního fotografa, který ji zachytil v kolébce i houpající se v našem náručí. Fotografie pak nechal zvětšit do monumentální velikosti, zasadit do zlacených rámů a celý půltucet jich dal vystavit na trojnožkách v chodbě hned u vchodu, aby lidé přicházející na večírek okamžitě viděli, jakou má Malcolm Foxworth líbeznou dcerušku. Fotografie věrně zachytily modř jejích oček i zlato jejích vlásků. Nikdo nedokázal fotografie minout bez poznámky, že dítě má dokonalou pleť a jemné rysy.

A právě Corinnin vzhled se zakrátko stal jedním z hlavních témat hovoru mezi našimi hosty. Někteří lidé, jako například Beneatha Thomasová a Collen Demerestová, se nijak netajili se svými názory, či spíše se svou závistí. Když jsem se u nich zastavila, abych s nimi a s několika jejich přítelkyněmi ztratila slůvko, zjistila jsem, že dopodrobna rozebírají jednu z fotografií malé Corinne.

„Vidím v ní hodně z Malcolma,“ tvrdila Beneatha, „ale po vás toho moc nezdědila.“ Povšimla jsem si, jakým způsobem si přítomné ženy mezi sebou vyměnily úsměv a vzpomněla jsem si na svůj první večírek ve virginské společnosti, kde mne přinutili, abych si připadala neohrabaná a hloupá. Rozhodla jsem se svoji Corinne bránit a nikdy nedopustit, aby musela jednou prožít totéž, co já.

„Já jsem si jistá, že bude jednou neobyčejně krásná a vysoká,“ přizvukovala jí Colleen s důrazem na slovo „vysoká“. Několik žen se muselo odvrátit, aby ukryly svoje úšklebky a smích, ale já jsem se neohroženě napřímila ještě víc. Ne, ony neměly dceru jako je Corinne! Však já jim ukážu, a všem!

Potměšila jsem poznamenala: „Jistě, už teď je dobře znát, že má sklony po mně. Nepláče a nekňourá, takže z ní nevyroste taková slabošská a nesamostatná žena, jako je dneska běžné. Počítám s tím, že po mně zdědila šíři mých zájmů a intelektuální zvídavost, takže až dosáhne našeho věku, dokáže hovořit o vážnějších tématech než vy.“ Otočila jsem se k nim zády a nechala je tam stát doslova s vyraženým dechem.

Nicméně další a další lidé se vyjadřovali ke Corinninu vzhledu. Zaslechla jsem nesčetné poznámky o jejích modrých očkách, zlatých vláscích, o tom, jak velice zapadá do podoby rodu Foxworthů. Kráčela jsem právě za Dorotheou Campdenovou, jejíž manžel byl prezidentem správní rady veliké textilky, kterou se Malcolm chystal odkoupit, a zaslechla jsem ji říkat, že Corinne je důkazem toho, že děti se často vyvedou spíše po svých prarodičích než rodičích.

„A v případě tohoto děcka je to pravé požehnání,“ dodala, „alespoň pokud jde o její matku.“

Když jsem se vynořila z davu okamžitě poté, co padla tahle moudrost, všichni kolemstojící lapli zděšeně po dechu.

„Požehnání v jakém smyslu, Dorotheo?“ zeptala jsem se. Byla to drobná žena ve středním věku, která sváděla se svými léty neustálý a zarputilý boj, barvila si vlasy, nosila šaty určené střihem pro mladší ženy, pátrala neustále po zázračných krémech na omlazení pleti a zahlazení vrásek. Zlověstně jsem se nad ní tyčila a ona ucouvla s rukou přitisknou na hrdlo, jako kdybych jí vyhrožovala zardoušením.

„No… já… já tím chtěla říct, že se strašně podobá Malcolmově matce.“

„To já si tedy neuvědomila, že jste, milá Dorotheo, už tolik stará, že si pamatujete ještě jeho matku!“

„Ach ano, pamatuji,“ odpověděla a těkala očima z jedné ženy na druhou. Pátrala po někom, kdo by ji zachránil. Ach bože, jak jsem si vychutnávala ten okamžik, kdy jsem je takhle uváděla do rozpaků!

„Samozřejmě, děti se mění, jak rostou, viďte? Povězte, jestlipak by vás někdo poznal na vašich fotografiích z dětství?“ zeptala jsem se a pak jsem si v předstíraném zděšením přitiskla ruku na ústa, jako kdybych tou poznámkou trapně šlápla vedle. „Ach, moc se vám omlouvám, Dorotheo! Vždyť ani nevím, jestli už existovaly fotografické přístroje, když jste se narodila!“

„Cože? A proč?… No samozřejmě, já…“

„Omluvte mne,“ ukončila jsem hovor, „jak vidím, právě dorazili Murphyovi.“ Otočila jsem se na podpatku a nechala ji tam blekotat do prázdna.

„To je ale neomalenost!“ poznamenal kdosi z hloučku kolem ní a všechny její přítelkyně se kolem ní shlukly jako kuřata okolo poraněné slepice.

Obcházela jsem dále hosty, občas jsem přerušila podobné hovory, občas jsem vycítila, že stejně urážlivé zmínky padly těsně předtím, než jsem se objevila. Docela se mi zamlouvalo takhle sekat a rafat po těch hloupých a nudných ženských. Netrvalo dlouho a já měla dojem, že když se rozhlédnu po sále, většina z nich po mně střílí značně nenávistnými pohledy. Jenomže mně to bylo srdečně jedno. Teď jsem měla svou sladkou Corinne a budu známá jako matka toho nejkrásnějšího děťátka v celém státě.

Moje počínání se však nějak doneslo Malcolmovi a on mne zčistajasna drapl za paži a odtáhl mne s sebou do knihovny. Vzpomněla jsem si, jak při mém prvním zdejším večírku odešel do knihovny zaháklý do podpaží té „přelétavky“. Opět se mi vybavil tehdejší pocit bolesti a vzteku. Dneska jsem rozhodně nebyla v náladě poslouchat další z jeho vyčítavých litanií.

„Copak se stalo, že to nepočká?“ vyjela jsem si na něho hezky podrážděně.

„Jde o tebe a o to, co tady vyvádíš!“ odsekl s očima vzteklýma a trošičku podlitýma krví. Šampaňské mu podle všeho stouplo do hlavy.

„Co vyvádím?“ Dobře jsem věděla, na co naráží, ale předstírala jsem nevědomost a nasadila jsem si výraz užaslé nevinnosti.

„Urážíš všechny ty ženy! Dáváš jim neomaleně najevo, co si o nich myslíš, a urážkami nešetříš dokonce ani v případě manželek mých velice významných obchodních společníků,“ dodal, jako kdybych se byla rouhala v přítomnosti kněze.

„Pokud já vím,“ spustila jsem, „tyto takzvané příslušnice nejvyšších vrstev společnosti jsou –“

„Tvůj názor mne ani v nejmenším nezajímá!“ vyštěkl Malcolm. „Tohle není tvůj večírek, takže ho kazit nebudeš! Je

Corinnin! Pořádáme ho přece kvůli Corinne! Jí chceme dopřát dobrý start do života, a ne tobě!“

„Corinne? Zešílels? Je to také moje dcera, a přitom je to ještě miminko! Nepřeji si, aby z ní vyrůstal povrchní zhýčkaný fracek, jako jsou ty ženy v sále – jako byla tvoje matka! Navíc, ona stejně nechápe, co tady podnikáme,“ hněvala jsem se. „Tolik výdajů pro jedno miminko… ať už je sebemilovanější a sebekouzelnější, to je… to je hříšné!“

„Nic není hříšné!“ rozzlobil se Malcolm a udeřil pravou pěstí do své levé dlaně. Ještě nikdy jsem ho při hádce nezažila tak rozčileného. „Ona si to zaslouží!“

„Zaslouží, povídáš?“ To mě rozesmálo.

„Žárlíš!“ ukázal na mne prstem. „Žárlíš na to miminko, žárlíš na Alicii, že porodila tak kouzelnou holčičku, žárlíš na její modrá očička, zlaté vlásky a hedvábnou pleť! Abys věděla, já to nestrpím! Nestrpím!“ Obě ruce měl zaťaté do pěstí. Napadlo mne, že je dost rozzlobený a opilý na to, aby mne skutečně uhodil, ale já byla odhodlaná nedat se tou hrozbou zastrašit.

„Ne, Malcolme, z nás dvou jsi žárlivý ty. Žárlíš na mne a na moji dceru.“

„Cože?“ Zdálo se, že ho moje odpověď zmátla. Ucouvl, jako kdybych ho udeřila. „Vždyť je to moje dcera, ne tvoje! Nemá ani kapky tvé krve, nemá tvého ani to nejmenší! A já jsem tomu zatraceně rád!“ Hleděl na mne vztekle a nenávistně, ale já mu nedovolila, aby mi takhle ubližoval.

„Kdepak, Malcolme, to se pleteš. Přál sis přece, abych tomu děcku dělala matku, a já mu matkou skutečně budu. A ona má po mně mnohé, má mne v sobě od okamžiku, kdy jsem souhlasila, že se budu podílet na tom tvém podvůdku. Ale ten přestal být jenom tvůj, Malcolme, ovlivňuje totiž život nás obou, našich synů i naší dcerky. Je to všechno naše rodina a já jsem Foxworthová stejně jako ty jsi Foxworth!“ Prošla jsem kolem něho a otevřela dveře z knihovny.

„Vracím se na večírek,“ oznámila jsem mu. „Ty můžeš klidně zůstat tady a pokračovat v hádce sám se sebou. Mně je to docela jedno.“

Malcolm se vzchopil a připojil se ke mně. Občas po mně střelil výhrůžným pohledem. Nebrala jsem ho na vědomí. Ve dvanáct hodin přiměl chůvu, aby snesla Corinne dolů. Nechala jsem oba chlapce vzhůru, přestože se ospalostí sotva drželi na nohou, a celá naše pětičlenná rodina se shromáždila pod velkým vánočním stromkem, abychom se nechali společně vyfotografovat.

Malcolm choval Corinne a oba chlapci stáli vedle mne a drželi se mne za ruce. Mihl se blesk a dav hostí se roztleskal. Malcolm se díval na dcerušku a dmul se přitom pýchou. Děcko bylo sice vzhůru, ale neplakalo.

„Ona ví, že to je její večírek!“ oznámil Malcolm hrdě a věnoval mi pronikavý pohled. Dav se tomu jeho žertu rozesmál.

„Přípitek!“ zvolal Matthew Allen, jeden z Malcolmových společníků. Spíše dělá Malcolmovi poskoka, pomyslela jsem si výsměšně. Pozvedl sklenku se šampaňským a číšníci začali spěšně roznášet plné sklenky mezi hosty. „Na Foxworthy,“ ohlásil Allen, „a zvláště na jejich rozkošnou novou dcerušku Corinne. Veselé vánoce a šťastný nový rok!“

„Slyšte, slyšte!“ zazpívalo shromáždění a vyprázdnilo sklenky. Orchestr zahrál vánoční píseň a Malcolm začal kroužit mezi hosty a předvádět svou krásnou dcerku.

Přitiskla jsem své chlapce těsně k sobě.

„Tatínek ji má raději než nás,“ postěžoval si Mal. Byl tak vnímavý! Hodně jsem si od toho slibovala.

„Musíš se naučit se s tím vyrovnat, Male. Oba se to musíte naučit,“ poradila jsem jim a přivinula si je do náruče. Milovala jsem je tolik a tak vášnivě, ale moje láska a péče vystačí i pro tři děti. Ne, ani jedno z nich nepřijde o můj cit a něhu. Políbila jsem chlapečky do vlásků a opět jsem je objala. Všichni tři jsme pak sledovali, jak Malcolm zvedá svoji zlatou dcerku vysoko do vzduchu, takže vypadala jako andělíček slétlý z vánočního stromku. Držel ji nad hlavou a vítězně se přitom usmíval.

Corinne

OD TOHO VEČERA, KDY SE KONAL VÁNOČNÍ večírek, Malcolm nikdy neváhal ukázat, že jeho láska ke Corinne nemá hranic. Oba chlapci to poznali a velice je to bolelo. Ze všech sil jsem se jim to pokoušela vynahradit, ujistit je, že rodičům jsou všechny jejich děti stejně drahé, že je budu nadosmrti milovat já i Malcolm, přestože pro něho není snadné dát svou náklonnost synům najevo. Myslím si, že chlapci se nakonec ještě rádi vrátili po Novém roce do své školy, protože se Malcolmovým neustálým obskakováním Corinniny postýlky cítili odstrčeni. Ten teď trávil většinu večerů doma, zatímco předtím téměř bez výjimky odcházel mimo dům. Věčně jenom vrkal na Corinne a přímo se nad ní rozplýval, ale Joela a Mala nepřestával kritizovat a peskovat jako obvykle. Srdce mi kvůli nim krvácelo. Byli to hodní hoši, milí a měli nás moc rádi, a já si dobře dokázala představit, co asi prožívají, když musí neustále sledovat ty nekonečné pozornosti, jimiž Malcolm zahrnoval Corinne. Po jejich odjezdu jsem konečně měla čas a prostor, abych se jí věnovala také já.

Malcolm však trval na tom, že u nás zůstane chůva, kterou najal na počáteční týdny po porodu. Pokaždé, když jsem šla Corinne nakrmit nebo třeba jenom pochovat, už mi ta ženská stála za zády a snažila se mi radit a nesouhlasně potřásala hlavou nad způsobem, jakým jsem zacházela se svou vlastní dcerou. Její neomalenost mne přiváděla k šílenství.

Jednoho rána, zatímco paní Strattonová krmila Corinne z láhve, jsem konečně vybuchla. „Donekonečna vám opakuji, že jedině já budu Corinne krmit, slyšíte? Jak se můžete opovážit mne neposlechnout?“

„Ale paní,“ opáčila ta osoba drze, „to se mně neřeklo, že mám poslouchat vás! Právě naopak, pan Foxworth mne podrobně poučil, jak si představuje, že bude vypadat režim jeho dcerušky!“

„Cože?“ Vzteky jsem se neznala. „Dneska odpoledne mi půjdete z domu! Bez služeb někoho takového se docela dobře obejdu!“

„Bojím se, že tady došlo k nějakému nedorozumění, paní Foxworthová,“ nevzdávala se chůva. „Když mne pan Foxworth najímal, dohodli jsme se, že děcko zůstane bezvýhradně v mé péči.“

Zuřila jsem, ale nepřála jsem si přenést svůj hněv na své líbezné nevinné dítě, proto jsem se rychle otočila a vyběhla z místnosti. Celé odpoledne jsem vztekle prochodila chodbami Foxworth Hallu. Překypovala jsem rozhořčením a byla jsem odhodlaná zbavit Malcolma práva rozhodovat v takových záležitostech.

Téhož odpoledne jsem ale zažila další překvapení. Objevili se tapetáři. Opět šlo o věc, kterou Malcolm objednal bez mého vědomí. Zamířili do pokoje těsně vedle jeho ložnice a začali plánovat zařízení Corinnina vlastního dětského pokojíku. To Malcolm rozhodl, že si jeho dcera nebude hrát ve stejném pokoji jako jeho synové. Objednal nový nábytek a podle rychlosti, s jakou šla tapetářům práce od ruky, mi bylo zřejmé, že Malcolm chce mít všechno hotové co nejdříve. Opět na Corinne ničím nešetřil a já jsem neměla co mluvit ani do barvy nových tapet, ani do vzoru koberce či druhu nábytku. Tapetáři si mojí přítomnosti vůbec nevšímali.

Tiše jsem se prozuřila až k večeru. Pokoušela jsem se Malcolmovi zavolat do kanceláře, ale Malcolm se mnou stejně telefonem hovoříval jen vzácně a většinou se tomu přímo vyhýbal.Během prvních několika týdnů po Corinnině narození skutečně několikrát zatelefonoval, aby se po ní poptal, ale to si obvykle vyžádal ke sluchátku paní Strattonovou. Pokud jsem mu někdy zavolala já, jeho sekretářka mi většinou oznámila, že šéf má schůzi či že je mimo budovu. Vzkazu, že má po návratu zavolat on sám, si nikdy ani nevšiml. Kdykoliv jsem se ho na to zeptala, vymluvil se, že měl tolik práce, že se k telefonu prostě nedostal, takže jsem s těmi pokusy zastihnout ho tímto způsobem nakonec přestala.

Když se toho dne vracel domů – bylo to obzvlášť záhy – už jsem čekala na něho ve dveřích do knihovny. Býval by přišel ještě dřív, ale cestou se zastavil v obchodě specializovaném na dětské oblečení a koupil tam pro Corinne pět nových pyžámek. S plnou náručí balíčků a s tváří rozzářenou vzrušením vpadl do chodby Foxworth Hallu a nedočkavě se řítil přímo do dětského pokoje.

Způsob, jakým s dcerkou při každé své návštěvě hovořil, mi byl nesmírně k smíchu. Vypadalo to, jako kdyby najisto počítal s tím, že miminko mu rozumí každičké slovo, každý slib, že chápe všechny jeho plány ohledně další výchovy a vzdělávání. Občas, když jsem takhle zaslechla, co malé Corinne vykládá, přeběhl mi po zádech mráz. Připadalo mi chvílemi, že ji považuje za svoji matku, která vypila tolik vody z mýtického pramene věčného mládí, až se vrátila do takto útlounkého věku. V jeho mysli to sice bylo děťátko, ale s rozumem dospělé ženy, která rozumělo všemu, co se jí vykládá, zvláště pak všemu, co jí povídal on sám.

„Malcolme!“ křikla jsem, když mne míjel v úprku ke hlavnímu schodišti. Často po nich vyběhl jako šestnáctiletý chlapec, vyletěl do jižního křídla skutečně na křídlech lásky, která byla jako magnet, jako strhující příliv, hnaný jeho zbožňováním vlastní líbezné dcerušky.

„Co chceš?“ vyjel si na mne netrpělivě. V průběhu posledního měsíce mne absolutně ignoroval. Když byl doma, trávil čas výlučně s Corinne. Když dítě spalo, věnoval se své práci. Kolikrát se na mne sice podíval, ale hleděl přitom skrze mne, jako kdybych ve skutečnosti ani neexistovala.

„Chci s tebou mluvit a to ihned!“ oznámila jsem mu. „V žádném případě nebudu čekat.“

„Co se děje, že to nepočká?“ ušklíbl se. Zachrastil balíčky ve své náruči. Dokonce si ve spěchu ani nesetřásl ze zad a z ramenou sníh. Bílé vločky mu tály na světlých vlasech a pod lustrem se z nich odrážely třpytné záblesky. Ale Malcolm si tajícího sněhu vůbec nevšímal.

„Pojď sem dovnitř, buď tak laskav,“ vyzvala jsem ho a ustoupila mu z cesty. Netrpělivě zasténal, ale rychle vstoupil do knihovny, kde odložil balíčky na desku psacího stolu.

„No? Copak se děje tak naléhavého?“ Potřásl hlavou a smetl si roztálé krůpěje sněhu z ramen.

„Přeji si, aby paní Strattonová odešla. A to ihned, Malcolme!“

„Paní Strattonová je odbornice. Odbornice zaměřená na výchovu kojenců. Corinne musí dostat vždycky jen to nejlepší!“

„Což nejsem snad nejlepší já? Jsem přece její matka! Jsem přece matkou i tvých synů!“

„S chlapci je to dočista něco jiného,“ namítl a díval se na mne jako na idiota, který nechápe ani ty základní věci.

„Proč? Jak to myslíš?“ naléhala jsem.

„Prostě je to jiné, no!“ Nesnášel, když se mu odporovalo. Domýšlela jsem si, že mimo svůj vlastní dům se nikde jinde s odporem nesetkal. Toho by se neopovážil ani jediný z jeho zaměstnanců či společníků. Pro Malcolma muselo být zdrojem značné trpkosti, že paradoxně se mu nejvíce vzpouzela jeho vlastní manželka. Jeho přístup k ženám neobsahoval příliš mnoho prostoru pro rovnoprávné zacházení a patřičnou úctu.

„Je to zbytečná rozmařilost!“ zavrtěla jsem nesouhlasně hlavou. „Jestli je ta žena taková odbornice, jak tvrdíš, bude se tady za chvíli nudit. Vždyť většinu času nebude mít co na práci! Já budu –“

„Ty nebudeš dělat vůbec nic!“ vyštěkl na mne. „Necháš Corinne výhradně v její péči! Proto tu ženu také platím! Dostala ode mne instrukce, tak jí nebudeš bránit v jejich provádění!“

„Jakých chyb jsem se dopustila při výchově tvých synů?“ Byla jsem odhodlaná nedovolit, aby si prosadil svoji vůli. Pokud mi všechno hodlá znepříjemňovat a ztěžovat, budu se k němu chovat přesně stejným způsobem. Pokusil se moji otázku přeslechnout. „Malcolme, neslyšels? Vyjmenuj mi ty chyby!“

„Chyby.“ Ušklíbl se. „Jenom se na ty chlapce podívej!“

„Co je na nich špatného?“

„Co na nich není špatného, tak by ses měla ptát! Jsou to slaboši, jsou líní, nezajímají se o obchodní záležitosti, o svět, který jim poskytuje tohle všechno!“ rozčileně mávl kolem sebe paží. „Navedla jsi je proti mně, takže mne nemohou ani vystát –“

„To sis zavinil jenom ty sám!“ skočila jsem mu do řeči. „Vždyť je od rána do večera jenom terorizuješ!“

„Ne, pouze na nich vyžaduji plnění svých příkazů!“ vypočítával dál Malcolm. „Chci, aby z nich vyrostli muži a ne maminčini mazánci! Jakmile vytáhnu paty z domu, už se Mal ometá okolo klavíru! Jenom nezapírej,“ dodal rychle. „A Joel… Joel je pořád ještě slaboučký a změkčilý jako holčička!“

„Ale to přece nemá nic společného s…“

„Tak dost!“ Praštil pěstí do stolu. „Tak dost!“ opakoval tiše, ale mnohem výhrůžněji. „Paní Strattonová tu zůstane, dokud ji sám nepropustím. Takhle to chci! Jsou to moje peníze, které na to utrácím. Nepleť se mi do toho!“

„Corinne je moje dítě stejně jako tvoje!“

Malcolmovy rty zkřivil potměšilý úsměv. „Opravdu, Olivie? Snad jsi nezapomněla? Je to moje dcera. Nezapomnělas? Je výlučně Foxworthová!“ pravil, jako kdyby tím, že se zbavil Alicie, zbavil i malou Corinne jejích genů. V jeho zvrácené mysli byla Corinne pouze jeho dílem. „Zaslouží si to nejlepší a to nejlepší také dostane, a nikdy to nebude jinak! To nemůžeš v životě pochopit,“ dodal, potřásl hlavou a podíval se na mne jako na tvora hodného politování. „Tvůj otec s tebou zacházel spíš jako se synem než jako s dcerou. Ostatně, ty si tím hlavu lámat nemusíš. Starej se o svoje věci a nech paní Strattonovou, ať vykonává svoji práci. Starej se o chlapce,“ doporučil mi. „Ti jsou pro tebe až dost dobří,“ poznamenal trpce. Opět začal sbírat svoje dárky.

Byla jsem na rozpacích. Jak bych jen mohla v tomhle sporu vyhrát? Na chvilku mne skutečně umlčel.

Malcolm pak zamířil ke dveřím na chodbu.

„Počkej!“ vykřikla jsem. „A co je s tím novým pokojem, který pro ni necháváš zařizovat?“

„Co s ním má být?“

„Trvám na tom,“ prohlásila jsem neústupně, „že propříště mne budeš o těchto krocích informovat dříve, než je podnikneš. Nenechám se znovu takhle zahanbovat, slyšíš?“

Malcolm se otočil a prohlédl si mne, jako kdybych byla obtížný hmyz, který se nedá zaboha zaplašit. Vtáhl do úst pravý koutek rtů a zavrtěl hlavou.

„Když jsem souhlasila, že s tebou uskutečním ten plán s dítětem, jako podmínku jsem si stanovila, že v tomto domě budu rozhodovat já a že všechno se podřídí mému názoru na to, co je nejvhodnější. Rovněž jsi souhlasil s tím, že dítě bude moje, a ono skutečně moje je! Jenom Bůh, ne ty, mi ji teď může vzít!“ Odmlčela jsem se, abych opět nabrala dech, a přitom jsem do něho zabodla pohled ostrý jako nůž. „Dobrá, měj si svůj dětský pokoj, Malcolme, ale pod jednou podmínkou: že Mal a Joel dostanou každý také nově zařízený pokoj, aby si v něm mohli během té doby, kterou nebudou trávit ve škole, dělat, co se jim zlíbí. A v každém z těchto pokojů bude stát koncertní křídlo, jasné?“

„No tak dobrá,“ zavrčel Malcolm s výrazem absolutního pohrdání a znechucení. „Kašlu na to, jak chceš vychovávat svoje syny. Stejně jsou tvojí vinou už nadobro změkčilí a zkažení!“ Vyšel z knihovny a já uslyšela, jak spěšně dusá po schodišti za svojí dcerkou.

Já se ostatně také nemohla každého rána dočkat okamžiku, kdy vejdu do Corinnina pokoje. Každým dnem děvčátko krásnělo a moje srdce se plnilo stále větší láskou. Když se Corinne poprvé usmála, dívala se přitom na mne, a já věděla, že cítí mou lásku a starost, kterou k ním chovám. Jakmile jí hedvábně zlaté vlásky dorostly, vázala jsem jí do nich růžové stužky. Vypadala pak jako pohádková princeznička. Ach, teď už jsem pochopila podstatu té lásky, kterou všichni odjakživa projevovali těm drobným a hezoučkým dívenkám, kterým jsem v dětství tolik záviděla! Jejich krása jako by v lidských srdcích rozezněla skrytou strunu, jež se uměla rozezpívat tak zvučně a líbezně, jako andělská harfa.

V létě, jež předcházelo Corinniným třetím narozeninám, udělal Malcolm opět další rozhodnutí, aniž by si vyžádal můj souhlas. Nahradil paní Strattonovou vychovatelkou objednanou z Anglie.

Jmenovala se paní Worthingtonová a byla to čtyřiapadesátiletá stará panna, která – podle Malcolmova tvrzení – vychovávala ratolesti vévody a vévodkyně z Devonu. Neměla jsem tu ženu ráda hned od prvního pohledu a ona zas neměla ráda mne. Malcolm jí dal zřejmě dokonale na srozuměnou, že v záležitostech týkajících se malé Corinne na mých rozhodnutích dvakrát nesejde. Vůbec si mne nevšímala a pokoušela se zacházet s Corinne, jako kdybych už byla dávno po smrti. Nikdy se mne nezeptala na svolení, ať s ní prováděla cokoliv. Určila dítěti denní režim a přísně jej dodržovala.

Celý první týden se Corinne bouřila a žadonila, abych paní

Worthingtonovou poslala pryč. „Já chci být s tebou, maminko,“ plakávala. „Mně se ta druhá paní nelíbí!“

„Zlatoušku Corinne, vždyť ty víš nejlíp, že bych nejraději měla v celém domě jenom nás dvě. Ale chce to tak tvůj tatínek. Tvůj otec se domnívá, že je důležité, abys měla vychovatelku, a přestože já s tím nesouhlasím, on se nevzdá. Nejlepší bude, když začneš paní Worthingtonovou poslouchat.“

Přes všechny své antipatie k této ženě jsem musela i proti své vůli obdivovat její všestranné nadání a zatoužila jsem, aby moje dceruška zvládla všechno to umění, které pro mně zůstalo španělskou vesnicí. Výuka paní Worthingtonové sestávala z lekcí společenské etikety, přednesu a tance. Ironií však bylo, že se Corinne učila rovněž hrát na klavír.

Vychovatelka byla sebejistá a trochu pánovitá žena, která měřila téměř pět stop a sedm palců. Ačkoliv se oblékala značně konzervativně a viktoriánsky, vlastnila i řadu velice hezkých šatů, sukní a halenek z jemné bavlny, hedvábí a taftu. Nikdy jsem ji nezastihla s účesem jiným než dokonale upraveným. Vstávala každé ráno velice časně a připravovala se tak přepečlivě, jako kdyby ji čekala audience u královny.

Nepoužívala žádný makeup a své osobní volno trávívala buď četbou ve svém pokoji, nebo osamělými procházkami po pozemcích kolem Foxworth Hallu. Pokud bylo počasí příznivé, vycházela denně, protože procházky pro ni představovaly formu pravidelného cvičení. Byla velice opatrná kolik a co jí a na ženu svého věku si uchovala docela vzhlednou postavu.

Mám-li být upřímná, i já jsem se stala tak trochu její žačkou, protože ta dáma neudělala nic, co by okamžitě nepřeměnila v lekci pro malou Corinne, ať už šlo o správné držení vidličky, správné nabírání si jídla, chůze se správným držením těla, patřičné zdravení návštěvníků – prostě, ať šlo o cokoliv, pokaždé se obrátila ke Corinne a ujistila se, že dítě její počínání chápe a že je s ním také srozuměno.

Malcolm rovněž rozhodl, že Corinne, na rozdíl od chlapců, kteří nesměli jíst s dospělými u jednoho stolu, dokud jim nebylo nejméně pět, by se měla k nám v jídelně připojit v rámci lekcí slušného stolování.

Tento krok se stal jedním ze zdrojů mnoha sporů, které jsem s Malcolmem měla kvůli Corinnině výchově. Když Corinne přivedla paní Worthingtonová ke stolu poprvé, byly dítěti teprve tři roky. Zůstala jsem i s chlapci překvapeně koukat, když vychovatelka přivedla děcko do jídelny, ale Malcolm se rozzářil a popleskal na židli vedle sebe. Corinne se k ní rozběhla, ale paní Worthingtonová ji okamžitě zarazila.

„Corinne,“ pravila a dítě zaváhalo. Byla jsem nad tou poslušností údivem dočista bez sebe. Paní Worthingtonová u nás byla teprve týden a já jsem už dávno přes všechnu Malcolmovu nekritickou lásku k dceři vypozorovala v dítěti sklony k svéhlavosti. Byla jako ptáček modráček, který pořád přeletuje z místa na místo a nad ničím si hlavu dvakrát neláme.

V modrých očkách své holčičky jsem podle svého mínění nalézala spoustu nezbednosti. V její kráse i způsobu, jakým si záhy otočila Malcolma kolem prstu, bylo cosi diblického. Otec nedokázal odmítnout jedinou její prosbu. Stačilo, aby se na něco zadívala, a on hned běžel a donesl to. Kdykoliv ji vzal s sebou z domu, vždycky se vracela s náručí plnou nových hraček či panenek. Občas přišla ve zbrusu novém oblečení či alespoň nových střevíčkách. Vhopsala do domu a naráz rozezněla celou halu perličkami svého šťastného smíchu. Malcolm trval na tom, abychom její zlaté vlásky pročesávali stokrát denně, a ty kučery se jí vskutku leskly tak výrazně, že připomínala andílka. Kadeře nosila rozpuštěné, aby jí splývaly po ramenou, a nikdy neztratila tu hebkou broskvovou pleť, s níž se už narodila. Pokud se vůbec nějak měnila, pak pouze do stále větší krásy.

Nevycházela jsem nad Corinne z okouzlení, ať už nad tím, jak poletovala po způsobu švitořivého ptáčete celým domem, při čemž se nožkami koberců skoro nedotýkala, nebo nad jejím chováním u stolu, kdy si kladla sousta do úst tak vybraně, jako kdyby si uvědomovala, že je skutečně v jistém směru princeznička.

Považovala jsem ji za velmi bystrou, proto podle mne naráz pochopila, že její otec si přeje, aby paní Worthingtonovou poslouchala, že pokud zvládne všechny úkoly, které jí vychovatelka uloží, zalíbí se tím Corinne Malcolmovi ještě víc a bude ho také více ovládat. Malcolm se rozplýval nad každičkým jejím pokrokem, a když před ním vyplnila některý z příkazů paní Worthingtonové, pukal doslova pýchou.

Z toho důvodu byla také hned od samého začátku vynikající žačkou. V jídelně se tedy zarazila a ohlédla se po paní Worthingtonové, která stála nehybně a přísně, s prsty do sebe volně zakleslými, a klidně vyčkávala, až se Corinne vrátí ke dveřím, což dítě také neprodleně učinilo.

„Půjdeme ke stolu,“ pravila pak vychovatelka, „jako chodívají dámy. A nezapomeň, jak se správně sedá,“ připomněla. Corinne napřímila svoji drobnou postavičku a zvedla hlavu s typicky foxworthskou nadutostí, zatímco já s chlapci okouzleně přihlížela. Malcolm vstal a odtáhl pro ni židli, což pro mne neudělal dokonce ani v prvním týdnu po svatbě. Corinne se rychle obrátila k paní Worthingtonové, která souhlasně přikývla, a Corinne řekla: „Děkuji, tatínku.“

V tu chvíli jako kdyby se otevřela nebesa a všechna božská sláva ba zář se vlila do našeho domu. Malcolm skutečně žhnul a zářil. Upřel na paní Worthingtonovou pohled plný úcty a vděčnosti. Corinne se usadila u stolu a její vzdělávání začalo.

Když toho dne ulehly všechny děti do postele a paní Worthingtonová odešla do svého pokoje, zašla jsem dolů do knihovny a opět vyrušila Malcolma.

Venku právě běsnila příšerná letní bouřka. Krůpěje deště bušily do skla a hrom otřásal okenními tabulkami. Světlo blikalo a vítr se provlékal okenicemi a žaluziemi a vytvářel tak z vrzavých a praskavých zvuků hotovou symfonii. Za Malcolmovými zády jsem spatřila uhlově černé nebe rozšvihané blesky, ale on sám zůstal jako obyčejně lhostejný ke svému okolí, protože se právě ponořil do práce. Můj příchod ho zřejmě vyrušil daleko víc, nežli ta nepředstavitelně divoká bouře.

„Tak o copak jde tentokrát?“ zeptal se otráveně. Čelo se mu zkrabatilo rozhořčenými vráskami. Já jsem však pokračovala neohroženě až k jeho stolu.

„Sice jsem pochopila, co paní Worthingtonová sleduje tím, že přivedla Corinne ke stolu spolu s námi, ale jak můžeš něco takového dovolit, když jsi sám našim chlapcům zakazoval jíst s dospělými, dokud nedosáhli alespoň pěti let? Snad si nemyslíš, že jsou slepí a že je nemrzí tohle… nepřirozené protěžování?“

„Nepřirozené protěžování? O čem to, proboha, blábolíš? Musil mít námitky proti úplně všemu, co udělám?“ vybuchl

Malcolm. Opřel se zády o opěradlo a střelil po mně pohledem plným sebejistoty a moudrosti, jako kdybych se chyby dopustila já. „Kolikrát ti to mám opakovat? Děvčata se musejí vychovávat úplně jinak! Společensky se od nich očekává mnohem více než od chlapců. A že tobě byly tyhle příležitosti odepřeny, to ještě neznamená, že musejí být odepřeny i malé Corinne! Cožpak chlapcům jsem také neobstaral vychovatele?“ zeptal se spěšně, ještě než jsem mu stačila odpovědět. „Musel jsem ho propustit teprve poté, cos všechno tak nesmyslně zkomplikovala!“

„Zkomplikovala…“ Byla jsem tak vzteklá, že jsem nedokázala ani pořádně vyslovovat. „Všechno to zavinil ten tvůj zločin, a navíc, ten člověk se mi stejně nikdy nezamlouval!“

„Přesně to jsem chtěl naznačit!“ napřímil se vítězně. „Kula jsi proti němu pikle tak dlouho, až jsi konečně našla příležitost, jak se ho zbavit. To tys chlapcům odepřela tuhle výsadu, ne já!“ opakoval. „Už jednou jsem ti řekl a znovu to opakuji, že pokud jde o Corinne, ať už se to týká jejího vzdělávání či oblečení… prostě čehokoliv, rozhodovat o všem budu jedině já! A teď už dej konečně pokoj!“

Stejný spor jsme měli i poté, co paní Worthingtonová začala Corinne dávat lekce hudební výchovy, ale mohla jsem sebevíc poukazovat na rozpory mezi jeho přístupem ke Corinne a přístupem k chlapcům, Malcolm je jednoduše odmítal uznat. Pokaždé se mu podařilo naši hádku ukončit tím, že mne obvinil ze žárlivosti.

Do jisté míry měl ale pravdu. Když jsem tak sledovala, jaká z Corinne vyrůstá krásná dívenka, využívající všech výhod a příležitostí, které jí Malcolmovo jmění mohlo nabídnout, nemohla jsem si pomoci, abych s ní neporovnávala sebe v jejím věku. Samozřejmě, že časem jsem v ní začala rozeznávat spoustu Aliciiných rysů a vlastností, a soudím, že Malcolm byl na tom podobně, takže kdykoliv se na dcerku podíval, musel si jistě připomenout to okouzlení, jaké v něm otcova manželka kdysi vyvolávala.

Když bylo Corinne deset, Malcolmovi přineslo nesmírnou bolest rozhodnutí poslat ji do soukromé školy, protože to znamenalo, že po návratu domů už na něho nebude dceruška čekávat. A upřímně, mne to bolelo zrovna tak. Po Corinnině odjezdu jako by se slunce v Foxworth Hallu natrvalo skrylo za mraky. Byla jsem ještě osamělejší než kdykoliv předtím. Malcolm se doma téměř neukazoval, výjimkou byly pouze školní prázdniny. Skoro každou noc byl „za obchodem.“ Však já moc dobře věděla, o jak druh obchodování se jedná, slyšela jsem ty řeči kolující po městečku, a přestože jsem neměla žádné skutečné přítelkyně (jak bych mohla, když každý věděl, co si můj manžel o mně myslí a jak se mnou zachází?), styděla jsem se za Malcolma i místo něho a byla jsem odhodlaná, že před těmi jeho nejhoršími sklony své děti ochráním, děj se co děj.

Možná i tohle byl ten pravý důvod, proč jsem tolik útěchy nalézala v Bohu, v Bibli, a později i v církvi. Byla to moje jediná společnost, jediná útěcha a ve skutečnosti i moje spasení. To můj bratranec John Amos mi ukázal cestu nazpátek do lůna církve. Jeho matka už byla po smrti a on, stejně jako já, zůstal z celé své rodiny na světě dočista sám. Přijel mne navštívit a vybízel mne, abych se s ním modlívala. A skutečně, když jsme tak mlčky meditovali v salónu, ucítila jsem, jak do mne vstoupil Duch svatý přesně tak, jak mi John Amos slíbil, že se stane. Přinutil mne častěji chodit do kostela a než se zas vrátil zpátky na sever, vypracoval pro mne režim každodenního čtení v Bibli. Tak dlouho jsem se odmítala podrobit Malcolmovi, že nyní jsem se s úlevou a vděčností podvolila Bohu.

Malcolma tohle moje zbožné zanícení vztekalo. Postrádal Corinne stejně silně jako já, ale jako jedinou útěchu si vybral návštěvy v její škole. Chlapce v jejich internátních školách nenavštívil ani jedinkrát. Já sama za nimi jezdívala, kdykoliv to bylo možné, a oni sami mi psávali dlouhé dopisy o tom, co všechno dělají. Malcolm se to samozřejmě nedozvěděl, ale Mal navštěvoval skladatelský kurs a Joel hrál na klavír ve školním orchestru.

Oba chlapci Corinne zbožňovali. Byli její krásou a půvabem okouzleni stejně jako Malcolm, ale ani tak nedokázali přemoci svou žárlivost na to, jak se jí otec věnuje. V tomhle útlém věku už byla pořádně rozmazlená, zatímco hoši, přestože i oni vyrůstali ve stejně velikém bohatství, zůstali v tomto ohledu prakticky nedotčeni. Malcolm je nikdy nezahrnoval dárky tak ochotně a láskyplně, jako to činil v případě malé Corinne. Když začali hoši dospívat, prosadil si, aby přes léto pracovali v jedné z jeho bank, kde sloužili jako poslíčci a vykonávali všemožné podřadné práce.

Přesto, že by k tomu měli mít mnoho důvodů, chlapci Corinne nikdy nic nevyčítali. Rozmazlovali ji stejně jako otec, nadšeně jí posluhovali a kupovali dárky. Brávali ji na loďku a projet se na koni, a když byl Mal dost starý, aby mohl řídit auto, dělal jí řidiče, kdykoliv se jí zachtělo, a žádná vzdálenost pro něho nebyla dost dlouhá. Když byli doma všichni tři, dělal jí však poskoka především Joel. Nedokázal jí odepřít ani to nejmenší a Corinne to věděla a pořádně toho zneužívala.

Když jednou všichni tři přijeli domů na prázdniny před svátkem Dne díkůvzdání, vzala jsem si chlapce stranou do malého salónu a zkusila jsem to s nimi prohovořit. Malcolm odvezl Corinne do Charlottesville na nákupní orgie, protože dcerka mu oznámila, že všechny její šaty jsou vyšlé z módy, což ji trápilo, i když jí bylo teprve jedenáct let.

Posadila jsem Mala a Joela na pohovku a zůstala jsem nad nimi stát jako učitel ve škole. Za okny padal časný sníh, ale přeháňka byla mírná, protože nebe dál jasně zářilo. Každého to však naladilo do sváteční nálady, protože bylo znát, že se blíží vánoce. Chlapci s Corinne už začali zdobit náš vysoký vánoční stromek, jenomže Corinne trávila většinu té doby v křesle s vysokým opěradlem a diktovala a kibicovala, co chce mít tady a co chce zas tam a Joel poskakoval kolem jako otrok, natahoval se do výšky a pokoušel se zavěsit jednu ozdobu tady a tu druhou podle jejího přání zase tam.

„Male,“ spustila jsem, „bude ti zanedlouho osmnáct, a jak jsem vám chlapcům řekla už před léty, v osmnácti každý z vás obdrží osobní fond. Oběma vám poskytne značný díl nezávislosti, ale nezávislost zas vyžaduje velice vyvinutý smysl pro zodpovědnost,“ pravila jsem a odmlčela se, abych zjistila, s jakým ohlasem se moje slova u chlapců setkávají.

Mal jako obvykle pozorně naslouchal a seděl přitom tiše a nehybně jako socha. Byl tak dlouhonohý, že se mu na té světlemodré vypolštářované pohovce muselo sedět nesmírně nepohodlně, ale nepostěžoval si ani slůvkem. Joel však sebou šil, hladil opěradlo pohovky, pročesával si prsty své řídké zlatavé vlasy a kolébal se zepředu dozadu a hned zase nazpátek.

„To já vím, mami,“ přisvědčil Mal. „Táta se mnou přesně o tomhle nedávno mluvil. Mám-li být přesný, probírali jsme to spolu včera, hned po mém příjezdu,“ prozradil. Po Malcolmovi zdědil jeho zvučný, hluboký hlas.

„Včera? A co ti otec povídal?“ zajímala jsem se.

„Požádal mne, abych ty peníze dal přepsat na něho, protože pak by je mohl dál řádně investovat.“

„A cos mu odpověděl?“ zeptala jsem se spěšně. Joel sebou přestal mlít a ustaraně ke mně vzhlédl. Oba chlapci byli na moje duševní rozpoložení vždycky velice citliví.

„Řekl jsem mu, že to musím nejdříve probrat s tebou,“ sdělil mi s kyselým úsměvem Mal. Strašně se podobal Malcolmovi, ale bože, jak přesně se povahově vyvedl po mně! Oplatila jsem mu úsměv a on se zeširoka rozesmál.

„Výborně! Jsi hodný chlapec. V žádném případě bys své peníze neměl na otce převádět, protože ten by je s klidným svědomím utratil za Corinniny vrtochy,“ poradila jsem mu. Joel se začal smát, ale zarazila jsem ho pohledem. „Nechci, abyste to brali jako vtip, chlapci. Zavolala jsem si vás, protože si myslím, že je nejvyšší čas, abyste přestali svou sestru takhle obskakovat. Zneužívá vás a dělá si z vás své sluhy. Nemám dojem, že by ocenila cokoliv z toho, co pro ni děláte. To váš otec ji takhle nezodpovědně zkazil. Tvrdím, že Corinne musí stačit totéž, co vám. Váš otec to ovšem nechce zaboha pochopit. Jakmile se jedná o ni, je jako slepý, ale vy dva ji můžete značně vyléčit, když se napříště nepřetrhnete samou ochotou udělat pro ni všechno, co si usmyslí.“

Přešla jsem několikrát sem a tam.

„Ještě pořád není příliš pozdě, abychom ji z toho nevyléčili, protože považte sami, co by z ní asi vyrostlo za ženu, kdyby to takhle pokračovalo dál. Nemá vůbec ponětí o tom, co to jsou peníze a jakou mají cenu. Myslí si, že každý v jejím okolí je její sluha, obzvláště vy dva, a navíc se mi vůbec nezamlouvá ten způsob, jakým vás využívá.“

Mrkla jsem se přes rameno, jak hoši berou tuhle moji přednášku. Oba vypadali velice vážně a zamyšleně, ačkoliv Joel se tvářil mnohem nešťastněji.

„Mám vaši sestřičku nesmírně ráda. Nesmíte si to špatně vykládat,“ vysvětlovala jsem dál. „A s tím vaším dědictvím jsem si žádnou legraci nedělala. Váš otec je docela dobře schopný dát přepsat všechno jenom na ni a vy si nezkoušejte namlouvat, že Corinne je příliš naivní. Jistě, vypadá jako nevinné a líbezné dítě, ale za těma očima se skrývá mozek uvažující chladně, jako má ve zvyku uvažovat každý Foxworth.“ Tady jsem udělala pauzu a opět na chlapce pohlédla. Mal přikývl a Joel se opřel o opěradlo a složil si ruce přes hrudník. Pořád měl ještě problémy s tím, aby trochu přibral, a proto vypadal příliš vyzáble a křehce.

„Co tedy máme dělat?“ zeptal se Joel. Hlas měl tenčí, jemnější, vyšší a ženštější než Mal. Kolikrát jsem si říkala, že z Joela by byla moc hezká dívenka, i když ne tak krásná jako Corinne.

„Víc se zamýšlejte nad vším, co od vás bude vyžadovat. Naučte ji sebekázni, naučte ji, že se někdy musí bez něčeho také obejít. Pomozte jí, aby z ní vyrostl lepší člověk,“ dodala jsem. Mal přikývl a po něm přisvědčil i Joel. „A pokud jde o vašeho otce a jeho vymáhání vašich osobních peněžních prostředků, opakujte mu donekonečna, že to se mnou probíráte. Donutíme ho, aby s tím přišel za mnou,“ řekla jsem.

„Proč nám tedy ty peníze dával připsat, když nám je zase chce vzít?“ nechápal Mal.

„To byla záležitost, kterou jsme mezi sebou my dva dohodli už před spoustou let, a já se domnívám, že sliby existují od toho, aby se dodržovaly. Příčiny toho slibu v tom nehrají vůbec žádnou roli. Jenom si snažte zapamatovat, že nejste tak bezbranní, jak by se vám někdy mohlo zdát, alespoň dokud já jsem paní ve Foxworth Hallu,“ připomněla jsem. Mal opět souhlasně kývl, ale Joelovi z tváře ten ustaraný výraz nemizel.

Smutně jsem si uvědomila hořkou skutečnost, že bych velice snadno mohla naši rodinu rozdělit do dvou nepřátelských táborů – Mal, Joel a já proti Malcolmovi a Corinne. Jenomže něco podobného by se hnusilo jak chlapcům, tak i mně, proto jsem tohle ožehavé téma raději opustila.

„Všechno se časem vylepší a srovná, uvidíte,“ uzavřela jsem náš hovor usměvavě.

Prázdniny pro nás pořád ještě nepřestávaly představovat slavnostní příležitosti. Znamenaly, že děti budou zase doma, a pro Malcolma to znamenalo, že přijede jeho princeznička. Přestože jsem k Malcolmově vztahu vůči jeho dceři a vůči necitlivému zacházení s chlapci měla značné výhrady, sama jsem se své Corinne mohla sotva dočkat. Přinesla s sebou do Foxworth Hallu život a jásavé veselí. Ještě než jí bylo třináct, proměnila se na skutečnou malou dámu, která byla mezi svými vrstevníky nesmírně oblíbená. Bylo mi jasné, že všechny její spolužačky se předhánějí o její přízeň a pozornost. Máločeho si cenily tolik jako pozvání, aby přespaly či účastnily se víkendového večírku ve Foxworth Hallu.

Naše vánoční večírky bývaly i nadále těmi velkolepými slavnostmi, ovšem s tím rozdílem, že byla nyní Corinne už malá dáma a proto je Malcolm pořádal ve stylu plesů pro debutantky. Každé vánoce představoval Corinne příslušníkům nejvyšších společenských vrstev. Pozval vždy rodiče všech Corinniných přítelkyň a spolužáků. K té příležitosti jí pokaždé koupil nové a velice drahé šaty. Její přítelkyně dobře věděly, co se od nich očekává. Všichni se dostavili ve společenském oblečení, otcové v tmavých oblecích a matky ve večerních róbách. Kolem bylo plno okázalého přepychu a lesku. Ženy i dospívající dívky se ozdobily drahými šperky, lidé k nám přijížděli v luxusních limuzínách, drahé skleníkové květiny zaplnily každou prázdnou plošku. Slavnost bývala stejně rozmařilá a zábavná, jako když Malcolm představoval svou Corinne poprvé.

Malcolm rovněž pečlivě probíral Corinniny přítelkyně a zval vždycky jen ty, které byly „dostatečně vhodné“. Každý rok se seznam našich vánočních hostí sestavoval s nejvyšší péčí, alespoň do té doby, než Corinne dosáhla osmnácti let, protože tehdy u nás došlo k zásadním změnám.

Ovšem prozatím Malcolmovo zbožňování vlastní dcery denně sílilo a rostlo. Nejenom že ji nechával téměř každodenně fotografovat, ale nechal si dokonce namalovat její portrét, což v mém případě ještě pořád se všelijakými výmluvami obcházel. Corinnin obraz si pak dal zavěsit do loveckého pokoje, aby se s ním mohl těšit jen on sám. V jeho očích neměla Corinne jedinou chybu.

Jednou večer seděli Malcolm s Corinne sami u jídelního stolu. Chlapci se ještě ze své školy nevrátili, ale Corinne byla doma dřív, protože Malcolm si udělal extra výlet, jen aby ji přivezl domů sám. Seděla způsobně jako malá dáma, jako vynikající absolventka školy paní Worthingtonové, a vykládala příhody ze školního života. Malcolm ji okouzleně poslouchal s lokty na stole a s bradou v dlaních a nepřestával se usmívat. Byl jejíma jiskrnýma modrýma očima a zvonivým smíchem dočista uchvácený. Pozorovala jsem ty dva škvírou v pootevřených dveřích. Zdáli se mi tak daleko, jako kdyby byli mnohem vzdálenější, než těch několik metrů od prahu. Jako kdyby žili ve svém vlastním soukromém světě. Záviděla jsem jim, záviděla jsem Corinne, jak umí upoutat Malcolmovu pozornost.

Když Corinne skončila s vyprávěním, předklonila se a jakoby instinktivně políbila otce na čelo. Udělala to tak rychle a podvědomě, jako kdyby poslechla výzvu andělů.

Malcolm ji chytil za ruku.

„Máš svého tatínka ráda?“ Tvářil se při té otázce vážně, jako kdyby o dceřině odpovědi pochyboval.

„Ale samozřejmě, tati.“ Corinne jemně roztáhla rtíky, aby ho poškádlila náznakem úsměvu.

„V tom případě mi slib, že se mnou zůstaneš až nadosmrti, a já ti za to slíbím, že tohle všechno bude jednou tvoje!“ Rozmáchl se širokým gestem a Corinne vzhlédla k vysokému stropu. Zachichotala se. „Myslím to doopravdy,“ řekl Malcolm. „Všechno, co mám, dostane jednou moje princeznička. Zůstaneš se mnou navždycky?“

„To víš, že ano, tati,“ slíbila Corinne a políbila ho na tvář. „Ale mohl bys pro mě něco udělat, tati?“

„Cokoliv, pricezničko, cokoliv, po čem tvé srdíčko prahne.“

„Znáš ten zvláštní pokoj nahoře, tati? Ten, který bývá pořád zamčený? Já bych si moc přála, aby to byl můj pokoj! Mohl by být můj? Prosím, pěkně prosím, řekni, že ano a já si tam svoje věci přestěhuji úplně a dočista sama!“ žadonila se sepjatýma rukama. Tvářička jí samým vzrušením zrůžověla.

„Který pokoj?“ zeptal se Malcolm. Vzhlédl s mírným úsměvem, protože nepředvídal, co od Corinne uslyší.

„Ten pokoj s labutí postelí. Bože, ten je ale krásný!“

Malcolm v obličeji krvavě znachověl, ale rty mu zesinaly jako mrtvole.

„Ne, to ne,“ procedil skrze zaťaté zuby, „do toho pokoje chodit nesmíš! Ten není v žádném případě na bydlení!“

„Ale proč?“ Tvář se malé Corinne začala krabatit zklamáním, na které nebyla navyklá. Zaťala ruce do pěstiček a udeřila se jimi do stehen. Rukama vždycky prozradila své rozpoložení. Občas jako by žily samostatným životem, pohybovaly se, létaly a jednaly o své vlastní vůli.

„Je to špatný pokoj, pokoj plný nákazy,“ odpověděl Malcolm, aniž by si uvědomil, že tím se ta místnost ve dceřiných očích stane ještě přitažlivější.

„A proč?“ nedala se odbýt Corinne.

„Protože tam ještě pořád straší duch druhé manželky mého otce,“ prohlásil Malcolm a zřejmě doufal, že taková odpověď dítě zalekne. Corinne vykulila oči a přitiskla dlaň ke dlani jako při modlitbě. „A to nebyla dobrá žena.“

„A proč to nebyla dobrá žena?“ vyzvídala Corinne skoro šeptem.

„Na tom nezáleží. Na světě jsou věci, na které jsi ještě příliš mladá,“ odbyl ji Malcolm.

„Ale tati, vždyť já už jsem veliká! Oba přece víme, že strašidla neexistují! Nevěřím, že v tom pokoji straší! Dovol mi nastěhovat se tam, a jestli se bojíš, že tam jsou strašidla, ty milý hloupý tatínku, tak já je zaženu, aby ses už nebál!“

„Přál bych si tohle téma opustit, Corinne! Přestaneme o tom okamžitě mluvit, jasné!“ zařval Malcolm.

„Ale já ten pokoj chci!“ trvala Corinne na svém. „Je to ten nejhezčí pokoj v celém domě! Chci, aby byl můj!“ A potom od Malcolma utekla s tváří zalitou proudem slz.

Od té doby, kdykoliv Malcolm odešel na celý den, dovolila jsem Corinne, aby si zašla do labutího pokoje. Její zájem o tu místnost mne fascinoval. Strašně ráda sedávala před toaletkou a předstírala, že je už dospělá žena, paní celého Foxworth Hallu, která se připravuje na rozmařilý bál.

Dobře jsem věděla, co tam všechno provádí, protože jsem se dívala špehýrkou za obrazem v Malcolmově loveckém pokoji. Corinne samozřejmě nikdy nezjistila, že ji špehuji. Sedávala blaženě u stolku toaletky a pročesávala si vlasy Aliciiným kartáčem. Jednou, když za sebou nejdříve pečlivě zamkla dveře, se vysvlékla a vklouzla do noční košile své vlastní babičky. Utáhla si tkanice na živůtku, co mohla nejvíce, aby z ní oděv nespadl. Poznala jsem, jak vychutnává dotek té látky, jak si přejíždí dlaněmi po pučících ňadrech a po oblince bříška. Zavřela na chvíli oči a ve tváři se jí objevil výraz takové extáze, o níž jsem se domnívala, že děti jejího věku ji ještě nejsou vůbec schopny pocítit. Chvíli se po pokoji procházela jako skutečná princeznička, kterou z ní Malcolm odjakživa vychovával, a potom se vyšplhala do labutí postele, ve které nakonec v té noční košili ze stříbřitého hedvábí doopravdy usnula.

Hleděla jsem na ten drobný hrudníček zvedající se a klesající pravidelným dechem a myslela na to, jak se v té posteli Alicia milovala s Garlandem. Možná měl Malcolm přece jenom pravdu: možná tu doopravdy strašilo. Možná tu bylo jakési zlo, které sem malou Corinne vábilo.

Nepřestala jsem ji špehovat ani při jejích dalších návštěvách pokoje. Nebránila jsem jí v nošení šatů po Alicii a Malcolmově matce. V hloubi srdce mě však užírala starost, že v tomto pokoji nesídlí duch Alicie či první Corinne – a ještě pravděpodobnější se mi zdálo, že tam dlí sám ďábel, který je rozhodnutý zničit každičké nevinné mladé děvče, které tu překročí práh.

Nejčernější den

„MAMINKO, ZE MNE SE STALA ŽENA!“

Byla jsem právě v zahradě a řezala poslední z letních chryzantém. Toho léta moje zahrada kvetla naprosto nevídaně, protože všechny moje děti byly celé prázdniny doma a všichni společně jsme na ní často pracovali, pleli, zalévali a hnojili. Moje výstavní chryzantémy dosahovaly do výšky až pěti stop a pyšnily se květy v sytých barvách levandule, krvavě rudé a zlatě žluté. Mal si ze mne utahoval, že bych se s nimi měla zúčastnit zahrádkářské soutěže: „Byla bys královnou všech chryzantém, na mou duši, mami.“ I Corinne mne k účasti na té soutěži neustále přemlouvala, ale já jsem odolávala. Chtěla jsem, aby ty květy z naší zahrady byly jen pro nás, pro náš společný domov, aby nám trochu zkrášlily život a zrcadlily tak ten pocit štěstí, který moje děti vnesly do ponurých stěn Foxworth Hallu. Září přišlo až nečekaně rychle a já musela počítat s tím, že za týden se mi děti zase rozprchnou – Joel s Corinne nazpátek do svých výběrových internátních škol, Mal na Yale, kde měl začít vyplňovat všechna očekávání, která v něho Malcolm vkládal ode dne, kdy se jeho syn narodil. Právě jsem ustřihla přenádherně temně rudou chryzantému, když jsem spatřila, jak ke mně pádí vzrušená Corinne a její zlaté vlasy za ní vlají jako skvostný šál utkaný ze slunečních paprsků.

„Maminko, ze mne se stala žena!“

„Miláčku, o čem to proboha mluvíš?“

„Maminko, je to se mnou jako s dospělou!“

Srdce se mi zastavilo a já se celá roztřesená otočila. Z tváře mi hleděl úlek.

„Maminko, dostala jsem…“

Tvářička se jí zarděla a modré oči přetékaly úžasem a vzrušením. Se stydlivým zachichotáním dodala: „Maminko, dostala jsem měsíčky. Teď už je ze mne skutečná žena.“

Natáhla jsem se po jejích dlaních a uchopila je. Ulevilo se mi tak strašně, že mi bylo až na omdlení. Corinne bylo teprve čtrnáct a tak nemohla tušit, jaký je rozdíl mezi tím, když se dívka stane ženou a když se řekne, že to je s ní jako s dospělou. Ale když ona byla radostí a vzrušením nad svým nově získaným ženstvím celá bez sebe. Byla jsem šťastná spolu s ní. Jak jinak to bylo v mém vlastním případě! Považte, já svoje první měsíčky dostala teprve v šestnácti, a to už byla moje matka mrtvá, proto jsem neměla nikoho blízkého, s kým bych se mohla podělit o tajemství své proměny.

„Maminko, udělej mi na oslavu věneček do vlasů! Že jsi tak dřív slavila moje slavná výročí, viď?“

Corinne začala sbírat nařezané květiny, splétala jejich stonky dohromady a střídala přitom různobarevné květy, aby si z nich uvila slavnostní čelenku. Sledovala jsem ji s hořkosladkými pocity závisti a lásky. Když jsem já sama byla děvče, moje ženství mi připadalo jako trnová koruna. Dokonce jsem se za příchod své menstruace styděla a pokoušela jsem se ji zatajit před otcem i služebnými, styděla jsem se a trpěla jsem tak strašně, že jsem oné první noci uléhala se zoufalou modlitbou k Bohu, aby mi dovolil zůstat malou holčičkou. Nechtěla jsem se stát ženou a měla jsem pro to zřejmě pádné důvody, neboť mé ženství mi poskytlo lásku pouze těchto dětí, které měly co nejdříve vykročit samy do svého dospělého života. A tady malá Corinne je už dávno takovou ženou, jakou jsem já nikdy nebyla a nebudu.

Corinne přešla ke skalce, která zdobila střed naší zahrady, a posadila se na ni. „Nebudeš mi teď vykládat všechno, co patří k lásce, maminko? Vždyť teď jsem na ni už připravená! Ach kdybys věděla, kolik se ve mně skrývá touhy! Mám pocit, jako bych měla co nejdříve prasknout!“

„O lásce, Corinne? Ale tys pořád ještě dítě!“

„Ale maminko, já bych potřebovala vědět takovou spoustu odpovědí! Já jsem tak…“ Předklonila hlavu a přehrnula si všechny vlasy dopředu, aby si do zlatých kadeří mohla připevnit zářivé pomněnky. „Já jsem tak zvědavá, musím se dozvědět úplně všechno!“

„Corinne –“

„Když muž políbí ženu, maminko, je pravda, že ta žena uvnitř jakoby umře?“

„Zlatíčko –“

„A když ji vezme do náruče –“ Corinne se objala vlastními pažemi, vyskočila a zatančila kolem poházených květů několik valčíkových kroků – „připadá ženě, jako když pod ní tančí i sama zem? Maminko, já to musím vědět! Umřela bych, kdybych se měla nadosmrti zahrabat tady ve Foxworth Hallu! Chci se vdát! Chci lásku! Chci chodit každý večer tančit! Chci odjet do exotických zemí, kde ženy nenosí halenky a muži tlučou do bubnů! Ach, já vím, že tatínek by s tím nikdy nesouhlasil, ten by si přál, abych pořád zůstala jeho malou holčičkou, ale ty dobře víš, že nemůžu. Neříkej, žes kdysi netoužila po úplně stejných věcech, maminko! Musela jsi přece snít o muži, který tě uchvátí do náruče, který ti slíbí lásku až za hrob, který otřese světem tvých dosavadních jistot a rozechvěje jej při každém doteku tvé ruky. Maminko, cítilas tohle s tatínkem?“

„Tvůj otec –“

„Je tak hezký, sázím se, klidně se sázím –“ a Corinne mne chytila kolem pasu a začala se mnou po zahradě tančit valčík – „sázím se, žes do něho musela být blázen!“

Zarazila jsem se v tanci a posadila jsem se na skalku, abych zase popadla dech. Což Corinne nevidí bolest v mém pohledu? Blázen do něho? Ach ano, byla jsem blázen – šílela jsem zoufalou touhou po lásce. Ale co jsem dostala namísto toho? Konzumace našeho manželství, jež měla být láskyplná a úžasná, proběhla doslova jako znásilnění. Vrhl se na mne se jménem své matky na rtech. Tohle byla ta napodobenina lásky, která na mne zbyla. Malcolm mne nikdy nemiloval.

Corinne na mne upírala své blankytně modré oči s podivným vyčkávavým výrazem, který skoro připomínal strach.

„Maminko,“ zaprosila, „slib mi, že mne bude někdo milovat, že nějaký skvělý mladý muž dobude moje srdce. Slib mi to!“

Najednou se jí pohled zakalil temným mrakem a ona se předklonila v záchvatu břišní křeče.

„Ženství s sebou kromě radostí přináší i spoustu bolesti a ta se ti každý měsíc bude takhle připomínat. Víš, Corinne, vztahy mezi mužem a ženou jsou mnohem složitější, než si dokážeš představit. To nejsou jen samé květy a samá duha, ačkoliv si všichni ze srdce přejeme, aby tomu tak bylo. Jak nám neustále opakují básníci, láska se podobá růži, pod jejímž zářivým překrásným květem se skrývají zákeřné a zraňující trny. Někteří z nás si trnů ani nepovšimnou, jak je omámí ta sladká vůně květu, ale pro ostatní je určen kvíteček malý a povadlý ještě dřív, než stačí vůbec rozkvést, a pak zůstaneme s hrstí plnou trnů, které nám bodají do srdce jako jehly –“

„Ale mami, ta bolest je už pryč. Já chápu, že znáš všechno o životě a že se mne pokoušíš chránit, ale já sama vím, co je v mém srdci, a taky vím, že je to pravda pravdoucí. Vím, že jsem jednou z těch vyvolených a šťastných děvčat – chci říct žen – které potkají neobyčejně neobyčejnou lásku, čistou a průzračnou, lásku na celičký život. A taky vím, že až ke mně přijde, budu na ni připravená, a udělám všechno, všechno, všecičko, jen abych jí dosáhla. Víš maminko, já si moc dobře uvědomuju, že mezi tebou a tatínkem to není vždycky, jak má být. Že to ale neznamená, že to samé musí platit i pro mne, viď?“

Věděla jsem, že to pro ni platit nebude stejně, jako to neplatilo pro Alicii – ani pro tu první Corinne. Tolik jsem jí záviděla! Tolik snů jsem místo ní už prosnila!

„Viď, maminko? Že to pro mne platit nebude?“

Pohlédla jsem jí do obličeje, kde se ústa jak růžové plátky zlehka při té otázce pootevřela. „Samozřejmě, Corinne, samozřejmě to bude u tebe všechno jiné. Vždyť ty máš dary, po kterých většina žen marně touží – krásu, líbeznost, nevinnost a milující srdce.“

Přivinula jsem si ji k hrudi, abych ukryla slzy ve svých očích. Jak jsem toužila, aby byla doopravdy moje! Ale ona přece je moje! Moje láska ji učinila mou! Konečně tedy moje láska stvořila něco krásného a byla odměněna tím nejnádhernějším kvítečkem v celé Virginii.

„Pojď, miláčku, půjdeme už dovnitř. Zvládla jsi péči o svůj stav dobře?“

„Ale maminko, to je samozřejmé. Paní Tetheringová mi dala všechno potřebné a navíc, to je ti přece jasné, ne, že ve škole děvčata o ničem jiném ani nemluví. Ach mami, já jsem tak šťastná, že se mi to přihodila ještě před návratem do školy! Odjela jsem jako děvčátko a vrátím se tam jako žena!“

Corinne celou cestu do domu doslova prohopsala. Právě když jsme vystoupily po domovních schodech ke dveřím, přiřítil se k nám Mal na lesklém černém motocyklu. Zůstaly jsme na něho koukat s ústy dokořán. Malcolm opakovaně Malovi koupi motocyklu zakazoval. Tahle věc byla zdrojem jejich neustálých prudkých hádek. Malcolm se snažil syna nasměrovat výhradně k obchodním záležitostem, Mal zase trval na tom, že „se musí vyřádit“. Já jsem se jim do toho nepletla, protože, popravdě řečeno, tyhle mohutné stroje mne děsily, připadaly mi strašně nebezpečné, ale Mal po jednom z nich toužil přímo zoufale a koneckonců měl teď v rukou svůj fond, který jemu i Joelovi Malcolm nechal připsat na můj nátlak v době, kdy se narodila Corinne. A teď tedy Mal šel a svůj vysněný motocykl si koupil. Tajně jsem se usmála, protože mne potěšilo vědomí, že Malcolmovi se nepodařilo zlomit syna stejným způsobem, jako zlomil mne. Ach, já byla na svého Mala pyšná, vždyť také byl pohledný, bystrý, chytřejší než všichni jeho vrstevníci, a navíc veselý. Byla jsem ráda, že si ten motocykl neodepřel. Za řídítky mu to moc slušelo a Corinne při pohledu na svého velkého bratra na motocyklu přímo vyskakovala radostí.

„Hej, Corinne! Nechceš se svézt?“ Mal chvíli okázale túroval motor. Jeho mladé statné tělo se pevně drželo v sedle. Na nohou měl kožené boty s kovovými podpatky a kolem krku mu povlával krásný hedvábný bílý šátek přesně jako pilotům ze světové války.

„Jé, mami, maminko, smím?“

„Corinne, už je z tebe mladá žena. Je to nebezpečné. Zakazuji ti –“

„Ale mami!“ křikl Mal. „Svezu ji jenom na otočku po příjezdové cestě. Nebuď přece tak staromódní!“

„Mohu? Prosím tě, maminečko!“

„Myslíš, že to je chování vhodné pro dámu?“

„Bratr Lucy McCarthyové má taky motocykl a občas ji vozí do školy a to jsou přitom McCarthyovi strašně bohatí a významní, dokonce i tatínek to povídal, a –“

Mal opět rozburácel motor na plné obrátky. Příjezdovou cestou se to rozléhalo jako hřmění. Nechtěla jsem, aby se Malcolm vyšel ven podívat, co je to tady za pozdvižení.

„Mami,“ sliboval Mal a kopal přitom koženými botami do prachu, „vážně jen po příjezdové cestě. Vysadím Corinne u hlavních vrat a ona se zpátky vrátí po svých. Ostatně, kdybys mi nedovolila, abych ji svezl, přinutil bych ke svezení tebe!“

Obě moje děti se smály a smály a já jsem ještě jednou vystrašeně připomínala: „Ale jen po příjezdové cestě!“

„Jé, děkuju, díky, mami!“ vypískla Corinne, vyšplhala na mohutný stroj a popadla Mala pevně kolem pasu.

Musela jsem si přiznat, že spolu představují kouzelný obrázek. Zlatovlasá Corinne s modrýma očima a s útlými pažemi kolem těla svého bratra, a Mal v koženém kabátě, botách a s bílým šátkem na krku.

„A jeď opatrně!“ zavolala jsem ještě za nimi, ale hlučný stroj se už řítil kupředu, rozstřikoval kolem štěrk a zvedal za sebou oblaka písku.

Zatímco jsem sledovala, jak mizejí pod kopcem, ucítila jsem v zátylku čísi vzteklý dech. „Co to bylo?“ vyzvídal nahněvaný Malcolm. Prudce jsem se k němu otočila. Jeho hněv dosáhl takového stupně, že hrozil každou chvíli vybuchnout, ale zatím ho Malcolm skrýval, prozrazoval se pouze zrudlým obličejem, zlostně vyvalenýma očima a zaťatými pěstmi pevně se opírajícími o stehna. Připomínal přetopený kotel, který co nevidět vyletí do povětří.

„Viděl jsem dobře, nebo se mi to jenom zdálo?“ dorážel popuzeně.

„Milý Malcolme, já se už před mnoha lety přestala pokoušet vidět totéž, co ty,“ odpověděla jsem a posadila jsem se do houpacího křesla na verandě. Malcolm už zuřil tak strašně, že vypadal jako svá vlastní karikatura. Neodolala jsem, abych ho ještě trochu nerozdráždila.

„Copak se ti tedy zdálo, že vidíš?“ zeptala jsem se.

„Viděl jsem,“ zahřměl zuřivě, „svoji slabomyslnou manželku, jak povoluje své vzácné dcerušce vylézt na motocykl se svým idiotským starším synem. Na motocykl, který jsem už tolikrát zakázal! A viděl jsem, jak bez sebemenšího zájmu o zdraví a výchovu svých dětí ta ženština jim dovoluje nasednout na ten nebezpečný stroj a řítit se z kopce jako parta chuligánů! Nakonec jsem uviděl, že ta slabomyslná ženská se tomu všemu ještě usmívá!“

„Usmívala jsem se,“ potvrdila jsem mu, přičemž jsem se vytáhla do své plné výšky a dala ve svém hlase zaznít veškeré své pýše nad svými nádhernými dětmi, „protože sama jsem uvažovala o tom, že se také svezu.“

„Jsi ještě větší hlupačka, než za jakou jsem tě považoval, Olivie. Bylas dost velký hlupák, když jsi mne vydíráním přiměla, abych těm chlapcům dal připsat peníze, ke kterým mají přístup ve směšně nízkém věku osmnácti let. Vidíš sama, jaký mají smysl pro zodpovědnost a šetrnost, že? Vidíš, co vyvádí tenhle mládenec, kterému hodlám předat říši v hodnotě jedné miliardy dolarů? Varoval jsem tě! Varoval jsem tě a znovu tě žádám, abych ty peníze mohl spravovat já sám! Nech mne kontrolovat všechny výdaje chlapců! Ale ne, tys mne musela… vydírat tak dlouho, až jsem jim každému dal na rozhazování malé jmění!

Ano, přesně to teď Mal dělá… začal rozhazovat! Trvám na tom, ne, já to přikazuji, že mu nařídíš tuhle… tuhle věc okamžitě prodat a pokusit se získat zpět co nejvíce z vydaných nákladů!“

„Nechápu, jak bych toho mohla dosáhnout,“ poznamenala jsem klidně. Čím jsem hovořila klidněji a vyrovnaněji, tím rozběsněnějším se Malcolm stával.

„Cože? Proč bys nemohla?“

„Ty peníze jsou jeho a on si s nimi může dělat, co se mu zlíbí. Nemohu ho kontrolovat pokaždé, když se mu zachce udělat nějakou útratu. Zbavilo by ho to veškeré samostatnosti a v tomto stádiu života je pro mladého člověka nezávislost tím nejdůležitějším pocitem,“ prohlásila jsem. „V jeho věku jsi ty sám už nezávislý byl.“

„Ale já měl v jeho věku mnohem víc rozumu!“ hulákal Malcolm. „Ty máš z toho radost, viď? Ty si namlouváš, že tímhle způsobem na mně provádíš nějakou tu svoji zvrácenou pomstu, že?“

„To je pochopitelně nesmysl,“ popřela jsem, ačkoliv v tom, co říkal, bylo hodně pravdy.

„Tohle ti bude jednou ležet na svědomí jak kámen,“ varoval mne a zlověstně přitom na mne hrozil ukazováčkem. „Nakonec budeš trpce litovat, žes mne neposlechla,“ dodal s tou sebejistotou Foxworthů, kterou jsem tolik nenáviděla. Pak se odvrátil a chvilku stál mlčky. Mlčela jsem. Když se zas otočil ke mně, vycítila jsem, že se stačil zklidnit natolik, aby mohl pokračovat dál.

„Snad nečekáš, že pošlu svého staršího syna na Yale na tomhle zatraceném motocyklu? To mne podceňuješ, Olivie. Dobře víš, jaké mám s Malem plány. Nemohu dovolit, aby se projížděl na tomhle ďábelském stroji jako šílenec. A co Joel – jen se podívej, co jsi udělala z něho! Stal se z něho mizerný šumař, ale já jsem tě varoval! Skončí jako budižkničemu, jako budižkničemu, povídám!“

„Alicie upřímně věřila, že je to slibný talent,“ připomněla jsem mu kousavě. „Tvrdila, že to je hudební génius, a ukázalo se, že měla pravdu, Malcolme. Jenom bys musel umět přiznat, že génius se může realizovat v mnoha oborech, ne jenom ve vyrábění peněz.“

Rty se mu rozechvěly neskrývanou trpkostí a v očích mu žhnuly uhlíky a občas zaplápolaly, to jak za nimi zuřily plameny jeho hněvu. Čelisti k sobě tiskl tak silně, až mu na spáncích vyvstávaly tlusté žíly. Křečovitě polkl a pokročil ke mně. Ramena se mu nadzvedla, jak se zhluboka nadechl.

„Poslyš, ty zneužíváš moje syny, abys mi mohla ublížit! Nepopírej to! Máváš s nimi, jako bys švihala bičem o moje nahá záda a z každého úderu čerpáš zvráceně hluboké uspokojení. Ale dej si pozor!“ varoval mne, „protože tahle tvoje pomstychtivost se jednou obrátí proti tobě!“

„Nepokoušej se svalit vinu na mne!“ odsekla jsem spěšně. Ty dny, kdy mne dokázal zastrašit, zmizely v nenávratnu. „Nikdy jsem chlapce nepovzbuzovala v neposlušnosti proti tobě! Takovými, jací jsou, se stali tvojí vinou, protože nikdy jsi jim nevěnoval tolik času, aby si z tebe mohli vzít příklad. Kolikrát jsem tě jenom žádala, ne, dožebrávala se, aby ses o ně zajímal trochu víc, abys jim byl více otcem?

Ale ne, ty ses zatvrdil ve svém pomýleném názoru, jak má vztah mezi otcem a syny vypadat, a trestal jsi je za křivdu, kterou ti podle tvého soudu způsobil tvůj otec.

Nu, teď tedy sklízíš, co jsi sám zasel. To tys rozséval tohle sémě, ne já! A pokud snad úroda není podle tvého gusta, zavinil jsi to ty, ne já!“

„Pravda, mí synové jsou pro mne možná ztraceni!“ zahřměl Malcolm. „Ale pořád ještě mám dceru! A ta je moje, slyšíš, Olivie, jenom moje! Rozumělas? A já jí nedovolím projíždět se na tom nebezpečném motocyklu, jako kdyby byla nedospělá děvka! Já ti nedovolím, abys ji štvala proti mně! Já ti nedovolím, abys riskovala její mladičký život projížděním se na tom krámu!“

„Támhle už přibíhá, Malcolme. Nepokaž jí celý den tím svým idiotským vztekem.“

Corinne se řítila dlouhou příjezdovou cestou a mávala přitom na Malcolma i na mne. Byla ještě tak daleko, že jsem se domnívala, že její divoké pohyby jsou projevem jejího radostného vzrušení. Slunce zastínil temný mrak a já viděla pouze třepetající se bílé ruce, které poletovaly jako dvě bílé holubičky a mávaly přímo na mne, a zářivě modré oči připomínající sršící safíry, zasazené v podivně zbledlé tváři. Ach, kdybych to jen tušila! Kdybych jen věděla, čeho ty krásné modré oči byly právě svědkem!

„Mami! Tati! Mami! Tatí!“

Rozběhla jsem se jí naproti. Najednou mi došlo, že se muselo přihodit něco strašného. „Malcolme!“ zaječela jsem. „Malcolme, poběž, utíkej!“

Corinne náhle ztuhla na místě, klesla na kolena a rozvzlykala se.

„Corinne!“ vykřikl Malcolm. „Miláčku drahý, co se ti stalo? Ublížilas sis? Pro boha živého!“

„Ach tati, tatínku, to Mal. Mal je to, on… ach bože… ach bože…“ vyrážela ze sebe mezi vzlyky.

„Ty jsi v pořádku, zlatíčko moje,“ sténal Malcolm a tiskl si ji přitom do náruče.

„Co se stalo Malovi? Ach panebože, co je s mým synem!“ kvílela jsem zoufale.

„On… my… maminko, on mi u vrat řekl, abych sesedla, a potom… a potom… se rozjel tak hrozně rychle… ach maminko!“

„Kde je můj syn?“

„Ta motorka se doslova rozletěla, mami! Všechno se to přihodilo v jednom mžiku! Mal se řítil dolů po cestě a potom…“

„Ano?“ Vůbec jsem svůj hlas nepoznávala. Znělo to jako zaskučení lapeného zvířete.

„A potom se ta motorka jakoby vznesla, doslova letěla nad cestou a to další, co jsem viděla… Mal přelétl přes okraj útesu a… bože… bože… ozval se příšerný výbuch a k nebi začal stoupat obrovský sloup černého kouře a já jsem se rozběhla domů, abych přivolala tatínka.“

Pustila jsem se do šíleného běhu dolů po příjezdové cestě, běžela jsem jako smyslů zbavená. „Male, ach synáčku můj, Male, Male!“

Spatřila jsem kouř stoupající v podobě mohutného černočerného mraku. Pod útesem hořela hranice, bodající do očí jako žhnoucí slunce. Pokusila jsem se k němu rozběhnout, ale zachytily mne silné Malcolmovy paže.

„Stůj, Olivie, teď už mu nepomůžeš.“ Znělo to chladně a úsečně. Svíjela jsem se v Malcolmově sevření jako běsnící šílenec. Musela jsem se přece dostat k Malovi!

„Je to můj syn!“ křičela jsem jako smyslů zbavená. „Musím ho zachránit!“ Malcolm mnou lomcoval, třásl se mnou jako s kusem hadru a přitom nespouštěl zrak z černého kouře, který se pomalu zvedal z průrvy. Potom zvedl pohled k nebi, náhle chladnému a ztemnělému, načež mne nechal klesnout k zemi a vztáhl paže po Corinne, která při pohledu na ten černý kouř halící oblohu do smuteční barvy tichounce naříkala. Černý kouř, černý den, čerň, barva mých dnů až do okamžiku mé smrti. Mal. Můj první syn, má první láska. Mal. Toužila jsem zahryznout se do země, rozervat ji, až by nezbylo vůbec nic. Malcolm a Corinne na mne zírali, jako kdyby ten můj smutek byl tak neuvěřitelně hluboký, že se pohled na něj nedá snést. „Musím jít k němu,“ vyskočila jsem ze země, ale Corinne mne pažemi zachytila kolem pasu a Malcolm se na mne podíval mrazivýma očima, jež se mi propálily až na dno duše. „Už je pozdě, Olivie. Nechalas svého syna odejít a Mal je teď mrtvý.“

„Bůh dal a Bůh vzal.“

Toho dne, kdy jsme Mala pohřbívali, jako by s námi truchlil celý svět. Obloha byla potemnělá a nahněvaná, v dálce burácel hrom, jako kdyby Bůh sám připomínal svůj trest, jímž nám chtěl vtisknout do paměti, že jeho hněv je všemocný a že jedním výdechem dokáže rozdrtit lidské mraveniště, kdykoliv se mu zachce. Na pohřbu byly stovky lidí – Malovi, Joelovi a Corinnini přátelé, spousta Malcolmových obchodních společníků a známých ze společnosti. Po mém boku však stál pouze jediný truchlící – John Amos, můj poslední žijící příbuzný, který sem okamžitě zajel nejbližším vlakem z Connecticutu, jakmile k němu dorazil můj telegram. Už celé roky jsme si spolu pravidelně vyměňovali dopisy a já tak mohla sledovat vývoj mladičkého Johna Amose v hlasatele slova božího, říkali jsme jim kněží na volné noze, protože neměli svou stálou a přidělenou církevní obec. Dneska však církevní obec kolem sebe měl, protože sloužil pohřební mši za mého milovaného Mala.

Ten tichý výkřik, který se mi v hlavě rozléhal už celé tři dny, slova Johna Amose zaplašit rozhodně nepomohla.

„Náš draze milovaný Mal odešel do lepšího světa. Jeho skutečný otec ho k sobě povolal v rozpuku mladosti, přivinul ho ke svým ňadrům, a tam bude tato nevinná duše spočívat na věky. Jeho otec jej k sobě povolal jako poslušného syna.“ Malcolm se ke mně ohlédl a očima jako by chtěl probodnout můj černý závoj. Stáli jsme u hrobu, Joela a Corinne mezi sebou. Joel svíral mou dlaň, Corinne tiskla otcovu. Za celé ty dva dlouhé dny, které od toho hrozného neštěstí uplynuly, na mne Malcolm nepromluvil ani slova, ale z jeho pohledu jsem vyčetla snahu vinit za Malovu smrt mne, vyčetla jsem z něj tichou výčitku, že kdybych poslechla Malcolmových rozkazů a zakázala Malovi ten motocykl, můj drahý syn by se mnou stále ještě byl. Ach bože, taková nespravedlnost, vzít mi právě Mala! Ochotně bych si ostříhala vlasy, usekala ruce a nohy, jen abych Boha uprosila, aby si vzal mne a Mala vrátil zpět. Svět zešílel a já si svou vinu upřímně přiznávala. Což byl Malcolm skutečně tak všemocný, že mohl spoléhat na boží pomoc, když se mu zachtělo potrestat ty, kteří se mu vzepřeli? Zůstávala jsem zavřená ve svém pokoji. Corinne a Joel za mnou přicházeli ve snaze mne trochu utěšit, ale sami trpěli, opravdu bolestně a upřímně trpěli. Jakou jsem jim však mohla nabídnout útěchu? Mal byl mrtvý. Cože, Mal že je mrtvý? Můj nejmilovanější a mrtvý? Vnitřním zrakem jsem ho pořád viděla, jak vojensky zpříma stojí v dětském pokoji a upírá na mne zvídavé oči ve vážné tvářičce.

„Vezme nás tatínek na výlet autem?“ vyptává se. „Slíbil, že určitě pojedeme.“

„Já nevím, Male. On kolikrát něco slíbí a potom na to dočista zapomene.“

„Tak proč si to někam nezapíše?“ diví se Mal. Tak logicky myslel, dokonce už tehdy. A teď je mrtvý.

Když začaly pleskat první krůpěje deště a hrom, který se mezitím přiblížil, začal hřmít doslova ohlušivě, spustili mého miláčka Mala do hrobu a my jeden po druhém, Malcolm, já, Joel a Corinne jsme nabrali hrst hlíny a hodili ji na jeho rakev. Moje slzy nebylo za závojem vidět, ale byla jsem tak zesláblá, že jsem se sotva držela na nohou. Toužila jsem skočit do hrobu za ním, nechat se zahrnout prachem, postavit mezi sebe a svět pevnou hráz. Ale musela jsem jít, musela jsem si zachovat sílu, protože – jak mi připomněl John Amos – měla jsem ještě Joela a Corinne. Malcolm si udržoval odstup dokonce i od naší dcery a ona z toho byla celá nešťastná a zmatená. Obě děti si nešťastně lámaly hlavu nad tím, zda otcova láska k nim nezemřela spolu s Malem.

Nejzdrcenější byl Joel. Téměř nepromluvil, ale zůstával neustále po mém boku a číhal po každém mém slovu, každém mém pohybu, jako kdyby doufal, že se mi nějakým způsobem podaří zvrátit běh událostí a přivést jeho bratra nazpátek. Přes rozdíl věku i povah si ti dva byli nesmírně blízcí. Věděla jsem, že Joel Malovi podléhá a že ho obdivuje. Mal tvořil nárazník mezi ním a otcem, tím otcem, kterého se Joel ještě pořád upřímně děsil. To ostatně bylo zřejmé i teď, protože k otci vůbec nepromluvil, nepokoušel se utěšit ho ani slovem ani objetím.

Corinne byla žalem celá nepříčetná, kladla si to za vinu stejně jako já, modlila se, aby mohla poslat hodiny pozpátku a přivést Mala zase zpět. Teprve John Amos, ne Malcolm, se ji pokusil ukonejšit a zaplašit její pocit viny, umenšit její žal. Ze všech Foxworthů jediný Malcolm stál ve svém smutku pořád vzpřímeně, důstojně a osamoceně.

Následujícího dne se Malcolm vrátil ke svým obchodům. John Amos ještě zůstal, předčítal nám z Bible, držel Corinne při pláči za ruku, hladil ji po vlasech a vůbec se choval jako milující otec, kterým doposud pro ni býval Malcolm. Z Johna Amose vyrostl vysoký klátivý muž s tak řídkými tmavě hnědými vlasy, že bylo zřejmé, že předčasně plešatí. Dodávalo mu to důstojnosti a zralosti. Měl přísnou bledou tvář kazatele s oříškově hnědýma očima a pevně sevřenými ústy, jejichž rty byly tak rovné, jako kdyby je někdo narýsoval podle pravítka. Na svých jednatřicet let vypadal starší a rozhodně moudřejší, než by se podle věku dalo usuzovat.

Z mých dopisů dobře věděl, co moji chlapci pro mne znamenají, a měl jakés takés ponětí o tom, jaký vztah má Malcolm ke Corinne a jaký jej mám já. Úplně přesně pak znal můj osobní názor na Malcolma.

Zdálo se, jako kdyby mi rozuměl díky jakési hluboké pokrevní spřízněnosti. Chápal, že si kladu tu tragédii za vinu, že mne Malcolm rovněž viní, a nenechal mne čelit pocitu provinění osaměle. „Olivie,“ oslovil mne vřelým a rozvážným hlasem, který na moje rozbouřené city působil jako balzám, „jenom Bůh může rozhodnout, koho z nás k sobě povolá, jenom Bůh zjednává spravedlnost. Vzal si nazpátek syna, jehož Malcolm nedokázal dostatečně ocenit. Dost možná, že tohle jeho poselství bylo adresováno Malcolmovi, aby ho tak naučil milovat, co jeho jest, namísto aby se to snažil pouze ovládat. Vždyť sama vidíš, kam snaha po moci nakonec vede. Neklaď to neštěstí za vinu sobě, Olivie. Bůh jedná častokrát nevyzpytatelně, ale bez výjimky spravedlivě.“

Malcolm Johna Amose nesnášel, ale mně na tom nesešlo ani za mák. Ve skutečnosti Malcolm nesnášel, že John Amos měl pro mne neocenitelný význam a důležitost. Z toho důvodu, když po pohřbu bratranec uchopil do svých rukou pevně otěže naší domácnosti – pomáhal mi se služebnictvem, připravoval všechno na návštěvy truchlících, kteří přišli vyjádřit svou soustrast, sám utěšoval nešťastné pozůstalé – jsem se nakonec rozhodla, že by měl s námi zůstat žít ve Foxworth Hallu. Ostatně Corinne se měla už brzo vrátit do školy. Bylo mi jasné, že se už nemůže dočkat, až nechá tento ponurý dům plný truchlivého smutku za zády. Milovala Mala stejně silně, jako každé mladičké děvče miluje svého staršího bratra, ale u človíčka tak plného života, lásky a naděje neulpějí temné stíny smrti tak dlouho jako u nás, kteří máme před sebou vyhlídku na pramálo nadějí a snů. Téhož dne, kdy jsme Corinne vypravili na cestu, jsem Johnu Amosovi navrhla, aby tu zůstal nastálo. Nepokrytě mu to zalichotilo. Zaměstnání, které v současnosti vykonával, mu příliš mnoho uspokojení neposkytovalo. Pozvala jsem si ho kvůli svému návrhu do salónu.

„Potěšilo by mne, kdybys zůstal,“ začala jsem, „tady ve

Foxworth Hallu a stal se mým, řekněme, pobočníkem. Oficiálně tě budeme považovat za majordoma, ale my dva dobře víme, že pro mne budeš znamenat mnohem víc.“ Tak hluboce prožitý smutek mne podivně oslabil. Měla jsem pocit, že jsem se převtělila do nového těla a to že teď nosím jako brnění kryjící mé srdce, jako brnění nedostatečné a příliš tenké. Upřímně jsem si přiznávala, že žít tady o samotě jenom s Malcolmem je pro mne představa zcela nepřijatelná. Už jsem neměla sílu den co den s ním svádět půtky a kazit jeho megalomaniakální plány. Potřebovala jsem spojence, někoho, kdo by mě posílil, postavil se na moji stranu. Potřebovala jsem prostě Johna Amose. A on byl navíc člověk boží, věřící a bohabojný, který Malcolmovy podlé úmysly zhatí a zmaří. Už nesmím Malcolmovi podruhé dovolit, aby vehnal dalšího z mých synů do náruče smrti, nesmím mu dovolit, aby ovládl celý Corinnin život, jak rozhodně zamýšlel.

„Prosím tebe, Johne Amosi, mohl bys tady zůstat? Jsi pro mne takovou útěchou! Cítím, žes skutečně z mé vlastní krve – poslední, kdo mi z ní zůstal! Potřebuji ruku silného křesťana, aby mne vedla a řídila mé další kroky!“

John zamyšleně přikývl.

„Odjakživa jsem se ti obdivoval, Olivie,“ pravil, „obdivoval jsem tvoji cílevědomost, tvoji schopnost prosadit svoje rozhodnutí, ale především tvoji víru v Boha a ve správnost jeho cest. Vždyť dokonce ani teď, ve svém smutku, neviníš Boha z nemilosrdnosti. Jsi inspirace. Takových žen by mělo být mnohem víc,“ přikývl, jako kdyby právě dospěl k významnému objevu.

Moc dobře jsem chápala, proč ho Malcolm nemůže vystát. Stejně jako on sám, i John Amos totiž dokázal sebejistě pronášet různé názory, ale zatímco Malcolm k nim dospěl se zpupnou vírou v sebe sama, John Amos je načerpal ze své silné víry v Boha a Boží vůli.

„Děkuji ti, Johne. Ale myslím si, že navzdory tvému přesvědčení jsem žena rovněž plná slabostí. Potřebuji někoho, kdo by mi po mém boku pomohl s dětmi a pomohl mi řídit tuto domácnost správným způsobem a ve správném duchu,“ vysvětlila jsem.

„Rozumím a beru to jako nejvyšší úkol osudu. Kdysi dávno jsem se domníval, že mým posláním je vykonávat, čeho se ostatní obávají, či co nejsou ochotni sami vykonat. Bůh má své vlastní cesty, jak si volit své bojovníky,“ dodal s úsměvem.

„Podle mého názoru,“ upřela jsem na Johna pronikavý pohled, „jsi dnes byl svědkem mnohého, co jsem ti až doposud líčila ve svých dopisech. Měl bys tedy plně chápat, proč se tu občas cítím tolik osamělá.“

„Jistě. Ale ty máš více, než jen moje pochopení, máš rovněž moje sympatie a oddanost.“ Ty jeho hnědé oči, ačkoliv postrádaly zář a vřelost, se na mne podívaly pevně a neuhýbavě. Vykročil směrem ke mně. „Zapřísahám se, Olivie,“ dodal, „že dokud budu žít po tvém boku, nikdy už nebudeš cítit osamělost.“

S mírným úsměvem jsem mu podala ruku. John Amos ji uchopil a tím potřesením zpečetil úmluvu se mnou i s Bohem všemohoucím. Už celé dlouhé roky jsem nezažila nic tak povzbudivého.

Když jsem tu novinku přednesla Malcolmovi, reagoval naprosto charakteristicky. Po příchodu domů se jako obvykle zahrabal do své knihovny. Příkrov ticha, který zvenčí zahalil Foxworth Hall, se zachvíval jak těžký vzduch nasáklý vodou blížící se letní bouře. Světla potemněla, obloha byla bezhvězdná a zachmuřená. Nemilosrdný vítr ryl nehty do oken. Zdálo se mi, že venku skřípe zuby divé a pomstychtivé zvíře.

Malcolm stál odvrácený ode dveří, s rukama sepjatýma za zády a vzhlížel na řadu knih ve vysoké polici. Neotočil se, když jsem vešla, přestože moje kroky přeslechnout rozhodně nemohl. Chvíli jsem vyčkávala.

„Učinila jsem jedno rozhodnutí,“ oznámila jsem mu nakonec. „Najala jsem svého bratrance Johna Amose jako majordoma.“

Malcolm se prudce obrátil. Výraz v jeho tváři byl skoro odpudivý, směsice hněvu a žalu mu pokroutila rysy téměř k nepoznání. Ještě nikdy jsem u něho neviděla tak zkřivené rty a tak ledově chladný pohled.

„Na co majordomus? Máme přece sluhu!“ I ta docela obyčejná slova vyzněla z jeho úst jako nactiutrhání.

„Navíc nám dělá ještě šoféra. Nehodí se to a je to hloupá škudlivost, nedůstojná pro rodinu v tak významném domě, jako je ten náš,“ odpověděla jsem stroze.

„V takové době ty myslíš na služebnictvo?“ Udivilo ho to a znechutilo zároveň.

„Což tys dnes neodešel do zaměstnání a neúčastnil se svých obchodních schůzek? Což jsi svým podřízeným nevydával příkazy a netrval na tom, aby je vykonali? Myslel jsi celou tu dobu výhradně jenom na Mala?“ pronesla jsem tónem plným obviňování. Zavrtěl hlavou, ne však proto, aby popřel moje tvrzení, nýbrž kvůli většímu zdůraznění svého pocitu odporu a znechucení.

„Mně se ten člověk nezamlouvá. Na můj vkus je příliš… příliš úlisný.“

„Ať je to jak chce, už jsem ho najala. Řízení domácnosti odjakživa bývalo a bude i nadále výhradně na mé zodpovědnosti. Je nezbytné, abychom měli konečně jednoho sloužícího vyčleněného výhradně na komornické služby, a John Amos má pro tuto práci ty nejlepší předpoklady. Je to slušný a zbožný člověk, který dobře chápe potřeby lidí z našich vrstev. Souhlasil, že se této práce ujme, a to s okamžitou platností.“

„Bude to ale tvůj majordomus, ne můj!“ trucoval Malcolm.

„Jak je ti libo. Jsem si jistá, že časem se naučíš oceňovat všechny jeho přednosti,“ dodala jsem vyrovnaně.

Opět se ke mně otočil zády a zahleděl se zpátky na knihy.

„Joel ráno odjede,“ pokračovala jsem. Malcolm zůstával tvrdošíjně odvrácený.

„To je dobře. Pořád je lepší, aby se vrátil do školy a věnoval studiím, než aby se tady donekonečna ometal. Člověku to svou přítomností dělá ještě těžší,“ utrousil a mávl ke dveřím, jako kdyby mi tak chtěl naznačit, že audience je u konce. Napřímila jsem se.

„On se ale nevrací do školy,“ upozornila jsem ho. Ta věta otočila Malcolma jako na obrtlíku.

„Cože? Nevrací se do školy? Co tím chceš říct? Kam tedy vlastně odjíždí?“

„Ještě před Malovou smrtí se zúčastnil konkursu do orchestru, kde na všechny svým talentem učinil obrovský dojem. Nabídli mu angažmá na jejich turné po Evropě. Odjíždí tedy rovnou do Švýcarska.“

Malcolm vypěnil.

„Turné! Orchestr! Švýcarsko!“ běsnil a máchal přitom pažemi do všech stran. „Foxworth, profesionální šumař, si bude vydělávat pár žebráckých šestáků a cestovat s takovou hordou bezpáteřných… zženštilých… umělců! Neexistuje! Neexistuje, rozumělas?“

„Rozuměla nebo ne, tohle si prosadil on sám,“ podnítila jsem jeho vztek záměrně nevzrušeným tónem. „Nebudu druhého ze svých synů nutit násilím, aby se vzdal pokusu žít jiným životem, než jaký mu chceš nadiktovat ty.“

Malcolm přivřel víčka a dlouho mlčel. „Dej mu na srozuměnou,“ prohlásil potom nenávistně a výhrůžně, „že pokud opustí domov, aby se pustil za takovým nezodpovědným riskem, nikdy nebude smět překročit znovu zdejší práh!“

„Beru na vědomí, otče.“

Oba jsme se otočili a spatřili Joela na prahu knihovny. V každé ruce držel kufřík. Ani jsem sama netušila, že zamýšlí odjet ještě téhož večera.

„Přišel jsem za tebou, abych ti to oznámil já sám,“ pravil.

„Co jsem právě řekl, to pořád platí!“ namířil na něho Malcolm ukazováček. „Pokud zahodíš možnost pořádného studia a začneš se s tou bandou potloukat po Evropě, tak tě vydědím!“

Velice dlouho Malcolm s Joelem stáli a měřili jeden druhého pohledem. Jako kdyby se otec se synem viděli pořádně vůbec poprvé a poprvé plně pochopili, co je ten druhý vlastně zač. Pokud se Joel něčeho obával, pak to v jeho jemné tváři a něžných modrých očích nebylo znát. Vyhlížel spíše jako mučedník, který odpouští surovému a nelítostnému tyranovi rozsudek vlastní smrti. Kolem rtů mu dokonce pohrával náznak úsměvu.

„Nikdy jsi mi nerozuměl, otče, a nikdy jsi nerozuměl ani Malovi,“ prohlásil bez hněvu. „Ani jednoho z nás nepoháněl chtíč po tvém všemocném dolaru.“

„To je možné jedině proto, že jste jich vždycky měli nadbytek!“ odsekl Malcolm. „Kdybyste třeli bídu, však bys tu takhle drze a namyšleně nepostával!“

„Možná že skutečně ne,“ přisvědčil Joel, „ale já v chudobě nevyrůstal, a tak jsem, jaký jsem.“ Ohlédl se na mne. „Nashledanou, maminko. Budeš mi moc chybět. Pojď mne, prosím, doprovodit ke dveřím. Venku už na mne čeká vůz.“

Podívala jsem se na svého syna Joela a našla v jeho tváři mnoho svého. Bylo to, jako kdybych odcházela já sama, jako kdybych prchala před žalem a mukami, prchala před stíny, které jako by se ve Foxworth Hallu zabydlely už natrvalo.

„Tuhle cestu si vybral sám,“ řekla jsem tiše a pohlédla na Malcolma. „Je dost starý na to, aby se mohl sám rozhodovat. Na svoje vlastní rozhodnutí má přece právo.“

„Je to šílenství a zavinilas to ty!“ ukázal Malcolm na mne výhrůžně. „Tím k tomu těžkému břemeni své viny přidáváš další!“

„Cože?“ Přikročila jsem k němu s tváří rozpálenou hněvem. „Ty si troufáš házet svou vinu na moji hlavu? Ty, kterýs zanesl do tohoto domu hřích, pozvals jej jako vítaného hosta? Jídával jsi po jeho boku, procházels ses vedle něho, spával jsi s ním!“ vztekala jsem se. „To tys přivolal na dům rodu Foxworthů hněv boží, ne já! Pokud někdo nese vinu, jsi to jedině ty!“ ukázala jsem protentokrát na něho zase já.

Malcolm se podíval na Joela a odvrátil se.

Přistoupila jsem k synovi a společně, zaklesnuti do sebe, jsme zamířili ke vchodovým dveřím. John Amos, který už začal vykonávat některé úkoly svého budoucího postavení, snesl k autu Joelův velký kufr. K němu pak postavil i oba menší kufříky.

Zůstala jsem s Joelem stát na prahu Foxworth Hallu a dívala se na auto a na temnotu, která nás obklopila.

„Je mi moc líto, že tě musím opustit v tomhle smutném období,“ omlouval se Joel, „ale bojím se, že kdybych neodešel teď, neodešel bych už nikdy. Mal by si přál, abych šel. Skoro jako by stál támhle vedle klavíru a s úsměvem mne povzbuzoval,“ usmál se Joel sám při té své představě.

„Ano, myslím, že by si to skutečně přál,“ přisvědčila jsem. Před očima se mi vynořil Malův obraz, jako by můj syn ještě žil, a naplnil mi srdce řezavou bolestí. Z ní se zrodilo šedé ptáče úzkosti, které mně poplašeně tlouklo křídly do žeber, ale já ty své pocity před synem utajila. „Tolik se mi bude stýskat, Joeli,“ postěžovala jsem si, uchopila jeho dlaně do svých a přitiskla si je ke rtům. „Jsi můj jediný syn, milovaný Joeli, zbýváš mi už jenom ty. Poroučím tě boží ochraně. Buď šťastný.“

„Děkuji, maminko.“ Předklonil se a políbil mne na tvář.

Dlouho jsem Joela k sobě tiskla a potom se můj syn rozeběhl k autu. Ještě jednou mi zamával a byl pryč.

Stála jsem vedle Johna Amose a společně jsme pozorovali, jak se auto pomalu vzdaluje do chladné podzimní noci, jak se jeho koncová světla utápějí v temnotě jako dvě zářivě rudé hvězdy zhasínající v hloubi vesmíru.

Část třetí

Stíny a světlo

TRUCHLILA JSEM. TRUCHLILA JSEM NAD ZTRÁTOU svého Mala, truchlila jsem kvůli tomu šťastnému slunečnému létu, kdy mne obklopovaly všechny tři moje děti, veselé a zdravé – truchlila jsem pro chvíle, které se už víckrát nevrátí. Jedinými světýlky v průběhu té dlouhé pochmurné zimy byly občasné dopisy od Corinne, která jakoby se z Malovy smrti pořád ještě nedokázala vzpamatovat, a dopisy od Joela. Joel, ten kdysi slaboučký a vystrašený chlapec, chlapec, jenž našel odvahu vzepřít se svému otci, nalezl v Evropě svoje pravé já. Signore Joel Foxworth, stálo v italských novinách, které mi poslal. Vynikající mladý klavírista, Monsieur Foxworth, psaly francouzské noviny, „talent, který se vyplatí neztratit v budoucnu z očí.“ Mé srdce opět zaplavila pýcha, pýcha, proti níž mne John Amos nepřestával varovat: „Pýcha předcházívá pád, milá Olivie, nezapomeň na slova Boží, řiď své myšlenky podle nich!“ Ale má pýcha se přece netýkala mne, byla to pýcha na jediného syna, jehož mi Bůh ráčil ponechat.

S nadšením jsem pročítala uchvácené recenze Joelových vystoupení přímo před Malcolmem. „Považovals toho syna za zklamání, Malcolme,“ pošklebovala jsem se mu. „Ale teď se podívej, jak se před ním klaní celý svět!“

Potom však jednoho dne, byl to první jarní den a celý svět a já s ním jsme opět začínali rozvírat náruč vstříc životu, přišel telegram. Já osobně jsem telegramem nikdy žádnou dobrou zprávu nedostala, proto jsem dlouho seděla, zírala na žlutavou obálku a celá roztřesená se ji bála otevřít. „Joel,“ zašeptala jsem si mimoděk, protože jsem nějak, dokonce ještě dřív, než jsem zprávu vůbec otevřela, vytušila, co bude obsahovat.

HERR MALCOLM FOXWORTH STOP S NEJHLUBSIM POLITOVANIM VAM OZNAMUJEME ZE VAS SYN JOEL SE ZTRATIL V LAVINE STOP NEJSME SCHOPNI NALEZT JEHO TELO A TELA PETI JEHO SPOLECNIKU STOP DOVOLTE ABYCHOM VAM VYSLOVILI SVOU UPRIMNOU SOUSTRAST

Zmuchlala jsem telegram v hrsti a zůstala civět z okna. Neplakala jsem ani nenaříkala. Pro tohoto syna, pro mého druhého syna mi nezůstaly žádné slzy. Vyplakala jsem jich celé potoky pro Mala a moje srdce bylo nyní pusté a vyprahlé. Truchlila jsem jako truchlívá poušť, která nedovolí ničemu vzejít, jako poušť, kde jediným projevem života je přesýpání písku a vysoušení všeho živého. Můj život opět beze zbytku neodvolatelně zešedl a zpustl.

I Malcolm reagoval naprosto nečekaně. Nejprve odmítal vůbec uvěřit, že Joel je doopravdy mrtvý. Ukázala jsem mu zmuchlaný telegram v tu vteřinu, kdy ze vrátil ze služební cesty. Neřekla jsem ani slovo, pouze jsem mu podala zmuchlaný papír hned, jakmile překročil domovní práh.

„Co je tohle za nesmysl?“ zlobil se. „Ztratil se v lavině?“ Vrátil mi telegram gestem, jako kdyby mi podával nazpátek obchodní smlouvu, kterou odmítá podepsat, a odešel se zahrabat do svých lejster v knihovně.

Když jsme ale obdrželi úřední vyrozumění a policejní zprávu, nemohli jsme si dál už nic nalhávat. Potom jsem teprve plakala. Potom mi teprve pukalo srdce. Potom jsem teprve pod povrchem své vyprahlé duše nalezla nové zásoby slz. Zaplavovaly mne vzpomínky a v celém domě jsem nedokázala vidět nic jiného než Mala a Joela, jak vedle sebe sedí, jak si spolu hrají, pobíhají či jedí. Občas nějaký předmět vrhl takový stín, že jsem měla dojem, že v šeru vidím jejich tváře. Občas jsem tajně navštívila dětský pokoj a viděla jsem je skoro jako živé, Christophera, Joela a Mala, který si hrál na učitele a oba malí k němu vzhlíželi s napjatou pozorností. Brala jsem do dlaní jejich staré hračky, tiskla si je k prsům a zoufala si v naprosto nezvladatelném pláči.

Malcolm se uzavřel do své knihovny. Sama jsem nebyla schopná zařídit všechno potřebné pro Joelovu pohřební mši, a kdyby nebylo Johna Amose, můj milovaný druhý syn, můj citlivý Joel, by se nedočkal pořádné zbožné prosby, aby ho Bůh řádně mohl přijmout do svého domu. John Amos byl pro mne pravým požehnáním, zajel dokonce za Corinne do její internátní školy, aby jí tu tragédii sdělil osobně a přivezl ji s sebou nazpátek do Foxworth Hallu. Ráno v den pohřební mše za Joela jsme si s Corinne oblékly stejné černé šaty, které jsme měly na Malově pohřbu, a jako dva přízraky jsme sestoupily po schodech do haly. Před domovním vchodem čekal taxík zahalený černým flórem, který pro nás objednal John Amos. Ten trpělivě čekal u vozu.

„Bohužel, Malcolm se té mše nezúčastní,“ oznámil. „Požádal mne, abych vás na ni doprovodil já.“

Nadzvedla jsem svůj závoj a rozhlédla se kolem sebe. Služebnictvo tu čekalo celé v černém, přichystáno okamžitě vyrazit na mši a truchlit nad smrtí toho roztomilého chlapečka, kterého na vlastní oči viděli dospívat v muže. Ale chlapcův otec tu nebyl k nalezení. Vtrhla jsem do Malcolmovy knihovny. Seděl u svého stolu, ale zády k němu. Otočil si židli a civěl ven z okna.

Obloha byla světle šedá a na březen bylo venku docela chladno. Byl to den, který nesliboval sluneční zář, bylo to zrcadlo mého vlastního života.

„Jak se jen můžeš opovážit nejít na pohřební mši svého vlastního syna?“ rozkřikla jsem se. Malcolm se ani nepohnul, vůbec nedal najevo, že vnímá moji přítomnost. Najednou jsem se o něho začala bát. Co jsem to pocítila, lítost? Litovala jsem muže, který se snažil své syny udeptat? Litovala jsem Malcolma Foxwortha? Zdál se tak malý a ztracený mezi svým majetkem, který ho obklopoval, mezi loveckými trofejemi, šanony plnými dokumentů, svými drahocennými objects ďart, přízraky všech žen, které tu ve své pracovně svedl. „Malcolme,“ pravila jsem tiše, „tohle je mše za našeho syna, tvého syna.“ Pomalu zvedl ruku a pak ji nechal ztěžka dopadnout zpátky na opěradlo. „Jak to jen můžeš udělat, aby ses jí nezúčastnil?“

„Není to správné,“ odpověděl konečně. Jeho hlas mi připadal cizí, jako vzdálená a dutá ozvěna. „Pohřeb bez těla. Co vlastně pohřbíváme?“ zařval najednou.

„Je to mše na uctění jeho památky, na uctění jeho duše, Malcolme,“ vysvětlovala jsem a obešla jsem ho, až jsem proti němu stála téměř tváří v tvář. On se však přesto na mne nepodíval. Pouze zavrtěl hlavou.

„A co když my tady uděláme ten obřad a oni ho nakonec najdou živého? Ne, já při té maškarádě nebudu. Mne do toho netahej,“ namítl hlasem pořád ještě vyhaslým s tváří dočista nehybnou.

„Viděl jsi přece policejní zprávu! Četl jsi všechny podrobnosti. Byl to oficiální dokument,“ dokazovala jsem mu. Jakou cenu teď mohlo mít tohle popírání skutečnosti? Proč zrovna Malcolm se právě o tohle pokoušel?

Domnívala jsem se, že si namlouvá, že skutečnost dokáže oddálit, že se pokouší oddálit zraňující vědomí viny. Chápala jsem, že věří, že jakmile půjde na smuteční mši, nebude se moci už nijak pravdě vyhýbat.

„Běž,“ vyzval mne. „Nech mne být.“

„Malcolme,“ spustila jsem znovu, „jestli ty –“

Prudce se otožil ve svém křesle a já spatřila, že má oči podlité krví a obličej tak příšerně znetvořený hněvem a bolestí, že je téměř k nepoznání. Uskočila jsem. Zdálo se mi, že ho posedly nějaké temné síly, možná že sám ďábel.

„Běž!“ rozkázal. „Nech mne na pokoji!“ Potom se otočil nazpátek.

Dlouho jsem si ho zamyšleně prohlížela a nakonec jsem ho zanechala o samotě mezi stíny, zírajícího do svých vlastních myšlenek.

Většina lidí, která přišla na Malův pohřeb, navštívila i zádušní mši za Joela. Nikdo se mne sice přímo nezeptal, kde je Malcolm, ale zaslechla jsem kolem sebe šeptání a viděla, jak lidé tu otázku kladou Johnu Amosovi. Po mém boku stála Corinne, ale bez Malcolma, o něhož by se mohla podepřít, vypadala maličká a opuštěná.

V následujících dnech se Malcolm pořád zdržoval ve své knihovně a, což bylo zvláštní, jídlo a pití mu směl přinášet pouze John Amos. Kdykoliv jsem si s ním zašla promluvit, nalezla jsem ho sedět pořád v těch stejných stínech a pořád zírat ze stejného okna. Téměř mi neodpovídal. Teprve mnohem později mi John Amos svěřil, že Malcolm prochází postupným obracením se na víru.

Jednou večer na konci týdne jsem s Johnem Amosem seděla sama u večeře. Corinne vůbec neměla chuť k jídlu a odešla si popovídat s Malcolmem. Doufala, že ho trochu rozveselí a rozežene tak ty pochmurné mraky, které nepřestávaly viset nad Foxworth Hallem. Svého bratra milovala stejně jako my, ale byla mladá, celý svět jí ležel u nohou, a ona toužila opět žít.

Najednou se vyřítila z Malcolmovy pracovny. „Je to beznadějné!“ zlobila se. „Tatínek toho truchlení nenechá! Nikdo z vás toho nenechá! Já jsem Joela a Mala taky měla ráda, ale chci žít, chci se umět smát a usmívat! Musím se smát a usmívat, slyšíte?“

John právě předčítal pasáž ze Žalmů. Často jsme takhle spolu sedávali a četli si z Bible. Probírali jsme potom písmo svaté a John nacházel paralely s našimi osudy.

„Maminko,“ zaprosila Corinne, „je to ode mne moc Špatné, když chci žít a být zase šťastná? Je ode mne moc špatné, když chci znovu chodit na večírky a navštěvovat své přátele?“

John Amos vzhlédl od stránek Bible, ale číst nepřestal. Corinne netrpělivě čekala, dokud konečně nedošel na konec odstavce a neodmlčel se.

„Nemůžu tatínka přesvědčit, aby si se mnou popovídal,“ žalovala nám potom. „Nepřijde dokonce ani ke dveřím.“ Pohled jí ze mne sklouzl na Johna Amose, který se opřel a Bibli si položil do klína. Občas, když si ji takhle prohlížel, zdálo se mi, že studuje skvostný drahokam, že ho neustále převrací ve svých prstech, aby nalezl ten nejlepší úhel, při kterém kámen odráží nejjasnější světlo.

„Tvůj otec je právě ponořen do hlubokého rozjímání,“ pravil. „Myslím, že bys ho skutečně neměla vyrušovat.“

„Ale jak dlouho bude tohle hluboké rozjímání ještě trvat? Tatínek s námi nejí, nespí ve svém pokoji a teď se mnou nechce ani mluvit,“ stěžovala si Corinne.

„Právě ty bys ho měla litovat kvůli tomu, jak trpí,“ vytkla jsem jí s přísnou tváří. „Měla bys pochopit, co teď asi prožívá.“

„Já to chápu. Právě proto bych chtěla, aby vyšel ven, ale on se ke dveřím ani nepřiblížil, i když jsem klepala a volala. Já už ten… příšerný smutek nemohu ani vystát!“

„V tomto obzvláště smutném čase,“ začal John Amos, „bychom neměli myslet na naše vlastní nepohodlí. To by bylo velice sobecké počínání. Měla bys myslet na svého zemřelého bratra,“ pokáral ji jemně, ale důrazně.

„Myslela jsem na něho pořád dokola, ale je mrtvý a už se nevrátí! Já přece nemohu udělat nic proto, aby se zase vrátil zpátky!“ rozkřikla se Corinne s očima pohněvanýma a s tvářičkou plnou náhlého odhodlání.

„Můžeš se za něho modlit,“ poradil jí John mírně. Povšimla jsem si, že jeho klidný zbožný tón jen znásobil Corinnino zklamání.

„Však já se modlila. Jak dlouho se musím ještě modlit?“ Otočila se ke mně.

„Můžeš se modlit tak dlouho, dokud nepřestaneš myslet na sebe a budeš myslet jen na něho. Vůbec mne neudivuje, že takhle vyvádíš. Otec tě zkazil a naučil tě myslet především na sebe,“ vytkla jsem jí. Uraženě našpulila rtíky. Dobře jsem věděla, jak strašně je nešťastná. Corinne nedokázala vystát žádný zákaz a teď o ně zakopávala doslova na každém kroku.

„Připoj se k naší modlitbě,“ vybídl ji John Amos a pokynul směrem k prázdné židli.

„Jdu zpátky k tatínkovi a pokusím se ho přimět, aby si se mnou popovídal,“ odsekla Corinne a chvatně zamířila pryč.

„Corinne!“ křikla jsem za ní.

„To je v pořádku,“ uklidňoval mne John Amos. „Protentokrát ji nech jít. Později si s ní pohovořím.“ A vrátil se opět k Bibli.

Seděla jsem dál a s Johnem, modlila se a studovala Bibli a přitom jsem čekala. Světlo svítilo jen slabě a všude hořely pohřební svíce. Foxworth Hall se proměnil v hrobku. Ve zdejším velebném tichu se rozléhaly i ty nejtišší krůčky. Temnota nehalila pouze stěny Foxworth Hallu, v nichž všechno barvila do zakalené šedi, ale visela i z větví stromů, naplnila celý svět pavučinami žalu. Už celé dny se z nebe nepřestával lít déšť, kapky bušily na střechu i okna a vyťukávaly rytmus našeho utrpení.

John Amos mi byl v těch těžkých dnech značnou útěchou. V černém obleku, s tváří zsinalou a asketicky vyhublou, pohyboval se po místnosti tiše a velebně jako mnich. Ostatním sloužícím rozdával příkazy pouhým gestem či pohledem. Nikdo z přítomných si netroufal zvýšit hlas v obavě, aby neroztříštil tu důstojnou atmosféru, již se mu podařilo vytvořit, kdykoliv vstoupil do pokoje. Zdálo se, že se nad podlahou doslova vznáší, že rohy a předměty přímo obtéká. Někdy se v pokoji jakoby zhmotnil. Dokonce i služebné, které mi servirovaly jídlo, se snažily neporušit to ticho sebemenším zachřestěním nádobí a pozorně mého bratrance poočku sledovaly, aby se přesvědčily, zda jeho tvář vyjadřuje souhlas či nesouhlas.

Jednou po večeři mi John donesl kávu. Položil přede mne hrneček s podšálkem tak tichounce, jako kdyby byly nehmotné, a ucouvl. Podívala jsem se na druhý konec stolu a vzpomněla jsem si, že Malcolm pořád ještě odmítá vyjít z knihovny.

„Jak dlouho tam hodlá zůstat zavřený?“ zeptala jsem se. Začínala jsem být netrpělivá stejně jako Corinne.

„Proměnil se v Joba,“ odvětil John zvučným hlasem. Připomínal proroka ze Starého zákona, který předvídá Malcolmův další osud. Při řeči nehleděl přímo na mne. Vypadalo to, jako kdyby oslovil celou církevní obec oddaných stoupenců. „Teprve teď, když vznesl otázku, proč ho Bůh opustil, poznal na ni odpověď. Bůh zasáhl jeho dva syny, odňal od něho jeho mužské sémě, mužskou linii rodu Foxworthů, cosi, čeho si cenil téměř jako vlastního života.“

„Ty jsi s ním o tom takhle přímo hovořil?“ otázala jsem se, fascinovaná představou, že by se Malcolm dokázal jakkoliv změnit. Odjakživa jsem ho považovala za člověka odlitého z jednoho kusu, takže i sebemenší změna by zavinila rozpadnutí a zánik celé jeho osobnosti.

„Ještě před hodinou jsme klečeli bok po boku na podlaze knihovny,“ pravil John, „a já odříkával modlitby. Řekl jsem mu, že vyvolal Boží hněv a pomstu a že jediné, več můžeme doufat, je naděje, že přestane alespoň na čas dštít oheň na naše hlavy. Protože o jeho životě mnohé vím, promlouval jsem o králi Davidovi a o jeho znásilnění Betsabé, jak se tím činem David obrátil zády k Bohu a jak Bůh seslal svoji pomstu na jeho dům. Malcolm porozuměl.

Už nadále neviní tebe ani chlapce za to, co se přihodilo. Viní pouze sebe a pokouší se s tím pocitem viny vyrovnat. Pochopil, že toho může dosáhnout pouze tím, že se odevzdá Ježíši Kristu, našemu spasiteli,“ pokračoval John a zdvihl oči k nebi. „Pojďme se modlit jeden za druhého,“ dodal a oba jsme sklonili pokorně své hlavy, já sedíc u stolu, on vestoje po mém boku.

„Ach Bože, pomoz nám pochopit tvoje cesty a pomoz nám v pomáhání našim bližním. Odpusť nám naši slabost a dovol nám stát se silnějšími skrze tvé poučení.“

„Amen,“ pravila jsem.

Nálada v celém domě se skutečně značně proměnila, když se Malcolm konečně vynořil ze své dobrovolné samoty. A byl skutečně jiný. I fyzicky se jevil zesláblejší a starší a v mnohém ohledu mi připomínal Garlanda v posledním roku jeho života. Už se nenesl tak zpříma a sebevědomě, jak bylo pro něho obvyklé. Kdykoliv oslovil mne či služebnictvo, hovořil tiše a často uhýbal pohledem, jako kdyby pohlédnutím někomu tváří v tvář by odhalil svoji vinu.

Jeho pleť už nikdy nezískala nazpátek svůj mužně zdravý vzhled a modré oči zůstaly zakalené jako zesláblé žárovky. Procházel se po Foxworth Hallu jako další ze zdejších stínů, vyzařoval ze sebe pohřební atmosféru a většinu času strávil čtením Bible a hovory s Johnem Amosem. Občas jsme se sesedli všichni tři a četli si Dobrou knihu. Větší díl předčítání a značný díl výkladu obstarával John.

Cítila jsem, že John Amos pro nás představuje dar od Boha, že jeho dopisy a jeho příjezd na Malův pohřeb byly součástí Božího všeobjímajícího záměru se mnou i s Malcolmem.

Ovšem v osobě Corinne spatřoval John svůj nejtěžší úkol. Vzdorovala. Tvrdívala: „Pokud je Bůh laskavý, nebude na mně chtít, abych se zřekla všech radostí, jež nám svět nabízí!“

„Kdo řekl, že Bůh je laskavý?“ položil jí John Amos otázku.

Ale ona se jenom zachichotala a pokrčila rameny. „Věřím, že Bůh nás stvořil, abychom nalezli štěstí tady, na zemi,“ pohodila vyzývavě hlavou. Občas dokonce polechtala Johna Amose pod bradou a pokárala ho, že není dost veselý. „Bůh přece pravil: Budiž světlo!“

Pošimla jsem si, že kdykoliv Corinne vstoupí do místnosti, John Amos z ní oči nespustí a snaží se ji zatáhnout do hovoru. Jak se zdálo, nadělal toho s ní zrovna tolik, co kdysi Malcolm.

Nebylo ani zdaleka pod jeho úroveň nosit do jejího pokoje zapomenuté předměty. Jenomže potom se Corinne musela vrátit do školy a dům byl opět bez dětí.

„Jak je to milé, žes tu s námi,“ přiznala jsem se Johnovi, „právě teď, v nejtěžších chvílích našeho života. Dokonce i Malcolm se o tom nechal přesvědčit a já jsem za to skutečně vděčná.“

„Jsem rád, že tu mohu být, Olivie.“

Toho léta Corinne rozkvetla ve skutečně krásnou mladou ženu. Každým dnem se stále víc podobala Alicii. Podobnost s Foxworthy by jejím jemným rysům, zděděným po matce, nijak neprospěla. Jak postupovalo léto, vlasy jí zezlátly do ještě oslnivějšího lesku a oči se zbarvily temnou modří oblohy uprostřed léta. Pleť měla hebounkou jako letní obláčky. Člověku se vnucovala představa, že je stvořena podle návrhu Bohem nadaného umělce. Corinne si svoji krásu patřičně uvědomovala. Povšimla jsem si, jak jí narůstá sebevědomí. Prozrazovala ho chůzí, držením ramen i hlavou pyšně vztyčenou. Věděla jsem, jakou mocí taková krása vládne. Sledovala jsem, jakým způsobem se dívá na muže, jak koketuje očima i smíchem, jak zkouší své flirtování dokonce i na Johnu Amosovi. Už nyní bylo pro ni nejdůležitější věcí, aby při každém jejím vstupu do místnosti oči všech přítomných utkvěly na ní.

S touto letní krásou v domě a kolem sebe jsem cítila příliv optimismu a nové naděje. Díky naší nové víře v Boha se mezi mnou a Malcolmem vyvinul mnohem snesitelnější a srdečnější vztah. Spojovala nás síla naší víry a hloubka našeho pokání.

Když tedy došel dopis od Alicie, chápala jsem ho jako součást toho nového velkého záměru, který s námi chová Bůh. Její rukopis jsem rozeznala na první pohled. Dopis byl adresovaný Malcolmovi a když jsem se podívala na zpáteční adresu, pocítila jsem vzrušení. Skrze Corinnino dospívání z dítěte v ženu se k nám Alicie už dávno postupně vracela. Když se teď Corinne začala tolik podobat své matce a já proto myslela na Alicii téměř bez ustání, přišel ke všemu od Alicie dopis. Podle příjmení, které uvedla, jsem okamžitě usoudila, že se znovu provdala.

Dlouho jsem její dopis držela jen tak v ruce a uvažovala nad tím, jak se asi Malcolm po jeho otevření a přečtení zachová. Ale nakonec jsem však došla k názoru, že po tom všem, co se přihodilo a co provedl, je všechno týkající se Alicie mojí záležitostí stejně jako jeho. Pokud jde o ni, neuznávala jsem žádné jeho právo na soukromí. Rozřízla jsem tedy obálku a vytáhla navoněný list růžového dopisního papíru.

Milý Malcolme, než tento dopis obdržíte, přiblížím se těsně ke konci toho, co se v mém případě ukázalo být životem značně neradostným a plným zklamání. Nicméně vás ujišťuji, že se nepokouším ve vás vzbudit žádný soucit. Toho jsem daleka a už jsem se s nevyhnutelností své blížící se smrti smířila. Protože znám vaši vášeň pro detaily, prozradím vám, že podle lékařů trpím rakovinou prsu, rakovinou, která se šíří příliš rychle, než aby ji mohla medicína nějak zneškodnit. Žádný pohledný mladý lékař nevtrhne do mého nemocničního pokoje a neučiní zázrak. Ten krutý Žnec, jak ho nazýval kdysi Garland, mne pevně drží za hrdlo. Ale to už o mně stačí.

Zakrátko po odchodu z Foxworth Hallu a návratu do Richmondu jsem se znovu provdala. Můj muž byl lékař, ale provozoval praxi na malém městě, kde pacienti většinou platí sklenicemi zavařeného ovoce či kyselými okurkami. Přese všechno moje bohatství jsme vedli poměrně prostý život v manželově skromném domku. Ve skutečnosti nechtěl o mých penězích ani slyšet. Pro mého nového a mně oddaného muže bývalo zdrojem velké pýchy, že mne dokáže uživit.

Zařídila jsem se tedy podle vaší rady a nechala své jmění na burze, ale naneštěstí, protože se v podobných záležitostech vůbec nevyznám, nevyzvedla jsem si z nich ani halíř, abych včas vyzrála na to slavné černé pondělí. Krátce řečeno, v průběhu krize jsem přišla úplně o všechno. Můj manžel, který byl člověkem prostým a nenáročným, však mé ztráty ani v nejmenším neželel.

Brzo po této události zemřel na chronickou chorobu, která přešla do akutního stádia. Byl už takový, že mi závažnost své nemoci tajil až do poslední chvíle.

Jeho smrt mi však bohužel způsobila další hluboké a tragické zklamání – a sice znemožnila mi poslat Christophera studovat na lékařskou fakultu.

Z Christophera vyrostl pěkný chlapec, stejně pohledný, jako býval jeho otec. Je velice bystrý a je nejlepší ze svého maturitního ročníku. Všichni jeho učitelé ho povzbuzují v uskutečnění jeho snu, kterým je povolání lékaře.

Když se můj život nyní blíží ke svému tragickému konci a můj druhý manžel mi nemůže poskytnout žádnou pomoc, nemám jinou možnost, nežli se obrátit na vás. Prosím vás, abyste uvážil mou žádost, když už ne z ohledu na mne či Christophera, pak alespoň kvůli vzpomínce na Garlanda.

Najděte pro mého syna místo ve svém srdci. Vezměte ho k sobě a umožněte mu studovat na lékařské fakultě. Bude pro vás nekonečným zdrojem pýchy.

Pochopitelně Christopher nemá ani to nejmenší tušení o Corinne a o událostech, které vedly k mému odchodu z Foxworth Hallu. Ví pouze, že je synem Garlanda Foxwortha a že má nevlastního bratra, ale kromě toho ví o své rodině pramálo. Nechám na vašem uvážení, kolik si přejete sám mu prozradit.

S jistotou vím, že Olivie bude Christophera milovat a on že bude milovat ji. Pamatuji se, jak úžasně hezky se k němu chovala během mého pobytu v severním křídle. Christopher je dobře vychovaný a uctivý mladík, který vám oběma přinese pouze radost a štěstí.

Malcolme, na smrtelné posteli vás žádám, abyste v sobě našel dost srdce k vyslyšení této mojí prosby. Zapomeňte na všechnu trpkost, kterou možná vůči mně ještě chováte kvůli tomu strádání, jímž jsme všichni prošli, a myslete jedině na to, že je to syn vašeho vlastního otce, chlapec toužící stát se lékařem, a pomozte mu dosáhnout jeho vysněného cíle.

Věřím, že Bůh vám za vaši dobrotu požehná.

Doufá Vaše Alicie

S povzdechem jsem položila dopis na stůl. Zaplavily mne vzpomínky na tu dobu, kdy jsem se starala o maličkého Christophera. Nepochybovala jsem o tom, že návrat tohoto zlatovlasého děcka je výrazem milosti Boží, která nám odpouští naše hříchy. Bůh si vzal Mala a Joela, ale nyní nám dává Christophera.

Dokonce i ten Aliciin tragický konec představuje součást Božího záměru. Podle toho, co jsem se dočetla, jsem mohla téměř s jistotou předpokládat, že Malcolm se jí pokusil pomstít tím, že její peníze investoval do špatných akcií. Jeho povinností bylo tuto křivdu odčinit. Byla jsem pevně odhodlaná, že ho k tomu donutím. Nežli jsem však k tomu kroku přistoupila, probrala jsem celou tu záležitost s Johnem Amosem, a ten se mnou úplně souhlasil.

Počkala jsem si na Malcolma v předním salónu. Vrátil se ze zaměstnání poněkud dříve než obvykle a vypadal dost unaveně.

„Malcolme, musím s tebou mluvit,“ začala jsem. Mlčky mne následoval do salónu a posadil se do křesla potaženého modrým sametem. Zůstala jsem nad ním stát s Aliciiným dopisem v ruce.

„Dnes jsme dostali dopis, dopis od Alicie,“ oznámila jsem mu a po mnoha týdnech poprvé se Malcolmovi rozzářily oči a ve tváři se mu objevil náznak zájmu a zvědavosti.

„Od Alicie? A co po nás chce?“ Na okamžik se do něho vlila jeho stará energie. Jeho neskrývané vzrušení mne zamrzelo. Nechala jsem ho tedy chvíli čekat. Zamířila jsem k židli stojící naproti němu, zamyslela jsem se, jestli se mám posadit, ale nakonec jsem se obrátila nazpátek k Malcolmovi. Ten samou nedočkavostí na svém křesle doslova nadskakoval. „Napsala přímo tobě?“ vyzvídal napjatě.

„Ne, dopis byl adresován na tebe. Ovšem jakmile jsem zjistila, kdo je odesílatel, otevřela jsem ho sama. Na to jsem měla právo,“ dodala jsem spěšně.

„Tak co vlastně chce?“ naléhal Malcolm netrpělivě.

„Alicie umírá, umírá na rakovinu. Navíc je úplně na mizině. Dopis ti dám, aby sis podrobnosti sám mohl v klidu přečíst, ale hlavní problém představuje Christopher.“

„Christopher? A proč?“

„Je mu sedmnáct. Právě maturuje na střední škole a chtěl by se stát lékařem. Podle všeho k tomu má veškeré předpoklady, ale Alicie už na to nevlastní žádné prostředky. Přála by si, abychom si ho vzali k sobě a poslali ho na lékařskou fakultu,“ dopověděla jsem a strčila mu dopis do ruky. Chtivě po něm drapl a rychle přelétl jeho obsah. V jeho tváři se během čtení vystřídalo několik různých výrazů, až se nakonec ustálila na svém chrakteristickém přísném vzezření.

„Je mi jí sice líto, ale ten chlapec by se měl ve světě uplatnit vlastními silami,“ prohlásil.

„Já si to nemyslím a nemyslí si to ani John Amos. Oba Aliciinu žádost považujeme za projev Boží vůle,“ odpověděla jsem váhání, protože jsem o tom už dlouho uvažovala.

„Boží vůle? V čem vidíš tady Boží vůli? Máme snad do svého domu vzít kdejakého darebáka?“ mávl Malcolm vztekle směrem ke vchodu, jako kdyby se tam tísnily celé desítky tisíc sirotků, kteří žádají o povolení ke vstupu.

„Těžko mohu syna tvého vlastního otce považovat za kdejakého darebáka, Malcolme. Je to tvůj poloviční bratr,“ připomněla jsem a káravě jsem sevřela rty.

„Přece jen kvůli tomu, že rozházela všechny peníze –“

„To její jmění jsi investoval ty a nikdy jsi jí nedal žádnou slušnou radu,“ zaútočila jsem. „Malcolme, vždyť teď už dávno nezáleží na tom, proč jsi to udělal. Dostali jsme příležitost napravit svoje minulé hříchy. Darebáky bychom byli my, pokud bychom nevyužili této příležitosti učinit věc dobrou a správnou. Musíš vnést do své utrápené duše konečně mír a péče o syna tvého otce, slibného mladíka, který se ocitl v těžkých nesnázích, nám k tomu značně dopomůže. Alicia umírá. Nemůžeme se k ní v této době jen tak otočit zády,“ naléhala jsem vášnivě.

Malcolm mne dlouho upřeně pozoroval a potom se opět zadíval na dopis.

„Co si to po odjezdu z Foxworth Hallu jenom vybrala za manžela, když jí ten člověk, a to byl, prosím, lékař, nenechal žádné zabezpečení pro Christophera?“ zeptal se a hleděl přitom na dopis tak zvídavě, jako kdyby se skrze něj mohl tu otázku položit přímo Alicii.

„To je vedlejší. Ostatně, Christopher nebyl přece vlastním synem jejího muže, není jeho krev, ale tvoje. Ty máš více povinnosti chlapce zabezpečit. Malcolme,“ opakovala jsem, „je to Boží vůle.“

Po chvilce Malcolm pomalu přikývl.

„No dobrá,“ pravil a napřímil se v zádech, „napiš jí tedy, že souhlasíme.“

Nechala jsem ho sedět v salónu s dopisem křečovitě sevřeným v hrsti, s pohledem upřeným hluboko do obrazů minulosti. Nijak jsem netoužila vyzvídat, cože vlastně vidí. Namísto toho jsem výsledek jeho rozhodnutí oznámila Johnu Amosovi, který zařídil odpověď a učinil všechno potřebné k Christopherově příjezdu.

Jediná podmínka, kterou si Malcolm kladl, byla ta, že sama všechno vysvětlím naší Corinne. Věděla jsem, že on sám si v tomhle ohledu nedůvěřuje. Pozvala jsem si tedy Corinne do své ložnice, což jsem jinak činívala jen velice zřídka, a vybídla jsem ji, ať se posadí a něco si poslechne. Od prvního okamžiku, kdy jsem začala, vypadala zvědavě a zaujatě. Napjatě mne sledovala a oči jí hořely nepředstíraným zájmem. Stála jsem před ní s rukama sepjatýma za zády a každou větu jsem před konečným vyslovením pečlivě uvážila.

„Jak určitě víš, otec tvého tatínka se oženil podruhé, když už byl dost v letech, a vzal si ženu mnohem mladší, než byl on sám.“

„Ano, Alicii,“ přikývla Corinne rychle, „a ta měla ložnici v tom labutím pokoji.“

„Alicie a Garland, tvůj dědeček, měli spolu jediné dítě, syna jménem Christopher. Vím, že Mal a Joel o něm často hovořívali.“ Corinne přisvědčila. „Tvůj otec měl proti Alicii od samého začátku námitky, stejně jako měl námitky proti otcovu druhému sňatku. Když tvůj dědeček zemřel, přinutil tvůj tatínek Alicii Foxworthovou, aby se i se synkem z Foxworth Hallu odstěhovala. Uposlechla a vrátila se domů do Richmondu, kde se nakonec provdala za člověka, který však naneštěstí trpěl vážnou chorobou a nakonec ovdověla podruhé.“

„To je strašné,“ vydechla Corinne.

„Ano, je. Ale co je možná ještě strašnější, Alicie přišla o veškeré svoje jmění při krachu na burze a zchudla. Nyní jsme se dozvěděli, že umírá na rakovinu. Jejímu synovi je sedmnáct a je to vynikající student. Napsala nám žádost, abychom se o Christophera postarali a umožnili mu univerzitní vzdělání, aby se mohl stát lékařem. Tvůj tatínek i já jsme s tím souhlasili a zakrátko tedy Christopher přijede do Foxworth Hallu. Bude studovat na Yale, což je alma mater i tvého vlastního otce, ale dokud nedostuduje a nezaloží si vlastní praxi, jeho domov bude tady.“

Corinne se na mne podívala, aby se přesvědčila, jestli jsem už skončila.

„To je ale báječné,“ prohlásila pak, „a taky velkorysé!“

„Je to Boží vůle,“ upozornila jsem a Corinne přikývla. „Očekávám, že až ten mládenec přijede, budeš se k němu chovat, jak se sluší a patří. Ať se u nás cítí jako doma. Nesmíš zapomínat na skutečnost, že ačkoliv je starší o pouhé tři roky než ty, je to tvůj poloviční strýc a podle toho se k němu musíš také chovat.“

„To bude prima, když si tady doma budu mít zase s kým popovídat,“ těšila se Corinne. „Myslím tím někoho ještě ne úplně dospělého,“ dodala honem.

Jenže já věděla, jak to myslela doopravdy – někoho, kdo mluví i o něčem jiném, než o Bohu a věcech ponurých a neradostných. „Nicméně, on už téměř dospělý je. Nesmíš ho rozptylovat a odvádět jeho pozornost od studia.“ Potom jsem se usmála. „Christopher býval takový báječný chlapeček! Jsem si jistá, že z něho vyrostl okouzlující mládenec. Myslím, že vy dva spolu budete skvěle vycházet,“ políbila jsem Corinne na čelo. Nijak jsem jí její vzrušení nevyčítala. Od smrti Mala a Joela se Foxworth Hall proměnil na obrovské a pusté sídlo. Christopherův příjezd je příslibem nového jasu a života, a to nejenom pro moji dceru, ale stejnou měrou i pro mne. Pořád jsem se obírala vzpomínkami, jaký býval roztomilé děcko, jaký byl zdvořilý a mazlivý a přemýšlivý. Stejně jako Corinne i já jsem se těšila a nedočkavě očekávala jeho příjezd.

Christopher dorazil za zářivého letního dne a mně se zdálo, že spolu s ním vešlo do našeho domu i to slunce. Alicie zemřela teprve před měsícem. John Amos tam zajel jako vyslanec naší rodiny a zařídil pohřeb a všechno potřebné. Po patřičném období smutku se vrátil a přivezl s sebou i Christophera.

Pamatovala jsem si ho pouze jako malého chlapečka po boku mých vlastních synů, ale v tu chvíli, kdy překročil práh Foxworth Hallu, bylo mi zřejmé, že všechna Garladova mužná pohlednost a všechna Aliciina krása, které zdědil, se v tom chlapci rozvinuly a rozkvetly. Navíc trochu něčím připomínal Mala a něčím jiným zase Joela, a tyhle rysy způsobily, že se mi Christopher stal ještě dražším.

Vyrostl z něho vysoký a hezký mladík. Když jsem ho poprvé spatřila zalitého slunečním svitem, zdálo se mi, že mu slunce kolem zlatých vlasů vytváří svatozář. Vytušila jsem v něm jemnou a ušlechtilou povahu. Vyzařoval z něho hluboký vnitřní mír, který mne zahřál u srdce.

Stál tu s očima udivenýma, protože si na Foxworth Hall pravděpodobně příliš nevzpomínal. Podle toho, co mi prozradil John Amos, přišel do našeho obrovského přepychového sídla ze čtyřpokojového domku, a byl teď doslova oslněný. Pohlédl na mne a na Malcolma s výrazem takové vděčnosti, až jsem upadla do rozpaků. Neměl ani tušení, že polovina tohoto Malcolmova panství a ve skutečnosti i polovina Malcolmových podniků právem náleží jemu.

Potom jsem nad ním pocítila soucit. Držel v ruce dva kufříky, zíral užasle kolem sebe a na sobě měl prošoupané střevíce a šaty, které už vypadaly hodně obnošeně. Právě jsem chtěla Johnu Amosovi nakázat, aby mu odnesl věci do pokoje, když se nahoře na schodišti objevila Corinne.

První polovinu schodů seběhla úprkem, ale uprostřed schodiště se náhle zastavila jako přimrazená. Christopher k ní zvedl oči. Na sobě měla svoje nejhezčí šaty ze světlounce modré bavlny a čerstvě umyté zlaté vlasy si natočila do bohatých a třpytivých kudrn.

Povšimla jsem si, že Christopherův pohled zajiskřil překvapením a zvědavostí. Srdce se mi v hrudi zastavilo. Nevytuší ti dva, čím jsou si navzájem? Nekoluje jim snad v krvi něco, co by jim prozradilo jejich spřízněnost? Oba měli stejně husté plavé hřívy vlasů, nebesky blankytné oči a broskvově smetanovou pleť. Spěšně jsem mrkla po Malcolmovi, abych zjistila, jak na svého nevlastního bratra reaguje on. Spatřila jsem, s jakým potěšením sleduje v Christopherově tváři svoje i Aliciiny rysy. Bylo zřejmé, že ten mládenec se mu velice zamlouvá.

Chopila jsem se iniciativy.

„Vítej, Christophere,“ přikročila jsem chlapci vstříc. „Přivedla tě k nám tragédie, přicházíš k nám se smutkem, ale doufejme, že u nás ve Foxworth Hallu najdeš radost a štěstí.“ Nejraději bych ho popadla do náruče, jako když byl ještě maličký, ale zarazila jsem se. Vždyť se z něho mezitím stal téměř dospělý muž a navíc je pro mne vlastně cizí.

„Děkuji…“ Bylo znát, jak zoufale přemýšlí, jak by mne oslovil. V jeho představě jsem byla přece jeho švagrová. „Olivie,“ dodal a opět se ohlédl po Corinne.

„Tohle je Corinne, naše dcera. Pojď dolů, Corinne, a přivítej patřičně svého strýce,“ vyzvala jsem dívku a záměrně jsem přitom zdůraznila slovo „strýc“. Corinne si z očí odhodila zlatou kadeř, přitiskla si ruku na prsa a snesla se ze schodů s oslnivě zářivým úsměvem.

„Těší mne,“ podal jí Christopher ruku. Corinne ji uchopila a střelila po mně bleskovým pohledem. Přikývla jsem na souhlas, že přivítání proběhlo patřičným způsobem, a Corinne

Christopherovy prsty zase rychle pustila. Potom jsme se všichni otočili k Malcolmovi.

„Christophere,“ spustil Malcolm, „John Amos ti odnese věci nahoru a ukáže ti tvůj pokoj. Až si vybalíš, rád abych, abys sešel do knihovny, kde spolu probereme podmínky tvého zdejšího pobytu a tvého vysokoškolského vzdělání.“ Znělo to veskrze formálně a neosobně.

Přesto však tento Malcolmův tón zřejmě Christophera neodradil. Usmál se nádherným, vděčným a důvěřivým úsměvem a Malcolmovi poděkoval. Potom si nechal Johnem Amosem ukázat cestu ke svému pokoji v severním křídle.

U paty schodiště se zarazil, jako kdyby si právě vybavil něco nesmírně důležitého, a obrátil se ještě jednou ke Corinne, která ho upřeně pozorovala. Věnoval jí úsměv a pokračoval v cestě. Malcolm už stačil zmizet v knihovně.

Ještě chvíli jsem počkala a pak jsem Corinne oslovila.

„Nezapomeň na náš rozhovor,“ připomněla jsem jí. „Je to tvůj strýc,“ dodala jsem s pocitem, že je tuto lež nutno velice zdůrazňovat. „Nesmíš to pouštět z hlavy.“

Corinne se na mne podívala s velice zvláštním výrazem ve tváři.

„Ale mami, samozřejmě, že na to nezapomenu. Vždyť sama vidíš, jak strašně jsme si podobní!“ zaradovala se a vyběhla do schodů za oběma muži.

Christopher Garland Foxworth

CHRISTOPHER VNESL DO NAŠEHO NAšeho života opět příliv jasu a radosti. Corinne, John Amos, Malcolm i já jsme se kolem něho slétali jako motýli přivábení třpytem jeho zlaté kštice a jeho zářivým a radostným úsměvem.

„Dobré ráno, Olivie,“ říkával, když se ke mně připojil ráno u snídaně. „Že ti to dneska ale sluší!“

„Nedělej si legraci ze staré ženské!“ napomínala jsem ho pravidelně.

„Ze staré ženské? A legraci?“ divil se a jeho modré oči byly upřímnost sama, leskly se čisťounce jako to nejprůzračnější horské jezero. „Mně ta poklona vychází přímo z hloubi srdce.“ A potom si s chlapeckým úsměvem a zdravou chutí k jídlu namazal máslem borůvkové lívanečky a poznamenal: „Už jako malý kluk jsem tě, milá Olivie, znal jako skvělou kuchařku. Pořád jsi pekla takové hrozně dobré sušenky s rozinkami. A ke mně jsi bývala moc hodná.“

Srdce se mi naplnilo radostí, o níž jsem už zapomněla, že by na naší pozemské pouti mohla ještě vůbec existovat.

S Malcolmem Christopher probíral ty nejsložitější obchodní záležitosti a plány. „Nejsem si jistý, jestli investice do železnic se v budoucnu ještě vyplatí,“ vykládal Christopher. „Je načase podívat se k obloze, pane. Tvrdím, že budoucnost dopravy leží jedině v letectví.“

„Snad mi nechceš namluvit, že obyčejný člověk bude poletovat nad těmi obrovskými pevninami sem a tam? To se mi nechce věřit, mladíku!“

„Vždyť už se tak děje, pane. No jen se podívejte, jak akcie leteckých společností stoupají!“ A potom Christopher rozevřel The Wall Street Journal a já blaženě sledovala, jak se ty dvě plavé hlavy naklánějí nad novinami, aby si pročetly ceny akcií.

„Nu, synku, dost možná že máš pravdu,“ souhlasil nakonec Malcolm. „Ty máš v sobě opravdu obchodnickou krev! Jsi si jist, že se chceš zahrabat na medicíně?“

„Pane,“ odpovídal na to zpravidla Christopher, „já chci pomáhat lidem stejně, jako to dělal můj nevlastní tatínek.“

A chlapcova znalost Písma učinila dojem dokonce i na Johna Amose. Sedávali spolu hluboko do noci, pročítali si různé pasáže a diskutovali nad jejich možným výkladem. Christopher vždycky chápal Boha jako všeodpouštějícího a slitovného, zatímco John trval na tom, že Bůh je i mstivý a trestající.

Ovšem nejvíc byla tímhle pohledným mládencem okouzlená Corinne. Záměrně vyhledávala příležitosti, aby mohla být s ním. Teprve když jsem do místnosti vstoupila já, vzpomněla si Corinne honem na moje napomínání, pustila Christopherovu ruku a odtáhla se, aby dostála mému příkazu chovat se k chlapci jako ke svému strýci. Ale pohled na ty dvě mládím a krásou zářící děti mne zahříval u srdce. Vždyť do Foxworth Hallu vrátily radost a potěšení! Vařívala jsem jim čaj a pekla sušenky, do kterých jsem nikdy nezapomínala přidávat spoustu rozinek. Zdálo se mi, že Christopher má s tím Corinniným nekonečným vyptáváním na jeho dětství svatou trpělivost, přestože mu kladla i takové otázky, které v něm mohly vyvolat bolestné vzpomínky. Christopher však dokázal odpouštět i chápat, byl plný lásky a vřelosti.

Jednou u večeře ho Corinne poprosila, aby jí pověděl něco o Alicii. Malcolm seděl na svém obvyklém místě v čele stolu a na druhém konci jsem jako obyčejně seděla já. Corinne nyní sedávala přímo naproti Christopherovi, který obsadil místo kdysi patřící Malovi. Corinne se ke stolu málem opozdila, protože se pořád nemohla rozhodnout, co si obléci a jaký účes si vybrat.

Byl to jeden z nejteplejších letních podvečerů, ale Malcolm i přesto měl sako a kravatu, stejně jako Christopher. Malcolm by v životě nepřiznal, že cítí nějaké nepohodlí. Na tváři měl chladný a současně uvolněný výraz, který zřejmě vnutil i svému celému tělu. To Christopher, ten značné nepohodlí pociťoval, ale nepostěžoval si jediným slůvkem. Venku se nepohnul ani lísteček, žádný vánek neprolétl dokořán otevřenými okny. Jediné větrání nám poskytovaly stropní ventilátory.

Corinne si začala dobírat Malcolma kvůli jeho pevně utažené vázance.

„Proč si vy dva nepovolíte kravaty a nesundáte saka?“ divila se. „To by přece bylo tolik romantické!“ Zdvihla oči k nebi a povzdychla si. Už jsem si jednou Malcolmovi postěžovala, že Corinne tráví příliš času nad módními časopisy a sledováním osudů filmových hvězd. Stále častěji se chovala, jako kdyby Foxworth Hall byla hollywoodská filmová scéna.

„Nevystupujeme na žádném jevišti,“ odbroukl Malcolm, který si na moji stížnost okamžitě vzpomněl. „Sedíme u rodinné večeře. Doporučuji ti, aby ses začala zajímat i o jiné věci, než jak se muži v tomhle domě oblékají!“

„Tatínek dokáže být tak škrobený,“ usmála se Corinne na Christophera. Výtka se jí podle všeho nedotkla ani v nejmenším. Christopher jí však úsměv neoplatil, protože moc dobře věděl, jak by na to Malcolm reagoval. Bylo mi jasné, že Corinne se před Christopherem předvádí. Ačkoliv mu potěšené zasvitlo v očích, zachoval dekorum. „Jestlipak večeře u vás probíhaly taky takhle škrobeně, Chrisi?“

Povytáhla jsem významně obočí a Corinne neušla mému káravému pohledu. Nezdrobňuj jména lidí mladších, než jsi ty sama, tak jsem ji učila.

„Tatínek si přál, abychom se k večeři slušně oblékali,“ odpověděl, „ale neřekl bych, že by byl nějak škrobený, ostatně o tvém otci bych se tak rovněž nevyjádřil,“ odpověděl Christopher diplomaticky. Malcolm se tvářil nezúčastněně, ale já věděla, že má radost.

„A co tvoje maminka? Vím toho o ní tak málo! Odešla s tebou krátce potom, co jsem se narodila,“ postěžovala si Corinne. Kdykoliv padlo Aliciino jméno, já i Malcolm jsme proti své vůli celí ztuhli. Ach, jaký já mívala někdy strach, že pravda nakonec vyjde najevo a já ztratím lásku a úctu těchto dvou mladičkých lidí, kteří by nám jistě nikdy neodpustili tu lež, ve které Corinne musela vyrůstat. Ale vždyť to bylo nejlepší možné řešení, utěšovala jsem se kolikrát, a neexistuje způsob, jak by pravdu sami odhalili. Vždyť kdo by mohl tušit, že je někdo takového podvodu vůbec schopen?

„Myslím, že o Christopherově mamince bychom u večeře mluvit neměli,“ zasáhla jsem spěšně. „Určitě mu to vzhledem k té tragédii nebude dvakrát milé.“

Corinne se začervenala. „Ach, promiň. Já nechtěla –“

„To je v pořádku, ale Olivie má pravdu,“ řekl Christopher a honem se Malcolma zeptal na jeden z jeho mlýnů, čímž se nám podařilo ožehavé téma opustit. Ve vzduchu však mezi mnou a Corinne dál viselo napětí, dokud jsme nedojedli. Corinne se vztekala, že jsem z ní před Christopherem udělala bezohledného zvědavce, ale to byl ten nejrychlejší způsob, jaký mne napadl, abych její vyptávání ukončila. Stejně jako Malcolmovi, ani mně se nechtělo mluvit o Alicii právě před Corinne. Později jsem zaslechla Christophera, jak ji ujišťuje, že ho vůbec nijak neurazila. Mířili spolu chodbou na východní verandu. Corinne samozřejmě netušila, že jsem natolik blízko, že rozumím každému jejich slovu.

„Moje maminka dokáže být občas tak příkrá,“ stěžovala si. „Strašně často je popudlivá,“ dodala a zatřepetala řasami. Christopher se rozesmál.

„Nesmíš svou maminku soudit tak přísně, Corinne,“ odpověděl. „Řekla to jedině proto, aby mne ochránila. Měla strach, aby se to nedotklo mých citů,“ dodal tónem, který připomínal nadřazenost učitele k žáčkovi. V duchu jsem si pomyslela, že ve své snaze udržet Corinne v přijatelných mezích si vede velice dobře a byla jsem kvůli tomu na něho doopravdy pyšná.

Příštího rána mne Christopher vyhledal na téže východní verandě. Hověla jsem si tam a vychutnávala svěží vzduch pod zamračenou oblohou. Vál mírný příjemný větřík. Už z dálky jsem zahlédla, že se tváří zachmuřeně a vážně, ačkoliv mne pozdravil s hřejivým úsměvem. „Dobré ráno, Olivie, mohu si přisednout?“ Když usedl, odložila jsem své šití. Poznala jsem, že ho cosi tíží a na okamžik jsem ztuhla strachem, že se mne bude nekonečně vyptávat na Alicii a na důvody, které ji odtud odvedly. Právě Christopherovi bych lhala jen velice nerada, protože mi to nepřipadalo správné. Ale co by si v případě, že by se dozvěděl úplnou pravdu o mně, Malcolmovi a dokonce i o Alicii pomyslil?

„Zdá se, že mi chceš něco povědět, Christophere,“ pronesla jsem obezřetně. „Copak se děje?“

„Olivie,“ pravil Christopher a tváří se mu mihla něha, „chci, abyste věděla, jak jsem vděčný za všechno, co pro mne vy i Malcolm děláte. Je to tu jako v pohádce. Mám pocit, jako bych nalezl druhý domov – tak rychle poté, co jsem ztratil vlastní maminku. A děkuji vám i za pochopení, jak je pro mne obtížné o mamince hovořit. Včera večer jsem vycítil, jak dobře mi rozumíte, a když jsem o tom později přemýšlel, myslím, že jsem přišel i na to, proč. Vždyť i vy sama jste utrpěla ztrátu, dokonce možná ještě větší než já. Děti přece počítají s tím, že jejich rodiče jednou zemřou, ale nedokážou si ani představit, jak strašné je přijít o oba syny.“ Natáhl ruku a uchopil mou dlaň do své.

„Nechtěl jsem dříve před vámi mluvit o Malovi a Joelovi, protože jsem si uvědomoval, jak to pro vás musí být bolestné. Ale mám dojem, že tuto bolest můžeme sdílet společně. Na Mala si vzpomínám, býval vážný a jako dospělý. Pamatuji se, jak jsem ještě bydlel tady a oni se ke mně chovali jako k vlastnímu bratříčkovi. A když byla moje maminka tolik měsíců na cestách, vy jste mi byla místo ní matkou a já vás měl strašně rád. Na to se nezapomíná. A nyní jsem přišel o svou matku a vy jste ztratila své dva syny. Ale my dva můžeme mít jeden druhého, nemám pravdu? Chci tím říct, není to nakonec, jako kdybych našel novou maminku a vy zase nového syna? Mohlo by to tak být, Olivie? Vždycky jsem toužil po sourozencích a kolikrát jsem si na to mamince stěžoval. Ale kdykoliv jsem o bratříčka či sestřičku poprosil, začala se tvářit hrozně nešťastně a nervózně si proplétala prsty. Nevím proč, nikdy mi to nevysvětlila. Ale teď upřímně cítím, jako kdybych nalezl svou druhou rodinu. A Corinne doslova zbožňuji, vyroste z ní skutečně překrásná žena! Vychovala jste ji nesmírně dobře – je něžná a nevinná a je s ní obrovská legrace. Abyste věděla, mně vážně nevadí, jak se za každou cenu snaží o mně něco dozvědět. Je to ve skutečnosti velmi lichotivé a já bych si ničeho nevážil víc než možnosti, být pro Corinne skutečným bratrem a pro vás zase synem.“

„Děkuji ti, Christophere,“ řekla jsem. Cítila jsem na sobě jeho pohled plný lásky a úcty. Ach, tento chlapec mne dojímal víc, než jsem mu mohla kdykoliv přiznat. Jak je to zvláštní, že jsem přišla o obě své vlastní děti a namísto toho dostala Aliciiny! Zapřísahala jsem se, že je budu opatrovat a chránit. Ačkoliv byli téměř dospělí, tvořili jsme pohromadě opravdovou rodinu, právě takovou, o jaké jsem kdysi snila – krásné a oddané děti, kterým svět leží u nohou. „Neexistuje nic, po čem bych toužila více, milý Christophere, než aby ses považoval za mého syna. Jsem poctěna, opravdu.“

Christopher se usmál a jeho krásnou tvář zaplavil výraz lásky a zvídavosti.

„Škoda, že moje maminka z Foxworth Hallu tehdy odešla. Škoda, že na Mala a Joela nemohu mít tisíckrát víc vzpomínek. Škoda, že se mi nepoštěstilo znát se s nimi, když vyrůstali, ale uvědomuji si, že to všechno je už minulost a že nemá cenu chtít ji nějak měnit. Maminka mi o zdejším životě vyprávěla pramálo. Ale my si můžeme vytvořit své vlastní vzpomínky nyní, viďte, Olivie?“

Christopher pohlédl k zemi a potom ke mně zvedl ty modré oči rodu Foxworthů, ovšem ty jeho byly vřelejší, hlubší a živější. „Slibuji, že na mne budete moci být hrdá, Olivie.“

Jeho něha i láskyplnost mne dojaly natolik, až mi vhrkly slzy do očí. Poznala jsem v životě tak málo lásky, ale Christopherovi jsem věřila, že mne miluje upřímně, že mne miluje stejně silně, jako kdybych byla jeho vlastní matka. Hrdlo se mi sevřelo a já poznala, že Christopherovi je jasné, jak upřímné dojetí právě pociťuji. Usmála jsem se a pohladila ho po té jeho jemné ruce.

„Milý Christophere,“ začala jsem, „pokud dosáhneš cíle, který sis stanovil, budu na tebe hrdá a budu prožívat stejný pocit štěstí, jaký cítí jen matka ve vztahu k synovi. Moc si považuji toho, že o mně takhle smýšlíš.“ Honem jsem se podívala stranou, protože srdce mi bušilo jako zběsilé a já se bála, že mi vyhrknou slzy.

Nemohla jsem si pomoci a musela jsem si vzpomenout na svého Mala a Joela a naše společné rozhovory. To všechny mi krutý osud vzal a nyní mi zčistajasna alespoň něco vrátil. Hřejivý větřík mne polaskal po tvářích, jako by mne chtěl utěšit, a dlouhý načechraný mrak, který stínil slunce, najednou odplul. Celou mne zalilo teplo, ale co bylo důležitější, bylo mi teplo i u srdce.

„Budu se upřímně snažit,“ slíbil Christopher. Předklonil se a políbil mne na tvář. Dotyk jeho hřejivých rtů jako by na mé pleti zůstal i poté, co se chlapec zvedl. Spolkla jsem slzy, jež jsem měla na krajíčku, a dívala jsem se, jak odchází. Sledovala jsem, jak mizí v domovní chodbě, a když jsem zvedla oči, spatřila jsem u okna v patře stát Johna Amose, který nás podle všeho pozoroval. Ruce měl sepjaté za zády a celé tělo mu halil těžký pochmurný stín.

Začala jsem si brzy všímat toho, že John Amos nespouští Christophera z dohledu. Objevoval se doslova odnikud, opíral se nenápadně o dveře, často se vynořil z hlubokého stínu. Zdálo se mi, že hocha sleduje, že po něčem pátrá. S očima ostrýma jako dva sondující skalpely číhal po možnosti vydělit z hovoru narážku, znamení, klíč k čemusi. Kdykoliv Malcolm s Christopherem hovořili a John Amos se ocitl poblíž, upíral na Christophera zvídavý pohled plný podezření, jako kdyby před sebou měl špióna z nepřátelské země. Nicméně nezmínil se o chlapci ani slůvkem, dokud jednoho dne, to od mého vlastního rozhovoru s Christopherem na východní verandě mohl uplynout asi týden, se objevil na prahu salónu, kde jsem si právě četla.

„Musím s tebou mluvit o Christopherovi,“ oznámil mi. Přikývla jsem na souhlas a naznačila mu, aby vstoupil. Neposadil se, a z toho jsem poznala, že mu cosi dělá veliké starosti. Dlouho stál jen tak zády ke mně a potom se konečně otočil mým směrem. „V ráji číhá had,“ spustil neočekávaně.

„Co tě trápí, Johne?“ zeptala jsem se ho netrpělivě. Nijak mne nenadchlo pomyšlení, že přišel kritizovat Christophera. „Copak ten hoch provedl?“ udeřila jsem přímo.

„Nejde o nic konkrétního. Jsem ale obezřetný a k obezřetnosti nabádám i tebe. Dělá mi starosti, že každý si toho mládence oblíbil tak bezvýhradně a rychle. Dokonce i Malcolm přestal s těmi svými podezřívavými pohledy a jako by ztratil svůj obvyklý odstup. Jediná ty, Olivie, máš schopnost vytušit, na co teď asi narážím,“ vysunul spodní ret přes horní a přivřel oči. Potom pomalu pokývl, jako kdyby si přitakával svému vlastnímu tvrzení.

Zamyslela jsem se nad jeho varováním.

„Ale nemohl sis přece všimnout ničeho…“

„Viděl jsem ho pohromadě s Corinne. Spoustu času tráví oba procházkami po zahradě, projížďkami, v hovorech a zábavě,“ pronesl, jako kdyby vyjmenovával seznam hříchů.

„Ale vždyť to je všechno dočista nevinné! Corinne za ním běhá jak poslušné štěně. Snad sis nepovšiml něčeho nepatřičného, nebo snad ano?“ vyzvídala jsem spěšně.

„To ne, ale přesto… jak jsem už řekl, dělá mi to starosti.

Corinne věnuje mnohem více času a pozornosti svému vzezření, než kdykoliv předtím. Sedává před svojí toaletkou a stokrát si prohrábne vlasy kartáčem, než se ukáže ostatním lidem,“ žaloval John Amos. Rázně jsem se napřímila.

„Ty ji sleduješ, když si kartáčuje vlasy? Tomu nerozumím,“ podivila jsem se. John se najednou ocitl ve strašných rozpacích. Celý zčervenal a naprázdno otevřel a zase zavřel ústa. „Proč ji takhle špehuješ?“ divila jsem se. „A jak vlastně?“

„Občas Corinne nedovře u svého pokoje dveře… a já… já dělám, co je v mých silách… abych nás ochránil od všech nebezpečí, která se na nás mohou řítit, Olivie,“ zadrmolil John překotně. „Sama víš, že na nic jiného nemyslím.“

Chvíli jsem nad jeho sdělením uvažovala.

„Byl jsi snad ještě svědkem něčeho jiného, co bych se podle tvého soudu měla dozvědět?“ zeptala jsem se, jakmile jsem si uvědomila, že John tohle špehování musí provádět mnohem častěji.

„Ano. Musím se přiznat, že jsem se za nimi včera plížil, protože jsem vytušil jakousi nepravost.“

„A jakou?“ naléhala jsem. Podezření Johna Amose, pokud šlo o ty dva krásné mladé lidi, mne začínalo stále více rozčilovat. Snad se nepokouší zničit ten mír a štěstí, které se ve Foxworth Hallu konečně usídlily? „Cos tedy vytušil, Johne Amosi?“

„Sledoval jsem je u jezera. Rozjařeně se smáli a cákali po sobě vodu. Chvíli jsem pozoroval to jejich dovádění a když pak vylezli zpátky na břeh, zažil jsem obrovský šok. Koupali se totiž ve spodním prádle! Olivie, to bylo skutečně obscénní! Člověk mohl vidět úplně všechno! Taková oplzlost!“

Musím přiznat, že jsem byla šokovaná stejně jako on. Vychovávala jsem Corinne k cudnosti a zdrženlivosti a s takovým chováním jsem souhlasit rozhodně nemohla! Nicméně jsem oba omlouvala – koneckonců, byli přece tak mladí a včera byl parný letní den. Bylo mi jasné, že na chvíli podlehli touze po přirozenosti. „Johne Amosi,“ pravila jsem stroze, „tohle tvé podezřívání se mi ani trochu nezamlouvá. Vždyť to jsou blízcí příbuzní a za takových okolností lidé často ztrácejí svůj přirozený stud. Já vím, my oba jsme byli jedináčky, ale doslechla jsem se, že sourozenci a bratranci či sestřenice se kolikrát chovají ve společnosti toho druhého přirozeně a nevyumělkovaně. Nebudeme přece dělat z komára velblouda!“

První léto s Christopherem skončilo a chlapec nastoupil na Yale. Corinne, která nyní studovala v desátém ročníku střední školy, byla zapsaná na nejlepší dívčí koleji v celé Nové Anglii. Přála jsem si, aby se jí dostalo vzdělání v nejlepší možné tradici východního pobřeží. Podle mne bylo zapotřebí, aby poznala i něco jiného než jenom plesy tady na Jihu a koňské dostihy v Kentucky. Mým snem bylo, aby studovala latinu a starořečtinu, aby se stala něčím víc, než byly ty hezké paničky s prázdnou hlavou, které panovaly na plantážích po celé Virginii. Šťastnou náhodou se její škola nacházela v Massachusetts, přibližně hodinu jízdy z New Havenu. Nesmírně mne uklidňovalo vědomí, že blízko ní studuje další člen naší rodiny, protože člověk nemohl tušit, kdy jeho pomoci Corinne bude mít zapotřebí.

Bylo mi velice líto, že oba odjíždějí. Opustili Foxworth Hall ve stejný den – koupili si jízdenky do stejného vlaku – a Christopher se nabídl, že dohlédne, jak se Corinne v nové škole usadila, a teprve potom že bude pokračovat v cestě do Yale. S rozkoší jsem pozorovala, jak rychle se jeden pro druhého stali bratrem a sestrou, jimiž ve skutečnosti také byli. Ovšem to oni nemohli tušit.

Prostorný dům byl bez nich najednou prázdný a brzy jsme opět sklouzli do své poněkud nudné rutiny. Malcolm byl od rána do večera v práci, John Amos řídil práci služebnictva a předčítal si se mnou kapitoly z Bible. Moje děti mi však poskytovaly tolik útěchy! Protože já je za své skutečně považovala.

Christopher mi každý týden psal, jak před odjezdem slíbil. Dostávala jsem od něho dlouhé a velice zajímavé dopisy, ve kterých mi líčil všechno, co dělá, a přiznával se, jak moc se mu stýská po Foxworth Hallu a těch šťastných dnech, které tam prožil v druhé polovině léta. Corinne mi posílala něžná psaníčka plná dojmů z nové školy i nových přítelkyň. Trochu si občas stěžovala, že široko daleko nejsou žádní chlapci, a já si trošku dělala starosti, že bude po nich jako posedlá a že se dostane do nějakého maléru, ale vždycky jsem se ukonejšila tím, že jsem ji vychovala dobře a patřičně. Musela jsem přece ovoci svého výchovného úsilí také trochu důvěřovat! Skutečně jsem byla přesvědčená, že moje výchova by dokázala zvítězit nad jakýmikoliv sklony, které snad mohla po své matce zdědit.

Všichni jsme se těšili na prázdniny, kdy se Christopher a Corinne měli vrátit domů. Ke svátku Dne díkůvzdání však bylo volno příliš krátké, takže oba zůstali ve škole, ale jeden z Christopherových profesorů oba pozval na slavnostní večeři k sobě domů. Byla jsem moc ráda, že alespoň oni dva mohou být v takový den pohromadě. Nedočkavě jsme pak čekali na Vánoce, kdy ti dva skutečně dorazili, rozesmátí, šťastní a veselí, plní zářivého očekávání, jako kdyby šlo o dvě malé děti, které se nemohou dočkat nadílky. Toho roku jsme uspořádali náš vánoční večírek v neobyčejně okázalém stylu.

Vánoční stromek měřil čtyřicet stop a dosahoval v hale až do stropu. Christopher s Corinne jej sami ozdobili, což ovšem pro Christophera znamenalo strávit téměř celé dva dny na žebříku a pro Corinne nekonečné podávání třpytných a veselých ozdob. Navíc navlékli spoustu řetězů z pražené kukuřice a brusinek – nekonečné metry a metry červených a bílých girland, kterými ovinuli stromek jako májku. Toho večera, kdy se slavnost konala, byla Corinne samým vzrušením doslova bez sebe. Malcolm jí koupil přepychové šaty z rudého sametu. Vlasy si Corinne vyčesala nahoru a nechala si po ramenou spadat jen hebké lokýnky. Souhlasila jsem, že může použít nenápadný makeup – oční stíny a rtěnku. Její krása skutečně člověku vyrážela dech, to jsem musela přiznat i sama před sebou. Vypadala jako princezna, filmová hvězda či dokonce jako královna.

Když se snášela po schodišti dolů, zůstali jsme na ni všichni, Malcolm, já, John Amos i Christopher v úžasu civět. Ach, jak jen jsme byli na ni hrdí! Malcolm samou pýchou divže nepraskl a když Corinne přišla až k nám, zaslechla jsem, jak Christopherovi unikl okouzlený povzdech. Corinne vesele popřála: „Šťastné a veselé Vánoce, tatínku,“ a ovinula Malcolmovi paže kolem krku. Přitom lišácky mrkla na Christophera. Jediný John Amos sledoval tu scénu s nervózním napětím a jak jsem tak viděla tu jeho pozornost, jakou Corinne věnoval, najednou mi svitlo. Cože! John Amos žárlí na Christophera! To je pramen jeho podezíravosti! Uchopila jsem ho za loket a odvedla ho do velkého sálu. „Pojď, Johne Amosi, přesvědčíme se, jestli je všechno připraveno skutečně dokonale. Každou chvíli se nám už začnou sjíždět hosté.“

Náš večírek představoval kolosální společenský úspěch. Corinne, tak světaznalá a v otázkách společenského života skvěle proškolená mladá dáma, hrála roli hostitelky většinou i za mne. Všimla jsem si, jak je na ni Malcolm pyšný, jak posedává či postává stranou a má oči jenom pro Corinne, jak ve velké hale vítá hosty, tu a tam se s někým zasměje, prohodí přesně tu správnou zdvořilůstku a okouzluje starší lidi stejně jako mládež. Všimla jsem si, jak se na ni všichni usmívají, jak nadšeně si ji prohlížejí, když se s nimi vítá. Dokonce mi přestalo tolik vadit, že ke mně se hosté jaktěživo takhle mile nechovali. Prostě jsem na to nebyla ten správný typ. Ale moje Corinne jím byla a možnost hřát se na výsluní její slávy mne těšila pořád víc, než vůbec žádná sláva.

Držela se v podpaží Christophera a všem ho představovala jako svého dlouho ztraceného strýce, který je právě na nejlepší cestě stát se slavným lékařem, a nezapomněla dodat, že je kvůli tomu na něho pořádně hrdá. Poletovala od jednoho člověka k druhému a doslova zářila jako perlivý vánek, který rozdává vánoční radost a pohodu každičkým svým dotekem.

Christopher byl jako obvykle dokonale okouzlující a dovedně lichotil ženám, takže všechny bez rozdílu si připadaly krásné a přitažlivé. Pro každého si našel milé slůvko, a pokaždé to vyznělo upřímně, žádná přetvářka či faleš. V každém hledal a skutečně i nacházel jenom to nejlepší a to pak dokázal vynést a pochválit. Kam jsem se vrtla, všude o těch dvou hovořili lidé s uznáním a svěřovali si jak obrovský dojem na ně mladí učinili.

Navíc jsem docela jasně zaslechla paní Bromleyovou, jak vykládá skupince svých přítelkyň, že je až k nevíře, jak osůbka tak půvabná a energická může mít za matku ženu, jako jsem já.

Tentokrát jsem však nepocítila žádné nutkání její tirádu přerušit a odkázat ji do patřičných mezí, jako jsem to dělávala při předchozích večírcích. Moc dobře jsem totiž věděla, že to z ní mluví žárlivost, takže jsem cítila pouze pýchu. V celém tom shromáždění nebyla vzdělanější a krásnější žena či mládenec. Nakonec jsem v roli Malcolmovy manželky přece jen uspěla.

Přežili jsme všechna neštěstí a tragédie, a stejně jako tento velký dům jsme teď představovali samý vrcholek společnosti.

Zasloužili jsme si obdiv a závist.

Když hudba spustila taneční melodii, Christopher odvedl Corinne na parket. Byl to valčík a ladnost jejich tance vyrážela všem přítomným doslova dech. Christopher vedl Corinne do tak svižných otáček, jako by oba byli profesionálními a léta secvičovanými tanečníky. Každý se zastavil, aby se mohl pokochat pohledem, nikdo nestál sám o tanec, protože je uspokojovala už samotná možnost sledovat tento nádherný pár, jak se vznáší nad podlahou jako dvojice šťastných vloček v závanu přátelského větříku. Potom se k nim přiblížil Malcolm, vysoký a důstojný, a přebral Christopherovi svoji dceru. Corinne Christophera, který se připojil k davu lemujícímu parket a tleskajícímu do rytmu, doprovodila úsměvem, a pokračovala v tanci s Malcolmem. Ten však jako by nějak protrhl to kouzlo, protože oba teď vypadali prkenně a trošičku i rozpačitě. Člověk by málem hádal, že se Malcolm pokouší soupeřit se svým mladším bratrem a dokázat mu, že i on je stejně dokonalý tanečník – ale nebyl. V tom okamžiku jsem si uvědomila, jak nesmírně Malcolm zestárl. Jeho mladistvý zápal byl pryč a při tanci s Corinne připomínal pošetilého starce.

Christopher ke mně s úsměvem přistoupil a otázal se: „Mám se odvážit jít Malcolma vystřídat, Olivie? Jak se zdá, začínají mu docházet síly.“

Pohladila jsem ho povzbudivě po ruce: „Jen do toho, milý Christophere!“

Christopher vstoupil na parket a když poklepal Malcolmovi na rameno a Corinne mu vplula opět do náruče, hosté spustili další bouřlivý potlesk.

A právě v tom okamžiku jsem zahlédla pohled Jana Amose upřený na mne, jako kdyby se snažil v roli rozhněvaného Boha seslat na moji hlavu pomstu za tohle štěstí, které jsem nalezla tak pozdě. Odvrátil oči ke Corinne a Christopherovi, kteří pořád ještě tančili, a zděšeně a podezíravě povytáhl obočí. „Nikdo není tolik slepý jako ti, kdož vidět nechtějí,“ zarecitoval. Proč jenom proboha musí stříknout svou nepřející slinou i po takovéto kráse? Proč si jen musí tolik hnusit Christophera? Snad si nemyslí, že by jako člen rodiny měl dostávat stejné výhody jako Christopher a nedělat pouze komorníka? Honem jsem tu myšlenku zaplašila. Tohle byla ta nejbáječnější vánoční slavnost, jakou jsme kdy pořádali, a já prožívala fantastické chvíle štěstí a hrdosti nad svými skvělými dětmi. Nenechám si od Johna Amose nějakou zbytečnou podezíravostí všechno pokazit!

V průběhu svého druhého roku studia na Yale dokázal Christopher mnohem víc, než že by na sebe jenom upozornil, pokud jde o vynikající studijní výsledky. Christopherovi vyučující profesoři totiž považovali jeho práce za doslova mimořádné. V druhém ročníku už studoval látku ročníku třetího a my s Malcolmem obdrželi jeho nadšený dopis, že bude absolvovat už po třech letech namísto po čtyřech. Lékařská fakulta byla doslova na dosah.

S potěšením jsem zjistila, že on i Corinne spolu udržují přátelské styky. Christopher dokonce jednou či dvakrát zajel do její internátní školy, aby ji navštívil. Corinne zřejmě musela pukat pýchou, když mohla předvádět svého pohledného strýce spolužačkám. Představovala jsem si ji, jak sedí na posteli ve svém internátním pokoji, ostatní děvčata se shlukla kolem ní a uchváceně naslouchají jejímu líčení Christophera i vánočního večírku a vůbec celého Foxworth Hallu. Nepochybovala jsem, že jí všechny závidí a nutí ji přislíbit, že tu či onu Christopherovi představí. Když pak skutečně přijel, předváděla ho jistě jako drahocenný poklad.

Avšak John Amos se svého podezření a žárlivosti na Christophera nikdy nezbavil. „Je to nepřirozené, Olivie. Ani skuteční sourozenci si v tomhle věku nebývají takhle blízcí.“

„No tak, Johne,“ napomínal ho pokaždé Malcolm, „už bys mohl nechat Corinne na pokoji!“ Pořád ještě byl do dcery blázen.

V sedmnácti byla Corinne doslova úchvatnou kráskou. Ještě nikdy neměla vlasy tak lesklé a hedvábné. Oči měla modré jako mořská hlubina, ještě temnější, než byly ty Christopherovy. Po Alicii zdědila štíhlou a velice ženskou postavu s půvabnou šíjí, drobnými oblými rameny a pevnými plnými ňadry, úzkým pasem a útlými boky. Nohy měla předlouhé a kráčela se sebejistou ladností, která musela vzbouzet závist i u andělů.

Nyní jednadvacetiletý Christopher také zesílil a zmužněl. Ramena měl širší a svalnatější, protože na Yale hodně sportoval. Bavilo ho veslování a ve studentském klubu byl jednoznačným šampiónem. Měřil nejméně o celý coul víc, než když poprvé přišel do Foxworth Hallu, a myslím, že v dospělosti byl ještě pohlednější než jako chlapec. Hodně teď připomínal Garlanda. Zdědil jeho smích i bezstarostnou chůzi.

Sledovat, jak ti dva mladí pobíhají po domě, vrhají se z jedné činnosti do druhé a šíří kolem sebe radostné vzrušení, to člověka opravdu hřálo u srdce. Jedno odpoledne si vyjeli na loďce po jezírku, jindy se vydali pátrat po zajímavých divokých květinách či slídit po včelách, kterým by Olsen mohl ukrást med. A při večeři pořád žvatlali o zážitcích ze školy.

Malcolm se šťastně díval z jednoho na druhého, ačkoliv na Corinne mohl oči nechat, samozřejmě. Jeho nehybná kamenná maska jako by procházela proměnou. Začínala se rozpraskávat, až nakonec už nevypadal, jako kdyby na ramenou nosil svou vlastní bustu. Občas se u stolu dokonce rozesmál, to když Corinne líčila nějakou tu pošetilost, kterou někde plácla či provedla.

Christopher o Corinne vykládal od rána do večera, láskyplně opakoval věty, které pronesla, popisoval všechno, co při jeho návštěvě internátní školy Corinne řekla či udělala. Začínali si být tak blízcí, že konečně to dělalo starosti i mně. Jednou odpoledne, když se ti dva vrátili z projížďky po jezeře, jsem si konečně uvědomila, co mne na jejich vztahu doopravdy trápí.

Corinne provlékla svoji paži Christopherovi pod loktem a vlasy jí něžně nadskakovaly na ramenou, když ti dva mířili přes trávník k verandě, odkud jsem pozorovala překrásnou vyhlídku na Modré pohoří.

Tak nesmírně připomínali bratra a sestru, že jsem si byla téměř jistá, že to poznali. Na okamžik jsem sklouzla do vzpomínek na své dva vlastní syny. Představila jsem si, že kdyby můj Mal či Joel zůstali naživu a procházeli se takhle s Corinne, kterýkoliv z nich by vypadal stejně krásně jako Christopher. Síla její krásy byla tak mocná, že dopadala na každého člověka v jejím okolí a propůjčovala mu svoji krásu stejně, jako náramky mohou zkrášlit ženské ruce a hrdlo zas náhrdelník či náušnice.

Nejdříve ke mně dolétl jejich smích. Protože byli ještě příliš daleko, nerozuměla jsem, co si povídají. Když se přiblížili natolik, aby mne mohli rovněž spatřit, zastavili se a provinile se po sobě podívali, jako kdybych je přistihla při něčem neslušném. Ucítila jsem, jak ve mně všechno ztuhlo, ale v následujícím okamžiku už mířili přímo ke mně, tentokrát rychleji a ne tak těsně, jako když jsem je zahlédla poprvé, ačkoliv Corinne Christopherovu paži nepustila.

„To máme dnes ale nádherný den, viďte, Olivie?“ usmál se Christopher. „Vane přesně ten správný větřík, který jsme potřebovali pro naši plachetničku,“ dodal. „Moc bych si přál, abych vás za takhle krásného dne mohl jednou taky vyvézt na jezero.“

Corinne se po mně škádlivě podívala. Na loďce si mne tedy představit neuměla.

„Byla jsem na plachetnici už mnohokrát,“ odpověděla jsem. „Když jsem ještě žila v New London, plachtění tam bývalo stejně přirozené jako chůze.“

„Opravdu?“ podivil se Christopher. „Tuhle jsem se v New London zastavil a musím uznat, že ten přístav je skutečně hezký.“

„Ano,“ přisvědčila Corinne. „Moje řeč.“

„Tys byla v New London?“ ohlédla jsem se po ní překvapeně. Corinne kradmo jukla po Christopherovi a potom přikývla.

„Vyzvedl jsem ji jednou ze školy a vyrazili jsme si na sobotní výlet,“ přiznal se. „Věděli jsme, že jste se tam narodila, proto jsme to místo chtěli navštívit.“

„Je to tam skutečně kouzelné,“ dodala Corinne.

Potom ti dva po sobě vrhli pohled, který vnímal z celého světa jen toho druhého. Srdce mi prudce sevřela ledová hrůza. Jako kdyby ti dva žili pod závojem, pod závojem, který do jejich soukromého světa nepropustí nic a nikoho.

Následující rok utekl jako voda a zanedlouho přišlo zase léto. Tentokrát jsem odjela do Nové Anglie, nejprve se zúčastnit maturitní slavnosti na Corinnině škole a hned potom Christopherovy promoce na Yale. Christopher pronesl za svůj ročník slavnostní projev. Lidé při jeho tklivé řeči téměř slzeli. Výmluvně rozebíral myšlenku, že když si člověk myslí, že ztratil něco cenného – naději, lásku, milovanou osobu – pořád se ještě nemusí vzdávat všech svých snů a potom je dokáže uskutečnit. Hluboko v srdci jsem cítila, že mluví o naší rodině, o jejích hořkých ztrátách, o smrti Alicie a o svém nalezení nového domova ve zdech Foxworth Hallu. Když pak Christopher sestupoval z pódia, tvářil se pohnutě dokonce i Malcolm. Všichni jsme se k chlapci vrhli s rozevřenou náručí. Corinne k němu doběhla jako první a dlouho se s ním objímala. Malcolm a já jsme trochu netrpělivě vyčkávali, až s objetím přijde řada i na nás. Když nás Christopher oba naráz popadl do do svých mladých paží, prolévala jsem slzy zrozené ze štěstí. Potom jsme hrábli po jeho čapce a všichni naráz jsme ji vyhodili do vzduchu. Obloha pod mrakem čapek, které radostně vířily výš a výš, téměř zčernala. Vzduchem se rozlehlo provolávání slávy z tisíců mladých hrdel.

Domů jsme dojeli v autě, které Malcolm daroval Corinne k maturitě. Byl to smetanově bílý cadillac kabriolet. Střídali se v řízení, jednou řídil Malcolm a já seděla vedle něho, zatímco děti si povídaly vzadu, potom se k volantu posadil Christopher a vystřídala ho Corinne. Na to, že obě děti právě šťastně a hrdě absolvovaly školy, byli oba po celou tu dvoudenní jízdu nazpátek do Virginie podivně zamlklí. Přespali jsme v Atlantic City v New Jersey. Malcolm se rozhodl, že si na oslavu večer někam zajdeme.

„Musím vám, mládeži, předvést několik místních pozoruhodností,“ vyhlásil Malcolm. „Mají tu taneční sál, který má ve střešních taškách spoustu zlata! Považte, že se před tím musí schovat i takový Foxworth Hall!“

„Tati, to je od tebe strašně hezké,“ povzdychla si Corinne, „ale když já jsem dočista vyčerpaná. Všechno to vzrušení a rozčilení s mým maturitním shromážděním a s Chrisovou promocí mne sebralo natolik, že prospím snad kolik týdnů bez přestávky!“

„Mně to povídej,“ přizvukoval jí Christopher. „Ten včerejší projev mi dal příšerně zabrat.“

„Nu, jestli se vám nechce jít si někam posedět a oslavovat, můžeme strávit společný poklidný večer v hotelu.“

„Ale kdepak, to v žádném případě, tati,“ odmítala tvrdošíjně Corinne. „Měl bys vyvést maminku někam mezi lidi. Nemůžete předstírat, že jste absolvovali vy? My zatím zůstaneme doma a dohlédneme na to, abyste se vrátili ve slušnou hodinu. Však vy byste si to odskákali, kdybyste přišli pozdě, to si piš!“ dodala škádlivě.

Jejich únava mne vůbec nepřekvapovala a proto jsem na Malcolma naléhala, abychom si skutečně vyšli sami. Nakonec jsem si snad po té dřině, jakou představovala výchova jeho děcka a dítěte jeho otce, nějaké to rozptýlení zasloužila! Nechali jsme tedy Christophera a Corinne v jejich hotelových pokojích, oblékli se do svých nejlepších svátečních šatů a zašli si do restaurace s vyhlídkou na moře. Byla plná novomanželů a mladých lidí, které ještě měli studium na vysoké škole před sebou. Necítili jsme se v tak mladé společnosti ve své kůži. Drahého šampaňského, které si Malcolm prosadil, jsme se sotva dotkli.

„Pojďme si připít, Olivie,“ vyzval mne, aby naší zakřiknuté večeři dodal trochu optimismu. „Na naši úžasnou dceru, která se teď vrací domů, aby už s námi zůstala nadosmrti.“

Káravě jsem se na něho podívala. Cožpak on si vážně myslí, že Corinne ho nikdy neopustí? Jednou jí bude muset dovolit, aby vedla svůj vlastní život, seznámila se s nějakým milým mužem a založila si svoji vlastní rodinu. Po tom přece touží každá dívka. Nechtěla jsem, aby Malcolm někdy v budoucnu způsobil, že by se Corinne kvůli svým úplně normálním snům a touhám musela cítit provinile.

„Připijme Corinne na to, aby jednou nalezla všechno, co od života a lásky očekává,“ opravila jsem ho.

Té noci jsme do Foxworth Hallu dorazili hodně pozdě. Ráno jsem děti nechala spát tak dlouho, jak jen se jim zlíbí, protože na podzim už je bude čekat zodpovědnost dospělých lidí. Christopher ještě pořád čekal na vyjádření, zda byl přijatý na lékařskou fakultu. Byl na seznamu několika univerzit a přijetí na alma mater jeho nevlastního otce v Georgii už bylo hotová věc. Corinne toužila nastoupit do Bryn Mawru, ale já trvala na tom, aby se pokusila dostat do Ženské koleje v Connecticutu v mém rodném městě New London. Přijali ji do obou škol, ale ona se ještě nerozhodla, které z nich dá nakonec přednost.

Ráno, když jsem probrala domácí záležitosti s Johnem Amosem a kuchařkou, zašla jsem do svého pokoje a začala se u stolu probírat došlou poštou. Mezi ní jsem narazila na velikou obálku z manilského konopí, adresovanou Christopheru Foxworthovi mladšímu. Zpáteční adresa – Lékařská fakulta na Harvardu! Byla jsem tak vzrušená a nedočkavá, že jsem dopis otevřela, přestože jsem si moc dobře uvědomovala, že se to nesluší. Namluvila jsem sama sobě, že v případě záporné odpovědi bych alespoň mohla Christopherovi pomoci vyrovnat se s jeho zklamáním, ale přitom jsem byla přesvědčená, že odpověď bude příznivá. Jak by kterákoliv rozumná fakulta mohla odmítnout právě Christophera? Roztřesenými prsty jsem roztrhla obálku.

Milý pane Foxworthe, s největším potěšením vám oznamuji, že jste byl přijat na Lékařskou fakultu Harvardské univerzity. Jakožto děkan této školy jsem šťasten, že –

Dál už jsem číst nedokázala. Do očí mi vhrkly slzy štěstí a písmo se mi před očima slilo v nečitelnou skvrnu. Přitiskla jsem dopis na prsa a vystřelila po schodišti nahoru jako mladé děvče. Zabušila jsem na Christopherovy dveře, ale on v pokoji nebyl. Zkusila jsem tedy vedlejší Corinninu ložnici, protože jsem doufala, že o něm něco ví. Ale po Corinne nebylo v pokoji ani památky. Najednou jsem zaslechla jakýsi tlumený hluk. Neměla jsem sice představu, odkud pochází, proto jsem se pustila za ním. Na okamžik se mi srdce rozbušilo tak hlasitě, že jsem kromě něj neslyšela vůbec nic. Zvuky zesílily, připomínaly smích, ale velice zvláštní druh smíchu, jako kdyby se někdo smál s hlavou schovanou pod polštářem. Na vzdáleném konci chodby prosvítalo světlo a já se k němu začala opatrně plížit.

„Corinne,“ zaslechla jsem šeptání. „Co bych si v životě počal, kdybych tě nenalezl? Jak bych jen dokázal žít? Tys můj život, tys jediný důvod mojí existence. Ty jsi –“

„Pšt,“ ozvala se Corinne. „Někdo tě uslyší.“

„Nestarám se o to, jestli mne někdo uslyší. Miluji tě a chci, aby to věděl celý svět!“

Škvíra světla se ukazovala pod dvoukřídlými dveřmi labutího pokoje. S Christopherovým dopisem od děkana z Harvardu pořád ještě pevně sevřeným v pěsti jsem tichounce dveře pootevřela. Na labutí posteli, polonazí a s údy navzájem propletenými, tisknoucí se k sobě a sápající se po sobě, ležela Corinne s Christopherem. Corinne měla hlavu zvrácenou dozadu a její krvavě rudé rty byly dychtivě pootevřené. Christopher ji právě líbal na odhalená ňadra!

Bez rozmýšlení jsem dveře málem zabouchla. Hněvem a děsem mi bylo téměř na omdlení. Srdce se mi v hrudi zmítalo jako ptáče v zubech lišky. Christopher a Corinne! Jsou milenci! Milenci! Ach bože, vždyť je to bratr a sestra! Ach bože, čeho jsem se to jenom dopustila! Co jsem to spáchala! Zhroutila jsem se na podlahu s hlavou vířící závratí. Jako by se všechen život ve mně přeměnil v jed. Zoufale jsem pátrala po dalším správném kroku. Mám se jim ukázat? Mám jim snad odhalit pravdu? Nezasáhne je Bůh smrtícím bleskem za ten hřích, jehož se právě dopouštějí?

V tom okamžiku jsem ucítila, že se vedle mne zastavil temný stín. Vzhlédla jsem a spatřila Johna Amose, který mne pozoroval s necitelným odstupem.

„Co se stalo, Olivie, že tu ležíš na zemi jako žebrák? Co se tu děje?“ A tu se jeho korálková očka upřela na dveře labutího pokoje. Zevnitř bylo slyšet šustění a šepot. John Amos v mžiku skočil po klice a rozrazil dveře dokořán a tam, v celé nádheře svých nahých těl, ležela Corinne s Christopherem na labutí posteli. Christopher spočíval na Corinnině těle a oba byli propleteni ve spojení, k němuž by mělo dojít pouze ve svazku manželském.

John Amos jako by ztělesňoval všechnu sílu božího hněvu. Jak tu stál a upíral na mne svůj temný pohled, zdánlivě povyrostl a stal se postavou zlověstnou a hrozivou. Jako kdyby Bůh seslal na zem trestajícího anděla. „Hříšníci! Krvesmilníci!“ zahřměl. „Jak se opovažujete! Přivoláte hněv Boží na svoje hlavy! Tohle je krvesmilstvo, vilné a peklem zplozené krvesmilstvo! Kéž bůh vaše duše odsoudí k věčnému zatracení!“

Pokusila jsem se vstát, odtáhnout Johna Amose od prahu pokoje a zavřít dveře nad jejich hanbou, ale on mne drsně odstrčil pryč. „Ty hlupačko!“ ušklíbl se na mne, „však jsem ti to povídal, povídal jsem ti, co se děje tobě přímo pod nosem, ale ne, tys to nechtěla slyšet. Hřála sis hada na vlastních prsou, slyšíš mne, nešťastnice? Vzala jsi ho do svého domu, nakrmila ho a ohřála, a on tě za to nyní zbaví života!“

Mzda hříchu

TONULA JSEM VE VÍRU ZMATENÉHO DĚSU. Cítila jsem se zrazená a tak strašně rozhněvaná, ublížená a do krve zraněná. A přitom, vždyť mezi těmi dvěma bylo tolik lásky – ach, ale lásky hříšné, lásky proti božím přikázáním! Kdo tuhle hrůzu zavinil? Byla to snad moje chyba? Nebo snad Malcolm a jeho rod sklízejí plody svého dědičného smilnictví? V jednom okamžiku jsem se neznala vzteky, v druhém jsem je z hloubi srdce litovala. Bylo mi jasné, že Malcolm se to musí dozvědět. Zvednout se a oznámit Johnu Amosovi, aby šel po svých mne stálo všechny zbylé síly. Potom pomalu, podpírajíc se o rám dveří, abych neupadla, jsem vstoupila do labutího pokoje a hlasem tak slabým a cize znějícím, že jsem ho sama nepoznávala, jsem Christopherovi a Corinne nařídila, aby se za patnáct minut hlásili v Malcolmově knihovně. Corinne schovávala svou nahotu za Christophera, který se zahalil do prostěradla. Už teď měli oba oči zrudlé pláčem. Potom jsem za sebou tichounce zavřela a šla jsem vyhledat Malcolma. Při chůzi jsem se potácela jako opilá.

„Je nutné, abys sebral všechnu svoji odvahu,“ řekla jsem při vstupu do knihovny. „Stalo se… stalo se něco hrozného.“

„Děti? Ach bože, znovu ne!“ napřímil se Malcolm prudce.

„Syn tvého otce svedl tvoji dceru!“ oznámila jsem mu.

Žádná slova nemohou vylíčit tu smršť bolesti a utrpení, jež zasáhla Malcolmovu tvář. Pozorovala jsem ho a věděla jsem, že hledím na zrcadlo svých vlastních pocitů, neboť i v něm postupně nabývaly vrchu hněv, hořkost, nenávist i láska k dceři, jeden cit vždy převládající nad druhými, ale po chvíli potlačen další zběsilou emocí. Nakonec však zvítězil jeden cit, který zaplašil ty zbylé. Hněv. Hněv, jakého jsem ještě nikdy nebyla svědkem.

„Pozor, Malcolme,“ varovala jsem ho, protože jeho ztráta sebeovládání mi pomohla najít tu moji. „Musíme zachovat klid a rozvahu. Musíme uvážit, jaké nejlepší kroky bychom měli podniknout. V sázce je příliš mnoho, víš to sám a vím to, samozřejmě, i já. Za chvíli přijdou oba sem, do knihovny. Prosím tě, Malcolme, prosím tě, najdi v sobě dostatek síly, abys mohl učinit přítrž této zvrácenosti!“

Sotva jsem domluvila, zaslechli jsme vrznout dveře a Christopher, s paží ochranitelsky ovinutou kolem Corinniných ramen, vstoupil přes práh. Na obléknutí měli jen pár minut, takže některé knoflíky neměli ani zapnuté a Christopher tu stál jenom v ponožkách. Za zády obou dětí jsem zahlédla na horním konci schodiště Johna Amose, který na nás upíral pohled věštící příchod posledního soudu. Každým okamžikem jako by se stával větším a větším, protože on o té hrůze věděl odjakživa, to jenom já jsem odmítala uvěřit. V hlavě se mi rozezněla jeho prorocká slova.

„Nikdo není tolik slepý jako ti, kdož vidět nechtějí.“

A já pochopila, že boží hněv dopadl na rod Foxworthů tentokrát plnou silou. Každý stín, každý přízrak jejich předků teď sténal v obou křídlech sídla. Zbývalo už jenom vyslechnout soud. Malcolm přikročil ke dveřím a prudce je za zády mladičké dvojice zapráskl.

„Tatínku,“ ozvala se Corinne. Pevně svírala Christopherovu ruku a přistoupila k Malcolmovi blíž. „Tatínku, to je láska. Máme se rádi už strašně dlouho a chceme se vzít.“ Podívala se na Christophera, aby z jeho očí načerpala další odvahu. Christopher jí věnoval svůj něžný a láskyplný úsměv, kterým za poslední tři roky okouzlil ve Foxworth Hallu všechny bez výjimky. „Plánujeme to s Christopherem téměř od prvního okamžiku, kdy jsme se poznali, čekali jsme však, až mi bude osmnáct. Nejdřív jsme uvažovali o útěku, ale věděli jsme předem, že by vás to moc trápilo. Já bych navíc chtěla svatbu v kostele, aby se našemu manželství dostalo božího požehnání.“

Každé to slovo, které Corinne vyřkla, jako by mi zaráželo stále hlouběji žhavý nůž do srdce. Vypověděla všechno, čeho jsem se děsila nejvíc. Malcolm se tvářil, jako kdyby neslyšel vůbec nic. Pozoroval Corinne zvláštním pohledem. Jako kdyby neviděl svou dceru, ale Alicii, či dokonce svoji matku. Potom jeho tvář zkřivila ta nejodpornější křeč, jakou si jenom lze představit. Hněv, který v něm vřel pod povrchem, mu tryskl do obličeje, sežehl jeho šíji a nadzvedl mu ramena, která se náhle zdála přímo obrovitá.

Rychle jsem k němu přiskočila.

„Doufáme, že vás naše láska těší,“ pokračovala Corinne, „a že nám požehnáte.“ Hlas se jí začínal chvět. „Pochopitelně, pokud budete chtít uspořádat hodně velkou svatbu, pozvat celé stovky hostí a udělat oslavu přímo tady ve Foxworth Hallu, budeme nadšením celí bez sebe. Přáli bychom si, abyste byli šťastní stejně jako my,“ dopověděla.

„Šťastní?“ opakoval Malcolm. Vyslovil to slovo, jako kdyby ho v životě neslyšel, jako kdyby jeho významu vůbec nerozuměl. „Šťastní,“ pronesl ještě jednou a vyrazil ze sebe dutý, ďábelsky znějící smích. Najednou pokročil kupředu s pravou paží strnule předpaženou, s ukazováčkem namířeným zlověstně na oba mladé lidi. „Šťastní? Vy dva jste spáchali nejhnusnější ze všech hříchů! Jak byste po tom mohli být šťastní? Ty víš, že on je tvůj strýc, on ví, že ty jsi jeho neteř! To, čeho jste se dopustili, se nazývá incest. Já vám své požehnání nikdy nedám a nedá vám je ani Bůh! Vždyť vy se vysmíváte svátosti manželské!“ zahřímal a ukazováčkem proťal vzduch křížem krážem, jako kdyby tím od nich zaháněl jejich lásku a zaháněl ji navěky.

„Žádný incest to není,“ namítla Corinne tiše, „a naše láska je příliš čistá a upřímná, než aby mohla být jakkoliv hříšná. To nejsou zákony boží, ale lidské, kterými se tu oháníš, tatínku. V mnoha společnostech se sňatky mezi bratrancem a sestřenicí a jinými blízkými příbuznými dokonce vyžadují. Proč –“

„Incest!“ rozhulákal se Malcolm s paží stále napřaženou. Celé tělo se mu zazmítalo silou toho výkřiku a do obličeje se mu nahrnula krev. „Hřích! Proti boží vůli! Znesvěcení!“ řval a po každém tom obvinění švihl paží do vzduchu. „Ty jsi mne zradila, zradila jsi mne!“

„Prosím tě, nech si to vysvětlit, Malcolme,“ zasáhl Christopher. „S Corinne jsme k sobě cítili lásku od prvního okamžiku, kdy jsem překročil váš práh. To přece nemůže být samo sebou!“

„Ty Jidáši!“ zasykl Malcolm a vztekle se k chlapci otočil. „Poskytl jsem ti naději a příležitost! Vydávám na tebe obrovské částky peněz, dal jsem ti svoji důvěru a víru! Otevřel jsem ti dveře svého domova a tys mi za to svedl moji dceru!“

„Ale on mne přece nesvedl!“ přispěchala Corinne Christopherovi na pomoc. Dokonce si ho k sobě přitáhla blíž. „To, k čemu mezi námi došlo, je výsledkem mojí touhy stejně jako té jeho,“ tvrdila. „Ve skutečnosti jsem to byla já, kdo tomu druhému nadbíhal. Já jsme za ním běhala jako pejsek a škemrala, aby mne bral jako kteroukoliv cizí ženu! Nenechala jsem mu ani chviličku pro sebe, pořád jsem byla po jeho boku, pořád slyšel moje povídání, smích, pořád cítil moji lásku. Ne, Christopher se choval jako džentlmen, neustále mi opakoval, co byste si ty a maminka přáli. Bála jsem se, že byste mne nemuseli pochopit, proto jsem počkala až do svých osmnácti. Já jsem vás nezradila. Pořád vás miluji a chtěla bych tady s Christopherem žít. Budeme tu vychovávat svoje děti a –“

„Děti?“ opakoval Malcolm, jako kdyby ho ta možnost doslova omráčila. Po zádech mi přeběhl mráz.

„Prosím tě, nech si to vysvětlit,“ žadonila Corinne.

„Tady není co vysvětlovat!“ vyštěkl Malcolm. „Mluvíš o dětech? Vaše děti se narodí s rohy a kopyty, s hrbem a dvojitým ocasem, budou to zdeformované zrůdy!“ věštil a z očí mu šlehala nenávist. Corinne i Christopher před jeho zlověstným výbuchem poplašeně ucouvli. Corinne vypadala zděšeně a křečovitě svírala Christopherovu dlaň.

„Ne,“ zašeptala a zavrtěla vášnivě hlavou. „To není pravda, ne! To se nestane!“

„Proradná stvůro!“ hulákal Malcolm. „Zákeřná Dalilo, chtíčem posedlá, lstivě krásná ďáblova zaprodankyně!“ pokračoval a s každým tím slovem Corinne couvala blíže ke dveřím. „Vy oba zmizíte z mého domu, mého života i všech mých myšlenek!“ nařídil. „Odejděte z tohoto domu!“ ukázal na dveře, „a už nikdy nepřekročte jeho práh! Jste pro mne mrtví, mrtví stejně jako…“ Malcolm zavadil pohledem o mne a výraz v mých očích mu zabránil v dořeknutí.

„Tatínku, tohle nemůžeš myslet doopravdy!“ vykřikla Corinne. Brada se jí třásla a po obou tvářích se jí řinuly potoky slz. Christopher se pokusil hledat záchranu u mne, ale já se odvrátila. Cítila jsem se zrazená téměř jako Malcolm. Milovala jsem toho chlapce jako svého vlastního syna a on mne zradil. Ty roky plné štěstí, když jsem věřila jeho oddanosti a lásce ke mně, celé ty roky nemiloval mne, ale výhradně Corinne. Byl lapen do pasti její krásy stejně jako Malcolm. Ach, nakonec je přece jenom pravda, že všichni muži jsou stejní. Oplatila jsem Christopherovi jeho prosbu o pomoc pohledem tak mrazivým, že mu jistě musel změnit srdce v led – alespoň jsem v to doufala. Zatoužila jsem na okamžik zdrtit ty dva prozrazením celé pravdy, ale jasnozřivě jsem pochopila, že bych tím zničila především sebe.

„Každé to slovo myslím doopravdy!“ odvětil konečně Malcolm hlasem ledovým, suchým a ostrým jako kus ledu. „Odejdi z tohoto domu a pamatuj si, že jsem tě vydědil. Ani ty ani ten tvůj Jidáš ode mne nedostanete ani halíř! Proklínám vás! Proklínám vás oba a odsuzuji vás k životu plnému hříšnosti a děsu!“

„Ale my prokleti nebudem!“ vytáhl se Christopher vzdorně do stejné výšky jako Malcolm. „Z vašeho domu odejdeme, ale vaše prokletí si s sebou nevezmeme! Necháme je u vašeho vlastního prahu!“ Při té řeči se podobal Malcolmovi více než Malcolm sám.

„To vás neproklíná Malcolm,“ ozvala jsem se nakonec i já. „To vás proklíná sám Bůh, který vás potrestá za všechny vaše hříchy. Spáchali jste incest a porodíte stvůry!“ prorokovala jsem. Christopher se na mne podíval očima přetékajícíma bolestí. Nyní se pro změnu on cítil zrazen mnou.

„V tom případě tedy odcházíme,“ pravil Christopher. Otočil Corinne ke dveřím a oba zamířili chodbou přímo ke vchodu. Ještě jednou se vzdorně ohlédl. Plačící Corinne vypadala vystrašeně a připomínala zatoulané dítě.

Ve vteřince nám oba zmizeli z očí.

Teprve ťeď dal Malcolm plný průchod své zuřivosti. Pozdvihl paže k nebesům a vyrazil ze sebe zavytí, jež jako by vycházelo z nejpropastnějších hlubin jeho duše. Bylo to zavytí zvířete ve smrtelné agónii, zavytí, které otřáslo základy Foxworth Hallu, rozezvučelo ozvěnou všechny chodby a rozezmítalo stíny. Zdálo se, že cestou ještě mohutní a sílí, jako kdyby duchové všech Malcolmových zemřelých předků lkali spolu s ním. Na okamžik tu v mukách a utrpení naříkal celý sbor Malcolmů.

Ten náhlý výkřik však odumřel jako uťatý. Malcolm se ke mně otočil s očima povylezlýma z důlků a lapal po vzduchu.

Přitom zběsile tloukl rukama, jako by si chtěl do úst napumpovat více kyslíku. Potom si přitiskl ruce na prsa a nohy se pod ním podlomily. Zatímco se Malcolm bezmocně hroutil na podlahu, zaslechla jsem za sebou zlověstný hlas Johna Amose.

„Bůh tento dům dnes ztrestal svojím hněvem,“ pronesl polohlasem a potom se spolu se mnou zděšeně zahleděl na Malcolma.

Malcolm ležel na břiše s pravou paží zkroucenou pod hlavou. John ho obrátil na záda a oba jsme spatřili Malcolmova podivně zkřivená ústa. Pravá polovina obličeje se mu celá sesula a koutek rtů poklesl, čímž odhalil zaťaté zuby. Malcolmovy oči byly vyvrácené kamsi nahoru, jako by se snažil pohlédnout dovnitř své vlastní lebky. Pokusil se promluvit, ale z úst mu nevyšlo jediné slyšitelné či srozumitelné slovo.

„Zavolejte lékaře!“ zvolala jsem zděšeně.

Lékař trval na tom, že Malcolm musí okamžitě do nemocnice. V očích nemocného jsem spatřila odpor. Zavrtěl hlavou a pohledem mne němě prosil, abych se lékařovým příkazům vzepřela.

„Samozřejmě, pane doktore,“ přisvědčila jsem. „Pro svého manžela chci jen to nejlepší. Nechte přivolat sanitku.“ Později se mi doneslo, že lékař kolem rozhlašoval, že s ženou tak rozumně a odvážně jednající se za podobných tragických okolností ještě nesetkal.

Dorazila sanitka a odvezla Malcolma bleskově do nemocnice, kde strávil téměř měsíc v soukromém pokoji v péči soukromých ošetřovatelek, které se o něho staraly po celých čtyřiadvacet hodin denně. Pokaždé, když jsem za ním s Johnem Amosem přijela na návštěvu, žadonil, abychom si ho už odvezli domů. Zpočátku mohl prosit jedině očima, protože k srdeční mrtvici se připojila i příhoda mozková a Malcolm měl celou pravou polovinu těla úplně ochrnutou.

Nežli jsme si ho skutečně přivezli domů, získal nad svými svaly alespoň částečnou kontrolu a dokázal ze sebe vyrážet zkomolené zvuky, které vzdáleně připomínaly slova. Občas jsem měla dojem, že volá Corinnino jméno.

Dny se jednotvárně vlekly. Jako kdyby sám čas ochořel a sotva se vlekl od hodiny k hodině. Malcolm zůstal odkázán na invalidní vozík a do kanceláře se už nevrátil. Všechnu jeho práci jsem převzala já. Byla jsem za ni nesmírně vděčná, protože dokud jsem se měla čím zaměstnávat, netoulávala jsem se chodbami Foxworth Hallu a nemučila se vzpomínkami a úvahami, co všechno jsem mohla udělat pro to, aby události vzaly dočista jiný obrat.

Celé sídlo mi připomínalo obrovskou hrobku. Naše kroky se dutě rozléhaly v prázdných prostorách. Řinkot nádobí a příborů se z kuchyně nesl do vstupní haly téměř ohlušivě.

Služebnictvo si navzájem špitalo své dohady, to podle toho, kolik který z nich zaslechl, a dychtivě natahovalo uši, aby urvalo každičký kousek senzace, který se jim nabízel. Nikdo z nich se po Corinne ani Christopherovi nezeptal přímo, ale já věděla, že od Johna Amose se dozvěděli právě tak dost, aby se oheň jejich zvědavosti pořádně rozdmýchal.

Naše večeře probíhaly jako hotová pantomimická představení. Od okamžiku, kdy se na svém kolečkovém křesle ke stolu přisunul Malcolm, nepadlo jediné slovo. Jedl zcela mechanicky, s pohledem tupě upřeným před sebe a přitom, jak jsem nepochybovala, sledoval výjevy ve svých vlastních myšlenkách. Sníval s otevřenýma očima a tyto sny ho obtáčely jako pavučiny, které se snadninko rozpadly na potrhaná vlákna, když šátral v paměti a marně pro sebe hledal vysvětlení Corinniny konečné zrady.

Celé dny nedokázal pronést její jméno a nesměl tak v jeho přítomnosti učinit ani nikdo jiný. Pokud vůbec něco řekl, začínal vždycky frází: „Až tohle skončí…“ Ty noční můry, které ho pronásledovaly a kalily všechny jeho dny, jsem si dokázala živě představit. Neustále měl před očima Corinninu andělsky krásnou tvář, kterou nedokázal zaplašit a která ho odvlékala do nekonečných úvah o ztrátě a porážce. Ty noční můry se mu lepily na tělo tak dlouho, až se stal přízrakem i sám Malcolm.

John Amos i já jsme kladli Malcolmovi na hruď Bibli rozevřenou na stránkách, které jsme chtěli rozebírat. Stejně jako Malcolm, i já jsem s Johnovým přispěním procházela přeměnou. Konečně jsem totiž pochopila, že jeho ústy skutečně promlouvá Bůh, protože – aniž by tušil tajemství skutečného Corinnina původu – prohlédl instinktivně pravdu a pokusil se otevřít oči i mně ještě dřív, než bylo pozdě. Ach ano, byla jsem příliš zaslepená, než abych dokázala vidět. Nyní jsem se však rozhodla, že tak slepá už nebudu nikdy. „Olivie,“ těšíval mne John Amos, „cesty Boží vůle jsou sice nevyzpytatelné, ale vždycky spravedlivé. Já vím, že ti Bůh poskytne příležitost, abys vykoupila ten ohavný hřích, jehož se dopustila tvá dcera se svým strýcem.“

Jeho slova mne zastudila u srdce.

„Pravda vždy leží v Bohu,“ pokračoval John Amos. „Padni na kolena, hříšnice, a spas tak svoji duši.“

„Nemohu pokleknout, protože jsem se k Bohu nezachovala čestně. Ty neznáš celou pravdu, Johne Amosi.“

„Pojď tedy, Olivie, a učiň plné doznání.“

Přiklekla jsem k němu. „Ach Johne, je to ještě horší, než si sám dokážeš představit.“ Ucítila jsem, jak se mi ďábel snaží sevřít hrdlo, ale přesto jsem skrze jeho zlovolné prsty vyrážela další slova. „Ve skutečnosti není Christopher pouze Corinniným polovičním strýcem. Je totiž napůl její vlastní bratr.“

„Cože! Ach panebože, ženo, jak jenom mohlo k něčemu takovému dojít?“

„Víš, Johne Amosi, Malcolm se zamiloval do Alicie a po smrti svého otce Garlanda ji záměrně přivedl do jiného stavu. Přinutil ji, aby malou Corinne dala nám. Nikdo na celém světě nemá ani tušení, že ve skutečnosti vůbec nejsem Corinnina matka.“ Sklopila jsem hlavu k podlaze pod tíhou zahanbení, která mi bránila pohlédnout Johnu Amosovi do očí.

„Povstaň, ženo!“ kázal mi John Amos. „Ty sama znáš hloubku svého hříchu – tvůj hřích je však menší než hřích, jenž byl spáchán přímo na tobě. Bůh již nechal svůj plamenný meč dopadnout na tvého muže. Totéž provede i s jeho dětmi, tím si buď jista. Naloží s nimi stejně spravedlivě. Nyní musíme Malcolma hlídat, Olivie, musíme řídit jeho obchodní záležitosti, převzít vedení nad touto pohanskou domácností a přivést ji celou opět k Bohu. Modleme se, Olivie. Otče náš, jenž jsi na nebesích…“

A jako kdyby moje zpověď přivedla do Foxworth Hallu nazpátek naději, Malcolmova řeč se začala rychle zlepšovat. Lékař nám však vysvětlil, že sice může dojít k ještě podstatnějšímu zlepšení, ale normálně že mluvit nikdy nebude. Vinou zhroucení ochrnutých lícních svalů se zdálo, že se Malcolm neustále blaženě usmívá. Podivně a trochu děsivě ten úsměv připomínal kouzlo a mužnou krásu, kterými se mohl pyšnit v mládí. Vypadalo to, jako kdyby někdo vypálil hliněnou masku jeho bývalého já a přitiskl mu ji na obličej už navždycky.

Když jsem měla dobrou náladu, blahosklonně jsem Malcolmovi dovolila dojet k jeho vlastnímu psacímu stolu, kde mohl prohlížet a kontrolovat zápisy o finančních transakcích a obchodní smlouvy, které jsem uzavřela. Zpočátku jsem jenom pokračovala v zaběhnutém řádu věcí, studovala způsob Malcolmovy práce a v podobném duchu jsem rovněž činila svá rozhodnutí. Ale po nějakém čase mi sebevědomí stouplo natolik, že jsem začala rozhodovat čistě podle vlastního rozumu. Uložila jsem část peněz do jiných akcií, změnila výrobní sortiment v některých textilkách, nakoupila jisté nemovitosti a jiné jsem zase prodala.

Zpočátku byl Malcolm mojí samostatnou aktivitou přímo šokovaný. Trval na tom, abych všechny záležitosti uvedla do původního stavu, ale k jeho připomínkám jsem zůstávala hluchá.

Rovněž jsem určila Johnu Amosovi značný roční důchod a pravidelně jsem na jeho osobní konto převáděla štědré peněžní částky. Přestože byl Malcolm chorý, zjistil to téměř okamžitě. Významně pozvedl výpis z banky.

„Malcolme, musíš si už konečně uvědomit, že věci se mají jinak, než bývaly. Měl bys být vděčný za to, co ti Bůh ponechal, pokud si přiznáš všechny svoje hříchy v plném rozsahu. A měl bys být vděčný i za to, že máš vedle sebe mne a Johna Amose. Dokážeš si snad představit ženu typu Alicie nebo i její dcery, jak by tohle všechno zvládla? Byla by snad schopná převzít na sebe tu finanční a obchodní zodpovědnost? Klapalo by všechno takhle hladce? Dokázala by na tebe takhle zmrzačeného vůbec pohlédnout?“ otázala jsem se hořce. „Udělala by jediné: utekla by se všemi tvými penězi, tak je to!“ dodala jsem vztekle. Pak jsem přistoupila ke stolu a bez námahy mu ten bankovní výpis vytrhla z prstů.

Jednoho dne, téměř dva roky po tom záchvatu mrtvice, se po mně Malcolm podíval ze svého pojízdného křesla. Já jsem seděla za jeho stolem a pracovala. Občas jsem ho s sebou do knihovny brávala a předčítala jsem mu různé smlouvy, zápisy o obchodních rozhodnutích a zisky, jakých jsem díky těmto svým rozhodnutím dosahovala. Moc dobře jsem věděla, že Malcolm o pobyt v knihovně se mnou nestojí, a obzvlášť že nestojí o informace týkají se mého obchodování, ale mně to jisté potěšení přinášelo, proto jsem si ho dala přivézt a jeho ošetřovatelce jsem dala prozatím volno.

Toho dne, bylo to časně na jaře a oknem za mými zády se do místnosti lila sluneční zář, která mne příjemně zahřívala, jsem si na Malcolmově tváři povšimla nového výrazu. Tvářil se rozcitlivěleji než obvykle. V očích mu seděla něha a jejich modř téměř sálala láskou. Pochopila jsem, že si vzpomněl na cosi, co mu udělalo radost. Ustala jsem tedy ve své práci a zvědavě se na něho zadívala.

„Olivie,“ oslovil mne, „musím se bezpodmínečně něco dozvědět. Musím to zjistit. Prosím,“ zažebronil. „Já si uvědomuji, že láskou ke mně dvakrát nehoříš, ale buď natolik milosrdná, abys mi vyhověla alespoň v této jediné prosbě.“ Vzpomněla jsem si na Malcolma, který tehdy přijel do New London, na toho, který naplnil mé srdce nadějí a přísliby, na toho, který se se mnou procházel po pobřeží oceánu a vyvolával ve mně víru, že i já zasloužím hýčkání a lásku jako kterákoliv jiná žena.

„Jak zní ta prosba?“ zeptala jsem se a pohodlně se opřela v křesle o opěradlo. Malcolm se dychtivě předklonil.

„Najmi několik detektivů, aby zjistili, co se stalo s Corinne a Christopherem. Kam odešli? Co dělají? A… a…“

„A jestli mají nějak postižené děti?“ dopověděla jsem chladně. Malcolm přikývl.

„Prosím,“ opakoval a nakláněl se dopředu, kam až mu to invalidní vozík dovolil.

Probděla jsem už tolik nocí v myšlenkách nad Christopherem a Corinne, v pokusech zatvrdit vůči nim své srdce, a pořád mi kdesi zbýval skrytý kouteček, kam nejspíš nedohlédl ani Bůh, ve kterém se dál schovávala moje láska k nim. „Tys jí přece toho dne, kdy se přiznala ke své lásce ke Christopherovi, oznámil, že pro tebe zemřela. Křísit ji nyní z mrtvých přinese pouze bolest a utrpení.“

„Já to vím, ale nedokáži se smířit se skutečností, že se až do smrti nedozvím plný rozsah toho, co… co jsem zavinil. Prosím tě, zkus mi vyhovět. Vroucně tě o to žádám. Slibuji, že nikdy nebudu mít žádné jiné přání, že ti podepíši vždycky všechno, co jenom budeš chtít, cokoliv,“ škemral a slzy se mu koulely z očí jako výmluvný důkaz stavu, v němž se teď nacházel. Kolikrát plakával při sebemenší pohnutce, ale lékař mi prozradil, že si to pacient většinou sám ani neuvědomuje.

Připadal mi k politování.

Najednou mne při pohledu na tu zhroucenou trosku v kolečkovém křesle přepadl pocit absolutní porážky. Poprvé jsem si uvědomila, že zahynul kus mne samé. Kdysi jsem mívala statného zdravého manžela vládnoucího značnou mocí, člověka uznávaného a obávaného v obchodních kruzích i ve společnosti. Ať už naše vztahy vypadaly jakkoliv, bývala jsem Olivií Foxworthovou, manželkou Malcolma Foxwortha, významné osobnosti. Nyní mi zůstal žalostný invalida, pouhý stín toho, čím kdysi můj manžel býval.

A popravdě řečeno, k tomu přispěli právě Christopher s Corinne. Kde asi žijí dnes? Jak si vydělávají na živobytí? Zdalipak trestající Bůh, jenž na sídlo rodu Foxworthů seslal tolik zkázy a pomsty, pronásleduje i ty dva?

„Dobrá,“ souhlasila jsem, „okamžitě to zařídím.“

„Ach, děkuji, Olivie. Bůh ti požehnej.“

„Je načase, aby ses vrátil do svého pokoje a trochu si odpočal,“ nařídila jsem mu.

„Ano, ano. Jak jen si přeješ, Olivie.“ Obrátil se a předvedl dojemný pokus odjet ke dveřím bez cizí pomoci. Zavolala jsem ošetřovatelku a ta ho odvezla do jeho pokoje. Celou tu dobu nepřestával mumlat: „Děkuji ti, Olivie. Tisíckrát děkuji.“

Ihned jsem vzkázala pro Johna Amose.

„Přeji si, abys zajel do Charlottesville,“ pravila jsem, jakmile vkročil do knihovny, „a tam najal ty nejlepší detektivy, které seženeš, aby zjistili všechno o Corinne a Christopherovi. Chci o nich vědět úplně všechno, i tu nejmenší podrobnost!“

John se zamračil.

„Jaký máš pro to důvod?“ zeptal se, ale pak si povšiml, že se mi ve tváři objevuje hněv. „Jistě. Udělám to, pokud je to tvoje přání.“

„Je to moje přání!“ opakovala jsem důrazně.

Spěšně přikývl. „Hned se vydám na cestu.“

Ani ne za měsíc jsme obdrželi první podrobnou zprávu. John Amos přivedl detektiva do knihovny. Malcolma jsem nechala v jeho pokoji, protože jsem mu nechtěla prozradit nic, dokud sama ty výsledky pátrání neuslyším.

Detektiv byl dobrácký mužík, který připomínal spíše bankovního úředníčka. Později jsem se dozvěděla, že jeho vzhled pro něho znamenal velikou výhodu. Nikdo si ho nikdy ani nevšiml. Jmenoval se Cruthers a na nose mu seděly špatně padnoucí brýle s tlustými skly. Obroučky se mu při řeči neustále smekaly po nose dolů, ale já jsem se přinutila trpělivě poslouchat.

„Žijou spolu pod jménem Dollanganger,“ spustil mužík. „Proto mi taky chvíli trvalo, než jsem je objevil.“

„Podrobnosti vaší námahy mne nezajímají, pane Cruthersi. Stačí, když mi poskytnete fakta, která jste se dozvěděl!“ napomenula jsem detektiva přísně.

„Ano, paní Foxworthová. Christopher Dollanganger pracuje jako poradce pro styk s veřejností u jedné velké firmy se sídlem v Gladstone, v Pennsylvánii. Podle mých informací je velice oblíben,“ dodal.

„Pro styk s veřejností?“ nechápala jsem.

„No ovšem, poté, když jste mu s Malcolmem zarazili svou finanční podporu, těžko mohl jít studovat na lékařskou fakultu,“ poznamenal John Amos s úsměvem. Cruthers se na něho udiveně zahleděl.

„Pokračujte ve své zprávě, pane Cruthersi,“ nařídila jsem.

„Paní Dollangangerová je svými sousedy považována za půvabnou a skvělou manželku a matku.“

„Matku?“ vyhrkla jsem rychle.

„Oba manželé mají již syna, chlapečka téměř dvouletého. Jmenuje se Christopher.“

„Co jste o tom dítěti zjistil?“ otázala jsem se tiše. Srdce mi zběsile tlouklo v nejčernější předtuše.

„Krásné děcko,“ poznamenal detektiv. „Viděl jsem ho na vlastní oči. Modrooké a zlatovlasé. Vypadá velice bystře.“

„To je vyloučeno,“ napřímila jsem se ve svém křesle. „To nejsou ti lidé. Třeba jde o úplně jiného Christophera a Corinne. Ano,“ přesvědčovala jsem o tom sama sebe. „Musel jste vystopovat někoho úplně jiného.“

„Promiňte, paní Foxworthová, ale mýlka je vyloučena. Kdepak, o jejich totožnosti nemůže být sebemenších pochyb. Nezapomeňte, že jsem měl k dispozici fotografie. Oba jsem viděl zblízka. Jde o vašeho Christophera a vaši Corinne.“

„Nejsou moji!“ namítla jsem. Detektiv se ohlédl po Johnu Amosovi a mlčel. „Co jste se o nich dozvěděl dalšího?“ pokračovala jsem ve výslechu.

„Nu, třeba to, že paní Dollangangerová je opět těhotná,“ zkusil pan Cruthers.

„Těhotná?“ Podívala jsem se na Johna Amose. Na tváři mu opět seděl ten jeho pokřivený úsměv. Pokývl a já zašeptala: „Tentokrát to dítě bude jiné.“

„Co jste říkala, paní Foxworthová?“ otázal se pan Cruthers.

„Ale nic. Přeji si, abyste ve sledování pokračoval až do dne, kdy paní Dollangangerová porodí. Chci se o tom novém děcku dozvědět každičkou podrobnost! Rozuměl jste mi dobře?“

„Ano, rozuměl, paní Foxworthová. Budu ve sledování pokračovat. Do toho porodu moc času stejně nezbývá.“

„Výborně,“ uzavřela jsem náš hovor. „Zítřejší poštou vám nechám poslat šek.“ Pokynula jsem pak Johnu Amosovi, aby detektiva vyprovodil ke vchodu.

Chvíli jsem jenom tak seděla a pokoušela se ty novinky strávit. Pak jsem vstala a zamířila k Malcolmově ložnici. Zarazila jsem se však ještě dřív, nežli jsem vůbec sáhla na kliku.

Ne, pomyslela jsem si. Ještě ne. Nejdřív se musím dozvědět, jaké je to druhé dítě.

Konec cesty

MÍJELY DNY, MĚSÍCE, ROKY, KANULY JAKO ZRNKA písku v přesýpacích hodinách věčnosti. Úlevu jsem nacházela pouze v modlitbě a v práci. Cruthers se ve Foxworth Hallu ukázal ještě dvakrát, poprvé, aby oznámil narození zdravé holčičky jménem Cathy, a o osm let později podruhé, aby nám dal vědět ještě překvapivější zprávu o narození dvojčátek, chlapce a holčičky, opět zdravých a po všech stránkách dokonalých. Jak se zdálo, rodina Christophera a Corinne byla půvabná a inteligentní. Jak dokonce hlásil pan Cruthers, lidé jim tam přezdívali panenky z míšeňského porcelánu, to proto, že byli tak krásně zlatovlasí, modroocí a pleť měli bez jediné chybičky.

Malcolmovi jsem o návštěvách pana Crutherse nikdy nepověděla. Po té mrtvici rychle scházel, ačkoliv se mi kolikrát už zdálo, že horší troska z něho být už ani nemůže.

S tím vším, pochopitelně, souvisela i změna jeho povahy. Na začátku, těsně po té mozkové příhodě a srdeční mrtvici, v něm pořád ještě zbývalo trochu bojovnosti. Tehdy svůj stav odmítal uznat jako trvalý. Ale když teď seděl na svém invalidním vozíku, nedával znát ani náznak oné netrpělivosti a rozkazovačnosti, s jakou se dříve prozrazoval ten svár, který sváděl v nitru. Vzdor, jenž kdysi sídlil v Malcolmových modrých očích, se vytratil nadobro a jeho pohled se zakalil jako svíčka pozdě v noci, když se plamínek snižuje a zmenšuje, jak postupně dochází jeho životadárný zdroj.

A pomalu ho začínaly opřádat stíny. Často jsem ho našla, jak si spokojeně hoví v tom nejtemnějším koutě haly. Tento muž, který kdysi sršel energií a silou natolik, až člověku připadalo, že si svou sílu jakýmsi záhadným způsobem v těle vyrábí sám, teď seděl zahalený temnotou. Pomaloučku, s neústupnou zatvrzelostí si na něho stíny Foxworth Hallu prosazovaly svoje právo.

Ačkoliv se jeho řeč vylepšila do té míry, že mu bez námahy porozuměl kdokoliv, začínal se rozhovorům vyhýbat. Jeho ošetřovatelky, a že jich za ta léta vystřídal téměř tucet, se naučily vyčíst přání i z jeho pohybů a přesně poznaly, co chtěl sdělit mávnutím ruky či pohozením hlavou. Za celý den promluvil jedinkrát, a to když se ke mně a k Johnu Amosovi připojil na našich každodenních modlitbách.

Dobře jsem věděla, že jeho úsilí přežít a snášet tu bolest a nedůstojnost nemoci a stáří pramení z jeho hluboké touhy uvěřit ve svou vlastní spásu, ve vykoupení. Prosili jsme Boha, aby nás učinil platnými a prosili jsme o jeho odpuštění.

Já jsem střídala záležitosti víry se záležitostmi obchodními a pokaždé jsem se své práci oddala tělem duší, protože dokud jsem se zaměstnávala, cítila jsem klid a bezpečí. Naučila jsem se pohrdat těmi nečinnými chvilkami, které jsem si dopřávala na zotavení. Zotavení a odpočinek totiž ke mně přinášely vzpomínky, které se mi shlukovaly nad hlavou a bzučely mi v mozku jako roj šílených komárů pasoucích po příležitosti, aby probodli moji slupku jakéhos takéhos klidu. Ozývaly se podivné hlasy, stíny a přízraky se vyrojily na chodby při pouhém pohledu na Malovy a Joelovy staré hračky, na klavír, nyní navždy němý v rohu salónu, na bývalý pokoj mojí Corinne.

Snažila jsem se vyhýbat některým částem našeho domu, vůbec jsem například nechodila do severního křídla. Dveře labutího pokoje a dveře Malcolmova loveckého pokoje jsem natrvalo zamkla. Do podkroví jsem nechala vynést spoustu nábytku, truhel, obrazů i oblečení. Udělala jsem, co bylo v mých silách, abych od sebe zahnala minulost, abych ji zahradila ochranným valem vzdálenosti a času. Ale ona si vždycky nějakou tu skulinku našla.

Vzpomínky a čas si u mne také vybraly svou daň. Opět jsem měla všechny dny šedavé, jako tomu bývalo před mým příchodem do Foxworth Hallu, kdy jsem se obávala, že to tak zůstane navždy. Ale tentokrát jsem se už šedi nebála, už jsem si na ni zvykla. Byla to jediná barva, do které jsem se oblékala, barva mých vlasů, barva mých očí, barva mých nadějí, barva celého mého života.

Taková jsem bývala a takovou jsem se opět stala. Modlitba a práce mne zatvrdily natolik, že jsem se proměnila ve svoji vlastní sochu. Ale já věřila tomu, že Bůh si to tak přál, že Bůh to takto předurčil.

Dopis, růžový, navoněný dopis to všechno naráz změnil. Jednou odpoledne, když jsem se probírala došlou poštou, jsem narazila na světle růžovou obálku, která se mezi bílé úřední dopisy hodila jako pěst na oko. Adresa zněla na pána a paní Malcolma Neala Foxworthovy. To písmo jsem rozeznala na první pohled. Ještě pořád mělo ten dívčí švih, ale teď vypadalo podivně roztřeseně. Celé dlouhé minuty jsem nehybně seděla a zírala na zalepenou obálku. Co po těch letech od nás Corinne může chtít? Nezpůsobila nám již dost hoře? A přesto mi při pohledu na její dosud dívčí písmo srdce poskočilo radostí. Bože, jak jsem postrádala ten život a lásku, kterou přinášela do Foxworth Hallu! Jediné teplo, které mne ještě v životě zahřívalo, prchlo spolu s Corinne a Christopherem. Chyběli jsme jí také tolik, jako chyběla ona nám? Musím to zjistit! Rozechvělými prsty jsem rozřízla obálku.

V dlani mi ten list papíru připadala tak hebký a hřejivý, jako kdybych se dotýkala lidské pokožky. V uších mi bubnoval rozbouřený puls a bil tak mohutně, že jsem ho cítila i v konečcích prstů. Když jsem se pustila do čtení, jako bych slyšela Corinnin sladký hlas a viděla její prosebný pohled.

Milý tatínku a maminko, dobře vím, že se vám zdá zvláštní, když po těch dlouhých letech ode mne dostáváte dopis. Naneštěstí musí být tento první dopis plný tragických zpráv. Můj Christopher, náš Christopher, ten krásný a něžný Christopher, kterého jste navzdory všemu určitě pořád milovali, je mrtvý.

Ano, mrtvý. Zahynul vinou opilého řidiče. A to v den svých pětatřicátých narozenin!

Ale mám pro vás i dobré zprávy. Bůh nám požehnal čtyřmi nádhernými dětmi. Všechny jsou zlatovlasé, modrooké, všechny mají úžasně líbezné tvářičky, jedním slovem to jsou děti, které byste s pýchou nazývali svými vnoučaty. Máme čtrnáctiletého syna Christophera, dvanáctiletou dcerku Cathy a čtyřletá dvojčata Coryho a Carrie. Jak je Christopher všechny miloval! Jak děti zbožňovaly jeho!

A přitom si Christopher vedl v zaměstnání přímo skvěle! Nemohl vystudovat na lékaře, což byla strašlivá oběť, ale člověk je ochotný ve jménu lásky obětovat všelicos. S bolestí jsem pozorovala, jak se vzdává studia medicíny a pouští se do úplně jiné profese, jen aby zajistil své rodině život v pohodlí a bezpečí. Neviním však nikoho, nikoho, a Christopher tak smýšlel rovněž. Nikdy vás nepřestal milovat a pořád připomínal, co všechno jste pro něho udělali. Musíte mi věřit, protože vám říkám čistočistou pravdu. Prosím, prosím vás, věřte mi. Jistě si pamatujete, jaký byl, a víte, že takový zůstal až do dne své tragické smrti.

Píši vám proto, že Christopherova smrt nás zanechala zcela bez prostředků. Postupně rozprodávám všechno, co má alespoň nějakou cenu, abych nás zachránila alespoň před smrtí hladem a zimou. Uvědomuji si, že je to jenom moje vina, když jsem se nikdy nenaučila něčemu pořádnému, co by nám nyní mohlo zajistit zdroj obživy. Všechno jsem si zavinila sama, vždyť maminka mi byla tak skvělým příkladem, ale já se jí, pochopitelně, silou a statečností nikdy nevyrovnám.

Prosím vás snažně, abyste uvážili naši bídu a shlédli na nás s odpuštěním. Vím, kolik vám toho dlužím, abych si opět zasloužila vaši lásku, ale jsem ochotna učinit cokoliv, cokoliv, jen abych toho dosáhla. Prosím, uvažujte, zda byste mi přece jenom neodpustili, zda bych se nemohla vrátit do Foxworth Hallu, aby tak moje děti mohly vyrůstat v dostatku a ve štěstí. Prosím, zachraňte nás!

Slibuji, že nám nebudete moci vytknout vůbec nic, že poslechneme každičký váš příkaz. Moje děti jsou dobře vychované a inteligentní a jistě pochopí všechno, co od nich budete chtít. Prosíme jenom o příležitost vám to dokázat.

Prosím, smilujte se nad námi a myslete na mé děti jako na Foxworthy, ačkoliv jsme považovali za lepší přijmout jméno Dollanganger, jak se jmenoval jeden z předků toho rodu.

Dychtivě čekám na vaši odpověď. Jsem zlomená neštěstím a hořem, opuštěná a děsím se budoucnosti.

S láskou vaše Corinne

Na dolním okraji dopisního papíru byly skutečně slzy, ale netušila jsem, zda jsou moje nebo její. Tak Christopher je mrtvý! Ať už jsem mu vyčítala cokoliv, ať jsem jejich lásku měla za hřích, nikdy jsem jim takový trest nepřála. Bůh je opravdu trestající. Pokusila jsem se vstát, ale celá místnost se se mnou zatočila, stíny a přízraky se rozhoupaly podél stěn a kolem se rozezněl jejich výsměšný smích. Co jsem to způsobila? Co jsem to přivolala? Nevysvětlil si Bůh špatně moje modlitby? Tu představu jsem nedokázala snést. Ale jiné vysvětlení přece neexistuje! Zběsile jsem po něm pátrala v paměti, až jsem si připomněla Johna Amose. Ten bude vědět, ten už bude vědět, co si mám počít!

„Bůh nám seslal své poselství,“ zarecitoval John Amos a zmuchal růžový dopis ve své kostnaté hrsti.

„Poselství, Johne Amosi? Jaký je to Bůh, když dokázal tohle provést Christopherovi?“

„Bůh, jenž si hnusí hřích. A právě ty, Olivie, jsi přece přiznala, o jak odporný hřích se jednalo. Bůh vrací vesmíru jeho starý řád. A nyní tobě nabízí příležitost, abys mu pomohla. Ty děti jsou ďáblovo plémě, zrozené z nečistého svazku, jenž se ošklivil božímu pohledu.“

„Co tím chceš říci, Johne Amosi? Co teď Bůh ode mne očekává?“

John zvedl oči k nebesům, jako kdyby se s Bohem tiše domlouval. Rozpřáhl paže, takže se zdálo, že se objímá s neviditelnou mocí. Potom zaťal pěsti, uchopil tu sílu a udeřil se do prsou. „Ať Corinne i její děti přijedou sem,“ poručil. „Ale ty děti navždycky skryješ před tváří světa. Ukonči ten hříšný rod. Nedovol jim vkročit do světa, aby tu nákazu rozsévaly dál!“

Nechala jsem Johna Amose o samotě a zbytek dne strávila zamčená ve svém pokoji, kde jsem se modlila k Bohu, aby mne osvítil. Přestože jsem porozuměla výkladu Johna Amose, nedokázala jsem ho přijmout za svůj. Bůh mi odpusť, vždyť já Corinne pořád ještě nepřestala milovat. Ale čím mi to oplatila? Přinutila mne, abych se proměnila ve vězeňkyni jejích vlastních dětí! Přinutila mne, abych se stala trestajícím nástrojem božím. Přinutila mne, abych se stala tou necitelnou šedivou ženou, kterou jsem tolik prahla nebýt. Přála jsem si být babičkou, milovat vnoučátka a rozmazlovat je, vysloužit si pohled jejich láskyplných oček. Ale čím mne obdařila Corinne? Ďáblovým plemenem, zplozenci pekla! Kdykoliv jejich oči pohlédnou do mých, uvidím ďábla. Pokaždé, když se ručkou dotknou mé ruky, dotkne se mne ďábel. Kdykoliv na mne zavolají, bude to hlas ďábelského pokušení. Představila jsem si jejich sladké tvářičky, hedvábné zlaté vlásky a jiskrná modrá očka. Ach, však já se zatvrdím, abych je nemilovala! Vždyť ďábel své vyslance s oblibou odívá půvabem a klamnou krásou. Proměním se na mrtvý šedivý kámen, aby mne jejich půvab neokouzlil a aby mne nezlákaly ke svému ďábelskému poslání.

Té noci vyprahly v mém srdci poslední krůpěje lásky a já se proměnila v pouhý nástroj Boží. Ve spánku jsem snila o domečku pro panenky, o domečku naplněném tolikerým hříchem, že nakonec dal vzniknout svým vlastním plamenům pekelným. Oslovil mne Boží hlas. Olivie, zahřímal, seslal jsem tě na zem, abys těm plamenům učinila přítrž! Nalila jsem tedy na ně vodu, ale oheň hořel dál. Pokusila jsem se plamen sfouknout svým vlastním dechem, ale oheň hořel dál. Potom jsem na něj přiklopila skleněný poklop a pomalu, pomalounku se oheň tišil, až nakonec zůstaly jenom žhavé uhlíky.

Následujícího rána jsem se odhodlala uskutečnit plán navržený mi Johnem Amosem. Věděla jsem, že nejprve musím s vysvětlením před Malcolma. Seděl ve svém kolečkovém křesle u okna v salónu a vyhlížel ven na zářivé letní květy, které se vysmívaly té věčné zimě vládnoucí ve zdech našeho Foxworth Hallu.

„Corinne se vrátí domů,“ oznámila jsem mu.

„Corinne?“ zašeptal. „Corinne?“

„Ano, Malcolme. Včera jsem od ní dostala dopis. Christopher zahynul při automobilovém neštěstí a Corinne nás prosí, abychom ji vzali nazpátek. A my to uděláme.“ Dlouho jsem zápolila s rozhodnutím, co všechno Malcolmovi přiznat, a usoudila jsem, že o existenci Corinniných dětí se nesmí nikdy dozvědět. Malcolm svou Corinne miloval stejně silně, jako kdysi miloval Alicii a předtím svoji matku. Bylo mi jasné, že jakmile by se dozvěděl o dětech, obzvláště o holčičkách, opět by se stal zajatcem svého srdce. Ne, tentokrát musím uchopit všechno do svých vlastních rukou. Jediný člověk, kterému mohu důvěřovat, je John Amos. Ukrýt děti před Malcolmem nebude nic těžkého. Schovám je v severním křídle jako tehdy

Alicii, jejich skutečnou babičku. Malcolm byl tak chorý a tolik se rozruší z Corinnina návratu, že nepojme sebemenší podezření.

„Teď půjdu a napíšu Corinne dopis s tím, že ve Foxworth Hallu bude vždycky vítaná.“

Malcolm ještě pořád hleděl ven z okna. Přistoupila jsem k němu a položila mu ruku na vyzáblé, schýlené rameno. Ucítila jsem, jak se celý třese, a když jsem se naklonila, spatřila jsem stružky slzí, stékající mu po tvářích.

Milá Corinne, ve Foxworth Hallu tě s radostí uvítáme. Avšak! Tvému otci jsem dopis od tebe neukázala. Pokud by zjistil, že máš s Christopherem děti, nikdy, nikdy by nedovolil, aby ses vrátila zpět. S pomocí Johna Amose nalezl u Boha útočiště před svou bolestí, a nikdy by do domu nepřijal dítě zrozené z nečistého krvesmilného svazku.

Ještě nevíš, že tvůj otec má za sebou vážný případ srdeční a mozkové mrtvice, k němuž došlo v den vašeho odjezdu. Tvoje nezodpovědnost učinila z tohoto silného a energií sršícího muže jen pouhý křehký stín sebe samého.

Nicméně jsem uvážila tvoji bědnou situaci a modlila jsem se k Bohu, aby mi ukázal cestu. Moje rozhodnutí je následující: Své děti do Foxworth Hallu přivést smíš, ale tvůj otec se o jejich existenci nesmí v žádném případě a nikdy dozvědět! Lékaři mi oznámili, že Malcolmovi už mnoho života nezbývá. Dokud ho Bůh k sobě nepovolá, tvoje děti zůstanou v severním křídle, aby tak byly z jeho dohledu i doslechu. Postarám se, aby dostávaly dobře najíst a slušné oblečení.

Očekávám, že se budeš kát a pokusíš se vynahradit nám všechnu tu bolest, kterou jsi mně i svému otci způsobila.

Tuto zprávu musíš chápat tak, že nechávám zcela na tobě, abys své děti na následující situaci připravila, aby ses ujistila, že zůstanou v úkrytu a pod dohledem. Pokud budou neposlušné či nějakým způsobem svůj zdejší pobyt prozradí, opustíš Foxworth Hall stejně chudá, jako se do něho vracíš.

Okamžitě mi sděl svoje rozhodnutí.

S důvěrou v Boha tvoje matka

Oči, které vidí

PŘIJELI ZA NOCI, KTERÁ VELICE PŘIPOMÍNALA onu noc, kdy jsem do Foxworth Hallu před dávnými léty přijela vůbec poprvé. Nařídila jsem Corinne, aby si vybrala noční vlak, takže její příjezd ukryje temnota. Vlak zastaví ve tři hodiny ráno na opuštěném nádraží, v jehož blízkosti není nic než koleje. Na tom liduprázdném nástupišti je neuvidí živá duše. Bylo mi jasné, že tomu rozespalému stádečku jejích dětí bude připadat, že zůstaly s matkou daleko od civilizace, že kolem není nic než louky, pole a temně nachové pohoří trčící nad obzorem jako číhající obří poslové noci.

Auto jsem pro ně neposlala. Přestože to z nádražíčka k nám bylo pěšky hodně daleko, nemohla jsem riskovat nebezpečí, že by kdokoliv ze služebnictva či ze sousedství odhalil existenci Corinniných dětí. Budou klopýtat na temné a opuštěné cestě. Každý strom, každý stín, každý zvuk je vyděsí až k smrti. Srdce jim hrůzou budou bušit jako o závod.

Potom se zčistajasna nad nimi objeví matné obrysy Foxworth Hallu, podobného sídlu zlých čarodějnic, o kterých jim matka čítávala pohádky. Černá okna budou připomínat vyhaslé oči a obrovská střecha se bude proti světlejší obloze rýsovat jako inkoustová kaluž. Nic je tu nebude vítat. Všichni budou ohromeně vzhlížet k zlověstnému sídlu, každý z nich se bude tiše užírat svým vlastním strachem a srdíčka jim budou o dětské hrudníčky tlouci zděšením.

Chtěla jsem Corinne i její děti přivítat úplně sama, abych je viděla pouze já. Tahle chvíle patří jenom mně, opakovala jsem si v duchu a navzdory poslušnému plnění plánu Johna Amose a navzdory jeho námitkám jsem si prosadila, aby večer odešel do svého pokoje.

Malcolma jsem uložila kolem desáté.

„Prosím tě, Olivie,“ žadonil, „já vím, že dnes v noci přijede Corinne. Rád bych zůstal vzhůru, abych se s ní přivítal.“

Oči mu hořely láskou a já pochopila, že za celé ty roky jeho okouzlení vlastní dcerou nezesláblo. Ach ano. Udělala jsem správně, když jsem se rozhodla neprozradit mu existenci jejích dětí. Opět by propadl jejich kouzlu, jako ostatně pokaždé, když se ocitl v blízkosti jakékoliv krásy.

„Malcolme, až Corinne dorazí, bude nejspíš k smrti vyčerpaná. A ty také, pokud zůstaneš bdít tak dlouho. Takhle si odpočineš a ráno ji budeš moci přivítat nadšeně a svěží.“

Jediné, co mi nyní zbývalo, bylo čekání. Pokoj v severním křídle jsem už na jejich příchod připravila. Umyla jsem tam všechno, utřela prach a odstrčila obě dvojité postele sama, protože jsem si nemohla dovolit, aby někdo ze služebnictva pojal třeba jen stínek podezření. Když jsem odšoupla postele, abych pod nimi zametla, objevila jsem Aliciin kartáč na vlasy, v němž pořád ještě tkvělo několik pramenů jejích kadeří. Za ta dlouhá léta zetlela hebounká zlatá vlákna na zaprášenou a zplesnivělou pavučinu. Položila jsem kartáč na stoleček toaletky a neodstranila jsem z něho ani jediný vlas. Teď tu budou žít Aliciina vnoučata, na stejném místě, kde žila i ona. A já jsem věděla, s jistotou jsem věděla, že její vnučky se tím kartáčem budou česat. Jak jinak, než že půjde o ten druh děvčat, která si denně prokartáčují vlasy stokrát, a třeba i pětsetkrát.

Celé hodiny jsem tedy čekala na jejich příchod a neklidně jsem se procházela po dlouhých temných chodbách Foxworth Hallu. Čas od času jsem přistoupila k oknu vedle vchodu pro služebnictvo a vyhlížela do noci. Venku začalo lehýnce sněžit. Když jsem se tak procházela sem a tam, sem a tam, náhle jsem zaslechla prasknutí suché větvičky a vrhla jsem se k oknu. A tam stáli jako tlupa zlodějů, čtyři děti s ranečky a jejich matka v teplém plášti. Otevřela jsem dveře a pokynula jsem, aby vstoupili. Beze slova jsem je pak za sebou odváděla do patra po příkrém a úzkém zadním schodišti. Corinne věděla, že mají zakázáno promluvit. Věděla, že jediné zašeptání, jediný neohrabaný pohyb, a dlouhé prázdné chodby jejího rodného domu se rozezvučí ozvěnou, která zburcuje všechny sloužící.

Odváděla jsem je rovnou do pokoje na nejzazším konci severního křídla. Tiše jsem otevřela dveře a spěšně je postrčila do místnosti jako ohleduplný žalářník uvádějící odsouzence do cely smrti. Jakmile byli všichni uvnitř, opatrně jsem dveře zavřela.

Potom jsem konečně rozsvítila. Přede mnou stály čtyři překrásné děti. Chlapec, vlastně už skoro mladík, byl přesnou napodobeninou Christophera, měl stejné zlaté vlasy, stejné modré oči a stejně něžný a inteligentní výraz v tváři. Tolik jsem toužila ho obejmout! Ale ovládla jsem se, když jsem si připomněla všechno, co se přihodilo, všechno, co jsem věděla. Děvčátko jako by Corinne v tom věku z oka vypadlo. Zaplavil mne příval vzpomínek, který mne hrozil pohltit a utopit moje odhodlání. Rychle jsem odvrátila pohled k dvojčatům. Dva andílci na mne upírali veliká, vystrašená očka. Jak jsem je tak pozorovala, přitiskli se jeden k druhému co nejblíž, jako kdyby chtěli splynout v jedinou bytost.

„Přesně, jak jsi psala, Corinne, tvé děti jsou doopravdy krásné. Ale,“ dodala jsem, „víš určitě, že není pochyb o jejich inteligenci? Skutečně netrpí nějakým postižením, jež není na první pohled patrné?“

„Ne, ne!“ zvolala Corinne. „Moje děti jsou právě tak dokonalé, jak sama můžeš vidět, tělesně i duševně, na to ti mohu přísahat!“

Uraženě se na mne podívala a začala svlékat holčičku, která jí klímala u nohou. Starší děvčátko začalo bez říkání odstrojovat chlapečka, zatímco Christopherův dvojník zdvihl na postel jeden z větších kufrů, otevřel víko a vylovil dvoje žlutá pyžámka se šlapkami.

Corinne položila dvojčátka na jednu z postelí, pokryla jejich zardělé tvářičky polibky a třesoucíma se rukama jim z čílek shrnula zlaté kučery. Potom jim vytáhla přikrývku až k bradě. „Dobrou noc, zlatíčka moje,“ zašeptala.

Připadalo mi k nevíře, že matka hodlá dovolit svým dvěma dospívajícím dětem opačného pohlaví sdílet tu druhou manželskou postel. Ach bože, jak brzy se všechno, co John Amos prorokoval, stává skutečností! Nahněvaně jsem se obrátila ke Corinne. „Ty druhé dvě děti nemohou přece spát v jedné posteli!“

Corinne se zatvářila překvapeně. „Vždyť to jsou jenom děti!“ vzplanula dotčeně. „Maminko, ty ses ani trochu nezměnila, nemám pravdu? Pořád ještě všechny kolem sebe podezříváš jenom z toho nejhoršího? Christopher a Cathy jsou nevinnost sama!“

„Nevinnost?“ utrhla jsem se na ni. „Přesně tuhle vlastnost jsem spolu s tvým otcem přisuzovala tobě a tvému strýci!“

Corinne zbledla. „No dobrá, když to tedy bereš takhle, tak je tedy ulož do oddělených postelí a oddělených místností! Bůh ví, že v tomhle domě jich je až dost!“

„To je vyloučeno,“ oznámila jsem jí tak mrazivě, jak jsem jen svedla. „Tohle je jediná ložnice s vlastní koupelnou, která je tak daleko, že můj manžel neuslyší nad sebou kroky nebo splachování. Pokud uložíme každého zvlášť a rozhodíme je po celém poschodí, otec zaslechne jejich hlasy či jiný hluk, a když ne on, tak služebnictvo určitě. Ne, tohle uspořádání jsem dlouho a pořádně promýšlela. Ulož obě děvčátka do jedné postele a oba chlapce do druhé!“ přikázala jsem.

Corinne mi nevěnovala jediný pohled, ale naklonila se nad postel a přenesla malého chlapečka do prázdné postele. Pokračovala jsem v udílení rozkazů, jimiž se mají děti při životě v tomto pokoji řídit, a obě starší děti ze mne přitom nespouštěly oči.

Když jsem skončila, přitáhla si Corinne většího chlapce a děvčátko do náruče a pohladila je po vlasech i ramenou. „Všechno je v pořádku,“ zaslechla jsem její šepot, „důvěřujte mi.“ Potom se otočila ke mně a na tváři se jí objevil ten nejzuřivější výraz, jaký jsem u ní kdy viděla. „Matko, měj trochu slitování a soucitu pro moje děti. Vždyť jsou i tvoje vlastní krev! Na to bys neměla zapomínat!“ A zatímco pokračovala ve výčtu jejich ctností a dovedností, já uzavřela svůj sluch, protože oni nebyli moje krev stejně, jako jí nebyla ona. Přestože jsem ji tolik milovala, pro spásu své vlastní duše jsem svůj cit musela zapudit. Její prosby i půvab jejích dětí mne sváděly a pokoušely, ale já jsem své srdce vůči nim obrnila krunýřem nečitelnosti.

Když Corinne pochopila, že její řeč nemá naději zlomit moje rozhodnutí, obrátila se ještě jednou ke svým dětem a popřála jim dobrou noc.

Čekala jsem u dveří a Corinne se zatím zdlouhavě loučila s dětmi. Nakonec jsem ji k sobě netrpělivě přitáhla za paži, a vteřinku předtím, než jsem za námi dvěma dovřela dveře, naposledy jsem pohlédla na děti. Dvojčata tvrdě spala. Obě starší děti stály vedle sebe a chlapec držel děvčátko za ruku přesně tak, jako Christopher držíval Corinne. Viděla jsem, jak hledí sestře do očí a viděla jsem i jeho úsměv, úsměv, z něhož mne zamrazilo v zádech. Vždyť stejný úsměv jsem už kdysi vídala, byl to Christopherův úsměv určený pro Corinne, úsměv, který jsem tehdy pro svoji slepotu přehlížela. Ale nyní mé oči byly otevřené a vidoucí. Pevně jsem za sebou zamkla dveře.

Z anglického originálu Garden of Shadows

(Published by Simon and Schuster, New York 1987)

přeložil Karel Štech.

Redigoval Pavel Augusta.

Fotografie na obálce Jozef Sedlák.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Technická redaktorka Renáta Hrabušická.

Vydalo nakladatelství IKAR Praha, spol. s r. o., v roce 1993 jako svou 25. publikaci.

AA 17,12. VA 17,46.

Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r. o.,

Banská Bystrica.

TS 13

ISBN 80-901535-9-3

ZAHRADA STÍNŮ, pátý a poslední svazek rozsáhlé ságy Virginie Andrewsové jako by svým návratem ke kořenům prokletí rodu Foxworthů uzavíral kruh. Očima babičky Ollvie vrací autorka děj až do jejího mládí, do doby, kdy se jako mladá dívka plná ideálů poprvé setká se ctižádostivým Malcolmem Foxworthem a po kratičké známosti se stane jeho ženou. Se soucitem a pochopením sledujeme zápas nepůvabné, ale inteligentní dívky o trochu lásky a něhy. Ve stínu tvrdého finančníka Malcolma, zmítaného nepřirozenou směsicí lásky a nenávisti k vlastní matce, která ho opustila, se z vlídné a laskavé dívky stává žena hledající náplň svého života v přísném řádu a nakonec ve zvrácené víře v trestajícího Boha. Pomalu, ale jistě se chmurné sídlo Foxworth Hall mění v jeviště až obludných vášní, skutečnou zahradu stínů, zrcadlo těžkých hříchů proti lidskému citu, porozumění a opravdové nezištné lásce. Teprve na stránkách této knihy pochopíme pravé příčiny chování postav dílů předcházejících, až teď se nám otevřou i ty nejskrytější hlubiny zla, se kterými jsme se v románové pentalogii americké autorky setkávali na každém kroku.

Digitalizoval Wendy

12.11.2007