V. C. Andrews

Seeds of Yesterday

Copyright © 1984 by Vanda Productions Ltd. All rights reserved Translation © 1993 by Alena Šimková

Jacket photo © 1993 by Jozef Sedlák

Jacket design © 1993 by Viera Fabianová

Czech edition © 1993 by Ikar

V. C. Andrews is a trademark of the Virginia C. Andrews Trust

TENTO PŘÍBĚH JE VYMYŠLENÝ. JMÉNA POSTAV, MÍST

A UDÁLOSTÍ JSOU VÝPLODEM AUTORČINY FANTAZIE NEBO JE POUŽILA NÁHODNĚ.

JAKÁKOLI PODOBNOST SE SKUTEČNÝMI UDÁLOSTMI, MÍSTY NEBO LIDMI, AŤ ŽIVÝMI ČI MRTVÝMI, JE ZCELA NÁHODNÁ.

ISBN 80-901535-8-5

Foxworth Hall

STALO SE TO V LÉTĚ TOHO ROKU, KDY MNĚ BYLO dvaapadesát a Chrisovi čtyřiapadesát. V tomto roce se po mnoha letech konečně naplnil slib naší matky. Neustále nás přesvědčovala, že jednoho dne budeme velmi bohatí.

Stáli jsme vedle sebe a dívali se na ten obrovský, tajuplný dům, o němž jsem už nedoufala, že jej vůbec ještě někdy spatřím. Ačkoliv se v některých detailech lišil od původní stavby, přece jen jsem se vduchu zachvěla. Jakou cenu jsme my dva, já a Chris, museli zaplatit, abychom se stali dočasnými pány tohoto obrovitého domu, jehož předchůdce se ocitl v ruinách. Už je to hodně dávno, co jsem si myslela, že v tomto domě budeme mít zlaté časy a budeme se topit v přepychu.

Dávno jsem však přestala věřit na pohádky.

Stále, jako by se to stalo teprve včera, mám před očima ten okamžik, kdy jsme jedné chladné letní noci za čarovného svitu měsíce a blikajících hvězd na sametově černé obloze, stanuli na stejném místě jako dnes a nesměle jsme doufali v lepší budoucnost. Potkalo nás však jen to nejhorší.

V té době jsme s Chrisem byli velice mladí, nevinní a důvěřiví. Spoléhali jsme na naši matku a milovali ji. Věřili jsme, že mě i Chrise společně s našimi pětiletými dvojčaty, bratrem a sestřičkou, odvede z té temné a poněkud přízračné noci do toho velikánského domu nazývaného Foxworth Hall. Věřili jsme, že naše budoucnost bude ve znamení bohatství a štěstí.

Jak slepě jsme tomu všemu věřili, když jsme si v těch místech hrávali na honěnou.

Žili jsme zavřeni v zšeřelých a pochmurných podkrovních místnostech a hrávali jsme si na zaprášené a zatuchlé půdě. V té době jsme stále ještě doufali v matčiny sliby. Věřili jsme, že jednoho dne bude Foxworth Hall se vším bohatstvím, které skrýval, patřit nám. Buď jak buď, navzdory všem matčiným slibům tu byl ještě bezcitný a zlý starý dědeček, který ne a ne umřít, takže nám čtyřem dětem nezbývalo, než čekat a čekat. Uplynuly předlouhé tři roky od doby, kdy naše matka zemřela a svůj slib nedodržela.

V den, kdy zemřela – a kdy byla otevřena její závěť – jsme přišli o celý Foxworth Hall. Matka odkázala sídlo Bartovi, svému nejoblíbenějšímu vnukovi, kterého jsem měla s jejím druhým manželem. Avšak do doby, než dosáhne svých pětadvaceti let, byl veškerý majetek svěřen Chrisovi.

Ještě předtím, než se matka odebrala za námi do Kalifornie, pustila se do obnovy Foxworth Hallu. Avšak teprve po její smrti byly dokončeny na domě poslední práce.

Více než patnáct let stálo sídlo opuštěné. Bylo svěřeno do péče správcům, kteří byli vybaveni spoustou zplnomocnění a kteří zasypávali Chrise dlouhými litaniemi, ať už písemnými nebo telefonickými. Neustále si stěžovali na problémy, které přinášel čas. Opuštěný dům sám o sobě vypadal sešle, jako by čekal na den, kdy se konečně Bart rozhodne, že se zde usadí, což jsme koneckonců všichni předpokládali. Nyní nám tedy nabídl, abychom se na nějaký čas do domu nastěhovali a užívali ho, jako by byl náš vlastní až do té doby, než se vrátí a sídlo převezme.

Můj vnitřní hlas mě varoval, neboť každá lákavá nabídka mívá nějaký háček. Uvědomovala jsem si to vábení, které nás táhlo do léčky. Cožpak jsme společně s Chrisem vážili tak dlouhou cestu jen proto, abychom se ocitli zase zpátky tam, kde jsme kdysi začínali?

Kdo z nás by měl tentokrát být další obětí?

Ne, ne, snažila jsem si namluvit sama sobě, teď už to moje podezíravá povaha poněkud přehání. Měli jsme sice zlato bez lesku, ale měli jsme ho! Museli jsme se přece jednoho dne dočkat spravedlivé odměny. Noc pomalu končila; konečně nadcházel nový den a my se najednou ocitli v situaci, kdy se všechny naše sny začínaly naplňovat.

Radost z toho, že jsme skutečně přijeli a začali plánovat nový život v opraveném domě, mi najednou zhořkla. Všechna chuť do života ze mě vyprchala. Skutečně mě sužovala nějaká zlá předtucha, která se nerozplynula ani po tom, co jsem se probudila ze sna.

Zaplašila jsem ten pocit, usmála se na Chrise, stiskla jeho dlaň a pohlédla na nový Foxworth Hall, který se vyloupl z ubohých trosek. Dům nás ohromil svou velikostí a důstojným vzhledem, ale vyzařovalo z něho jakési fluidum nepomíjejícího zla. Překvapeně jsme sledovali spoustu oken s temnými okenicemi, které visely na zdech jako ztěžklá víčka nad kamennýma vyhaslýma očima.

Byl to značně rozlehlý dům a zabíral plochu několika akrů; jeho mohutnost byla zároveň ohromující i děsivá. Byl daleko prostornější než většina podobných sídel a měl půdorys ve tvaru velikého písmene T, takže uprostřed vznikla rozlehlá ústřední dvorana. Jeho křídla se rozbíhala do třech světových stran.

Celý dům byl postaven z narůžovělých cihel. V břidlicové střeše byla zasazena okna s tmavými okenicemi, což na první pohled působilo velmi dobře. Vstupní portál podpíraly čtyři impozantní korintské sloupy z bílého kamene. Nad dvoukřídlými hlavními dveřmi z černého dřeva bylo umístěno ozdobné okno ve tvaru vycházejícího slunce; bylo vykládané různobarevnými sklíčky. Ozdobné bronzové kování propůjčovalo dveřím elegantní a poněkud méně strohý vzhled.

Dokonce by mi ten pohled dodal lepší náladu, kdyby náhle nepřekryl slunce tmavý mrak. Pozvedla jsem oči vzhůru k obloze, která se zatáhla, a pohled na ni nevěstil nic dobrého. Zvedal se vítr a schylovalo se k dešti. Stromy v nedalekém lesíku se začaly ohýbat a ptáci poplašeně vzlétli a hledali si jiný úkryt. Zelené, pečlivě udržované trávníky byly vmžiku zaneseny spoustou listí a úlomků větviček. Květiny na úhledných záhonech přitiskl vítr nemilosrdně k zemi.

Celá jsem se zachvěla a v mysli mi vytanula slova: Vyprávěj mi ještě jednou, miláčku Christophere, jak se všechno v dobré obrátí. Vyprávěj mi znovu o tom, i když se zdráhám tomu uvěřit, že slunce zažene blížící se bouři.

Chris také pozvedl oči, vycítil moji vzrůstající úzkost, moji neschopnost se s tím vším vyrovnat navzdory tomu, že jsem to slíbila Bartovi, mému druhorozenému synovi. Před sedmi lety nám jeho psychiatři sdělili, že jejich léčba byla úspěšná a že Bart bude zase jako dřív, bude moci žít mezi ostatními lidmi a nebude závislý na žádných lécích.

Chris pozvedl paži a objal mě kolem ramen, aby mi poskytl pocit bezpečí. Jeho rty se dotkly mé šíje. „Všechno bude zase v pořádku. Uvidíš, že mám pravdu. Už nejsme ty panenky z míšeňského porcelánu odložené někde v koutě na půdě. Už nejsme závislí na tom, co řeknou ti, kteří jsou starší než my. Jsme dospělí lidé a máme svůj život plně ve vlastních rukách. A do té doby, než Bart dosáhne věku, kdy bude moci převzít dědictví, jsme tady ty a já pány. Doktor Christopher Sheffield s manželkou z kalifornského okresu Marin. A nikdo nezjistí, že jsme vlastně bratr se sestrou. Nikoho ani nenapadne, že jsme pravými potomky Foxworthů. Hoďme všechny starosti za hlavu. Cathy, to je naše naděje. Tady, v tomto domě, se můžeme oprostit od křivd, které byly spáchány na nás, i na našich dětech, a zvláště pak na Bartovi. Nebudeme tu vládnout železnou pěstí a zarputilou nesmlouvavostí tak, jak míval ve zvyku starý Malcolm, ale budeme láskyplní, vstřícní a chápaví.“

Chris mě objímal kolem ramen a pevně mě k sobě přitiskl, což mi dodalo odvahu podívat se na ten dům jinýma očima. Byl skutečně nádherný. Kvůli Bartovi tu zůstaneme do jeho pětadvacátých narozenin a potom společně, já, Chris a Cindy, odletíme na Havajské ostrovy, protože tam jsme si vždycky přáli žít; někde poblíž moře a bělostných písečných pláží. Ano, vždyť se to rozumí samo sebou. Tak to musí být. S úsměvem jsem se obrátila ke Chrisovi. „Máš pravdu. Nebojím se toho domu; vlastně se neobávám ani žádného jiného domu.“ Spokojeně se usmál a přesunul ruku směrem k mému pasu a společně jsme vykročili.

Záhy po tom, co můj prvorozený syn Jory dokončil střední školu, odletěl do New Yorku, aby nějakou dobu zůstal u babičky, madame Maryši. V uměleckých kruzích si díky svému baletnímu talentu velmi brzy dobyl význačné postavení, kritikové jej hodnotili velice příznivě a on začal dostávat hlavní role. Vzápětí za ním přiletěla jeho dlouholetá přítelkyně z dětských let, Melodie.

Ve svých dvaceti letech se Jory s Melodií oženil; jí bylo v té době pouze o rok méně. Oba dva tvrdě pracovali, až dosáhli uměleckého vrcholu. Stali se nejoblíbenější baletní dvojicí ve Státech, byli skutečně perfektně sehraní. Jejich projev byl výsledkem duševního souladu a zdálo se, že k dorozumění jim postačí jen pohled očí partnera. Devět let se takto vyhřívali na výsluní slávy. Každé jejich představení provázel bouřlivý úspěch a nadšená odezva kritiky. Také televize jim věnovala daleko větší pozornost, než které by dosáhli, kdyby vystupovali každý sólově.

Po dvou letech madame Maryša tiše zemřela ve spánku. Zbyla nám slabá útěcha, že do svých posledních dnů byla soběstačná a že se dožila osmdesáti sedmi let.

Můj druhorozený syn Bart se náhle v době, kdy mu bylo něco kolem sedmnácti let, změnil k nepoznání; liknavý chlapec se najednou stal premiantem školy. Bylo to přibližně v té době, kdy Jory odletěl do New Yorku. Napadlo mě, že Bartovu přeměnu způsobila Joryho nepřítomnost. Přestal být uzavřený a s nevšedním úsilím se začal zajímat o studium. A právě před dvěma dny promoval na Harvardově univerzitě a navíc byl pověřen čestným úkolem pronést při této příležitosti projev na rozloučenou. Společně s Chrisem jsme se v Bostonu setkali s Melodií a Jorym a všichni jsme odjeli do auditoria Harvardovy univerzity, kde jsme se zúčastnili slavnostního ceremoniálu. Bart byl jmenovám doktorem práv. Chyběla pouze Cindy, naše adoptivní dcera. V té době byla na návštěvě u své nejlepší přítelkyně v Jižní Karolíně. Velmi mě to mrzelo, protože jsem věděla, že Bart se nemohl oprostit od averze vůči tomu děvčeti, které udělalo všechno, co bylo v jeho silách, jen aby si získalo jeho přízeň. On však pro sblížení neudělal naprosto nic. A dvojnásobně mě zabolelo, když Cindy nechtěla překousnout Bartovu nelásku a odmítla přijet na slavnost.

„Ne!“ křičela do telefonu. „Co na tom, že mě pozval na promoci! To je další záminka pro to, aby se mohl předvádět. Ten může mít před svým jménem třeba deset titulů a přece ho nebudu obdivovat nebo dokonce milovat – určitě ne po tom všem, co mi provedl. Vysvětli všechno Jorymu a Melodii, aby si to nevykládali ve zlém. Ale Bartovi to říkat nemusíš. Ten to ví sám až moc dobře.“

Usadila jsem se mezi Chrise a Joryho a s údivem jsem pozorovala svého syna, který nám doma připadal tak zamlklý, tak náladový a naprosto neochotný se s námi o něčem bavit. A přece se dokázal vypracovat mezi nejlepší studenty a získal pověření, aby se jménem celé třídy rozloučil se školou. Jeho řeč byla naprosto strhující a úchvatná. Pohlédla jsem na Chrise, který byl pýchou celý bez sebe. Vzápětí si mého pohledu všiml a usmál se na mě.

„Nu, kdo by to byl do něho řekl? Je takový divný, že, Cathy? Ale že jsi na na něho hrdá? Já taky.“

Ano, ano, jistě, jsem velice šťastná, že se Bart takhle vypracoval. Stejně si ale říkám, že tenhle Bart na pódiu není tím chlapcem, kterého známe z domova. Možná, že se z toho skutečně vykřesal. Snad je opravdu v pořádku, jak nás jeho doktoři ujišťovali.

Podle mého mínění však Bartovo chování naznačovalo, že se jeho zdravotní stav nezměnil k lepšímu takovou měrou, jak se nám psychiatři snažili namluvit. Ještě předtím, než jsme se rozloučili, mi řekl: „Musíš být přitom, maminko, až k té slávě dojde.“ Ani slovem se nezmínil o tom, že by u toho měl být také Chris. „Pro mě je nejdůležitější, abys tam byla ty.“

Vždycky mu dělalo problémy vyslovit Chrisovo jméno. „Pozveme také Joryho a jeho ženu. No, a samozřejmě taky Cindy.“ Když vyslovil její jméno, zatvářil se kysele. Nebyla jsem schopna pochopit, jak někdo může nemít v lásce tak milé a roztomilé děvče, naši milovanou adoptivní dceru. Neměla jsem naši Cindy o nic méně ráda, než bych milovala vlastní dítě. Od chvíle, kdy k nám jako dvouletá přišla, jsme ji považovali za vlastní děcko. Já i Chris jsme to tak cítili.

Dnes bylo Cindy šestnáct let a byla daleko půvabnější, než jsem bývala v tomto věku já sama. Navíc Cindy neměla takové problémy jako já tehdy. Čerpala svůj životní elán z dostatku pohybu na slunci a čerstvém vzduchu, což nám, věčně uvězněným dětem, bylo odepřeno. Vydatná strava a hodně pohybu jí velmi prospívaly; zatímco my tehdy nic podobného nepoznali…

Chris se mě zeptal, zda hodlám před domem strávit zbytek dne a čekat, až nás silný déšť promáčí skrz naskrz. Stáli jsme ještě dost daleko od domu. Mírně, ale nesmlouvavě mi naznačil, abychom znovu vykročili. Pozvolna, krok za krokem, jsme se blížili sílícím větrem k domu. Bouře už byla docela blízko, vichr skučel, oblohu křižovaly klikaté blesky, když jsme konečně dospěli ke vstupním dveřím Foxworth Hallu.

Povšimla jsem si drobností, které mi předtím unikaly. Podlaha před hlavními dveřmi byla pokryta drobnými mozaikovými dlaždicemi ve třech různých odstínech červené. Dlaždičky byly záměrně uspořádány tak, aby vytvářely obraz vycházejícího slunce s dlouhými paprsky. Byl to stejný motiv, který se opakoval nad vstupními dveřmi. Prohlížela jsem si to vykládané okno a zmocnil se mě pocit radosti. Tohle tu dříve nebývalo. Možná, že si to tak Chris přál. Ten dům nebyl totožný s tím, co tu stával předtím. Dvě sněhové vločky se také vzájemně liší v detailech.

Pak jsem se ušklíbla; kdo to jakživ viděl, aby se člověk vyžíval v porovnávání padajících sněhových vloček?

„Nekoukej po takových věcech, které ti pak berou radost ze života, Cathy. Vidím ti to na nose, a navíc tě zradily tvoje oči. Přísahám na svou čest, že tento dům opustíme, jakmile dosáhne Bart potřebného věku a hned potom odletíme na Havajské ostrovy. Jestli se přižene hurikán a jeho poryvy obrátí tenhle dům na střechu, bude to tvoje vina, protože si něco podobného určitě přeješ.“

Přišlo mi to k smíchu. „A nezapomeň na sopku,“ řekla jsem se smíchem. „Ta by nás mohla navíc zavalit lávou.“ Zasmál se a rozverně mě plácl do zad.

„No tak! Uklidni se. August desátý prohlédne náš záměr – a potom se vsadím sto ku jedné, že to nastraží tak, že budeme mít s Bartem i Jorym plnou hlavu starostí. Kdoví, co tam teď v tom opuštěném domě zrovna kuje za pikle.“

Málem bych na to zapomněla; Bart nám slíbil, že uvnitř domu na nás čeká veliké překvapení. Když to říkal, tvářil se přitom velice tajuplně.

„Mami, budeš úplně vedle, až uvidíš – „ Odmlčel se a záhadně se usmál. „Vždycky v létě tam přiletím, abych se podíval, jak ten dům vypadá, abych zkontroloval, zda nechátrá a ujistil se, že je o něj náležitě postaráno. Přikázal jsem architektům, kteří dostali na starost interiéry, aby se pokusili obnovit vnitřní prostory podle původního stavu. Kromě mé kanceláře, pochopitelně. Přeji si, aby byla moderně zařízená, aby v ní byly všechny možné novinky, které budu potřebovat ke své práci. Avšak… jestli chcete, můžu vám tam nechat zabudovat pár věcí, které vám zpříjemní život.“

Zpříjemní? Jak jen může takový dům sám o sobě být příjemný? Vždyť se v něm člověk cítí naprosto ztracený, nicotný, úplně odříznutý od okolního světa. Otřásla jsem se, když jsem zaslechla klapot střevíčků s vysokými podpatky a Chrisovy tlumené kroky; blížili jsme se k temnému vchodu. Dveře byly zdobeny kováním s heraldickými prvky. Moc by mě zajímalo, proč se Bart zhlédl zrovna ve Foxworthech a vyhrabal odněkud všechny šlechtické tituly a erby. Zdálo se, že si dal opravdu záležet. Na obou křídlech vstupních dveří jsem zahlédla mohutná bronzová klepadla a dole pod nimi malé, úplně nenápadné tlačítko zvonku.

„Vsadím se, že tenhle dům je přecpán nejmodernější elektronikou; je to pravý opak starých viktoriánských sídel,“ zasyčel Chris.

O tom, že má pravdu, se nedalo pochybovat.

Bart se zhlížel ve starých věcech, ale snad ještě víc miloval nejrůznější novinky. Každou novou věc z oblasti elektroniky hned musel mít.

Chris sáhl do kapsy, aby vytáhl klíč, který mi Bart svěřil ještě předtím, než jsme odletěli z Bostonu. Ještě však klíčem v zámku ani pořádně neotočil, když se dveře neočekávaně tiše otevřely.

Byla jsem z toho celá pryč a začala jsem couvat.

Chris mě však postrčil kupředu a navázal hovor se starým pánem, který nám přátelsky pokynul.

„Vstupte, prosím,“ přivítal nás poněkud chraplavým hlasem a rychle si nás prohlédl. „Váš syn mi zatelefonoval a požádal mě, abych vás očekával. Jsem tu něco jako placená síla, abych tak řekl.“

Zírala jsem na uklánějícího se muže; předkláněl se natolik, že jsem si ho nemohla pořádně prohlédnout. Připadalo mi, že musel strávit spoustu času v horách, a teprve před nedávnem sestoupil do nížiny. Jeho vlasy měly naprosto nezajímavý odstín, nebyly ani šedivé, ani plavé. Měl modré vodnaté oči a vystouplé lícní kosti, s nimiž vpadlé oči silně kontrastovaly. Řekla bych, že ten člověk po velmi dlouhou dobu neuvěřitelně strádal. Ale někoho mi… někoho mi vzdáleně připomínal.

Nohy jsem měla jako z olova. Prudký vítr mi zvedl bílou, bohatě nabíranou letní sukni a odkryl mi na okamžik nohy až nahoru. Překročila jsem práh domu a ocitla se ve vstupní hale Foxworth Hallu, zvané Phoenix.

Chris stál těsně po mém boku. Pustil moji ruku a položil si paži kolem mých ramen. „Jsem doktor Christopher Sheffield a tohle je moje manželka,“ představil nás s úsměvem. „A vy, prosím?“

Scvrklý stařík pozvedl neochotně pravici a sevřel Chrisovu silnou opálenou ruku. Po jeho úzkých a vyschlých rtech přeběhl cynický, pohrdavý úsměv. Zároveň pozvedl husté zarostlé obočí. „Je mi potěšením, že vás poznávám, doktore Sheffielde.“

Nebyla jsem schopna odtrhnout oči od toho shrbeného staříka s modrýma uslzenýma očima. Někoho mi připomínal; způsob, jakým se usmíval, prořídlé vlasy s mnoha stříbrnými prameny, oči s neobyčejně dlouhými řasami. Tatínek!

Ano, vypadal přesně tak, jak by vypadal můj otec, kdyby byl v tuto dobu ještě naživu. Ale tento muž byl značně sešlý a zbědovaný.

Můj tatínek, můj milovaný otec, který mi byl nesmírnou oporou v době mého dětství. Jak ráda bych ho někdy opět spatřila.

Starý muž pevně sevřel Chrisovu pravici a teprve potom nám sdělil své jméno. „Jsem váš dlouho postrádaný strýček, o němž jste se domnívali, že před sedmapadesáti lety zmizel ve švýcarských Alpách.“

Joel Foxworth

CHRIS ZE SEBE VYSYPAL NĚKOLIK FRÁZÍ, ABY zakryl rozpaky, které se nás zmocnily. „Víte, moje paní,“ řekl zdvořile, „je velice překvapena. Také ona se jmenovala za svobodna Foxworthová… a až do dnešního dne žila v přesvědčení, že všichni její příbuzní zemřeli.“

V obličeji „strýčka“ Joela se vystřídaly jakési grimasy, které vzdáleně připomínaly pohrdavé úšklebky. Za chvíli se začal tvářit opět přívětivě a budil zdání člověka se srdcem na dlani. „Ano, jistě, to chápu,“ pronesl stařík šeptem a jeho chraplavý hlas připomínal vítr prohánějící se ve spadlém, dávno uschlém listí.

Kdesi hluboko na dně jeho zastřených, blankytně modrých očí cosi potemnělo a padl na ně temný stín. Já vím, Chris by mi určitě řekl, že jsem si pustila představivost z uzdy.

Jen žádné pochybnosti, jen žádné pochybnosti, jen žádné pochybnosti… to jen pracuje má zjitřená fantazie.

Raději jsem se rozhlédla kolem sebe; chtěla jsem nějak rozptýlit své podezřívavé smýšlení o muži, který tvrdil, že je jedním z matčiných bratrů, o nichž jsem se domnívala, že už jsou dávno po smrti. Se zájmem jsem si prohlížela velký sál, ve kterém se dřív často tančilo. Slyšela jsem, jak vítr venku nabývá na intenzitě a bouřlivé poryvy jsou stále blíž a blíž. Bouře teď byla přímo nad domem.

Hm, vytanula mi vzpomínka na dobu, kdy mi bylo dvanáct a já se odtud dívala, jak venku prší a čekala, až mě vyzve k tanci matčin druhý manžel, který se později stal otcem mého mladšího syna Barta.

Před očima mi proběhlo všechno, co potom následovalo; byla jsem tehdy mladá a plná očekávání. Věřila jsem, že svět je nádherné místo jako stvořené ke šťastnému životu.

Všechno, co se mi zdálo velkolepé v době, kdy jsem ještě bývala dítětem, vybledlo ve srovnání s tím, co jsem zažila později, když jsem společně s Chrisem procestovala celou Evropu a navštívila také Asii, Egypt a Indii. Ale i tak mi najednou tato hala připadala nějak elegantnější a honosnější než v době, kdy jsem byla dvanáctileté děvče.

Ale proč se pořád vracet k tomu, co se přihodilo tak dávno! Moje vzpomínky provázely podivné pocity úzkosti a bolest u srdce. Polévalo mě horko a cítila jsem, jak mi krev v žilách začala zběsile pulsovat. Dívala jsem se na tři pozlacené lustry zdobené křišťálem, na kterých byly opravdické svíčky. Každý z těch sedmiramenných lustrů měřil dobrých patnáct stop. Kolik ramen měly lustry, které tu visely dřív? Pět? Nebo snad tři? Nemohla jsem si vzpomenout. Očima jsem přejížděla po obrovských zrcadlech s pozlacenými rámy, které lemovaly sál a v nichž se zrcadlil elegantní nábytek ve stylu Ludvíka XIV. Tam, na pohodlných křeslech sedávali ti, kteří netančili, ale dávali přednost tomu, že se dívali a vzájemně si spolu povídali.

Nemohu se na to všechno takhle dívat! To všechno žije jenom v mých vzpomínkách. Ale proč mi ten nový Foxworth Hall připadá daleko lepší, než ten původní?

Pak můj zrak padl na něco, o čem jsem vůbec nepředpokládala, že to ještě někdy spatřím.

Tam vzadu, to dvojitě točité schodiště z červeně a bíle skvrnitého mramoru. Že by to bylo ještě původní schodiště? Možná ho jenom opravili. Ale cožpak jsem na vlastní oči neviděla, že po požáru zůstala z domu jen hromada doutnajícího popela a černý dým? Odolalo jen osm komínů, ale mramorové schodiště určitě ne. Umně proplétané kování po stranách schodiště a zábradlí z růžového dřeva oheň také zničil a určitě musely být znovu vytvořeny. Polkla jsem, abych uvolnila sevřené hrdlo. Ráda bych, aby v tomhle domě bylo všechno úplně nové, dočista nové… aby tu nic z dřívějška nezbylo.

Joel mi pozorně četl ve tváři; z mého výrazu mohl na rozdíl od Chrise leccos poznat. Když se naše oči střetly, rychle se podíval jinam a naznačil nám, abychom ho následovali. Pak nás prováděl nádhernými pokoji v přízemí. Celou tu dobu jsem chodila jako ve snu a nic jsem neříkala. Veškerou konverzaci obstarával Chris. Konečně jsme se v jednom ze salónků usadili a Joel se pustil do vyprávění svého příběhu.

Cestou ještě zaskočil do velikánské kuchyně, aby nám připravil nějaké občerstvení. Odmítl Chrisovu nabídku a za chvíli přinesl podnos s čajem a vrchovatý talíř s naparáděnými obloženými chlebíčky. Já jsem hlad neměla a ani jsem se tomu příliš nedivila. Zato Chris byl pořádně vyhládlý a v několika minutách spořádal šest malých chlebíčků; když se natahoval pro další, už mu Joel doléval druhý šálek čaje. Nasoukala jsem do sebe jen jeden maličký sendvič, ale ani jsem pořádně nevěděla, jestli má nějakou chuť. Dvakrát jsem usrkla čaje; byl horký a velmi silný. Jako na trní jsem čekala, až se Joel pustí do vyprávění.

Měl slabý hlas, trochu chraplavý, takže se zdálo, že je nastydlý a těžko se mu hovoří. Ale záhy jsem přestala vnímat jeho nepříliš libozvučný tón hlasu, protože začal vzpomínat na doby, kdy žili moji prarodiče a maminka byla ještě docela malá. Bylo víc než jasné, že svého otce silně nenáviděl, a tak jsem k němu začala pociťovat jakousi náklonnost.

„Vy jste svého otce oslovoval křestním jménem?“ zeptala jsem se šeptem, jako by se někde poblíž schovával samotný starý Malcolm. Bylo to poprvé, co jsem od té doby, kdy se dal do vyprávění, promluvila.

Joelovy úzké rty se zkřivily do podivné grimasy, která jen vzdáleně připomínala smích. „Ano, jistě. Můj bratr Mel byl o Čtyři roky starší než já a když jsme o otci mezi sebou hovořili, jinak jsme mu neřekli. Ale v jeho přítomnosti bychom si to nedovolili. K tomu jsme opravdu nenašli odvahu. Abychom jej oslovovali tatínku, to pro nás bylo příliš absurdní. Nechtěli jsme mu říkat ani otče, protože nám otcem nikdy nebyl. Ani tati jsme mu nechtěli říkat, protože to nám připadalo příliš důvěrné, a právě to jsme nechtěli. Když už jsme ho přece jen museli nějak oslovit, říkali jsme mu otče. Ale dávali jsme si dobrý pozor, abychom mu příliš často nepřišli na oči. Když se zdržoval doma, raději jsme se vytratili. Měl ve městě kancelář a odtamtud řídil převážnou většinu svých záležitostí. Doma měl také pracovnu. Vždycky, když pracoval, trůnil za obrovitým stolem, který představoval mezi ním a námi jakousi bariéru. Dokonce i když byl doma, snažil si zachovávat od nás odstup. Nikdy nezahálel, neustále se zavíral ve své pracovně, kde se věnoval rozvláčným telefonickým hovorům, takže jsme nikdy neměli přehled o tom, čím se vlastně zabývá. S naší matkou se bavil opravdu jen příležitostně. Ale myslím, že jí to nijak zvlášť nevadilo. Jen opravdu zřídka jsme jej viděli, že by pochoval naši malou sestřičku. Když jsme to potom později probírali, divili jsme se, že jsme mohli být na Corrine žárliví. Vždyť ona byla daleko častěji trestána, než my. Ale náš otec ji vždy jen velmi nerad trestal. Někdy se to vyřídilo pokáráním, někdy bitím a občas nás zavíral do podkrovní místnosti. Čas od času přinášel Corrine pořádně drahé cetky nebo přepychové panenky a hračky. Měla všechno, na co si jen vzpomněla, ale když něco provedla, sebral jí nejmilejší hračku a věnoval ji dobročinnému spolku, který podporoval. To býval jeden z jeho nejoblíbenějších trestů. Mohla plakat a škemrat o jeho přízeň jak chtěla, ale on se k ní otočil zády a ignoroval ji se stejně lehkým srdcem, jako ji předtím rozmazloval.

Když jsme se ho s bratrem pokoušeli přimět tomu, aby i nám dal nějaký dárek, vždycky nás odbyl a poradil nám, abychom se chovali jako chlapi, a ne jako děcka. Společně s Melem jsme došli k názoru, že vaše matka dovedla z otce velmi obratně vymámit všechno, co zrovna chtěla. My jsme se nedovedli chovat tak roztomile jako ona, ani jsme se ho nepokoušeli obalamutit nebo na něm škemrat.“

Před očima mi vytanul obraz mé matky z doby, kdy byla ještě malým děvčátkem, jak běží tímto přepychovým, ale nešťastným domem. Děvčátkem, které si zvyklo na na to, že dostalo všechno, na co si jen vzpomnělo. Když se později provdala za mého otce, jehož plat byl velmi skromný, nedovedla se nikdy správně rozhodnout, jak nejlépe s tou trochou peněz naložit.

Seděla jsem jako přimrazená a Joel pokračoval ve vyprávění. „Corrine se s naší matkou dvakrát neshodla. Když dospívala, začali jsme zjišťovat, že matka žárlí na krásu své vlastní dcery. Sestra si dovedla omotat kolem prstu každého muže, na kterého pomyslela. Byla opravdu nevšední krasavice. I my, její bratři, jsme vycítili tu sílu, kterou na své okolí působila.“ Joel si položil štíhlé a bledé ruce na kolena. Měl vyzáblé, téměř pavoučí paže, které si však navzdory času podržely jistou dávku graciéznosti, možná i proto, že byly tak voskově bílé. Na pozadí té vší krásy a přepychu tady žili lidé, kteří trpěli pod Malcolmovou nadvládou a snažili se z ní nějakým způsobem vymanit. Dokonce i naše matka, která byla velmi mírné povahy, se pokoušela uniknout z toho prostředí.

Mel se vykašlal na kariéru bankovního úředníka; byla to práce, kterou ze srdce nenáviděl a k níž byl Malcolmem donucen. Popadl motocykl a odjel pryč, daleko do hor, kde jsme se usadili ve srubu, který jsme si tam společně postavili. Vzali jsme s sebou naše přítelkyně a vyváděli jsme tam všechno to, co otec přísně odsuzoval.

Až jednoho strašlivého letního dne se to stalo: Mel se zřítil z prudkého srázu; jeho tělo později vyprostili z úzké strže. Bylo mu tehdy pouhých jedenadvacet. A mně sedmnáct. Tehdy ve mně cosi zemřelo. Cítil jsem se tak sám, tak bezvýznamný po bratrově odchodu. Otec si mě po Melově pohřbu zavolal a oznámil mi, že musím nastoupit na místo po mém starším bratrovi a začít pracovat v jedné z jeho bank, abych se naučil pohybovat ve finančnictví. Když mi to říkal, bylo to jako by mi usekával ruce a nohy. Utekl jsem ještě tu noc.“

Cosi se tím velikým domem plížilo, tiše, potichoučku. Bouře tam venku zběsile zuřila. Zahlédla jsem olověně šedou oblohu, která se čím dál tím víc zatahovala. Přisedla jsem si blíž ke Chrisovi, který odpočíval na elegantním sofa. Joel seděl naproti nám v pohodlném křesle, mlčel a zdálo se, že je zabrán do melancholických vzpomínek a ani já, ani Chris pro něho v tuto chvíli neexistujeme.

„A kam jste se vydal?“ zeptal se Chris, když odkládal šálek a přehodil si nohu přes nohu. Uchopil mě za ruku. „To přece nebylo jednoduché pro takového sedmnáctiletého chlapce…“

Joel sebou trhl a okamžitě se vrátil do reality. Zdálo se, že je udiven, protože se opět ocitl v domě, ve kterém prožil své dětství. „Opravdu jsem to neměl lehké. Nebyl jsem veden k ničemu pořádnému, vyznal jsem se jenom v hudbě, protože jsem měl mimořádný talent. Vstoupil jsem na nákladní parník a abych se dostal na druhou stranu do Francie, vzal jsem místo nekvalifikovaného palubního dělníka. Poprvé v životě jsem měl ruce plné mozolů. Když jsem se konečně vylodil ve Francii, našel jsem si místo v jednom nočním klubu a poměrně slušně jsem vydělával. Ale brzy jsem byl unaven neustálým ponocováním, a tak jsem zamířil do Švýcarska. Pevně jsem se rozhodl, že procestuji celý svět, ale domů se už nevrátím. Také tam jsem se uchytil v nočním podniku jako hudebník; byl to takový malý švýcarský hostinec nedaleko od italských hranic. Netrvalo dlouho a přidal jsem se k jedné skupině lyžařů; právě sjížděli Alpy. Lyžování jsem věnoval spoustu volného času. V létě jsem navíc lezl po horách anebo jezdil na kole. Jednoho dne mě moji kamarádi pozvali na poměrně riskantní podnik: rozhodli se, že na lyžích sjedou pěkně strmý sráz. Tehdy mi bylo devatenáct. Moji čtyři společníci se hlasitě bavili a smáli a vůbec si nevšimli, že jsem se dostal do problémů a zapadl do jedné úzké ledovcové pukliny. Navíc jsem si přitom zlomil nohu. Ležel jsem tam půldruhého dne, než na mě narazili dva mniši, kteří v těch místech projížděli na oslech. To už jsem byl napůl bez sebe. Dostali mě odtamtud, ale já si na nic pořádně nepamatoval, jak jsem byl zesláblý hladem a napůl šílený bolestí. Když jsem se konečně probral, skláněli se nade mnou nějací lidé a přátelsky se na mě usmívali. Ten klášter stál na italské straně a já v té době neuměl ani slovo italsky. Učili mě jejich řeči a vyléčili mi zlomenou nohu. Za to jsem se jim odvděčil tím, že jsem jim pomáhal malovat nějaké nástěnné fresky. Také jejich ručně psané knihy jsem zdobil obrázky s náboženskými motivy. Občas jsem taky hrával na varhany. V době, kdy jsem se pozvolna zotavoval ze svého zranění, jsem došel k názoru, že se mi vlastně jejich klidný život zamlouvá. S radostí jsem využíval své umělecké nadání při výzdobě kláštera a s chutí jsem hrával na varhany jak za úsvitu, tak v podvečer. Oblíbil jsem si dny plné poklidu vyplněné modlitbami, prací a odříkáním. Zůstal jsem a stal jsem se jedním z nich. Tam, vysoko v horách, v odloučeném klášteře, jsem konečně našel životní rovnováhu.“

Domluvil. Seděl a díval se na Chrise. Pak obrátil své nevýrazné, avšak planoucí oči na mě.

Byla jsem udivena jeho pronikavým pohledem, snažila jsem se neuhýbat očima, abych neprozradila náhlé citové hnutí, ale nedařilo se mi to. Nebyl mi nijak zvlášť sympatický, i když mi tolik připomínal mého otce, kterého jsem velice milovala; navíc jsem neměla žádný rozumný důvod, proč bych ho měla odmítat. Došla jsem k názoru, že mě brzdily obavy, aby snad nepoznal, že Chris je mým vlastním bratrem, a ne manželem. Že by mu to Bart řekl? Nebo že by si sám povšiml, že Chris je velmi podobný Foxworthům? Na to jsem sama neznala odpověď. Usmíval se na mě, jako by si mě chtěl svým přátelským postojem naklonit. Pravděpodobné velmi dobře vycítil, že by v prvé řadě měl získat nejdříve mě…

„A proč jste se vlastně vrátil zpět?“ zeptal se Chris.

Joel se opět trochu pousmál. „Do našeho kláštera přišel nějaký americký novinář, který chtěl napsat článek o tom, jak vypadá život v klášteře v porovnání s dnešní dobou. Byl jsem tam jediný, kdo rozuměl anglicky, takže mě pověřili, abych se mu věnoval. Samozřejmě jsem se ho zeptal, zda náhodou nezná nějaké Foxworthovy z Virginie. Ano, opravdu znal mého otce; říkal, že značně zbohatl a byl úspěšný i v politice. Tehdy jsem se také poprvé dověděl o jeho smrti a také o tom, jak skončila moje matka. Od té doby, co ten novinář odjel, jsem bez přestání myslel na tento dům a na svoji sestru. Roky plynuly dál, dny si byly navzájem podobné jako vejce vejci, ani kalendář jsem nepotřeboval. Ale jednoho dne jsem se rozhodl, že se opět vrátím domů, abych se setkal se sestrou a řekl jí, že jsem stále naživu. Ten novinář si nemohl vzpomenout, zda se vdala. A do té doby, než jsem asi před rokem přišel do téhle vesnice, kde jsem se ubytoval v hotelu, jsem netušil, že jednoho štědrého večera náš dům vyhořel a moje sestra byla umístěna do léčebny pro psychicky labilní a že zdědila všechno to pohádkové bohatství. A teprve až když sem v létě přijel Bart, jsem se dozvěděl i to ostatní – o její smrti a o tom, že mu odkázala veškerý svůj majetek.“

V rozpacích sklopil oči. „Bart je velice pozoruhodný mladý muž; jsem rád, že jsem ho poznal. Ještě než sem přijel, trávil jsem spoustu svého času tady nahoře a povídal jsem si se správcem. Hodně mi o něm vyprávěl. Říkal, že sem často zajíždí, aby probral s architekty obnovu tohoto domu. Přál si, aby dům vypadal stejně jako ten původní. Zařídil jsem si to tak, abych se s Bartem setkal. Sešli jsme se a já mu řekl, kdo opravdu jsem. Myslím, že ho to potěšilo… no, a to je vlastně všechno.“

Skutečně? Upřeně jsem ho pozorovala. Nevrátil se náhodou jenom proto, aby si zajistil bohatství, které starý Malcolm nashromáždil? Co když bude chtít zrušit matčinu závěť a shrábnout všechno pro sebe? Jestli je to opravdu tak, proč by se Bart tolik radoval z toho, že se tady objevil?

Nedala jsem na sobě nic znát, jenom jsem tiše seděla a čekala, až Joel domluví. Chris se postavil. „Myslím, že máme za sebou namáhavý den, Joeli. Moje žena by si ráda odpočinula. Byl byste tak laskav a zavedl nás do pokoje, kde bychom si mohli trochu odpočinout?“

Joel okamžitě vyskočil a velice se omlouval za svou nepohostinnost. Vzápětí nás doprovodil ke schodišti.

„Velice se těším, až zase uvidím Barta. Byl tak velmi laskav a nabídl mi, že mohu v tomto domě přebývat. Ale vy jistě pochopíte, že mi všechny tyhle místnosti až příliš připomínají mé rodiče. Ubytoval jsem se tedy nad garážemi, poblíž pokojů určených pro služebnictvo.“

Vtom zazvonil telefon. Joel mi podal sluchátko. „Váš starší syn, volá z New Yorku,“ pronesl trochu škrobeně. „Pokud s ním chcete hovořit oba dva, můžete použít telefon v prvním salónu.“

Chris se rozběhl, aby si vzal druhé sluchátko a já se zatím pozdravila s Jorym. Jeho šťastný hlas úplně zahnal chmury a depresi, které mě až doposud trápily. „Mami, tati, podařilo se mi zrušit pár vystoupení a společně s Mel si uděláme pauzu a přiletíme za vámi. Už jsme pořádně unavení a potřebujeme na chvíli vysadit. A navíc se hrozně těšíme, až uvidíme ten dům. Slyšeli jsme toho o něm už tolik… Je opravdu úplně stejný jako ten předchozí?“

Ach ano, tomu původnímu se skutečně podobá až moc. Měla jsem obrovskou radost, že Jory s Melodií sem za námi přijedou. Až se vrátí Bart a Cindy, budeme opět všichni spolu, všichni společně pod jednou střechou – o něčem takovém se mi ani nesnilo.

„Ale nemysli si, že budu tam u vás někde pořádat nějaká představení,“ odpověděl rozverně na moji otázku. „Jsem opravdu hrozně utahaný. Cítím únavu po celém těle. Oba dva si zasloužíme pořádný odpočinek… a navíc máme pro vás malé překvapení.“

Nic víc ovšem neprozradil. Joel se pak zmínil o tom, jak Bart nachystal pokoje určené jenom pro mě. „Pro vás, doktore Sheffielde, samozřejmě také vyhradil zvláštní apartmá.“

Joel se na mě pozorně zahleděl a snažil se odhadnout moji reakci. Podle toho, jak se zatvářil, jsem usoudila, že byl spokojen.

Statečně jsem vykročila ke schodišti, částečně podpírána pevnou Chrisovou paží. Stoupali jsem stále výš a v prvním patře jsme zabočili tam dozadu, tam, kde začala naše nádherná a hříšná láska; opět jsem se viděla v tom uprášeném a špatně osvětleném podkrovním pokojíku, který sloužil jako skladiště starých nepotřebných krámů a na jehož stěnách visely papírové květiny. Zdálo se mi, že znovu slyším naše dávné sliby.

Vzpomínky

KDYŽ JSME VYSTOUPILI ASI DO POLOVINY SCHOdiště, ohlédla jsem se, jako bych si chtěla prohlédnout cosi, čeho jsem si předtím nevšimla. Už prve, když nám Joel u večeře vyprávěl svůj příběh, rozhlížela jsem se kolem sebe s nevšedním zájmem a nemohla jsem se těch věcí nasytit. Z místa, kam jsme došli, jsem mohla velmi lehce přehlédnout celou vstupní halu s množstvím zrcadel a skupinkami stylového nábytku, který zval k odpočinku. Mramorová podlaha se leskla jako křišťál. Zmocnila se mě neodolatelná touha tančit. Chtělo se mi tančit, vířit vzduchem a kroužit, dokud bych úplně vysílená neklesla…

Chris začal být netrpělivý a vadilo mu moje otálení. Strkal mě napřed, až jsme se dostali na oválné odpočívadlo a já se opět ohlédla pod sebe do tanečního sálu.

„Cathy, cožpak se musíš utápět ve vpomínkách?“ zašeptal mi do ucha trochu rozzlobeně. „Myslím, že toho už bylo dost; teď je třeba zapomenout na to, co bylo a myslet na budoucnost. Tak pojď, vidím na tobě, že jsi pořádně unavená.“

Vzpomínky mě však bez přestání obtěžovaly a byly čím dál dotěrnější. Cory, Carrie, Bartholomew Winslow – tušila jsem, že jsou někde poblíž, kolem mě, slyšela jsem jejich tiché hlasy. Znovu jsem pohlédla na strýčka Joela, který si však nepřál, abychom jej nazývali strýčkem. Toto oslovení si vyhradil pouze pro naše děti.

Podobou značně připomínal Malcolma, pouze jeho oči měly měkčí výraz, byly méně pichlavé než ty, které jsme spatřili na obrovském portrétu v životní velikosti, který visel v „trofejním“ salónku. Napadlo mě, že ne všichni modroocí lidé musí být zlí a špatní. A já bych to měla vědět mnohem lépe než ostatní.

Nepokrytě jsem si prohlížela stářím poznamenanou tvář; ještě docela zřetelně jsem rozeznala rysy, které měl zamlada. Určitě měl slámově žluté vlasy a v obličeji se podobal svému otci. Trochu jsem se vzpamatovala, přistoupila k němu blíž a objala jej. „Vítejte k nám do rodiny, Joeli.“

Zdálo se mi, že se jeho útlé a zestárlé tělo v mém objetí zachvělo a ztuhlo. Když jsem se dotkla svými rty jeho tváří, připadaly mi jakoby vyschlé. Odtáhl se ode mě, jako bych ho mohla svým dotykem nakazit, ale možná to bylo jenom tím, že měl z žen strach. Také já sama jsem se stáhla po neúspěšném pokusu být vstřícná a přátelská. U Foxworthů se tělesný kontakt odsunoval až do doby, kdy byl člověk ženatý nebo vdaný. Zmateně jsem se podívala na Chrise, co tomu říká. Jen klid, vyčetla jsem z jeho očí. Jen klid, vždyť ono se to urovná.

„Moje paní je už značně vyčerpaná,“ opakoval znovu Chris. „Byli jsme našemu mladšímu synovi na promoci, společně jsme to oslavili a navíc máme za sebou velmi namáhavou cestu…“

Joel konečně přestal zírat upřeně před sebe a poznamenal, že by Bart udělal nejlépe, kdyby najal nějaké služebnictvo. On sám už navázal kontakt se zprostředkovatelnou práce a domluvil se s nimi, takže bychom si nějaké lidi mohli vyhlédnout. Mumlal si to pod vousy, a proto mi unikalo každé druhé slovo; navíc jsem měla plnou hlavu nejrůznějších úvah, zvlášť když jsem pohlédla směrem k severnímu křídlu, v jehož zadní části byl pokoj, kam nás tak často zavírali. Že by to tam bylo úplně stejné jako tehdy? Že by tam Bart nechal nastěhovat dvě dvojité postele, všechno možné haraburdí a dávno nepoužívaný nábytek? Doufala jsem, že to tam bude vypadat přece jen jinak.

„Jste velmi podobná vaší matce, Catherine.“ Joelova slova mě úplně vyvedla z míry.

Zírala jsem na něho a uvažovala, zda to mínil jako poklonu.

Zůstal tiše stát, jako by odněkud čekal nějakou nápovědu a střídavě hleděl na mě a na Chrise. Potom se obrátil zády a vydal se směrem k našim pokojům.

Bouře řádila přímo nad naší hlavou. Blesky protínaly oblohu, každou chvíli se ozývalo práskání hromu a hrozný rachot mě vehnal do Chrisova náručí. Přikrčila jsem se, jako by mě právě on mohl ochránit před božím hněvem.

Vodopády deště omývaly okenní tabulky, stékaly dolů po střechách a splývaly v potoky, které pustošily všechno, co jim stálo v cestě. Rozhlížela jsem se kolem a měla jsem z toho všeho značně nepříjemný pocit. Byla jsem opět v domě svého mládí a cítila jsem, jak na mě celá ta atmosféra kolem nedobře působí.

„Ano, ano, celá Corrine,“ brumlal si Joel pro sebe. Ještě jednou na mě vrhl významný pohled a potom sklonil hlavu. Chvíli tak zůstal; snad to trvalo pět vteřin, ale možná taky pět dlouhých minut.

„Potřebovali bychom si vybalit věci,“ upozornil Chris, tentokrát o něco naléhavěji. „Moje paní je celá utrmácená. Měla by se vykoupat a trochu se prospat. Vím, že jí cestování nikdy příliš nesvědčilo.“ Ráda bych věděla, proč to pořád dokola opakoval.

Joel se vmžiku vrátil do reality. Je docela možné, že mniši takhle často postávají se skloněnou hlavou a tiše rozjímají, ponořeni do zbožných myšlenek.

Konečně vykročil do dlouhé chodby; šel pomalu a nohy sotva vláčel. Zabočil za roh a k mému údivu nás vedl přímo do jižního křídla, kde bývaly přepychové pokoje naší matky. Jak ráda bych ulehla do jejích nádherných jako obláček lehkých podušek, usadila se u její dlouhé toaletky a koupala se v matčině černým mramorem obkládané koupelně se zrcadly po stěnách i na strope.

Před dveřmi, k nimž vedly dva široké točité schody pokryté kobercem, se Joel zastavil. Usmál se, ale byl to takový zvláštní úsměv. „Tady jsou pokoje vaší matky, prosím,“ pronesl suše.

Zastavila jsem se a mimoděk se trochu otřásla před těmi známými dvoukřídlými dveřmi. Beze slova jsem se ohlédla na Chrise. Bylo slyšet jen tiché bubnování deště. Joel otevřel jedno křídlo a vstoupil do ložnice. Chris využil příležitosti a pošeptal mi do ucha: „Pro něho jsme jenom manželé, rozumíš, Cathy – on nic netuší.“

Když jsem vstoupila do matčiny ložnice, vhrkly mi slzy do očí – nevěřícně jsem zírala na postel, o níž jsem předpokládala, že tehdy určitě shořela! Byla to ona! Labutí postel s roztomilými růžovými záclonkami, jejichž cípy přidržovala malá labuť konečky rozepjatých perutí. Labuť měla stejně nádherně vyklenutou šíji, stejné rubínové, ale bohužel slepé oči, které se dívaly na toho, kdo právě ležel v posteli.

Nemohla jsem tomu uvěřit. Že bych snad měla spát v té posteli? V posteli, v níž moji matku objímal Bartholomew Winslow – její druhý manžel? Muž, kterého jsem jí přebrala a který se později stal otcem mého druhorozeného syna Barta? Muž, který mě dosud pronásleduje ve spánku a vzpomínka na něho mě naplňuje pocitem provinění? Ne! V té posteli prostě spát nemohu! Ne! To není možné.

Kdysi jsem zatoužila se v této labutí posteli s Bartholomewem vyspat. Byla jsem tehdy velmi mladá a pořádně praštěná, protože jsem si myslela, že přepych a spousta věcí mi mohou zaručit pocit štěstí, a tak jsem dělala všechno proto, abych dosáhla svého.

„Že je ta postel okouzlující?“ nadhodil Joel za mými zády. „Bart s tím měl spoustu starostí, než našel pořádné řemeslníky, kteří byli schopni vyřezat ze dřeva takové záhlaví postele. Nejdřív na něho všichni koukali, jako by se zbláznil. Nakonec však přece jen narazil na nějaké staré řezbáře, kteří měli radost, že dostanou zajímavou práci, která byla mimochodem slušně placená. Myslím, že jim Bart musel velmi podrobně popsat, jaké držení těla měla ta původní labuť. Ale nechtějte vědět, jak vyváděl, když se jim to hned napoprvé nepovedlo podle jeho představ. A nakonec udělali i tu malou labuť, která sedí u nohou postele. On to tak chtěl. Jenom pro vás, Catherine, jenom pro vás.“

„Joeli, co všechno vám ještě Bart svěřil?“ zeptal se Chris a v jeho hlase bylo znát, že se musí značně ovládat. Přistoupil ke mně, položil mi ruku kolem ramen, jako by mě chtěl ochránit nejen před Joelem, ale před celým světem. S ním bych byla šťastná třeba i v roztrhané chalupě. Jeho blízkost mí dodávala sílu.

Starý muž se samolibě a blahosklonně usmál, když si povšiml Chrisova gesta. „Bart se mi svěřil s celou vaší rodinnou historií. Víte, on občas potřebuje někoho staršího, kdo by ho vyslechl.“

Významně se odmlčel a pohlédl na Chrise, který si pozvolna uvědomoval, co právě slyšel. I když se snažil ovládat, bylo na něm znát, že je z toho celý pryč. Joel s uspokojením pokračoval: „Bart mi pověděl všechno o tom, jak jeho matka a její sourozenci byli více jak po tři roky drženi v ústraní. O vás, Catherine, vím také to, že jste léta hledala toho pravého muže, který by vám beze zbytku vyhovoval, až jste se nakonec provdala za… doktora Christophera Sheffielda.“

Hovořil dvojsmyslně, v jeho řeči byla spousta narážek. Po zádech mi z toho všeho přebíhal mráz.

Konečně Joel vyšel z pokoje a tiše za sebou zavřel. Když zmizel, dal mi Chris na srozuměnou, že se s tím musím nějak vyrovnat, vždyť tady přece nezůstaneme jen na jednu jedinou noc. Políbil mě a objal. Hladil mě po ramenou a po vlasech a utěšoval tak dlouho, dokud jsem nebyla schopná se otočit a podívat se na všechno to, co Bart v pokoji nechal zařídit, aby byl stejně tak přepychový jako v dobách, kdy ještě patřil matce. „Tahle postel je pouhou replikou původního originálu,“ pronesl Chris tiše a hezky se na mě podíval. „Naše matka v ní nikdy neležela, drahoušku. Nezapomeň na to, že si Bart přečetl tvoje poznámky. Až příliš dobře jsi ji popsala a on toho využil. Třeba tu labuť jsi zachytila tak věrně, že ho určitě napadlo, že bys měla ráda svůj pokoj zařízený přesně tak, jako ho mívala naše matka. Možná si to ani neuvědomuješ, ale on to vycítil. Jestli se ovšem mýlím, tak se na mě, prosím, nezlob. Jen mě tak napadlo, že si třeba říkal, že by tě tímto způsobem mohl potěšit; proto nešetřil ani penězi ani vlastní energií, jen aby to tu bylo takové jako dřív.“

Beze slova jsem kývla hlavou a v tu chvíli jsem si nebyla jistá, jestli jsem vůbec kdy věděla, co vlastně sama chci. Stejně by mi nevěřil. „Vždyť sis to přála, Cathy! Toužila jsi po tom, co měla ona! Vím to. I tvoji synové to vědí. Tak nám nechtěj namlouvat nějaké báchorky, abys zakryla to, po čem jsi odedávna toužila.“

Měla bych ho začít nenávidět za to, že do mě tak vidí. Ale místo toho jsem ho objala a přitiskla si tvář na jeho hruď. Celá jsem se chvěla. Snažila jsem se skrývat pravdu dokonce i sama před sebou. „Nebuď na mě takový, Chrisi,“ zaprosila jsem. „Sama jsem z toho u vytržení. Vždyť ty pokoje vypadají, jako by byly zařízeny jenom pro ni… a jejího manžela…“

Přitiskl mě pevně k sobě. „Co si myslíš o Joelovi?“ zeptala jsem se.

Plna očekávání jsem přemýšlela, co mi odpoví. „Líbí se mi, Cathy. Byl úplné nadšený a nezdálo se mi, že by néco předstíral, když jsem mu navrhl, aby tady zůstal.“

„Tys ho požádal, aby tu s námi zůstal?“ zašeptala jsem.

„No jistě, proč ne? Jakmile bude Bart svým vlastním pánem, to znamená brzy po jeho pětadvacátých narozeninách, přece odtud odjedeme. A navíc jsem si řekl, že je to výborná příležitost, jak se dozvědět něco víc o rodině Foxworthů. Joel nám může vyprávět o spoustě zajímavých věcí a o naší matce. Možná, že zná pro nás dosud nepochopitelné důvody, proč nás nakonec zradila a proč si náš dědeček přál, abychom zemřeli. Někde v Malcolmově zpotvořeném mozku přece musela tkvít příčina toho, že přiměl naši matku, aby překonala vrozený instinkt, který rodičům nařizuje, aby chránili své děti. Dodnes nevíme, čím ji vlastně donutil, aby ho porušila.“

Podle mého názoru jsme se toho tam dole od Joela dozvěděli až dost. Už jsem ani netoužila po tom, abych toho věděla ještě víc. Malcolm Foxworth patřil k těm lidským zrůdám, které od narození postrádaly jakékoliv mravní zásady; takoví lidé netrpěli žádnými výčitkami svědomí. Člověk jeho ražení si nedal nic vysvětlit a taky nebyl schopen nic pochopit.

Chris se naléhavě zahleděl do mých očí a v tu chvíli mi připadal velice zranitelný. „Rád bych zjistil všechny okolnosti z dob, kdy naše matka bývala mladá, abych už konečně pochopil, proč nás od sebe odvrhla. Všechny nás tím hluboce ranila a já si myslím, že se s tím nevyrovnáme, dokud nebudeme vědět, co ji k tomu skutečně přivedlo. Jsem ochoten jí odpustit, ale nemohu zapomenout. Chci se dopracovat k pravdě, abychom se potom mohli přes všechno daleko lépe přenést…“

„Myslíš, že to bude něco platné?“ zeptala jsem se sarkasticky. „Na to, abychom pochopili jednání naší matky a odpustili jí, je už příliš pozdě. Abych byla upřímná, už mě to přestalo zajímat – i když se snažím o to, abych jí odpustila.“

Chrisovy ruce zklamaně sklouzly dolů z mých ramen. Otočil se a odstoupil. „Musím se poohlédnout po našich zavazadlech. Zatím se vykoupej; než skončíš, budu mít už vybaleno.“ Mezi dveřmi se zarazil, ale neobrátil se ke mně. „Buď tak laskavá a pochop, že teď má Bart jedinečnou příležitost konečně nalézt životní rovnováhu. Uvědom si, Cathy, že stále ještě není úplně v pořádku. Slyšelas ho při projevu. Ten mladík má jedinečné nadání pro ústní projev. To, co říká, se dobře poslouchá. Teď se drží v popředí, ale bývaly doby, kdy byl plachý a uzavřený. Můžeme děkovat bohu, že se z toho na poslední chvíli dostal.“

Pokývala jsem hlavou. „Dobrá, udělám všechno, co bude v mých silách. Odpusť mi, Chrisi. Už jsem ztrácela víru.“

Usmál se a odešel.

Šla jsem do „dámské“ koupelny, která sousedila s ložnicí. Pomalu jsem se svlékala. Vana z černého mramoru se zatím pomalu plnila vodou. Ve všech zrcadlech se odráželo moje nahé tělo. Byla jsem pyšná na svoji postavu, která si doposud uchovávala půvab a štíhlost. Také ňadra jsem ještě neměla pokleslá. Shodila jsem na zem poslední kousek prádla a vztáhla ruce, abych si z vlasů uvolnila sponky. Představila jsem si, že moje matka také takhle stávala a dělala stejné pohyby jako teď já. A myslela přitom na svého druhého, mladšího manžela. Zdalipak věděla, že býval po nocích se mnou? A věděla vůbec, kdo byla Bartova milenka ještě předtím, než to všechno prasklo tehdy na tom vánočním večírku? Vsadím se, že to věděla!

Dvě hodiny po tom nezapomenutelném večeru jsem už ležela v posteli zdobené labutěmi. Snila jsem s otevřenýma očima a sledovala Chrise, který se právě svlékal. Musím poznamenat, že mezitím stačil všechny naše věci vybalit, pověsit moje i své šaty a uložit naše prádlo do prádelníku. Zdálo se mi, že vypadá poněkud unaveně, a možná i nešťastně. „Joel říkal, že se zítra přijdou představit noví zájemci o službu. Rád bych, abys s tím počítala.“

Překvapeně jsem se posadila. „Ale já myslela, že by si to raději zařídil Bart sám.“

„Ne, přál si, abys to udělala ty.“

„Ale.“

Chris si přehodil sako přes bronzovou figurínu a jeho pohyb mi připomněl, že úplně stejnou míval Bartův otec, když tady ještě žil. Už mě to otravovalo, pořád se vracet ve vzpomínkách zpět. Když byl úplně nahý, zamířil do „pánské“ koupelny. „Jenom se krátce osprchuji a hned jsem u tebe. Ne, abys mi mezitím usnula.“

Ležela jsem v pološeru a rozhlížela se po místnosti. Chvílemi jsem myslela na matku a na čtyři děti zamčené tam nahoře v podkrovním pokojíku. Cítila jsem paniku a pocit provinění, které ji nepochybně provázely, zatímco tam dole po léta přežíval ten starý muž, který jí neustále vyhrožoval. Odjakživa byl zlý, bezbožný a podlý. Zdálo se mi, že někde tady slyším jeho sípavý hlas. Zavřela jsem oči a chtěla jsem zaplašit ten bláznivý přelud. Nic jsem neslyšela, žádné hlasy, žádnou hudbu, nic. Už nechci vnímat tu zatuchlinu, kterou to páchlo tam nahoře v podkroví. Už nechci. Vždyť je mi dvaapadesát, a ne dvanáct, třináct, čtrnáct nebo patnáct let.

Všechny ty pachy minulosti vyvanuly. Cítila jsem jen vůni nově vymalovaných stěn, nového dřeva, vůni nově nalepených tapet a čalounění. Byly tu nové koberce, nové pokrývky, nový nábytek. Všechno tu bylo nové na rozdíl od těch přízračných starožitností tam dole v přízemí. To nebyl skutečný Foxworth Hall, tohle byla pouhá napodobenina. Ale proč se tedy Joel vracel zpět, když byl u těch mnichů tak spokojený. Určitě mu nešlo o peníze, protože přivykl strohému klášternímu životu. Musí v tom být něco úplně jiného, než jeho přání shledat se se svými příbuznými. A i když mu lidé z vesnice řekli, že je matka po smrti, přece jen zůstal. Že by čekal na Barta? Jak to jen asi navlékl, že mu Bart dovolil, aby tu zůstal? Dokonce mu Bart svěřil dům do té doby, než si najmeme nějaké služebnictvo. A pak se mi rozsvítilo. Proč z toho dělám takový problém, když se řešení nabízí samo. Budou v tom peníze; peníze a nic jiného.

Únava mi zavírala oči. Bránila jsem se. Potřebovala jsem si všechno pořádně promyslet, potřebovala jsem se připravit na zítřek a na toho strýčka, ať už přišel odkudkoliv. Když jsme se konečně dostali k tomu, co nám naše máti celou věčnost slibovala, to bychom to měli teď kvůli Joelovi ztratit? Jestliže nebude usilovat o změnu matčiny závěti, a my uděláme všechno pro to, aby se mu to nepodařilo, co tu tedy pohledává?

Když jsme ráno společně s Chrisem sestupovali po pravém schodišti, už jsme se tu cítili jako opravdoví páni a konečně jsme si uvědomili, že tady platí naše vůle. Chris mě uchopil za ruku a pevně ji stiskl. Podle mého výrazu poznal, že z tohoto domu už strach mít nebudu.

Joela jsme zastihli v kuchyni; měl plné ruce práce s přípravou snídaně. Navlékl si bílou zástěru a na hlavu si posadil vysokou kuchařskou čepici. Málokdo vypadal tak směšně jako tento útlý stařík. Kuchaři přece bývají tlustí, napadlo mě. Ale i tak jsem mu byla vděčná za to, že tahle pro mě nepříliš oblíbená činnost nepadla na moji hlavu.

„Vypadáte jako Bumbrlíček,“ dobíral si ho Chris. K mému údivu si toho Bumbrlíčka nechal líbit. Po snídani nám Joel ukázal pokoje, které ještě nebyly dokončené. Potutelně se na mě usmál. „Bart mi říkal, že máte ráda neformálně zařízené pokoje a líbí se vám drahý nábytek. Proto vám vyhradil tyto pokoje, abyste si je zařídila podle svého vlastního vkusu.“

Už si ze mě zase dělá legraci?! Vždyť mu přece musí být jasné, že jsme tu s Chrisem jenom dočasně. Ale potom mě napadlo, že si třeba Bart přál, abych mu ty pokoje sama zařídila a zdráhal se mě o to požádat. Zeptala jsem se Chrise, zda si myslí, že by Joel usiloval o zrušení poslední vůle naší matky a připravil tak Barta o peníze, které potřeboval k tomu, aby si zařídil vlastní život. Chris se trochu ošíval a poznamenal, že se tak dobře nevyzná v případech, kdy se domněle mrtvý příbuzný najednou objeví a dožaduje se dědictví.

„Bart může dát Joelovi dost peněz, aby ho zabezpečil na tu dobu, co tu ještě bude,“ řekla jsem a usilovně jsem přemýšlela, abych si přesně vybavila znění matčiny poslední vůle. Určitě se tam ani slůvkem nezmínila o svých starších bratrech, protože předpokládala, že jsou po smrti.

Joel znovu odběhl do kuchyně a objevil se s takovou kupou jídla, že by to vystačilo na zásobení celého hotelu. Přitom odpovídal na nějakou otázku, kterou mu předtím položil Chris; nevěděla jsem ovšem, na co se ho přesně ptal. Joel také nemluvil zrovna nahlas. „Ale jistě, tenhle dům není naprosto stejný. Teď se používají daleko častěji železné překlady místo dřívějších dřevěných. A ten starý nábytek si odnesu do svého pokoje. Skutečně bych tu nerad zacláněl, takže se raději usadím nad garážemi, kde jsou pokoje pro služebnictvo.“

„Joeli, už jsem vám přece jednou říkal, že byste to neměl dělat,“ pokračoval Chris trochu podrážděně. „Rozhodně by nebylo správné, aby člen rodiny musel žít v tak skromných poměrech.“ Když jsme si předtím prohlíželi ty obrovské garáže a pokoje nad nimi, tak mi to ubytování rozhodně nepřipadalo skromné nebo dokonce stísněné.

Nech ho být! chtělo se mi křiknout, ale raději jsem se ovládla.

Ještě předtím, než jsem zjistila, co spolu opravdu řešili, přestěhoval Chris Joela do apartmá v prvním patře pravého křídla. Všimla jsem si, že se Joel tvářil značně potěšené, že bude přebývat pod stejnou střechou s námi. Ale co, na dlouho to nebude. Za chvíli bude mít Bart narozeniny, a pak vezmeme Cindy a zmizíme na Havajské ostrovy.

Kolem druhé hodiny odpoledne jsme v knihovně přijali manželský pár, který se u nás ucházel o místo. Měli skvělá doporučení. Nenašla jsem na nich jedinou chybičku, ale něco mě přece jen zarazilo. Oba dva si nás nějak vlezle prohlíželi. Jejich pohledy mě natolik vyvedly z míry, že když Chris zaregistroval mé zamítavé gesto, řekl: „Musíme vám s politováním sdělit, že jsme se již rozhodli pro někoho jiného.“

Manželé tedy vstali a odcházeli. Žena se ve dveřích otočila a obdařila mě zpražujícím pohledem. „Žiju tady ve vesnici, paní Sheffieldová,“ ucedila ledově. „Bydlíme tu akorát pět let, ale za tu dobu jsme se už leccos divnýho dozvěděli o Foxworthových, co žijou tady na kopci.“

Z jejích slov mi šla hlava kolem.

„Ano, zajisté, také jsem něco takového zaslechl,“ usadil ji suše Chris.

Žena si odfrkla a práskla za sebou dveřmi.

Potom přišel vysoký muž aristokratického vzhledu s rázným, skoro vojenským vystupováním. Už na první pohled bylo vidět, že si dává na svém zevnějšku záležet. Zastavil se a počkal, až mu Chris nabídne místo.

„Jmenuji se Trevor Mainstream Majors,“ představil se perfektní britskou angličtinou. „Narodil jsem se v Liverpoolu před devětapadesáti roky. V šestadvaceti letech jsem se v Londýně oženil, ale moje paní tři roky nato zemřela. Moji dva synové žijí v Severní Karolině… takže jsem si myslel, že kdybych dostal místo ve Virginii, mohl bych je ve volných dnech navštěvovat.“

„Kde jste pracoval potom, co jste odešel od Johnstonů?“ zeptal se Chris a prohlížel si jeho doporučení. „Vidím, že až do minulého roku máte samá skvělá doporučení.“

Zároveň Chris pokynul a muž usedl. Trevor Majors trochu poposedl a upravil si kravatu. Pak řekl: „Pracoval jsem u Millersonů, kteří se odtud před půl rokem odstěhovali z Hillu někam pryč.“

Následovalo ticho. O Millersonových jsem od své matky slýchávala často. Srdce se mi rozbušilo. „Jak dlouho jste u nich pracoval?“ zeptal se Chris jen tak mimochodem a všiml si mého znepokojení.

„Nevydržel jsem u nich dlouho, pane. Měli pět vlastních dětí a navíc je neustále navštěvovala spousta synovců a neteří s dalšími přáteli, kteří u nich často zůstávali déle. Dělal jsem tam děvče pro všechno. Vařil jsem, uklízel dům, pral jsem, řídil auto a navíc se staral o zahradu. Vozil jsem děti do školy a zase zpět, doprovázel je do hodin tance, když šly sportovat nebo do kina a podobně. Často jsem byl tak dlouho pryč, že jsem nestačil připravit něco pořádného k jídlu. Jednou si začal pan Millerson stěžovat, že jsem nestihl ostříhat trávník a nezalil na zahradě a že dobré dva týdny neměl slušné jídlo. Pořádně se rozzlobil, protože jsem večeři podával později než obvykle. Pane, nemohl jsem to prostě stihnout, protože paní Millersonová mě požádala, abych ji odvezl na nákupy a počkal na ni, až bude hotová. Pak jsem ještě musel dojet pro děti, které byly v kině… tu večeři jsem prostě nestihl včas připravit. Řekl jsem panu Millersonovi, že nejsem robot, který by to všechno možná stihl, a on mě vyhodil. Byl tak rozzlobený, že mi odmítl dát doporučení. Možná, kdybyste pár dní počkali; třeba si to rozmyslí a uvědomí si, že jsem dělal všechno, co bylo v mých silách, a že jsem to u nich vůbec neměl lehké.“

Vzhlédla jsem a dala Chrisovi smluvené znamení. Ten člověk byl perfektní. Chris se na mě zpříma nepodíval, ale řekl: „Myslím, že nám budete plně vyhovovat, pane Majorsi. Vezmeme vás na zkušební dobu deseti dnů a když s vámi budeme spokojeni, sepíšeme s vámi smlouvu.“

Pak teprve pohlédl na mě. „Ovšem, jestli bude souhlasit i moje paní…“

Mlčky jsem kývla a povstala. Skutečně budeme potřebovat nějaké služebnictvo. Přece nestrávím zbytek života oprašováním a cíděním celého domu.

„Dovolil bych si vás poprosit, abyste mi říkali Trevore. Bude pro mě ctí a potěšením, že budu smět pracovat v tak nádherném domě.“ Rychle se zároveň se mnou postavil a počkal, až povstane také Chris a podá mu ruku.

V průběhu dalších tří dnů jsme přijali ještě tři zaměstnance. Tím jsme skončili, protože Bart by si sotva mohl dovolit ještě další.

Pátý den našeho pobytu jsme s Chrisem stáli vpodvečer na balkóně a dívali se na hory, které nás obklopovaly. Dolů na nás shlížel náš starý známý měsíc, který si nás prohlížel už v dobách, kdy jsme jako děti lehávaly na střeše starého Foxworth Hallu. Jako patnáctiletá dívka jsem měsíc s oblibou pozorovala. Bylo to romantické a měsíční svit mě očistil od všech mých obav a pocitů viny. Ale teď mi měsíc připadal jako špatný soudce, který by nás byl schopen bez rozmýšlení zradit.

„Je to nádherná noc, že?“ řekl Chris a položil mi ruku kolem pasu. „Jsem rád, že Bart nechal přistavět tento balkón k našim pokojům. Nijak neruší vzhled celého domu, protože je stranou a je odtud pěkná vyhlídka na hory.“

Představa hor ztrácejících se v mlžném oparu pro mě vždycky znamenala totéž, co vězení, ze kterého není úniku. Dokonce do dnešního dne jsem si horský hřbet spojovala s překážkou, která mě dělila od svobody. Dobrý bože, jestli jsi opravdu tam nahoře, pomoz mi přežít těch pár týdnů, které mě tady čekají.

Následujícího dne kolem oběda jsme společně s Chrisem a Joelem postávali u hlavního portálu a sledovali blížící se červený jaguár, který obratně vybíral točité serpentiny vedoucí k Foxworth Hallu. Vůz se řítil kupředu, jako by za ním hořelo. Dělalo se mi mdlo při pohledu na Bartův vůz, který riskantně projížděl tou nejnebezpečnější zatáčkou.

„Měl by se trochu krotit,“ zamumlal Chris. „Ten má vždycky k nějakému maléru hodně blízko – a tady se chová, jako by mu pánbůh nadělil nesmrtelnost.“

„Někteří z nás jsou možná nesmrtelní,“ prohodil Joel záhadně.

S úžasem jsem na něho pohlédla a pak jsem se raději věnovala červenému vozu, který určitě stál celé jmění. Bart si každým rokem pořizoval nové auto, ale vždycky muselo mít červenou barvu. Vybíral si ty nejluxusnější značky a zkoušel, které z nich mu bude nejvíc vyhovovat. A zrovna tohle auto si oblíbil; už mi o tom jednou psal.

Prudce zabrzdil, až na silnici za vozem zůstaly černé stopy po pneumatikách. Zamával nám a sundal si z očí tmavé brýle. Pak pohodil hlavou, aby se zbavil vlasů, které mu v tmavých pramenech spadaly do očí. Z auta prostě vyskočil; ani ho nenapadlo otevírat dveře. Stáhl si řidičské rukavice a odhodil je na zadní sedadlo. Vyběhl po schodech, popadl mě do náruče a několikrát mě políbil na tváře. Byla jsem zaskočena vřelostí jeho přijetí. Snažila jsem se mu polibek vrátit, ale sotva jsem se dotkla jeho tváře, postavil mě na zem a odstrčil mě od sebe, jako by ho moje tíha zmohla.

Byl to pěkný chlapec, vysoký, s širokými rameny a dobře stavěným tělem, štíhlými boky a dlouhýma nohama. Působil dojmem inteligentního člověka. Měl tmavé oči a pevný pohled. Na sobě měl nějaké sportovní oblečení, které mu mimořádně slušelo. „Maminko, dnes vypadáš skvěle, opravdu.“ Zase odhodil vlasy, které mu padaly z čela. „A navíc máš dnes takové pěkné červené šaty… víš, že je to moje oblíbená barva.“

Uchopila jsem Chrise za ruku. „Díky, Barte. Vzala jsem si je dnes jenom kvůli tobě.“ A teď by se mohl na chvíli věnovat Chrisovi, napadlo mě. Bart ho však okázale přehlédl a obrátil se k Joelovi.

„Nazdar, strýčku Joeli. Řekni, že to matce dnes mimořádně sluší?“

Chris stiskl moji ruku, až to zabolelo. Bart si vždycky našel způsob, jak Chrise ranit.

„Jistě, Barte, tvoje matka je opravdu hezká,“ pronesl Joel chraplavým, zastřeným hlasem. „Myslím, že moje sestra Corrine by v jejích letech vypadala úplně stejně.“

„Barte, tak se přece pozdrav s – „ a tady se to stalo. Chtěla jsem říci otcem, ale místo toho jsem vyslovila Chrisem. Bart chladně pohlédl na Chrise a utrousil nedbale: „Zdržíš se tu dlouho?“

„Nemohu nic jiného dělat, Barte,“ odpověděl Chris klidně. „Vždyť se už brzy dočkáš.“

„To doufám.“

Nejraději bych po něm skočila.

Pak se otočil a nás dvou si už nevšímal. Prohlížel si trávníky, dům, překrásné květinové záhony, bujné křoviny, zahradní cestičky, ptačí budky a další věci. Usmíval se a bylo vidět, že je na to pyšný. „Je to perfektní, opravdu skvělé. Právě takové jsem si to představoval. Viděl jsem už hezký kousek světa, ale žádné sídlo se nemůže srovnávat s Foxforth Hallem.“

Podíval se na mne. „Já dobře vím, co si teď myslíš, maminko. Tohle je opravdu pěkný dům a jednoho dne bude úplně nejlepší. Budu ho zvelebovat a pečovat o něj a jednou předčí všechny evropské paláce. Vynaložím všechny své síly, aby se mi to podařilo.“

„Kdo ti, prosím tě, nakukal takovou hloupost?“ zeptal se ho Chris. „Ve světě jsou teď daleko žádanější menší domy, které mají sloužit ke skutečnému bydlení.“

Zatraceně! Chris zřídkakdy pronesl něco netaktního nebo nehorázného. Proč to jen říkal? Bartova opálená tvář zrudla vztekem. „Snažím se, abych rozmnožil své bohatství svým vlastním úsilím!“ vychrlil ze sebe a přistoupil blíž ke Chrisovi. Chris byl štíhlejší a ne tak široký v ramenou, takže v porovnání s Bartem vypadal daleko slabší. Zahlédla jsem, jak se můj manžel vyzývavě podíval na mého mladšího syna.

„Já pro tebe chci také to nejlepší,“ řekl Chris.

K mému velkému údivu se zdálo, že to Bartovi udělalo dobře. „Ty si myslíš, že jsi jako můj poručník dělal všechno pro to, aby se moje dědictví rozmnožovalo?“

„Ano, dá se to tak říci,“ odvětil Chris lakonicky.

„Peníze dělají zase jenom peníze a já jsem je investoval tak, aby jsi z toho měl prospěch.“

„Deset ku jedné, že bych to svedl lépe.“

Chris se ironicky pousmál. „Mohl jsem tušit, že mi poděkuješ takovým způsobem.“

Dívala jsem se z jednoho na druhého a obou mi najednou začalo být líto. Chris byl dospělý člověk, který věděl, kde je jeho místo a taky věděl, co od života chce. Naproti tomu Bart se pořád ještě hledal a dosud pevně nezakotvil.

Můj drahý chlapče, kdy se už konečně naučíš být trochu pokornější a vděčnější? Častokrát jsem zastihla Chrise, jak po nocích počítal, aby investoval Bartovy peníze tím nejvhodnějším způsobem, i když dobře věděl, že dříve nebo později ho Bart nařkne z naprostého diletantství v oblasti finančnictví.

„Už brzy dostaneš příležitost, abys dokázal své kvality,“ odbyl ho Chris. Pak se obrátil ke mně. „Cathy, pojďme se trochu projít tam dolů k jezeru.“

„Počkejte ještě,“ zvolal Bart, kterého rozčilovalo, že sotva přijel domů, už jsme se k němu obraceli zády. Váhala jsem, jestli mám jít s Chrisem, protože mě to táhlo k Bartovi. „Kde je Cindy?“

„Už brzy se vrátí,“ zavolala jsem z dálky. „Právě teď je u své přítelkyně na návštěvě. Možná ani nevíš, že se sem chystá také Jory s Melodií. Chtějí si tu trochu odpočinout.“

Bart zůstal stát na místě a hleděl za mnou. Byl těmi zprávami úplně vyvedený z míry. Jeho opálená a pohledná tvář na něho prozrazovala, že tuhle zprávu nečekal. „Barte,“ řekla jsem a ignorovala jsem Chrisovu snahu mě odtamtud odtáhnout, protože z toho nekoukalo nic dobrého, „ten dům se mi opravdu moc líbí. Všechny ty malé změny, které jsi na něm provedl, jsou skutečně skvělé.“

Nechápavě na mě pohlédl. „Mami, tím chceš říci, že ten dům není totožný s originálem? Ale já myslel, že…“

„Ale ne, Barte. Třeba ten balkón vedle našeho apartmá tam předtím nebyl.“

Bart se vrhl ke strýčkovi. „Ale tys mi tvrdil, že tam byl!“ zaječel.

Joel se potutelně usmál a udělal několik kroků kupředu. „Barte, chlapče můj. Já přece nelžu. Nikdy jsem nelhal. Ten původní dům měl opravdu na tom místě balkón. Matka mého otce si ho tam přála. A po tomto balkóně se nepozorovaně kradla za svým milencem, aby ji služebnictvo nezahlédlo. Její manžel vždycky zamykal na noc ložnici a klíč schovával. Takhle se mohla dostat ven a on o tom vůbec nevěděl. Malcolm později, když mu dům už patřil, dal ten balkón strhnout… ale stejně ten balkón dodával domu jisté kouzlo.“

Uspokojený tím vysvětlením se Bart znovu podíval na nás dva. „Tak vidíš, maminko, že o tom domě nevíš úplně všechno. Na strýčka Joela prostě nemáš. To on mi do nejmenších detailů popsal nábytek, malby a další věci. Koneckonců, já nechci, aby ten dům byl stejný jako ten předešlý, já chci, aby byl ještě lepší.“

Ne, Bart se nezměnil. Pořád byl něčím posedlý; teď třeba usiloval o výstavbu druhého Foxworth Hallu. I když si s Malcolmem Foxworthem nebyli podobní vzhledem, měl jeho povahu a zarputilost, kterou vynaložil na to, aby se stal nejbohatším mužem světa a nebylo divu, že tomu podřídil všechno své úsilí.

Můj druhý syn

NETRVALO DLOUHO A BART ZAČAL PLÁNOVAT oslavu svých narozenin. Zjistila jsem, že se během letních prázdnin, které trávil ve Virginii, seznámil se spoustou přátel; překvapilo mě to, ale byla jsem zároveň ráda. Nejdříve mi přišlo líto, že s námi zůstal na dovolené v Kalifornii tak krátkou dobu, protože jsem si myslela, že by mu to jenom prospělo. Ale teď jsem došla k závěru, že zná spoustu lidí, o nichž jsem já nikdy v životě neslyšela. Spřátelil se s partou chlapců a dívek ze školy, kde studoval a rozhodl se, že je pozve, aby s ním společně oslavili jeho narozeniny.

Mně stačilo těch pár dní, které jsem na Foxworth Hallu strávila, abych zjistila, že jsou si podobné jako vejce vejci a že nedělám nic jiného, než spím, jím, čtu, dívám se na televizi a brouzdám po zahradě nebo v lese. Začala jsem toho mít dost a toužila jsem odtud zmizet co nejdříve. Ticho, charakteristické pro tyto hornaté končiny, mě po určité době dohánělo k zoufalství. Doslova mi to drásalo nervy. Ráda bych měla kolem sebe zase spoustu lidí, hluk, slyšela vyzvánění telefonů, potkávala se s přáteli. Tady se naprosto nic nedělo. Byli tu sice nedaleko nějací lidé, ale ti znali rodinu Foxworthů až příliš dobře, a proto jsme se jim s Chrisem raději vyhýbali. V New Yorku a v Kalifornii jsme měli také pár dobrých známých, které jsem chtěla pozvat na Bartovy narozeniny, ale netroufala jsem si jim zavolat bez Bartova souhlasu. Křížem krážem jsem bloudila opuštěnými pokoji; Chris mě doprovázel jen zřídka. Společně jsme se procházeli zahradami nebo zašli do lesa. Někdy jsme si neměli co říci, jindy jsme probírali páté přes deváté.

Chris se v dřívějších dobách s oblibou věnoval malbě; teď se ke svým akvarelům vrátil a zabíralo mu to spoustu času.

S takovou intenzitou jsem se já svému oblíbenému baletu věnovat nemohla. Nicméně jsem každé ráno poctivě cvičila a trénovala některé figury, což mi pomáhalo udržovat si štíhlou a pružnou postavu. Jednou na mě narazil Joel, právě když jsem ve svém pokoji cvičila u židle. Měla jsem na sobě přiléhavý cvičební trikot červené barvy. Zarazil se ve dveřích, vyjekl a tupě na mě zíral, jako bych byla snad nahá. „Co se děje?“ vyjela jsem na něho nevrle. „Stalo se snad něco?“

Rozhodil své vyzáblé pavoučí ruce do stran a bylo na něm znát, že si chtivě prohlíží mé tělo.

„Nejste trochu stará na takovéhle vyzývavé oblečení?“

„Joeli, vy jste ještě nikdy neviděl cvičební dres?“ vybafla jsem na něho. „Tak to abyste raději do těchto končin nechodil. Klidně si zůstaňte ve svých pokojích a nemusíte se nad ničím pohoršovat.“

„Chováte se značně nevhodně k staršímu a zkušenějšímu člověku,“ odsekl mi.

„Pokud ano, omlouvám se. Ale to, co jste mi řekl, a způsob, jakým se na mě díváte, mě k tomu vyprovokoval. Jestli chcete, abychom spolu během našeho pobytu slušně vycházeli, doporučuji vám, abyste nevstupoval do místností, které jsou vyhrazeny pro mě. Tento dům je dostatečně prostorný a každý, kdo chce, si tu může najít své místo a neobtěžovat ostatní.“

Bylo na něm znát, že je rozhořčený; pomalu a prkenně se obrátil k odchodu. Nejraději bych se za ním rozběhla; říkala jsem si, zda jsem nakonec neudělala chybu a neurazila starého pána, který to tak určitě nemyslel. Ale nějak to nešlo; nemohla jsem ho zavolat zpět a omluvit se. Místo toho jsem svlékla úbor a natáhla si šortky a tričko. Abych se trochu rozptýlila, myslela jsem raději na to, že Jory s manželkou už co nevidět přijedou. Pak jsem se vydala za Bartem. Před dveřmi jeho kanceláře jsem se zarazila; právě si domlouval se svým dodavatelem objednávku na pohoštění. Říkal, že počítá nejméně se dvěma sty hosty. Po zádech mi přeběhl mráz. Ach, Barte, ty si neuvědomuješ, že mnozí z těch, kteří slíbí, nakonec nepřijdou. To to dopadne.

Jak jsem tam tak stála, zaslechla jsem, že jmenoval několik pozvaných hostů, a ti určitě nebyli z blízkého okolí. Pocházeli většinou z Evropy, kde se s nimi spřátelil na svých cestách. Během studií neúnavně podnikal dlouhé výlety, poznával svět a seznamoval se se zajímavými lidmi. Mnozí patřili mezi významné politiky, byli mezi nimi vědci a také známí finančníci. Říkala jsem si, že jeho touha po poznání vyplývala z jeho neschopnosti být šťasten na jednom místě, protože ho to vždycky táhlo jinam, do neznáma.

„Ti všichni určitě přijedou,“ říkal do telefonu. „Až dostanou pozvánku, rozhodně při takové slávě nebudou chtít chybět.“

Pak zavěsil a obrátil se v otáčecí židli ke mně. „Mami! Od kdy tajně posloucháš za dveřmi?“

„Ale drahoušku, to jsem přece pochytila já od tebe.“

Zamračil se na mě.

„Barte, proč z těch narozenin děláš takovou událost. Docela dobře bys mohl pozvat jen své nejlepší přátele. Ti lidé, co bydlí kolem, určitě nepřijdou. Podle toho, co mi moje matka vyprávěla, nikdy Foxworthovy v lásce příliš neměli. Foxworthovi si přijedou nebo odjedou, kdy se jim zachce, ale oni tu musí zůstat. A prosím tě, nezvi ani tu místní společnost, i když ti Joel říkal, že jsou to jeho přátelé, a bylo by to vhodné.“

„Ty se především bojíš, aby ti nepředhazovali tvoje hříchy, že?“ vypálil bez zaváhání. Očekávala jsem to, ale vcelku jsem na tom neviděla nic tak moc špatného. Cožpak to bylo něco zlého, že jsme společně s Chrisem žili jako manželé? Cožpak byly noviny plné zpráv o našich špatnostech?

„Ale, mami, no tak, neber si to tolik. Budeme pro změnu mluvit o něčem jiném.“ Zatvářil se přívětivě a choval se, jako by se nic nestalo. „Maminko, nedělej si s tím hlavu. Chci, aby to mělo úroveň. A až se to rozkřikne kolem, určitě nikdo neodmítne pozvání a každý rád přijde. Můj dodavatel patří v celé Virginii mezi nejlepší, a ten si takovou zprávu určitě nenechá jenom pro sebe. Pozvu si z New Yorku a z Hollywoodu přední umělce a navíc tu bude Jory s Melodií, kteří mým hostům zatančí.“

Zmocnil se mě úžas, ale jeho slova mě rozradostnila. „Už jsi je o to požádal?“

„Ještě ne, ale jak by mohl můj vlastní bratr a švagrová odmítnout? Podívej, mami, rád bych to celé uspořádal venku na zahradě. Určitě bude svítit měsíc. Po trávníku nechám rozházet záplavu zlatých kuliček, nechám vybudovat další fontány s barevnými reflektory pod vodou. Objednám záplavu šampaňského a všechny možné další nápoje, na které si jen vzpomeneš. A k jídlu jim nabídnu jen ty nejvybranější lahůdky. Bude tam také divadlo s pohádkovými scénami a výpravnými kostýmy. A barvy. Každá jiná. Všude kolem budou nádherné květiny. Ukážu světu, co Foxworthové dovedou.“

Byl neuvěřitelně nadšený.

Když jsem vyšla z kanceláře a zastihla Chrise zabraného do rozhovoru s jedním zahradníkem, cítila jsem se šťastná a uvolněná. Bart už zřejmě přišel k rozumu, konečně.

Bylo to přesně podle Bartovy předpovědi; Bart zdědil nejenom obrovské jmění, ale také rodovou pýchu a konečně si uvědomil smysl svého života… ach, kéž by byl na dobré cestě.

Za dva dny jsem opět vyhledala Barta v jeho kanceláři a usadila se v jednom z luxusních kožených křesel. Za tu krátkou dobu, co sem přijel, se neuvěřitelně změnil. Bylo zřejmé, že všechny přístroje, které si do kanceláře pořídil, už nechal zapojit. Malou ložnici, v níž náš nemilovaný dědeček dožil do konce svých dnů, změnil na archív a knihovnu si zařídil jako kancelář. Do pokojíku, kde dříve bydlela dědečkova ošetřovatelka, nastěhoval sekretářku, která ho měla chránit před nepohodlnými návštěvami. Na dlouhý stůl umístil počítač a dvě tiskárny, které tiše něco tiskly. Mezitím jsme si s Bartem povídali. Stroje pracovaly rychle a nehlučně.

Celý pyšný mi předváděl všechny novinky, které mu umožňovaly být ve styku s okolním světem, aniž by musel někam jezdit. Stačilo jen zmáčknout správný knoflík a zvolit program. Teprve teď jsem se dozvěděla, že během minulých prázdnin absolvoval dvouměsíční programátorský kurs. „Mami, veškeré své obchodní operace mohu řídit a zpracovávat pomocí jednoho počítače. Mohu se tomu plně věnovat do té doby, než si otevřu vlastní advokátní kancelář.“ Na chvíli se zamyslel a zdálo se, že o něčem pochybuje. Až dosud jsem si myslela, že šel studovat jenom proto, že si to jeho otec přál. Práva ho zase až tak moc nelákala; Barta spíš zajímalo, jak vydělat peníze, co nejvíc peněz.

„Jak jsi na tom s financemi, Barte? Tohle muselo stát hromadu peněz!“

V Bartových očích se zaleskly rozverné ohníčky. „Pozor, maminko. Já sice nejsem takový talent jako ty nebo Jory. Neumím tančit. Ani nejsem schopen namalovat úchvatné květinové zátiší, a to už nemluvím o tom, že bych se mohl pustit do portrétů.“ Tím jasně narážel na Chrise a jeho zálibu v akvarelech. „Když přijdu někam na výstavu, jsem z toho celý špatný. Na Moně Lise neshledávám nic zajímavého. Vidím jen ironicky se tvářící, poněkud fádní ženu, která mě nijak nevzrušuje. Nejsem schopen ocenit ani klasickou hudbu, vlastně žádná hudba mi nic moc neříká… a to mi kdysi tvrdili, že mám docela slušný hlas. Jako dítě jsem to jednou zkusil. Byl jsem asi značně potrhlé děcko, že? Musel jsem vám být jenom pro smích.“ Provokativně se usmál a potom prosebně rozhodil ruce. „Rovněž nemám umělecký talent, a tak mi nezbývá, než abych se věnoval tomu, v čem se dobře vyznám, a to jsou peníze. Když se tak občas zajdu podívat do nějakého muzea, stejně se zajímám jenom o klenoty.“

V očích se mu zablesklo. „Třpyt a lesk diamantů, rubínů, smaragdů, perel… to je něco pro mě. Zlato, hory zlata – to si dovedu představit. Doslova se zhlížím ve zlatě, stříbře, mědi a naftě. Jestlipak víš, že jsem jel do Washingtonu jenom proto, abych se podíval, jak tam razí zlaté mince? Měl jsem tehdy takový zvláštní, radostný pocit, jako by mi všechno to zlato mělo jednoho dne patřit.“

Můj obdiv k Bartovi pozvolna vyprchával a namísto něho se mě zmocnil pocit lítosti. „A co ženy, Barte? Co láska? Rodina? Přátelé? Děti? Ještě jsi neuvažoval o tom, že by ses zamiloval a oženil?“

Tak divně se na mě podíval a přitom hlasitě bubnoval prsty do stolu. Pak se postavil, přistoupil k oknu a zahleděl se ven; pozoroval zahradu a hory zahalené v namodralém oparu. „Mám se sexem nějaké zkušenosti, matko. Ne, že bych z toho měl bůhvíjaký požitek, ale nebráním se mu. V tomhle si někdy mé tělo nedá poručit. Ale ještě nikdy jsem nebyl doopravdy zamilovaný. Nedovedu si představit, že bych měl patřit jen jedné, když je kolem tolik dalších pěkných žen, které jsou navíc velmi povolné. Když potkám nějaké hezké děvče, otočím se a sleduju, zda se ona také obrátí a podívá se na mne. A navíc je tak lehké je dostat do postele. Ani je nemusím dlouho přesvědčovat.“ Domluvil a otočil se, aby viděl, jak se tvářím. „Vlastně je využívám a občas se sám před sebou stydím. Vezmu si je, využiju je a když se s nimi ještě někdy setkám, klidně předstírám, že je vůbec neznám. Musí mě za to nenávidět.“

Pátravě se mi zahleděl do očí. „Nešokuje tě to?“ zeptal se s určitým pocitem uspokojení. „Nebo si o mně pořád ještě myslíš, že jsem stejný fracek jako v dětských letech?“

Polkla jsem a snažila se vyhledat ta správná slova. Vypadalo to, jako bych v minulosti neudělala nikdy nic dobře. A značně jsem pochybovala, že by pouhá slova mohla Barta změnit tak, že by se stal někým jiným, než dosud býval… i kdyby moc chtěl. „Mám zato, že jsi stejný jako všichni ostatní,“ začala jsem opatrně, abych ho nevyprovokovala. „Tvé generace je mi na jednu stranu líto, protože vy se prostě neumíte bláznivě zamilovat. Kam se podělo všechno to romantické, co patří k lásce? Co dáváte ženám, se kterými se jen vyspíte? Cožpak si neuvědomujete, že to, aby se člověk zamiloval, vyžaduje delší známost a trvalejší vztah? To se nestane ze dne na den. Za jednu noc se vzájemně nemůžete dobře poznat. Před očima máte jen krásu těla a toužíte po něm, ale to ještě není láska.“

Oči mu plály a a zdálo se, že je neobyčejně vzrušený. Když se mě zeptal: „Mami, jak ty si vlastně představuješ lásku?“, nemohla jsem odmítnout odpověď.

Byla to záludná otázka, protože moc dobře věděl, že jsem se svými láskami měla jen trable. Ale pokračovala jsem v naději, že ho uchráním od problémů, které by ho určitě neminuly. „Lásku jako takovou si, Barte, nedokážu představit. To nedokáže nikdo. Prostě se jednoho dne objeví; ten druhý má pochopení pro tvé potřeby a ty zase vycházíš vstříc jemu. Začíná to takovým zvláštním pocitem, který ti sevře srdce a ty vidíš všechno v úplně jiných barvách. Dokážeš nalézt krásu tam, kde bys ji předtím nikdy nespatřil. Cítíš takový zvláštní žár uvnitř svého těla, jsi šťastný, ale nevíš, proč. Všímáš si toho, co jsi dříve bez povšimnutí míjel. Díváte se vzájemně do očí a ty cítíš, že se v nich zrcadlí tvé vlastní city, myšlenky a přání a jsi šťastný, že můžeš být s tím, koho máš rád. Ani se ho nemusíš dotýkat, a přesto vnímáš žár těla toho, komu patří všechny tvé myšlenky. Pak se jednoho dne vzájemně dotknete. Možná ty, možná ona vztáhne ruku. Je to nádherný pocit. A nemusí to být žádný důvěrný dotek. Vzrušení stoupá a ty si přeješ, abys s ní byl neustále, nemyslíš pouze na sex… jde ti jen o to, abyste byli všude spolu, oba dva. Nejdříve si pouze dobře rozumíte, na důvěrnosti je času dost. Ty přijdou, až když si to oba opravdu přejete. Zpočátku o tom oba sníte. Ještě pořád jste se k tomu nerozhodli, čekáte na správný okamžik. Přeješ si, aby tvá láska nikdy nepominula, aby byla nekonečná. A pak pomalu, pomaličku dospíváte k jednomu z nejkrásnějších okamžiků v životě. Každý den, každou minutu, každou vteřinu jsi schopen vytušit, že ten, koho máš rád, je třeba nešťastný nebo naopak prožívá pocit štěstí a je mu dobře… a vůbec přitom nemusíte být spolu. Zažíváš pocity spokojenosti, klidu a štěstí, jestliže někoho opravdu miluješ. Všechno je najednou tak snadné a lehké. Nikdy nejsi sám, protože ona tě má ráda a ty miluješ ji.“

Odmlčela jsem se, abych se nadechla, ale jeho zájem mě vyprovokoval k tomu, abych pokračovala. „Byla bych ráda, Barte, abys takovou lásku potkal. Co proti tomu znamenají zlaté poklady a hromady šperků. Přála bych ti, abys našel dívku, kterou bys vřele miloval. Peníze pusť z hlavy. Těch máš spoustu. Jen se rozhlédni kolem sebe, otevři oči dokořán a užívej života a na peníze nemysli.“

Bart vypadal zamyšleně. „Tak takhle si ženy představují lásku. Vždycky mě to zajímalo. Není to totéž, co cítíme my, muži. Myslel jsem si, že… ale i tak, všechno, cos mi pověděla, je pro mě velmi cenné.“

Odvrátil se a pokračoval. „Po pravdě řečeno, nevidím jiný smysl života, než hromadit další peníze. Říkali mi, že ze mě bude skvělý právník, protože se dovedu obratně vyjadřovat. Ale dosud jsem se nerozhodl, na jakou branži bych se měl orientovat. Dělat trestní právo jako můj otec, to nechci. Na to se sám až moc často cítím provinilý. Prostě bych to nemohl dělat. Hospodářské právo mi připadá taky pěkně nudné. Přemýšlel jsem o politice, to by mě bavilo, ale i tady mám jisté psychické zábrany… tak ani politika pro mě nepřipadá v úvahu.“

Vstal od stolu, přistoupil ke mně docela blízko a uchopil mé ruce do dlaní. „Líbí se mi tvoje vyprávění. Ale pověz mi něco o svých láskách a o tom, koho jsi nejvíc milovala. Byl to snad Julian, tvůj první manžel? Nebo ten švihácký doktor, který si říkal Paul? Když si na něho vzpomenu, říkám si, že jsem ho měl taky rád. Rád bych měl takovou představivost jako Jory. Pak bych si ho dovedl vybavit před očima. Jory si na něho vzpomíná docela přesně. A také si dobře pamatuje na mého otce.“ Upřeně mi hleděl do očí. „Řekni, je to pravda, že jsi mého otce milovala ze všech nejvíc? Pověz, byl to on, kdo byl tím jediným, kdo ti navždy utkvěl v srdci? Netvrď mi, že jsi se skrze něho chtěla jenom pomstít své matce! Netvrď mi, že ses s ním milovala jenom kvůli tomu, abys unikla před láskou svého vlastního bratra.“

Nebyla jsem schopna slova.

Spočinul na mně pochmurným, zkoumavým pohledem. „Cožpak si neuvědomuješ, že ty a tvůj bratr s tím vaším vztahem, který nelze nazvat jinak než incestem, jste doslova pošlapali celý můj život? Doufal jsem a toužebně jsem si přál, abys ho jednoho dne opustila, ale ty ses k tomu nikdy neodhodlala. Už jsem se smířil s tím, že vy dva jste jeden druhým doslova posedlí a to vás ještě víc drží pohromadě, i když je váš svazek proti vůli boží.“

To přesahovalo všechny meze! Vstala jsem, protože jsem prohlédla jeho sladké řečičky, kterými mě chtěl nachytat.

„Ano, Barte, tvého otce jsem milovala, o tom se nedá pochybovat. Také musím připustit, že jsem se chtěla matce za to, co nám všem provedla, nějak pomstít. Proto jsem jí odloudila mého nevlastního otce. Ale poté, co jsem ho dostala na svou stranu, jsem poznala, že ho doopravdy miluji a on mě také měl rád. Tak jsem se ocitla spolu s ním ve slepé uličce. On si mě nemohl vzít. Na jednu stranu mě miloval – ale matku měl také svým způsobem rád. Potácel se mezi námi dvěma. Tehdy jsem si řekla, že to nejlépe vyřeším tak, že s ním budu mít dítě. Ale on i po tom, co jsem otěhotněla, nevěděl kudy kam. Až jednou v noci, když jsem ho přesvědčila, že nás jeho vlastní žena věznila, se vzepřel a oznámil mé matce, že si mě vezme. Domnívala jsem se, že si ho k sobě navždy připoutala svým bohatstvím, avšak on přesto toužil po sňatku se mnou.“

Naznačila jsem, že se chystám k odchodu. Bart ani slůvkem neprozradil, co si o tom všem myslí. Na prahu dveří jsem se ohlédla. Opět seděl za stolem, lokty na desce, hlavu položenou v dlaních. „Mami, myslíš si, že mě ještě někdo může milovat jen kvůli mně samotnému, a ne kvůli mým penězům?“

Srdce mi v hrudi poskočilo.

„Ano, Barte. Ale nesmíš si hledat dívku z blízkého okolí. Nesmí tušit, že jsi bohatý. Proč by ses nemohl poohlédnout někde jinde? Zajeď si na severovýchod či na západ. A potom, až takové děvče najdeš, nebude mít ani zdání o tom, že jsi bohatý. Zvlášť, když budeš pracovat jako řadový právník…“

Vzhlédl. „Mami, není to tak dlouho, co jsem si nechal změnit příjmení.“

Zamrazilo mě a neodpustila jsem si otázku: „Jak se tedy jmenuješ?“

„Foxworth,“ odpověděl a tím jen potvrdil moji předtuchu. „Koneckonců, stejně jsem nebyl pravý Winslow, když si tě můj otec nikdy doopravdy nevzal. A abych se jmenoval Sheffield, to by byl podvod. Paul nebyl mým otcem a díky bohu nebyl ani tvým bratrem.“

Otřásla jsem se a zmocnila se mě zlá předtucha. Tak tohle byl ten první krok… aby se dal na cestu, po které šel Malcolm. Toho jsem se ve skrytu duše obávala. „Byla bych raději, kdyby ses přece jen jmenoval Winslow, Barte. Tvůj otec by si to jistě tak přál.“

„To ano, jistě,“ odsekl. „Všechno jsem si rozvážil. Ale pokud bych přijal jeho jméno, pak bych odvrhl své zákonné právo se jmenovat Foxworth. A to je dobré jméno, maminko. Před ním mají všichni lidé z okolí respekt, snad kromě těch vesničanů, na kterých nám koneckonců tolik nezáleží. Jsem přesvědčen, že Foxworth Hall mi samosebou náleží, já to tak cítím.“ Oči se mu rozjasnily a zatvářil se spokojeně.

„Víš, strýček Joel těžce nesl, že mě každý přehlíží a myslí si, že jsem něco míň než Jory.“ Odmlčel se a sledoval, jak budu reagovat. Nechtěla jsem, aby poznal, co si myslím. Zdálo se, že ho to poněkud zmátlo. „Už běž, mami. Mám před sebou ještě spoustu práce.“

Nechtěla jsem riskovat, až se rozzlobí, že ho zdržuji, takže jsem prohodila: „Barte, i když jsi tady v kanceláři pořád zalezlý, to ještě neznamená, že tě my všichni kolem tebe nemáme rádi. Vždyť pro tebe chceme jen to nejlepší. Jestliže ti dělá dobře přemýšlení, jak vydělat ještě víc peněz, klidně se vypracuj na nejbohatšího člověka na světě. Ale my všichni ti přejeme, abys byl zároveň šťastný. Najdi si své místo na slunci, určitě na to máš. To je pro tebe to nejdůležitější.“

Když jsem zavírala dveře Bartovy kanceláře, málem jsem se srazila s Joelem. V jeho vodnatých očích jsem vypátrala záblesk provinění. Domyslela jsem si, že poslouchal za dveřmi.

Ale cožpak jsem to sama občas nedělala? „Tady ale musíte velmi špatně vidět, Joeli. Je tu šero.“

„Já jsem vás nešpehoval,“ zasyčel a nehezky se na mě podíval. „Ti, kteří chtějí naslouchat ďáblovi, jistě nebudou zklamáni,“ zavrčel jako vzteklá krysa. Teď jsem se cítila zahanbená a provinilá zase pro změnu já. To moje věčné podezřívání všech, kteří nosí jméno Foxworthů.

Vždyť jsem k tomu neměla jediný důvod.

Můj první syn

ŠEST DNŮ PŘEDTÍM, NEŽ MĚLA ZAČÍT OSLAVA narozenin, přiletěl Jory s Melodií na místní letiště. Společně s Chrisem jsme jim vyrazili naproti s takovým nadšením, jako bychom je neviděli celá léta. A to jsme spolu mluvili před deseti dny. Joryho očividně mrzelo, že je Bart nepřijel přivítat osobně a neodvezl je do svého nového domova on sám.

„Víte, on má teď s tou oslavou starostí až nad hlavu, a tak nás poprosil, abychom ho omluvili“ (ve skutečnosti neřekl ani slovo). Oba se na mě podívali a mysleli si své. Rychle jsem to zamluvila tím, že Bart pozval kdekoho ze svých známých a že má v plánu přeměnit zahradu v zábavní park, nebo něco na ten způsob. Jory se při zprávě o té veliké slávě jen usmál; on sám dával přednost malé, uzavřené společnosti, kde se všichni navzájem znali. „Nic nového pod sluncem. Bart si odjakživa dával načas, když šlo o mě a o moji ženu,“ řekl s nadhledem.

Dívala jsem sa na něho a jeho tvář mi tolik připomínala rysy mého prvního manžela, Juliana, mého tanečníka. Vzpomínky na něho mě stále ještě bolely a provázel je sžíravý pocit viny. Tuto vinu jsem se snažila smýt alespoň tím, že jsem celým svým srdcem milovala jeho syna. „Říkám si, že jsi čím dál tím víc podobný svému otci.“

Seděli jsme vedle sebe a Melodie pošeptala Jorymu několik slov. Jory se usmál a položil si ruku kolem mých ramen. Sklonil hlavu k mému uchu; zřetelně jsem cítila jeho horké rty. „Mami… to mi přece říkáš pokaždé, když mě vidíš. Kdypak asi budu svému otci nejpodobnější?“

Také jsem se tomu zasmála, pohodlně jsem se usadila a zkřížila nohy. Pak jsem se dívala z okénka na ubíhající krajinu. Zvlněné kopce, zamlžené vrcholky hor utápějící se v oblacích. Jak blízko je nebe, napadlo mě. Měla bych se věnovat Jorymu, který měl ve srovnání s Julianem řadu předností. Povahově se Jory blížil spíš Chrisovi než Julianovi, a i to mě zneklidňovalo. Ten rozdíl mezi Julianem a Chrisem.

Jorymu bylo devětadvacet. Byl to velmi pohledný muž, dobře stavěný; měl dlouhé štíhlé nohy a něžný, zakulacený zadeček, který uváděl dámy, které sledovaly jeho baletní vystoupení, do transu. Joryho tmavé a husté vlasy měly skoro namodralý nádech a přirozeně se kadeřily. Jemně vykrojené rty měly červenou, zdravou barvu. Také nos měl velmi decentní, s jemným chřípím, které dokázal pokrčit nad něčím nepěkným, nebo když měl zlost. Jory míval prudkou povahu, ale velmi brzy se naučil ovládat své city. Možná ho k tomu vedlo i to, že musel často tolerovat Bartovy poklesky. Z Joryho vyzařovala vnitřní krása podobná elektrickému náboji. Byl něčím víc, než jen pohledným mladým mužem; jeho projev byl oduševnělý a podobně jako Chris, i on sršel životním optimismem a přesvědčením, že každé zlo, které člověka v životě potká, je k něčemu dobré.

Úspěch na něm nezanechal negativní stopy, bral ho jako něco samozřejmého a přirozeného a nesnažil se nad své okolí nějak vyvyšovat. I v tom se lišil od Juliana, který se s ním v jeho umění nemohl srovnávat.

Zato Melodie toho moc nenamluvila, jako by ji obestíralo nějaké tajemství, které nám chtěla sdělit v pravou chvíli. Snad čekala na příležitost. Obvykle jsem si se svou snachou velmi dobře rozuměla. V jednom kuse se vrtěla na svém sedadle a šťastně se na nás usmívala. „Tak mě už nenapínejte,“ zaprosila jsem. „Copak jste nám to chtěli sdělit za převratnou novinku?“

Opět se zatvářila upjatě a hodila po Jorym očkem. Zdálo se, že své tajemství už dlouho tajit nebude. „Bude tam také Cindy?“ zeptala se.

Když jsem jí řekla, že ne, Melodie se opět obrátila čelem k přednímu sklu. Jory jí nenápadně něco naznačil. „Chceme si to nechat pro sebe tak dlouho, dokud to jen bude možné. Kromě toho právě teď otec dělá všechno pro to, abychom bezpečně dojeli domů a nebyl by schopen tu zprávu náležitě vychutnat.“

Asi po hodině jízdy jsme odbočili na soukromou cestu, která se spirálovitě vinula po úbočí. Z jedné strany byl nebezpečný sráz, a proto se Chris musel náležitě věnovat řízení vozu.

Když jsme konečně dorazili na místo, provedla jsem návštěvu přízemím domu. Byli nadšením celí bez sebe a dům neustále vychvalovali. Melodie mě objala a položila mi hlavu na rameno; byla o poznání vyšší než já. „Tak jim to tedy řekni, drahoušku,“ pobízel ji Jory jemně.

Rychle ode mě poodstoupila a pyšně se podívala na Joryho, který se na ni povzbudivě usmál. A pak to konečně ze sebe vysypala. „Cathy, chtěla jsem s tím počkat, až tu bude také Cindy a povědět vám to všem zároveň, ale já jsem tak šťastná, že už to nevydržím. Jsem těhotná! Ani nevíte, jak jsem z toho rozrušená, vždyť já jsem se na to těšila už od té doby, co jsme se s Jorym vzali. Už je to dva měsíce. Začátkem ledna budeme mít miminko.“

Zůstala jsem jako omráčená; dívala jsem se střídavě na ni a na syna, který mi přece nesčetněkrát tvrdil, že nechce zakládat rodinu dříve, než po deseti sezónách. A najednou tady stál a culil se a tvářil se tak pyšně, jako by si to neočekávané a neplánované dítě strašně moc přál.

To mě dokonale zmátlo. Ach, Melodie, Jory. Jsem z toho taková rozechvělá. Miminko! Tak já budu babička. Náhle jsem vystřízlivěla. Co když se ještě nebudu chtít stát babičkou? Chris zatím popleskával Joryho po zádech, jako by právě on byl prvním mužem na světě, který přivedl svou ženu do jiného stavu. Potom objal Melodii a zeptal se jí, jak se cítí a zda netrpí ranními nevolnostmi – prostě se v něm nezapřel doktor.

Až dosud jsme si na Melodii ničeho nepovšimli; pod očima měla sice tmavé kruhy, ale na to, že byla těhotná, byla až příliš štíhlá. Nicméně na její kráse jí tyto drobné nedostatky neubíraly. Pružně si vykračovala kolem knihovny a prohlížela si knihy. Vtom sáhla pro nějaký časopis, vzala jej do ruky a náhle ho odhodila, jako by ji uštkl. Nebyla jsem z toho moudrá. „Stalo se něco, Melodie?“

„Ale nic,“ řekla a místo toho, aby své počínání nějak vysvětlila, odešla pryč.

Rychle jsem se podívala na Joryho. Kývl na mě a naznačil mi, že nám to všechno vysvětlí.

Když jsme přijížděli k Foxworth Hallu, představovala jsem si, jak asi dopadne setkání mezi Bartem a jeho starším bratrem. Obávala jsem se toho, že se to všechno nějak pokazí. Přistoupila jsem k oknu a zahlédla jsem Barta, který pobíhal po travnatém kurtu. Trénoval údery s takovou zarputilostí, až mě napadlo, že má v úmyslu tu tréninkovou stěnu minimálně rozbořit. „Barte!“ zavolala jsem, když jsem otevřela dveře do zahrady, „přijel tvůj bratr se ženou.“

„Za moment jsem tam,“ zavolal a dál pokračoval ve hře.

„A kde máte ty dělníky?“ zeptal se Jory, protože na celé té veliké zahradě kromě Barta nikdo jiný nebyl. Vysvětlila jsem mu, že jich převážná většina odejela před čtvrtou hodinou, aby se nedostali do večerní dopravní špičky.

Konečně Bart odložil tenisovou raketu, mile se na nás usmál a nedbale vykročil k místu, kde jsme postávali. Zamířili jsme k terase pokryté pestrobarevnými dlaždicemi; zdobily ji pěkně zelené stromky v květináčích a pod slunečníky, které hrály všemi barvami, stál pohodlný zahradní nábytek. Melodie se nadechla a přistoupila blíž k Jorymu. Snad se jí udělalo lépe. Bart přidal do kroku a Jory mu vyběhl vstříc. Srdce mi radostí poskočilo… konečně se k sobě chovají jako bratři! Zrovna takoví bývali v dobách, kdy byli ještě dětmi. Jeden druhého popleskávali po zádech a tahali se navzájem za vlasy. Když Bart mohutně potřásal Joryho pravicí, plácal ho ještě po rameni, zrovna tak, jak to dospělí muži často dělávají. Pak se ohlédl a spatřil Melodii.

Najednou jako by z něho všechno nadšení vyprchalo. „Nazdar, Melodie,“ utrousil a znovu začal vychvalovat Joryho taneční umění a přetřásal všechna jeho ocenění. „Jsem na vás na oba velice pyšný,“ pronesl se záhadným úsměvem.

„Máme pro tebe novinku, bráško,“ řekl Jory. „Právě se díváš na nejšťastnější manželský pár na světě. V lednu budeme mít rodinu.“

Bart nevěřícně pohlédl na Melodii. Její oči se však záměrně dívaly stranou. Napůl se pootočila k Jorymu; slunce jí prozářilo vlasy a jeho zlaté paprsky se zaleskly na blonďatých pramenech. Vypadalo to, jako by kolem hlavy měla svatozář. Byla podobná nějaké světici, z níž vyzařovala tajemná síla a záře. Měla něžnou, útlou šíji, malý a jemný nosík, plné, rudé rty a její přirozená krása jen dokreslovala její pověst nejkrásnější a nejzbožňovanější americké primabaleríny.

„To těhotenství ti opravdu sluší, Melodie,“ pronesl Bart tiše a vůbec nevnímal Joryho vyprávění o tom, že hodlá na jeden rok vysadit, aby mohl být s Melodií během jejího těhotenství a pomohl jí s maličkým, až se narodí.

Pak pohlédl směrem k francouzským dveřím vedoucím na zahradu, v nichž postával Joel, který mlčky sledoval rodinnou idylku. Úplně jsem na něho zapomněla. Trochu zahanbeně jsem na Joela zamávala a Bart zavolal: „Pojďte k nám, seznamte se s mým bratrem a jeho ženou.“

Joel pomalu vykročil, šouravě vláčel nohy po dlaždicích a začal vystupovat po schodech k nám nahoru. Vřele se pozdravil s Jorym a s Melodií, kterou mu Bart představil. Ruku jí však nepodal. „Slyšel jsem o vás, že prý tančíte,“ obrátil se k Jorymu.

„Ano… celý život jsem zasvětil tanci a baletu.“

Joel se obrátil a beze slova odkráčel.

„Co je to za prapodivného staříka?“ zajímal se Jory. „Mami, na vlastní uši jsem slyšel, když jsi nám vyprávěla o tom, že oba tvoji strýcové zahynuli, když ještě byli velmi mladí.“

Jen jsem pokrčila rameny a nechala na Bartovi, aby to celé vysvětlil.

Joryho s manželkou jsme ubytovali v přepychovém apartmá s těžkými závěsy z rudého sametu, červenými koberci a stěnami obloženými tmavým dřevem, které působilo poněkud strohým dojmem. Melodie se trochu porozhlédla a nakrčila nosík, aby vyjádřila svůj nesouhlas. „Je to tu pěkně… zařízené,“ ucedila se zjevným odporem.

Jory se zasmál. „Ale miláčku, nemůžeme přece vždycky čekat, že budeme bydlet v pokojích s bílými stěnami a modrými koberci. Barte, ten pokoj se mi líbí. Myslím, že tohle přesně odpovídá tvým představám, jak má vypadat luxusní ložnice.“

Bart ovšem Joryho neposlouchal. Měl oči jenom pro Melodii, která přecházela od jednoho kusu nábytku ke druhému a přejížděla jemnými, štíhlými prsty po naleštěném povrchu. Pak vstoupila do sousedního obývacího pokoje a nahlédla do koupelny, která byla zařízená v retro stylu, s vanou obkládanou ořechovým dřevem a cínovými doplňky. Když se naklonila nad vanu, rozesmála se. „Hm, myslím, že se mi to začíná zamlouvat. Podívejte se na tu vanu; je tak hluboká, že by se do ní Člověk mohl úplně celý ponořit, kdyby o to stál.“

„Krásné ženy se v takovém prostředí dobře vyjímají,“ utrousil Bart bezmyšlenkovitě. Nikdo z nás to nekomentoval, jen Jory ho zpražil nepřívětivým pohledem.

V koupelně byla ještě ruční sprcha a roztomilý toaletní stolek vyrobený rovněž z ořechového dřeva s třídílným zrcadlem, které bylo zasazené do pozlaceného rámu. Bylo to velmi praktické, protože ten, kdo se usadil na sametem potaženou sedačku, se mohl prohlížet i ze stran.

Navečeřeli jsme se poněkud dříve než obvykle a pak jsme se usadili v podvečerním soumraku na terase. Joel se k nám nepřidal a já jsem to přijala s ulehčením. Bart toho moc nenamluvil. Seděl tiše a očima doslova hltal Melodii, které to v světlounce modrých šatech přiléhavého střihu velice slušelo. Vycítila jsem, že se ho zmocňuje silné vzrušení; jeho oči ho prozradily.

Když jsme snídali na terase vedle jídelny, stála na stole kytička žlutých sedmikrásek. Dívali jsme se na ně a představovali jsme si, že jsou to malá vycházející sluníčka.

Chris se smál nějakému vtipu, který Jory právě prohodil; Bart se jen tak zlehka usmíval a neustále sledoval Melodii, která se bez chuti rýpala v jídle. „Stejně všechno, co sním, dřív nebo později zase vyzvrátím,“ prohodila, aby své počínání nějak vysvětlila. „Ale není to jídlem, za to si můžu sama. Pořád si říkám, že bych měla jíst pomalu a nemyslet na to, že mi z toho zase bude špatně… ale stejně toho mám plnou hlavu.“ O kousek dál, ukrytý ve stínu palmy, která rostla na terase ve velikém keramickém květináči, seděl Joel; také on strnule zíral na Melodii a z jejího profilu nespustil oči. Pak se podíval na Joryho a znovu se zahleděl na jeho ženu.

„Joeli,“ zavolala jsem, „pojďte k nám a vezměte si s námi snídani.“

Neochotně a očividně nerad k nám vykročil. Vláčel za sebou nohy obuté do střevíců s měkkými podrážkami, paže zkřížené na hrudi, jako by si přidržoval cípy neviditelné mnišské kutny.

Ruce si schoval do širokých rukávů. Tvářil se jako boží posel, který nás odněkud shůry přišel soudit. Tichým, jemným hlasem se pozdravil s Jorym a Melodií a začal jim odpovídat na zvídavé otázky, jaké že to vlastně je, když člověk žije v klášteře. „Já bych to prostě bez žen nevydržel,“ řekl Jory. „Chyběla by mi hudba a všichni ti lidé, kteří k ní patří. Prostě ty lidi potřebuji, každý je pro mě nějak zajímavý. K tomu, abych se cítil šťastný, musím mít kolem sebe spoustu lidí. Ale co nevidět se budu muset s baletem rozloučit, a to mi bude velmi chybět.“

„Kvůli tomu se přece svět nezboří,“ namítal Joel. „A nepochybně tomu chtěl sám Bůh.“ Pak se zvedl a chystal se k odchodu. Hlavu sklopil na hruď, jako by se začal modlit a přebírat růženec. „Neboť Bůh nejlépe ví, co činí, a proto nás učinil navzájem tak odlišnými,“ stačila jsem ještě zachytit jeho mručení.

Jory si na své židli neklidně poposedl a upřeně hleděl za Joelem. „Tak tohle tedy je ten tajemný strýček, o němž jsme se léta domnívali, že nešťastnou náhodou někde zahynul. Mami, není to divné, že se tu tak najednou objevil?“

Bart vyskočil celý rudý v obličeji. „Nebuď tak podezřívavý! Malcolmův starší syn zahynul při motocyklové havárii, jeho tělo našli a pohřbili. Leží na rodinném hřbitově, kam často chodím. A pokud se jedná o strýčka Joela, jeho otec tehdy najal detektivy, aby ho vypátrali, a právě to je jedna z příčin, proč se ukrýval v klášteře. Když si však na klášterní život přivykl, přestal mít zájem na tom, aby se vrátil zpět mezi ostatní lidi.“ Podíval se na mě, jako by si uvědomil, že i já jsem společně se sourozenci vyrůstala ve stísněných podmínkách podobných vězení a také jsem měla strach ze svého okolí.

„On sám říkal, že když je člověk po dlouhá léta izolován od ostatního světa, je schopen lidi daleko lépe prohlédnout, zjistit, jací doopravdy jsou – protože se na ně dívá s odstupem.“

Chris na mě pohlédl. Ano, my dva jsme o tom věděli své. Povstal a naznačil Jorymu, že by mu rád něco ukázal. „Bart hodlá postavit koňské stáje, aby mohl pořádat štvanice na lišky, jako to kdysi dělával starý Malcolm. Možná v tomhle sportu jednoho dne najde zalíbení.“

„Sportu?“ neudržela se Melodie, která právě vstávala od stolu a chystala se doprovodit Joryho. „To přece není žádný sport, když smečka hladových psů honí a trhá na kusy malou, bezbrannou lišku – to je učiněné barbarství!“

„S těmi lidmi od baletu je jenom trápení – jsou příliš citliví, než aby se hodili do běžného života,“ neodpustil si Bart a vykročil opačným směrem.

Někdy později odpoledne jsem v hale zastihla Chrise; sledoval Joryho, který cvičil před zrcadly. Oba muži spolu velmi dobře vycházeli; přála bych si, aby se podobné přátelství vyvinulo rovněž mezi Bartem a Chrisem. Otec se synem. Oba dva se vzájemně uznávali a určitých věcí si jeden u druhého vážili. Objala jsem si paže rukama. Byla jsem neskonale šťastná, protože jsem měla rodinu pohromadě; a co teprve, až se vrátí Cindy. A to malé miminko nás všechny dohromady ještě víc stmelí…

Jory se rozcvičil a začal tančit na hudbu k baletu Pták Ohnivák. Kroužil tak rychle, že jeho jednotlivé pohyby takřka splývaly. Vířil kolem nás a země se dotýkal lehce jako vánek. Svaly mu jen hrály, našlapoval jemně na špičky svých tanečních střevíců. Byla jsem potěšena, že si udělal chvíli a ukázal nám něco ze svého baletního umění.

„Vidělas ty figury?“ zeptal se tiše Chris. „Vždyť on se sotva dotýká země! Nemohu tomu uvěřit.“

Jory zatím kroužil halou sem a tam. Pak náhle celý udýchaný klesl na prošívanou rohož, která ležela poblíž místa, kde jsme s Chrisem odpočívali. „Zatracená tvrdá podlaha, kdybych tu tak upadl…“ vydechl celý schvácený a natáhl si nohy v kolenou, aby jim trochu ulevil. „Je to téměř neuvěřitelné, že v tvém věku jsi ještě schopen takového výkonu.“

„Nezapomeň, tati, vždyť je mi teprve devětadvacet, ne devětatřicet!“ zaprotestoval Jory, který si svůj věk nijak nepřipouštěl. „Už hezkou řádku sezón jsem na absolutní špici a neustále sklízím další úspěchy.“

Věděla jsem až příliš dobře, na co myslel ve chvíli, když usedal na rohož. V tom okamžiku byl neuvěřitelně podobný svému otci, Julianovi. Bylo mi, jako bych byla právě dvanáctiletou dívenkou. Svaly tanečníků, kteří se blížili ke čtyřicítce, pozvolna ztrácely bývalou pružnost a také jejich postava už nebyla pro diváky tak přitažlivá jako dřív. Staří odcházeli a nastupovala nová generace… a toho se všichni stárnoucí umělci báli. Ani baleríny nemohly dlouho skrývat pozvolna narůstající tukové polštářky, které se jim začaly vytvářet na těle. Měla jsem zrovna na sobě volné růžové kalhoty; usadila jsem se tedy se zkříženýma nohama vedle Joryho na rohož.

„Jory, ty jsi ovšem v daleko lepší formě, než většina ostatních tanečníků. Proč si tedy děláš starosti? Do té doby, než ti bude čtyřicet, ještě uplyne spousta času a kdo ví, jestli nebudeš tančit třeba do padesátky.“

„Hm, ano,“ řekl a prsty si prohrábl tmavou hřívu. Vzhlédl a podíval se nahoru na vysoký strop. „Mnoho tanečníků považuje Čtrnáctku za šťastné číslo, viď?“

Kolikrát jen jsem ho slyšela, když říkal, že bez tance by pro něho život neměl smysl? Už jako dvouletému chlapci jsem Jorymu předurčila dráhu, na kterou se později sám vydal.

Melodie seběhla po schodech; moc jí to slušelo, po koupeli vypadala báječně a nádherně voněla. „Jory, doktor mi dovolil, abych pokud možno co nejdéle tančila. Říkal, že to jenom prospěje mým svalům a… pojď si trochu zatančit. Tančit, tančit a na nic nemyslet.“

Jory okamžitě vyskočil a doběhl ke schodišti, kde dopadl na kolena jako nějaký princ z romantické pohádky. Láskyplně na ni pohlédl a pronesl: „Bude mi potěšením, má paní…“ Uchopil ji do objetí a zatočil jí ve vzduchu, jako by byla peříčko. Tančili chvíli společně, chvíli každý sám, kroužili kolem nás, zrovna tak, jako jsem kdysi tančívala já s Julianem, čistě pro vlastní potěšení a z touhy po pohybu. Jak jsem tak stála vedle Chrise, a pozorovala je, neubránila jsem se slzám.

Chris vytušil, na co myslím. Položil mi ruku kolem pasu a přitiskl mě blíž k sobě. „Jsou nádherní, co říkáš? Řekl bych, že jsou stvořeni jeden pro druhého. Když trochu přivřu oči a zasním se, připadá mi, že vidím tebe, jak tančíš s Julianem… ale vám dvěma to slušelo ještě víc, Cathy, mnohem víc…“

Někde za našimi zády jsme zaslechli Bartovo odfrknutí.

Otočili jsme se a spatřili Barta, za nímž jako dobře vychovaný pejsek hopkal Joel, s rukama založenýma podobně jako ráno. „ Čím nás Bůh obdařil, o to nás opět připraví,“ zabrblal Joel.

Co to vede za rouhavé řeči?

S nevolí jsem pohlédla na Barta a opět mě zaujal jeho utkvělý pohled, kterým sledoval Melodii; ta právě předváděla složitou figuru a čekala, až ji Jory uchopí a podepře. Bartův pohled se mi pranic nelíbil; byl to divný pohled, v němž touha hodinu od hodiny nabývala na intenzitě. Po světě přece chodila spousta svobodných děvčat – a přece se zakoukal do Melodie, bratrovy manželky!

Když dotančili, Bart jim nadšeně zatleskal. Oba tanečníci jako by na chvíli zapomněli, kde v tu chvíli vlastně jsou. „Musíte mi zatančit, až budu slavit narozeniny! Jory, Melodie, to mi přece nemůžete odmítnout.“

Jory se k němu neochotně obrátil a řekl: „Pokud jde o mě, tak ano, ale Mel tančit nebude. Doktor jí sice povolil, aby si trochu zatančila a procvičila se, ale není možné, aby tančila s veškerým nasazením, které se při takovém vystoupení bezesporu očekává. Pro ni to tak bude nejlepší.“

„Ale já chci, aby tančila právě Melodie,“ trval na svém Bart a vrhl na bratrovu ženu okouzlující úsměv. „Melodie, pro jednou se nic nestane, jen na mé narozeniny… vždyť jsi ve výborné kondici.“

Melodie celá zmatená pohlédla na Barta. „Nemyslím, že by to bylo správné,“ řekla váhavě. „Přeji si, aby se naše dítě narodilo zdravé. Nechci riskovat, že bych o to dítě přišla.“

Bart se ji snažil přesvědčit a skoro by se mu to podařilo, avšak Jory celé debatě učinil rázný konec. „Poslyš, Barte, Melin doktor mě výslovně upozornil, abych jí nedovolil vystupovat. Pokud by to nedodržela, tak za nic neručí a následky si poneseme sami. A jen tak mezi námi, tady jde o hodně. Ty tanečky, co jsme tu před chvílí předváděli, se vůbec nedají přirovnat ke skutečnému vystoupení. Na profesionální představení je třeba mnoho hodin tvrdého tréninku a zkoušek. Jenom si nenamlouvej, že by to zvládla. Až přijede Cindy, můžeme tančit spolu.“

„Ne!“ vyštěkl Bart. Mračil se a vypadal v tu chvíli hrozně. „Ta nedokáže tančit tak dobře jako Melodie.“

Ne, to opravdu nedokázala. Cindy netančila profesionálně, ale když chtěla, šlo jí to docela obstojně. Vždyť jsme ji s Jorym cvičili od jejích dvou let.

Kousek za Bartovými zády se vztáhly Joelovy ruce a jako temný stín se rozestřely nad skloněnou hlavou mého druhorozeného syna. Joel měl oči zavřené a zdálo se, že se přitom modlí. Jeho počínání mi připadalo přinejmenším podivné.

Raději jsem se v myšlenkách obrátila k Cindy. Už jsem se jí nemohla dočkat. Už jsem se nemohla dočkat jejího překotného vyprávění o tom, co nového zažila a o tom, s kým se zase seznámila. Její problémy i zážitky mi připomínaly doby, kdy jsem já sama bývala mladá.

V zlatistém světle zapadajícího slunce jsem stála v ohromném tanečním sále a sledovala Joryho, který se s Melodií dal opět do tance. Oba měli teď na sobě přiléhavé fialové trikoty. Melodie si přes svůj trikot oblékla jemnou tuniku, která vypadala jako závoj; přes malá a pevná ňadra si uvázala saténovou stuhu. Když jsem se na ně dívala, pocítila jsem bolest, která projela celým mým tělem… kdybych tak mohla všechno od základu změnit… všechno během chviličky napravit…

Náhle jsem si uvědomila, že opodál sedí Bart a nikým nepozorován sleduje tančící dvojici… v jeho očích bylo cosi divného, když je tak pozoroval. Vždyť Bart se přece nikdy o balet ani o hudbu nezajímal. Opřel se pohodlně o rám dveří a ruce si založil za hlavu. Ten planoucí pohled nebyl jen tak náhodný. Bylo v něm plno touhy, kterou jsem u Barta nikdy předtím nespatřila. Srdce se mi sevřelo.

Cožpak si Bart neuvědomuje, že Melodie patří Jorymu? Hudba se nesla vysokou síní a tančící pár jako by zapomněl, kde se vlastně nachází; oba tančili dál a dál, zahleděni jeden do druhého. Nakonec Melodie klesla do rozpřažených paží svého partnera. Jejich rty se spojily. Líbali se, opět a znovu. Rukama se navzájem něžně dotýkali. Byla jsem jejich láskyplnými projevy zaskočena stejně jako Bart, který od nich nebyl schopen odtrhnout oči. Skoro bych řekla, že se ve svých polibcích navzájem utápěli. V žáru nezdolatelné vášně klesli na zem a převalili se směrem k rohoži. Vykročila jsem k Bartovi; v uších mi stále znělo jejich prudké oddechování, které se měnilo v toužebné sténání.

„Pojďme, Barte, už tu nemáme co pohledávat, zvlášť když tanec skončil.“

Ucukl, jako bych ho svým dotekem popálila. To, jak se tvářil, mě poplašilo a znepokojilo. „Mohli by se aspoň trochu kontrolovat; vždyť jsou v mém domě jenom na návštěvě,“

pronesl nevrle a stále po nich slídil očima. Doslova hltal jejich pohyby, jak se spolu mazlili a líbali.

Dostrkala jsem Barta do hudebního salónku a potichu jsem za sebou zavřela dveře. Ten pokoj se mi moc nezamlouval, zdál se mi poněkud strohý; Bart si ho však zařídil podle svého vkusu. Stál tu klavír, na který snad nikdy nikdo nebude hrát. Tuším, že Joel uměl hrát na klavír, ale jista jsem si tím nebyla. Řekla bych, že ho ten nástroj něčím k sobě vábil.

Bart přistoupil ke skříňce; když ji otevřel, spatřila jsem, že uvnitř je ukryt malý bar. Sáhl pro průzračnou láhev a nalil si neředěnou skotskou. Vodu ani led si nevzal. Sklenku do sebe naráz obrátil. Trochu provinile po mě hodil okem. „Devět let po svatbě. Že je to ještě baví. Čím jen to je, že si vás dva, tebe a Chrise, Jory tak omotal kolem prstu? To mně se to nepodařilo.“

Se skloněnou hlavou jsem zaprotestovala: „Nevěděla jsem, že piješ o samotě.“

„Drahá maminko, ty o mně nevíš daleko víc věcí.“ Naléval si druhou sklenku. Slyšela jsem, jak kapalina naráží na dno sklenky, ale nezvedla jsem hlavu. „Malcolm si taky občas rád o samotě přihnul.“

Užasla jsem. „Ty ještě pořád myslíš na Malcolma?“

Dopadl na židli a přehodil si nohu přes nohu. Dívala jsem se stranou a přemýšlela o tom, že můj druhý syn má už od dětství značně nevybíravé způsoby, když si chce udělat trochu pohodlí. Svýma věčně zablácenýma botama pokaždé znečistil kdejakou židli a bez váhání si je hodil i na pokrývku. Když pak můj zrak náhodou padl na podrážky jeho bot, celá udivená jsem se zarazila. Jak je možné, že má dnes ty podrážky tak čisté?

Bart zřejmě jak dospíval, pomalu zapomínal na své staré zlozvyky. „Proč se tak upřeně díváš na mé střevíce, mami?“

„Připadají mi velmi pěkné.“

„Myslíš?“ nezúčastněně se na ně podíval. „Dal jsem za ně šest set doláčů a ještě jsem si připlatil stovku za podešve, na které se nechytají nečistoty. To teď poslední dobou frčí, mít boty s čistými podrážkami.“

Pro sebe jsem se ušklíbla. Která chytrá hlava tohle zase vymyslela? Svršky bot se přece zničí daleko dřív než podrážky.

„No a?“

Musela jsem mu dát za pravdu. Co pro nás koneckonců znamenaly peníze? Měli jsme jich tolik, že s tímhle jsme si nemuseli dělat starosti. „Až ty boty ošlapu, tak je vyhodím a koupím si nové.“

„Tak proč si pořizuješ boty s trvanlivými podrážkami?“

„Hele, mami, teď vážně,“ řekl mrzutě. „Mám rád věci, které po celou dobu, co je používám, vypadají jako nové. A navíc si začínám hnusit Melodii, která za chvíli bude vypadat jako březí kráva…“

„Tak na to se nedočkavě těším, protože potom ji aspoň přestaneš obtěžovat svými pohledy.“

Zapálil si cigaretu a chladně na mě pohlédl. „Vsaď se, že bych ji Jorymu lehce přebral.“

„Co tě to napadlo za pitomost?“ vykřikla jsem podrážděně.

„Všimla sis, že se na mě nikdy pořádně nepodívala? Zřejmě nechce ani vidět, že v porovnáním s Jorym jsem vyšší, chytřejší a stokrát bohatší.“

Nevěřícně jsem na něho zírala. Nervózně jsem polkla a smetla neexistující smítko se sukně. „Zítra se vrátí Cindy.“

Na okamžik zavřel oči a křečovitě sevřel opěradlo židle. Ale jinak na sobě nedal nic znát. „Co je mi do tý holky,“ řekl nakonec.

„Jsem přesvědčena, že by ses k ní měl chovat hezky, až sem k nám přijede. Cožpak si nevzpomínáš, že tě vždycky obdivovala a visela na tobě? Do té doby, než jsi jí začal ubližovat, tě měla ráda. Určitě by s tebou dobře vycházela, kdyby ses k ní začal chovat jinak. Barte… cožpak se ani trochu nestydíš za to, co všechno ošklivého jsi své sestře kdy provedl?“

„Ale ona není moje sestra.“

„Ale je, Barte, je.“

„Pane bože, mami, já jsem Cindy nikdy za sestru nepovažoval. Ona je jen adoptovaná, ve skutečnosti k nám nepatří. Četl jsem spoustu dopisů, co ti psala. Cožpak ani ty jsi ji neprohlédla? Cožpak jsi za tím, co říká, neodhalila to, co si ve skutečnosti myslí? Jak můžeš takovou nějakou vůbec mít ráda?“

Prudce jsem vyskočila. „Barte, co to do tebe vjelo?“ vykřikla jsem. „Ty nenávidíš Chrise, protože je tvým otcem, ty nenávidíš Cindy, protože je tvou sestrou, ty nenávidíš Joryho, protože je tvým bratrem. Ty vidíš jen sám sebe a toho odporného starého dědka, který za tebou dolézá!“

„V tom jsem tak trochu po tobě, nebo se pletu, matko?“ řekl a zlověstně přivřel oči. „Strýčka Joela mám rád, protože je to velice zajímavý člověk a co víc, modlí se za spásu našich duší.“

Před očima se mi zatmělo. Šíleně jsem se rozčílila. „Ty snad musíš být padlý na hlavu, když dáváš přednost tomu vlezlému dědkovi a chováš se k němu daleko lépe, než k otci!“ Pokoušela jsem se ovládat, ale marně. Ostatně, jako vždycky, když se jednalo o Barta a nějakou jeho záležitost. „To jsi už zapomněl, kolik toho pro tebe Chris udělal? A pořád ještě dělá?“

Bart se předklonil a provrtával mě nenávistným pohledem. „Tak podle Chrise si nemám na co stěžovat, co? Hraje si na mého otce a já abych byl vzorný synáček! Snad ještě lepší než Jory. Asi jsem se povedl po tobě, matko. Možná, že pomsta je pro mě daleko důležitější než ostatní věci.“

„Ale proč se chceš mstít?“ zeptala jsem se s údivem a také trochu zoufale. „Tobě přece nikdo tak neublížil jako mně.“

Opět se ke mně naklonil a zasyčel: „Tak ty si snad myslíš, že když mi poskytneš všechno, co potřebuji k životu, jídlo, abych neumřel hladem, střechu, abych měl kam složit hlavu, že jsi pro mě udělala až dost, ale to se pleteš. Vím moc dobře, že Joryho máš daleko raději než mě. A pak, co k nám přišla Cindy, mohla ses rozdat. A na mě už nezbylo nic, jen politování – ale já ti kašlu na takový city!“

Obestřela mě náhlá nevolnost a nebyla jsem schopna slova. Byla jsem ráda, že mám po ruce židli. „Barte,“ začala jsem hovořit a přemáhala se, abych na něho nekřičela. Nechtěla jsem se snížit k jedné ze svých slabostí, kterými vždycky pohrdal. „Možná jsem si někdy povzdechla nad tvojí nešikovností a nad tím, že jsi býval takový nesdílný. Ale i tak mě mrzí, jestli ti to přišlo líto. Ale řekni mi, proč bych tě teď měla litovat? Jsi pohledný, inteligentní a když se jen trochu snažíš, jsi také velmi přitažlivý muž. Tak proč bych tě proboha měla litovat?“

„To je právě to, co mě na tom všem štve,“ pronesl pomalu. „Ty mě tady vykládáš, bůhví jak nejsem perfektní, ale to je pouze tvůj záměr. Prohlédl jsem tě; ty mě naprosto nemáš ráda. Nedůvěřuješ mi, zlehčuješ mě. V očích máš napsáno, že nejsi přesvědčena o tom, že jsem docela v pořádku.“ Doposud měl pořád oči přivřené, ale náhle je vytřeštil a zíral na mě. Bohužel, mé oči mě v takové situaci většinou zradily. Krátce a pohrdavě se zasmál. „Je to tak, milovaná matinko, pořád mě podezříváš, pořád se mě bojíš. Mám tě pěkně přečtenou, to si tedy piš. Bojíš se, abych to na tebe a tvého bratra jednoho krásného dne nepráskl, ale můžeš být klidná. Ty vaše hříchy si nechám sám pro sebe.“

„Proč nejsi aspoň trochu upřímná a neřekneš rovnou, že jsi druhého manžela své matky nikdy doopravdy nemilovala? Jen si přiznej, že ti posloužil jenom jako záminka k tomu, aby ses jí mohla pomstít. Nadbíhala jsi mu, uhnala jsi ho a on tě dostal do jiného stavu. No, a pak zemřel. Úplně jsi pobláznila toho chudáka doktora z Jižní Karoliny, který ti ve skutečnosti nikdy nedůvěřoval a považoval váš vztah za chvilkové vzplanutí. Uvědomil si vůbec, že jste spolu žili jenom proto, abyste tomu vašemu bastardovi mohli dát nějaké jméno? Došlo mu vůbec, že jsi ho zneužila k tomu, abys pro sebe zachránila Chrise? Víš ty, kolikrát jsem si to všechno nechával procházet hlavou? A nakonec jsem se dopátral pravdy: ty se snažíš vyhledávat v Jorym Chrisovy vlastnosti – a dokonale se v tom vyžíváš! A když se podíváš na mě, jako bys viděla starého Malcolma. Nechceš si připustit, že jsem postavou i v obličeji podobný svému skutečnému otci, ignoruješ to a sama sobě nalháváš to, co se ti nejvíc hodí. Sama sobě namlouváš, že ve mně sídlí Malcolmova duše. A teď mi to zkus vyvrátit! No tak, dokaž mi, že nemluvím pravdu!“

Chtěla jsem cosi říci, ale má ústa zůstávala němá.

Propadla jsem vnitřní panice, něco mě nutilo, abych se na něho vrhla a přivinula si jeho hlavu na svoji hruď, zrovna tak, jako jsem často hýčkala Joryho, ale nohy jsem měla jako z olova. Skutečně jsem z něho měla strach. Obávala jsem se jeho chování, prudkého, impulzivního, avšak odmítavého a chladného zároveň. Měla jsem obavy, že všechna má láska se změní v nenávist.

Čekal na to, až se vyjádřím, až vyvrátím jeho obvinění, ale já provedla tu nejhorší věc, kterou jsem mohla udělat – utekla jsem z pokoje.

Vrhla jsem se ve své ložnici na postel a rozplakala se. Každé slovo, které pronesl, bylo pravdivé! Netušila jsem, že mě Bart tak dalece prohlédl. Teď abych umírala hrůzou, co strašného může jednoho dne provést nejenom mně a Chrisovi, ale i Cindy, Jorymu či Melodii.

Cindy

DRUHÝ DEN KOLEM JEDENÁCTÉ HODINY PŘijela Cindy. Vystoupila z taxíku a vtrhla do domu jako svěží jarní vítr. Vrhla se mi do náruče; měla nový parfém, který mi však na to, že jí bylo teprve šestnáct, přišel poněkud usedlý. Ale svůj dojem jsem si raději nechala pro sebe.

„Ach, maminko,“ radovala se a neustále mě objímala a líbala. „Jsem tak ráda, že tě zase vidím!“ Nakazila mě svým spontánním chováním a já jí jen oplácela projevy lásky. Když jsme se přivítaly, začala se zajímat o dům, veliké pokoje a drahý nábytek. Držela mě za ruku a vláčela z místnosti do místnosti. Celá nadšená obdivovala krásné a ušlechtilé zařízení domu.

„Kde je tatínek?“ zeptala se. Vysvětlila jsem jí, že Chris odjel co Charlottesville, aby si vyměnil najaté auto za nějaký lepší model.

„Miláčku, doufal, že se stihne vrátit ještě před tvým příjezdem. Asi se někde zdržel. Buď trpělivá, každou chvíli musí přijet.“

Cindy vysvětlení přijala a začala znovu vykřikovat: „No né, mami! Ten dům je perfektní! A já měla z vašeho vyprávění pocit, že ten nový Foxworth Hall bude stejně tak ponurý a temný jako ten předešlý.“

Podle mého však Foxworth Hall bude vždycky ponurý a temný a Cindy si to brzy taky uvědomí, až z ní vyprchá první dojem, který na ní dům zanechal. Cindy byla vyšší než já, měla pevná a plná ňadra, štíhlý pas a decentně formované boky, které ještě více vynikaly v perfektně střižených šatech. Když jsem si ji s odstupem prohlédla, připomínala mi rozvíjející se poupě, tak něžné a křehké. Navíc měla Cindy záviděníhodnou chuť do života.

Husté, blonďaté a dlouhé vlasy si sčesala tak, že její půvab ještě víc zvýraznily. Když jsme vyšly před dům, trochu jí je pocuchal prudký závan větru. Na tenisovém kurtu jsme zahlédly Joryho s Bartem. „Jé, mami, ti vypadají úžasně,“ zašeptala, když spatřila opálené bratry v zápalu hry. „To bych nikdy do Barta neřekla, že bude skoro tak pěkný jako Jory, zvlášť když se ke mně choval vždycky tak protivně.“

Celá užaslá jsem se na ni podívala. Bart býval vždycky příliš vytáhlý, věcně neučesaný, samá jizva a šrám. Snad by se o něm dalo říci, že není tak docela nezajímavý, ale vždycky měl nevrlý pohled a nikdy se nesnažil chovat se pěkně. A najednou o něm Cindy prohlásí, že se jí líbí. Bodlo mě u srdce, když jsem si připomněla všechno to, co mi včera Bart řekl. Měla bych před ním Cindy chránit. Měla bych mít na paměti, že moje dcera je stále ještě dítě neschopné jakékoli špatnosti. „Pokus se k němu být aspoň trochu milá,“ zašeptala jsem a vtom jsem si povšimla přicházejícího Joela.

„A kdo je ten legračně vypadající stařík?“ vyzvídala Cindy. Otáčela se a prohlížela si Joela, který se toporně předkláněl a vytrhával z trávníku nějaký plevel. „Neříkej mi, že si Bart někoho takového najal, aby tu pečoval o zahradu – vždyť on se sotva drží na nohách.“

Než jsem se zmohla na odpověď, už byl Joel u nás a usmíval se, jak mu to jen jeho falešný chrup dovoloval. „Vy určitě budete Cindy; Bart mi o vás hodně vyprávěl,“ řekl a záhadně se usmál. Uchopil ruku, kterou mu moje dcera nerozhodně podala a přitiskl k ní své vyschlé rty.

Myslela jsem si, že Cindy ruku odtáhne, ale ona to strpěla. Do Joelových prošedivělých vlasů zasvitlo slunce a my jsme si všimli, jak je má žalostně prořídlé. Náhle jsem si uvědomila, že jsem Cindy Joela vlastně nepředstavila; snažila jsem se to napravit. Když uslyšela, kdo před ní stojí, byla z toho celá pryč. „Vy mi chcete tvrdit, že jste opravdu znal toho zlého a odporného dědečka Malcolma? A jste určitě jeho syn? No, to teda musíte být pořádně starý…!“

„Cindy, to od tebe není zrovna taktní…“

„Prosím za prominutí, strýčku Joeli. Ale když mi maminka s tatínkem vyprávějí o svém mládí, tak mi to připadá, jako by to bylo nejméně před miliónem let.“ Rozesmála se a její smích Joela dokonale odzbrojil. „Musím vám říci, že jste trochu podobný mému otci. Až bude opravdu starý, určitě bude vypadat stejně jako vy.“

Joel pohlédl na Chrise, který právě přijel a zrovna vystupoval z nádherného bleděmodrého cadilaku s plnou náručí balíčků. Zajel ještě vyzvednout dárky, které jsem si objednala k Bartovým narozeninám. Rozhodla jsem se, že mu dám ty nejkrásnější dárky, jaké jen budu moci sehnat. Také Chris mu koupil atašé kufřík z jemné kůže s bezpečnostním zámkem. Ode mě dostane zlaté manžetové knoflíčky a pouzdro na cigarety s monogramem, zdobené diamanty. Diamanty má Bart přece tolik rád. Jeho otec míval také takové a dostal je od mé matky.

Chris odložil balíčky na zahradní lavici a rozevřel náruč. Cindy už spěchala, aby se s ním přivítala. Zasypala ho polibky. „Tohle bude určitě nejlepší léto v mém životě,“ radovala se. „Tati, nemohli bychom tu zůstat až do doby, než začne škola, abych si užila ten nádherný dům a všechno to krásné, co k němu patří? Jsou tu rozkošné pokoje a perfektní koupelny. Už jsem si jednu vyhlédla, víš, takovou nádherně růžovou a bílou se zlatými doplňky. Bart dobře ví, že zbožňuji růžovou; celé je to tu naprosto perfektní! Strašně se mi tu líbí!“

Když se přivítali, Chris se na mě sklesle podíval a řekl: „Cindy, to si budeme muset ještě probrat. Víš dobře, že jsme tu jen do Bartových pětadvacátých narozenin.“

Podívala jsem se na kurty, kde Bart udeřil do míče s takovou razancí, až jsem se divila, že míček nepraskl. Jory bleskově zareagoval a přihrávku bezpečně zvládl. Bart nasadil další úder a opět do něho vložil veškerou sílu. Oba byli uhřátí a zpocení, protože slunce obstojně pálilo. „Jory, Barte,“ zavolala jsem na ně. „Cindy přijela. Pojďte se s ní přivítat.“

Jory se ohlédl, usmál se a už nestačil vrátit míček. Zbytečně se za ním rozběhl. Bart vyskočil a začal se radovat. Odhodil raketu a vykřikoval: „Vyhrál jsem!“

„To nebyla čistá výhra,“ odporoval Jory a také odložil raketu. Rozběhl se k nám a usmíval se. „Taková výhra se nepočítá,“ zavolal na Barta přes rameno. „Počítá!“ zaječel Bart. „Co je komu do toho, jestli Cindy přijela nebo ne? Ty si vždycky najdeš nějakou výmluvu, když začneš prohrávat.“

„No, tak jak myslíš,“ křikl Jory. Vzápětí už držel Cindy kolem pasu a zatočil jí kolem, až jí modrá sukénka zavlála a odhalila vykrojené spodní kalhotky. Překvapilo mě, že měla stejný odstín spodního prádla se svrchním oblečením.

Melodie vstala z mramorové zahradní lavice, odkud nikým nepozorována sledovala tenis. Všimla jsem si jejího výrazu, když ji Cindy přehnaně přátelsky zdravila.

„Celá maminka,“ neodpustil si Bart za mými zády.

Cindy k němu rozzlobeně přistoupila a řekla: „Nazdar, bráško. Vypadáš dobře.“

Bart se na ni podíval takovým způsobem, jako by ji nikdy předtím nespatřil. Jako by se neviděli ne dva roky, ale rovnou celých čtrnáct let. Tehdy Cindy ještě nosila rovnátka a na hlavě měla cosi podobného ocáskům. Teď její úsměv odhaloval dokonalé bílé zuby. Její vlasy připomínaly zlatý vodopád. Podobala se těm dívkám, které bývají na prvních stránkách módních magazínů. Měla perfektní postavu a jemnou pleť. A Cindy si uvědomovala, že vypadá báječně. Přiléhavá blůzka a tenisové šaty jí opravdu slušely. Bart jen zíral na její ňadra a nedokázal od nich odtrhnout oči. Fascinoval ho její útlý pas a pěkně modelované boky. Také nohy měla Cindy vydařené. Z bílých sandálků jí vykukovaly nalakované nehty; stejnou barvou si nalakovala rovněž nehty na rukách a k tomu měla rtěnku ve stejném tónu.

Byla prostě neodolatelná, i když se snažila vypadat co nejvíc dospěle a vážně. Ani na chvíli jsem nevěřila tomu, že ten dlouhý pohled, kterým obdařila Barta, by si někdo mohl vykládat jiným způsobem.

„Ty máš tedy ránu,“ odfrkl si pohrdavě Bart a odtáhl se stranou. Potom se opět začal věnovat tomu, že házel po Melodii významné pohledy. Ještě jednou se otočil k Cindy: „Působíš jako lehké zboží, i když jsi navlečená do drahých šatů – postrádáš prostě úroveň.“

Nerada jsem slyšela, jak bezdůvodně zraňuje city mé nejmladší dcery a sráží její sebevědomí. Znatelně jí poklesla nálada. Povadla jako kvítek, který se nemohl dočkat osvěžujícího deště. Celá se schoulila a hledala zastání u Chrise.

„Barte, hned se jí omluv,“ nařídil Chris. Trochu jsem pokrčila rameny; věděla jsem až moc dobře, že tohle Bart nikdy neudělá.

Bart ohrnul rty; dával najevo nelibost a ještě předstíral, že on sám je nazlobený. Už už se chystal Chrisovi něco odpovědět, ale potom se podíval na Melodii, která vyčkávala, jak se celá situace vyvine. Zrudl a řekl: „Omluvím se jí, ale nejdřív se musí naučit slušně oblékat a chovat.“

„Omluv se jí teď hned,“ poručil Chris.

„Nedělej si násilí, Christophere,“ řekl Bart a významně se podíval. „Ty sám jsi v nezáviděníhodné situaci. Ty a moje matka. Ty totiž nejsi ani Sheffield ani Foxworth – a vlastně ani netoužíš po tom, aby se o tobě vědělo, že ve skutečnosti jsi Foxworth. Tak co tady máš co poroučet? Na světě je spousta doktorů a ti jsou daleko mladší a šikovnější, než ty sám.“

Chris se napřímil. „Z medicíny znám alespoň tolik, že mi to stačilo k tomu, abych ti už nejednou zachránil život, Barte. A taky životy mnoha dalších lidí. Možná, že si to jednou uvědomíš. Stejně mi nikdy nepoděkuješ za to, co jsem pro tebe kdy udělal. Toho se asi nedočkám.“

Bart v obličeji celý zbledl, ale neřekla bych, že to bylo jenom tím, co vyslechl od Chrise. Předpokládala jsem, že ho to uvede do rozpaků, protože Melodie to všechno viděla a slyšela. „Takže ti děkuju, strýčku Chrisi,“ zasyčel sarkasticky.

V jeho slovech se odrážel výsměch s pohrdáním. Podívala jsem se na oba muže a mlčky vyčkávala; při Bartově oslovení „strýčku“ to s Chrisem znatelně škublo. A pak mé oči mimoděk zabloudily k Joelovi.

Doplížil se mezitím těsně za Melodii a na jeho tváři se usídlil přelaskavý, až blahosklonný úsměv. Ale jeho oči nevěstily nic dobrého. Přistoupila jsem ke Chrisovi, ale to se už Joel stačil rovněž prosmýknout do jeho blízkosti.

Už už jsem otevírala ústa, abych Bartovi připomněla všechno to dobré, co pro něho kdy Chris udělal. Vtom se Bart vrhl k Melodii a dělal, jako by Cindy nikdy neexistovala. „Už jsem ti říkal, co všechno plánuji na tu narozeninovou party? Vybral jsem rovněž hudbu, na kterou budete s Jorym tančit. Je to něco senzačního.“

Melodie povstala. Upřeně se na Barta podívala. „Nepočítám s tím, že bych tančila na tvojí party, Barte. Myslím, že ti to Jory dostatečně jasně vysvětlil. Pochop, že jsem ochotna udělat všechno pro to, aby se nám narodilo zdravé dítě – takže nemohu tančit jen pro tvé potěšení a pro povyražení lidí, které sis pozval; ostatně je vůbec neznám.“

Netvářila se zrovna přívětivě. Bart to na jejích očích musel poznat.

Pak se otočila, zavěsila se do Joryho a oba odcházeli. Joel poskakoval kolem naší skupinky jako ocásek, div že sebou nevrtěl.

Cindy se z Bartových urážek rychle vzpamatovala a začala radostně tlachat o tom, jaké že je to krásné, že Melodie bude mít miminko. „To je úžasné! Nemohu se dočkat! Určitě to bude krásné děťátko, zvlášť když bude mít takové hezké rodiče a prarodiče.“ Cindy bylo všude plno a Bart se s tím jen těžko vyrovnával. Vzala jsem si ji k sobě. Cindy usedla na křesílko v mém obývacímu pokoji a začala mi zeširoka líčit události, které ji zaujaly. Dychtivě jsem naslouchala jejímu vyprávění, při němž jsem úplně pookřála. Opravdu, dlouho jsme se neviděly.

Každé ráno jsme si společně s Chrisem přivstali a těšili se z probouzející se horské přírody. Také vůně rozkvétajících květin nám po ránu připadala neodolatelná. Sýkorky s červenými čepičkami se míhaly jako Šipky ranním vzduchem. Kdesi pokřikovaly sojky a v parku jsme zahlédli jiřičky, které chytaly drobný hmyz. Ve větvích hnízdila spousta nejrůznějších ptáků; viděli jsme drobné střízlíky, jiřičky i další ptáky, kteří posedávali na skalkách a ráchali si pírka v kalužích. Většinou jsme snídali na terase, abychom si užili probouzející se den. Rozhlíželi jsme se po okolí, které nás v dobách našeho mládí těšilo mnohem méně než tomu bylo teď.

Jen nerada jsem si připomínala protesty našich dvojčat, která se domáhala toho, aby mohla jít ven na procházku; zahrádka z papírových krabic byla totiž jediné místo, kde si mohla dvojčata hrát. Je to nepochopitelné; co by ti dva pětiletí špunti dali za zlomek toho, čeho jsme si teď mohli do sytosti dopřávat.

Cindy měla ve zvyku chodit poměrně pozdě spát. Rovněž Jory s Melodií, které navíc komplikovaly život časté nevolnosti a pocit únavy, zůstávali dlouho vzhůru. Už krátce před osmou ráno se objevilo auto s partou dělníků. Dodavatelé přiváželi objednané zboží a několik bytových architektů se zabývalo zařizováním posledních nedokončených místností v domě. Nasi nejbližší sousedé se v domě však ještě neukázali. Telefon v Bartově kanceláři vyzváněl každou chvíli, ale ostatní přístroje v domě jakoby spaly. Je pravda, že jsme žili poněkud v ústraní; mělo to řadu výhod, ale na druhé straně to někdy bylo pěkně otravné.

V dálce se nejasně rýsovaly dvě kostelní věžičky. Někdy, zvlášť když bývaly tiché noci, jsme slyšeli kostelní zvony, které se rozeznívaly pravidelně každou hodinu. Pamatovala jsem si, že jeden z těch kostelů Malcolm podporoval štědrými dary; teď ležel spolu s babičkou na nedalekém hřbitově. Nad hlavami se jim tyčily nádherné náhrobní kameny a hlídali je andělé strážní, které tam umístila moje matka.

Celé dny jsem trávila tím, že jsem střídavě hrála tenis s Chrisem, Jorym a občas také s Bartem. Jako bych nic jiného neměla na práci. „Jak to hraješ, mami!“ pokřikoval na mě Bart z druhé strany kurtu, když předtím napálil míč takovou silou, že mi skoro zdemoloval raketu. Jak jsem se snažila co nejlépe vrátit míč na jeho polovinu, nějak jsem špatně došlápla a ozvalo se moje bolavé koleno. Musela jsem přestat. Bart si to vykládal jako výmluvu, jen abych s ním nemusela hrát.

„Ty si vždycky najdeš nějakou záminku, jen abys mě odstavila stranou,“ vykřikoval, jako by neslyšel, co mu Chris říkal. „To koleno tě naprosto nebolí… protože nekulháš.“

Když jsem stoupala do schodů, tak jsem kulhala opravdu ukázkově, ale v tu chvíli už nebyl Bart nablízku, aby to ocenil. Naložila jsem se do vany s horkou vodou, abych tu bolest nějak rozehnala. Když se přišel Chris podívat, jak se mi daří, upozornil mě, že dělám chybu. „To chce led, Cathy! Takhle si to koleno ještě víc podráždíš, horká voda mu jen uškodí. Rychle vylez z vany a já zatím připravím sáček s ledem a budeš si to asi dvacet minut chladit.“ Potom mě políbil a odběhl zpátky na kurt, aby pokračoval s Jorym ve hře. Bart zatím někam zmizel sledován věrným Joelem. Z balkónu jsem to všechno viděla jako na dlani. Na noze jsem měla chladivý obvaz a skutečně po nějaké době pronikavá bolest úplně zmizela.

Pomalu jsem začala chystat výbavičku pro Joryho děťátko. Procházela jsem obchody a nakupovala přízi, jehlice, háčky a šmejdila v okouzlujících krámcích s potřebami pro malé děti. Občas jsem sebrala Cindy a Chrise a zajeli jsme na nákupy do Charlottesville a dvakrát jsme dokonce podnikli výlet až do Richmondu. Nakoupili jsme si tam nějaké věci, zašli do kina a zůstali přes noc. Jory s Melodií nás někdy doprovázeli, ale zase ne tak často, jak bych si přála. Kouzlo Foxworth Hallu pomalu vyprchávalo.

Ale jestliže pro mě, Joryho a Melodii tu začínala být otrava, Cindy se nemohla nasytit svého pokoje; neustále obdivovala lehký nábytek ve francouzském stylu, roztomilou koupelnu se všemi těmi zlatými a růžovými doplňky. Tancovala kolem toho a usmívala se: „Pak že mě nemá rád. Proč by asi zařídil pokoj přesně podle mého vkusu? No řekni, maminko, pochopí někdy někdo z nás, co si Bart myslí?“

Co jsem jí na to měla říci?

Přípravy

S BLÍŽÍCÍ SE OSLAVOU BARTOVÝCH NAROZENIN se do Foxworth Hallu vloudila lehce hysterická nálada. Přijížděli další dělníci, kteří proměřovali trávníky, cestičky a terasy kolem domu. Ve skupinkách diskutovali, dělali si náčrtky a vybírali nejvhodnější barvy na ubrusy, věčně se dohadovali s Bartem, probírali náplň tanečního představení a kuli další tajné plány. Bart byl skoupý na slovo, když se ho někdo z rodiny zeptal na bližší podrobnosti. Bylo to divné, protože nikdy předtím takové okolky nedělal. Myslím, že nás to ještě víc přimělo k tomu, abychom jako rodina drželi víc spolu.

Dělníci mezitím začali stavět cosi, co zřejmě mělo být jeviště a připravili místo pro orchestr. Jen tak mimochodem jsem vyslechla Bartovu narážku na to, že si najal věhlasné operní hvězdy. Jak jen jsem mohla, vycházela jsem před dům a dívala se do dáli na hory tonoucí v mlžném oparu a říkala jsem si, kdeže jsou ty dvě myšky, které po více než čtyři roky společně sdílely zaprášený pokojík tam nahoře v podkroví. Sama jsem se divila, že ty dvě bytosti našly v sobě tolik síly, že se opět zapojily do normálního života a dovedly se z něho radovat. A bylo by to všechno ještě lepší, kdyby tu teď se mnou byl můj bývalý manžel. Setřela jsem si slzy a setkala se s Chrisovýma očima, z nichž vyzařovalo tolik lásky. Padla na mě další vlna beznaděje. A Bartova duševní rovnováha by tolik netrpěla, kdybych se nebyla zamilovala do Chrise a on do mě.

Neustále jsem z toho všeho vinila moji matku – i když těch, kteří přispěli k našemu neštěstí, by se našlo víc než dost.

Navzdory pochmurným náladám, které se o mě pokoušely a proti nimž jsem byla bezbranná, jsem se snažila zaměřit svoji pozornost na vlastní přípravy slavnosti. V zahradě vyrůstalo něco, co připomínalo pohádkové stavby. Žasla jsem, čeho všeho byl Bart schopen.

Vždyť to byla nějaká biblická scéna!

„Samson a Dalila,“ odpověděl Bart úsečně na moji otázku, cože to vlastně bude. Zdálo se, že Melodiino odmítnutí mu vzalo všechnu chuť do života. „Často jsem slyšel, že Jory má v oblibě zrovna tento kus, že je to jeho nejoblíbenější role.“

Melodie to nijak nekomentovala. Bledá vzteky rázovala směrem k domu.

Myslím, že jsem Bartův záměr prohlédla. Vždyť se v myšlenkách ničím jiným nezaobíral.

Zato Cindy se vrhla na Joryho: „Jory, tak proč bys netančil se mnou! Já tu roli také umím! Uvidíš, že ji ovládám!“

„Na tvé amatérské hopsání není nikdo zvědavý!“ usadil ji Bart.

Cindy si ho nevšímala a pevně popadla Joryho za obě ruce. „Moc ráda bych to zkusila. Chodila jsem do hodin baletu, abych nebyla tak neohrabaná. Umím toho víc než dost a když mě povedeš, určitě to zvládnu. Budu cvičit ve dne v noci!“

„Za dva dny bude oslava a do té doby opravdu nezbývá moc času,“ namítl Jory a sjel Barta nepřátelským pohledem. „Proboha, Barte, to jsi mi to nemohl říci včas? Snad si nemyslíš, že když jsem si pro ten kus vytvořil vlastní choreografii, že si ještě pamatuji všechny podrobnosti? Taková role vyžaduje týdny příprav a tvrdého tréninku a ty si myslíš, že s tím budu raz dva hotov!“

„Cindy si vymýšlí,“ řekl Bart a pořád se ještě díval směrem, kudy zmizela Melodie. „Už jako malá holka byla líná pořádně tančit, tak proč by se najednou sama od sebe věnovala baletu? Zvlášť, když nad sebou neměla pevnou ruku?“

„Ale ano, chodila jsem na balet!“ protestovala Cindy. Sálalo z ní nadšení a pýcha, protože dobře věděla, jak se kdysi vzpírala úmornému cvičení. Do svých šesti let byla celá zblázněná do baletní sukénky, jemných saténových střevíčků a čelenky zdobené lesklými kamínky. Tehdy jsem doufala, že si balet zamiluje natolik, že se mu bude naplno věnovat. Ale Bart s těmi jeho věčnými narážkami srážel její nadšení, až nakonec uvěřila tomu, že se na balet prostě nehodí. Když jí bylo dvanáct, podařilo se mu Cindy balet dokonale znechutit. Od té doby přestala docházet do hodin. Proto jsem byla neobyčejně překvapená, neboť tehdy Cindy prohlásila, že ji balet přestal bavit a Bart ji už nikdy při tanci neuvidí.

Obrátila se také ke mně, jako by u mě hledala zastání. „Opravdu, vůbec nic si nevymýšlím! Když jsem začala chodit do soukromé dívčí školy a Bart neměl možnost si ze mě utahovat, pokračovala jsem v baletu dál a docela jsem se vypracovala.“

„No dobře,“ řekl Jory. Bylo na něm vidět, že jej trochu přesvědčila, ale zároveň se opět zaškaredil na Barta. „Můžeme využít zbývající čas k tomu, abychom něco nacvičili. Měl bys ovšem uznat, Barte, že v podobných případech takové vystoupení vyžaduje mnohem delší přípravu. Nemyslím, že já osobně budu mít s nastudováním role nějaké velké problémy – ale Cindy ještě neabsolvovala žádné sólové vystoupení.“

Bart mu neomaleně skočil do řeči: „Tys měl doopravdy na očích čočky, které připomínaly slepé oči? A viděl jsi přes ně? Viděl jsem vás dva, tebe a Melodii, asi před rokem v New Yorku a z hlediště to skutečně vypadalo tak, že jsi slepý.“

Jory se jen ušklíbl a dobře se na Barta podíval. „No ano… měl jsem kontaktní čočky,“ odpověděl klidně. „Občas se mě na to někdo zeptá. Když tuto roli tančím, beru si čočky. Ale to jsem nevěděl, že se tak zajímáš právě o balet?!“

Bart se rozesmál a pleskl Joryho, jako by se mezi nimi vůbec nic nestalo. Jory se pod tím náporem až zapotácel. „Ve většině případů považuji balet za nepřekonatelnou nudu, ale tenhle mě něčím přitahuje. Samson byl veliký hrdina a já ho obdivuju. A ty, bráško, se na něho dokonale hodíš. Když ho ztělesňuješ, vypadáš přitom tak strašně neurvale. Řekl bych, že tohle je jediný balet, který mě kdy zaujal.“

Už jsem dál Barta neposlouchala. Zajímal mě někdo jiný. Joel. Jak snaživě natahoval krk. Kolem sevřených rtů mu to bezděky cukalo; to nebyl smích, spíš náznak nějakého úsměšku. Všechno se ve mně vzepřelo; vůbec jsem si nepřála, aby Cindy s Jorym tančili zrovna v takovém kusu, který byl plný brutálních scén. A Bart na to přitom léta čekal… ale nebyl to právě on, kdo říkával, že hudba k tomuto baletu je ta nejúžasnější hudba, jakou kdy slyšel?

Celou noc jsem nespala a jen přemýšlela, jak Barta od jeho záměru odradit.

Už jako chlapec býval v tomto směru nezvladatelný.

A teď byl přece dospělý… ne, neviděla jsem žádné řešení. Ale aspoň bych se měla o něco pokusit.

Vstala jsem velmi časně a vyběhla ven, abych zastihla Barta ještě předtím, než odjede. Poslouchal mě bez valného nadšení a naprosto odmítl něco na oslavě svých narozenin změnit. „I kdybych chtěl, tak už to nebude možné. Nechal jsem objednat kostýmy, co nevidět je přivezou. A kdybych změnil svůj záměr, bude naprosto nemožné zajistit náhradní program. A mezi námi, když s tím Jory souhlasil, co se do toho pleteš?“

Jak jsem mu jen měla vysvětlit, že mě jakýsi vnitřní hlas varoval před tím, abychom uskutečnili zrovna tento kus. V prostředí, v němž jsme strávili nejlepší léta jako vězni a tak blízko hrobů našich prarodičů.

Jory s Cindy věnovali každou volnou chvilku pilnému cvičení a bylo na nich vidět, že je společná práce těší. Jory se přesvědčil, že Cindy má dostatečné předpoklady, aby celou roli zvládla. Sice nebyla tak výborná jako Melodie, ale přece jen její projev byl na dobré úrovni. Navíc jim to spolu ohromně slušelo.

Ráno toho dne, kdy měl Bart narozeniny, bylo jasné a chladivé; byla to předzvěst nádherného letního dne. Na déšť to rozhodně nevypadalo.

S Chrisem jsme ještě před snídaní vyšli na zahradu, abychom se potěšili pohledem na růže, které snad na počest Bartových narozenin kvetly jako o závod. Bart si vždycky přál, aby se oslava jeho narozenin podobala těm, které jsme pořádali pro Joryho a Cindy, avšak když už si někoho pozval, vždycky je svým nevhodným chováním popudil a nebylo divu, že se většinou urazili a vzápětí z oslavy odešli.

Teď už to je dospělý člověk, namlouvala jsem sama sobě a určitě se podobné scény nebudou opakovat. Také Chris o tom začal hovořit, jako by četl v mých myšlenkách.

„Tak ode dneška bude Bart svým vlastním pánem,“ prohodila jsem. „Není to divné, že pořád lpí na takovém poněkud dětském chování? Co říkáš, Chrisi? A přečte nám advokát ještě po té party babiččinu poslední vůli, podle níž Bart získá oprávnění nakládat s celým svým dědictvím?“

Chris se jen usmál a zavrtěl hlavou. „Ne, miláčku, na to budeme příliš unaveni. Tohle se plánuje až na druhý den.“ Něco ho zarazilo. „Ale nemyslím, že v té závěti je něco, co by mohlo pokazit Bartovu radost z oslav narozenin, nebo snad máš jiný názor?“

Ne, neřekla bych, ačkoliv v době, kdy se poprvé předčítala závěť naší matky, jsem zrovna byla v takovém stavu, že jsem ji byla schopna sotva vnímat. Navíc, když vlastně nikdo z nás, nejbližších právoplatných dědiců, nebyl v té závěti zohledněn.

„Ale něco nám zřejmě Bartovi advokáti přece jen zamlčeli, Cathy… protože podle toho, jak se později vyjadřovali, jsem dospěl k názoru, že jsem asi ne zcela správně pochopil celý smysl matčiny závěti. A později se o tom se mnou odmítali bavit s odkazem na to, že Bart se domníval, že mi do toho v podstatě nic není. Připadalo mi to, jako by mezi nimi a Bartem došlo k nějakému spiknutí. Samotného mě překvapilo, jak se mohou lidé s mnoha léty praxe podvolit nátlaku takového kluka. Dávali mi najevo, jako bych ho svým jednáním chtěl záměrně poškodit. Pořádně mě to naštvalo, a tak jsem si řekl, jestli to mám zrovna já zapotřebí? Stejně co nevidět odjedeme a zařídíme se podle svého a ať potom Bart ukáže, co dovede…“

Objala jsem ho, celá rozzlobená na Barta, který mu odmítl důvěřovat, i když Chris po celá léta s jeho nemalým majetkem hospodařil a snažil se jej co nejvíc rozmnožit. A to navzdory tomu, že mu lékařská praxe zabírala spoustu času.

„Kolik miliónů vlastně Bart zdědil?“ zeptala jsem se. „Dvacet, padesát nebo ještě víc? Miliardu, dvě, tři?“ Chris se jen zasmál. „Ach, Catherine, ty jsi jako malé dítě. Vždycky přeháníš. Ale abych byl upřímný, není vůbec lehké provést celkovou kalkulaci všeho, co bylo v mnoha různých oblastech investováno. Bart však bude určitě spokojen, až mu jeho advokáti předloží hrubý odhad… vystačilo by to dobře pro deset rozhazovačných mladíků.“

V tanečním sále jsme se na chvíli zastavili a pozorovali Joryho, který s Cindy piloval roli. Oba byli celí uhřátí; s takovým nadšením tančili. Ostatní, kteří tančili ve sboru, se zastavili a jenom přihlíželi. Chvílemi sledovali tančící pár, chvílemi se rozhlíželi kolem sebe a obdivovali nádherné zařízení domu. Cindy byla ve skvělé formě a já z toho měla velikou radost; jenom když jsem si představila, že chodila do hodin baletu a nic mi neřekla. Musela si na to ušetřit z kapesného, které od nás dostávala na oblečení, kosmetiku a další nezbytné drobnosti.

Jeden ze starších tanečníků ke mně přistoupil a usmál se. Řekl, že si mě dobře pamatuje ještě z dob, kdy jsem v New Yorku absolvovala několik vystoupení. „Váš syn se svému otci neuvěřitelně podobá,“ pokračoval a podíval se na Joryho, který ze sebe vydával maximum, až jsem se bála, že mu na dnešní vystoupení nezbyde žádná síla. „Snad bych to neměl říkat, ale je daleko lepší než býval jeho otec. Tehdy, když jste s Julianem Marquetem tančila Šípkovou Růženku, mi bylo teprve dvanáct, ale ta inspirace, kterou jsem od vás načerpal, mě dovedla k tomu, že jsem se sám stal profesionálním tanečníkem. Rád bych vám složil poklonu za to, že jste nám dala takového umělce jako je Jory Marquet.“

Jeho slova mě naplňovala radostí. Mé manželství s Julianem tedy nebylo tak úplně marné, když jsme spolu měli tak úžasného syna. Jak ráda bych uvěřila tomu, že i syn Bartholomewa Winslowa mě bude naplňovat podobnou pýchou.

Zkouška skončila a Cindy ke mně přistoupila. Sotva popadala dech. „Mami, tak jak se ti to líbilo? Bylo to dobré?“ Dychtivě čekala na moji odpověď.

„Byla jsi skvělá, Cindy, opravdu. Teď, když jsi roli perfektně zvládla… využij toho a snaž se, aby tvé první velké vystoupení bylo co nejlepší.“

Zasmála se. „Hlavně nezapomeň udílet užitečné rady, mami. Rozhodně si o sobě nemyslím, že jsem tak dobrá, jak možná sama doufáš. Ale do toho vystoupení dám všechno, co ve mně je. A jestliže neuspěju, nebude to proto, že já sama bych nechtěla.“

Joryho obklopil houf ctitelů; Melodie zatím seděla na pohovce vedle Barta. Nezdálo se mi, že ti dva by se o něčem bavili, dosud mi ani nepřipadalo, že jsou si nějak zvlášť nakloněni. Ale teď, když jsem je tak pozorovala, nebylo mi lehko. Chris se protlačil až do jejich těsné blízkosti. „Všechno nejlepší k narozeninám, Barte,“ usmál se na něho. Bart vzhlédl a velice uhlazeně poděkoval.

„Říkal jsem ti, že dnes bude mimořádně pěkný den. Slunce nádherně svítí a na déšť to rozhodně nevypadá.“

„Ano, měl jsi pravdu.“

„Nepůjdeme se společně najíst?“ zeptal se, povstal a vztáhl k Melodii ruku. Ta dělala, že si jeho nabídky nevšimla a také vstala. „Mám strašný hlad!“ pokračoval Bart a dělal, že se ho Melodiino odmítnutí příliš nedotklo. „Ty úsporné kontinentální snídaně mi naprosto nestačí.“

Nedočkavě jsme se shlukli kolem stolu a čekali, kdy se bude podávat oběd. Chyběl pouze Joel, který se usadil u malého kulatého stolku na terase, přímo naproti našemu stolu. Stranil se nás takhle vždycky, protože jsme podle jeho mínění byli při jídle příliš hluční, na jeho vkus jsme toho spořádali až přespříliš, a to uráželo jeho mnišské přesvědčení. On sám se na jídlo nejdřív musel důkladně soustředit a dlouze se před tím pomodlit. Avšak Bart se nemohl přes jeho chování přenést, zvlášť, když měl narozeniny. „Strýčku Joeli, snad tam nebudete sedět pořád o samotě? Pojdte se posadit mezi nás, vždyť mám dnes narozeniny.“

Joel jen zavrtěl hlavou. „Bůh odsuzuje takové prostopášnosti a mrhání penězi. K něčemu takovému se nepropůjčím. Měli byste myslet na Boha a řídit se jeho přikázáním.“

„K čemu mi všechna ta zbožnost bude? Dneska to, strýčku, pořádně rozjedeme, a i kdyby se starý Malcolm v hrobě obracel, nenechám si dnešní den od nikoho zkazit!“

Úplně mě jeho slova vyvedla z míry. Naklonila jsem se k němu a políbila jej. „Jsem ráda, žes mu to takhle řekl, Barte. Ano, jen si to pěkně užij… a počkej, jak budeš překvapený, až uvidíš všechny ty dárky, které jsme ti připravili.“

„Už se těším,“ řekl a smál se na celé kolo. „Měl bych se na ně podívat hned potom, co dorazí všichni hosté, protože pak se začne oslavovat a nebude na to čas.“

Jory seděl naproti nám; podíval se na Melodii a zeptal se jí: „Miláčku, jak se cítíš?“

„Je mi dobře,“ zašeptala. „Jen bych si tu Dalilu nejraději zatančila sama. Je to zvláštní pocit, když vidím, že tančíš s jinou.“

„Až se to miminko narodí, budeme zase tančit spolu,“ povzbudil ji a políbil. Když odcházel, aby s Cindy pokračoval ve zkoušce, dívala se za ním pohledem plným obdivu.

Bart si toho všiml a bylo znát, že mu to vzalo všechnu náladu.

Přicházeli poslíčci a přinášeli záplavu dárků. Přijížděli Bartovi přátelé z univerzity se svými přítelkyněmi nebo s manželkami. Ti, kteří se nemohli dostavit, poslali aspoň dárky. Bart pobíhal sem a tam a dohlížel na to, aby všechno klapalo. Všude byla spousta květin. V kuchyni nebylo k hnutí; když jsem si chtěla připravit něco malého k jídlu podle vlastní chuti, připadala jsem si tam jako vetřelec. Pak mě Bart vzal pod paží a prováděl mě všemi pokoji vyzdobenými nádhernými květinami. „Co říkáš, bude se tu mým přátelům líbit?“ zeptal se mě trochu znepokojeně. „Vyčítám si, že jsem to možná trochu přehnal, když jsem jim ještě na univerzitě vyprávěl o tom, jaké to tu bude pěkné. Možná budou čekat něco víc.“

Rozhlédla jsem se kolem sebe. Celý dům byl slavnostně vystrojený; Foxworth Hall nepůsobil honosně jen díky květinové výzdobě, i když právě květiny mu dodávaly zvláštní, osobité kouzlo. Všechno v domě se jen lesklo, ozdoby ze stříbra a mědi se blýskaly… celý ten dům neměl jedinou chybičku.

„Ale drahoušku, přestaň si dělat starosti. Člověk se sice každému nezavděčí, ale tohle je nádherný dům a ti, kteří ho vyzdobili, odvedli kus pořádné práce. Nemusíš se ani na okamžik znepokojovat, tvoji přátelé budou unešeni. Ti, kteří se o dům léta starali, si dali záležet a rovněž náležitě pečovali o zahrady kolem domu.“

Zdálo se, že mě neposlouchá; jen se na mě pozorně podíval a rty se mu trochu zkřivily. „Víš, maminko,“ vypravil ze sebe zvolna. „Trochu mě znepokojuje pomyšlení, že co nevidět odtud všichni odjedete. Ty, tvůj bratr, Melodie i Jory. Jsem rád, že aspoň strýček Joel se mnou zůstane až do své smrti.“

Poslouchala jsem jeho slova a srdce se mi svíralo.

Na Cindy si ani nevzpomněl, což bylo poněkud zvláštní, protože jindy ji nikdy nevynechal. „Barte, to máš strýčka Joela opravdu tolik rád? Dnes ráno jsem měla dojem, že tě svým chováním notně popudil.“

Bart se zakabonil a nepřívětivě se na mě podíval. „Můj strýc mi pomáhá najít sebe sama. Pokud mě přece jen něco znepokojuje, tak je to právě obava o moji budoucnost. Musíš pochopit, že on nemůže jen tak změnit své zvyky, které si vypěstoval za ta léta, která strávil v ústraní kláštera. Mezi mnichy bylo zapovězeno se volně bavit, směli se pouze hlasitě modlit a zpívat sborové písně. Když mi o tom vyprávěl, uvědomil jsem si, že tam neměl lehký život a cítil se velmi opuštěný… avšak tvrdil, že teprve tam nalezl duševní rovnováhu, víru v Boha a v posmrtný život.“

Vzala jsem ho kolem pasu. Měl by se víc sblížit s Chrisem; pak by určitě dosáhl všeho, po čem toužil – pocit klidu a bezpečí i životní optimismus, který Chrise provázel celým životem. Barta omámilo pobožnůstkářství toho člověka, který se všemi silami snažil našeho syna odloudit.

Navíc mu značně nahrával fakt, že jsem udržovala intimní vztahy s vlastním bratrem.

Celá nešťastná jsem odešla od Barta a zamířila po schodech nahoru. Chrise jsem zastihla na balkóně; sledoval dělníky, kteří pracovali na zahradě. Přistoupila jsem k němu a uvědomila jsem si, že slunce nesnesitelně pálí. Mlčky jsme pozorovali pilné hemžení tam dole a já se tiše modlila, aby nám tento dům nepřinášel jenom neštěstí.

Potom jsme si asi na dvě hodinky zdřímli. Dali jsme si jen lehkou večeři; pak jsme spěchali zpátky do pokoje, abychom se převlékli na party. Znovu jsem vyšla na balkón, který jsme si s Chrisem tolik oblíbili. Pod mýma nohama se prostírala pohádková země. Den pomalu končil a na obloze se objevily světlounce fialové a růžové mráčky; některé časem změnily odstín do fialova, jiné dostaly oranžový nádech. Siluety tmavých ptačích těl se míhaly oblohou a mířily do hnízd. Slyšela jsem pěnkavy, které štěbetaly, ale jejich hlasy mi připadaly nějak cizí; jako by to ani nebyly hlasy živých ptáků. Když ke mně přistoupil Chris, který právě vyšel celý mokrý a osvěžený ze sprchy, objali jsme se a nemuseli jsme si ani nic říkat; stačily nám naše city. Objímali jsme se a dívali se dolů. Nakonec jsme se přece jen otočili a odešli do pokoje.

Bart, kterého jsem přivedla na svět, jen abych se pomstila své matce, se dočista stáhl do sebe. Pořád ještě jsem doufala – představovala jsem si, že na party dostane Bart lepší náladu. Navíc, když přijede spousta přátel, kteří ho určitě rozptýlí. Snažila jsem se zaplašit pochybnosti a namlouvala jsem si, že Bart má plné právo se bavit, a my rovněž.

Snad se Bartovi zlepší nálada alespoň zítra, až se bude znovu předčítat matčina poslední vůle. Možná, snad… chtěla jsem pro něho jen to nejlepší, přála jsem si, aby ho nestihl neblahý osud. Mezitím se Chris vytratil do šatny, kde na sebe nasoukal úzké kalhoty a oblékl si košili. Pokusil se o uzel na kravatě, ale pak to vzdal a požádal mě, abych mu pomohla. „Musíš ji uvázat tak, aby oba konce byly stejně dlouhé.“ Ráda jsem mu vyhověla. Pročísl si světlé vlasy. Všimla jsem si, že mu každým rokem o tón ztmavnou. Měl je rozhodně daleko tmavší než kolem čtyřicítky. Navíc mu začaly tu a tam prokvétat stříbrnými nitkami. Já jsem si vlasy občas přibarvila, ale pro sebe Chris takové řešení rozhodně odmítal. Zato já si na svých vlasech dávala velmi záležet. I když jsem už byla ve zralém věku, stále ještě jsem vypadala mladistvě.

Chris se ochomýtal kolem mého toaletního stolku a nakonec mi položil ruce na ramena. Přejížděl mi dlaněmi po živůtku šatů a hladil moje ňadra. Jeho rty se přiblížily k mému krku. Něžně mě políbil. „Miluju tě. Nedovedu si ani na chvíli představit, co bych si bez tebe počal.“

Proč jen mi tohle neustále říkal?

Připadalo mi, jako by se obával toho, že mě jednoho dne ztratí. Nebo třeba umřu dřív, než on. „Ale drahoušku, vždyť ty budeš žít určitě déle, než já. Tebe lidi potřebují, ale na mně tolik nesejde.“

„To jenom kvůli tobě všechno tohle dělám,“ zašeptal procítěně. „Bez tebe bych byl ztracený, nevěděl bych, jak dál – ale ty si beze mě lehce poradíš, vždyť by ses mohla klidně znovu provdat.“

Pohlédla jsem mu do očí a uvědomila si jeho napjaté očekávání.

„Jsem už potřetí provdaná a taky jsem měla jednoho milence. Myslím, že na jednu ženu je toho až dost. Pokud bych tě snad ztratila, budu denodenně vysedávat u okna, vyhlížet ven a vzpomínat na to, jaké to s tebou bylo krásné.“

Zdálo se mi, že moje slova Chrise dojala. „Jsi nádherný muž, Chrisi. Tvoji synové na tebe nepochybně žárlí.“

„Nádherný? Vždycky jsem měl zato, že tohle slovo je vyhrazeno pro vyjádření obdivu k ženě.“

„Ale ne. Pochop, že je určitý rozdíl mezi pohledným a nádherným člověkem. Někteří muži jsou opravdu pohlední, avšak neoplývají vnitřní krásou – jako ty. A ty, moje lásko, ty jsi nádherný – máš nádhernou duši a líbíš se mi.“

Oči se mu zaleskly. „Jsi na mě hodná. Ale stejně ti musím říci, že ty mi připadáš desetkrát nádhernější, než jak se ti jevím já sám.“

„Moji synové budou žárlit, až uvidí, jak to mému miláčkovi Christopherovi sluší.“

„To ano, určitě,“ odpověděl se smíchem. „Tvoji synové mají spíš předpoklady pro to, aby mě nenáviděli.“

„Chrisi, ty moc dobře víš, že tě Jory miluje. A jsem přesvědčena, že jednoho dne tě ocení i Bart.“

„Jednoho dne se moje loď zas vrátí…“ zazpíval tiše Chris.

„Jste spolu na jedné lodi, nezapomeň, Chrisi. Bart musí už konečně jednou pochopit, co je pro něho dobré. A až bude moci s dědictvím nakládat podle svého vlastního uvážení, určitě se mu uleví, uvědomí si svoji hodnotu a pochopí, žes mu byl tím nejlepším otcem, jakého si jen mohl přát.“

Mimoděk se usmál, ale nebyl to zrovna šťastný smích. „Abych byl upřímný, miláčku, už bych nejraději viděl, jak Bart dostane své peníze a já se toho všeho jednou provždy zbavím. Rozhodně jsem to neměl při nakládání s jeho majetkem lehké, i když jsem si platil finančního poradce, který dělal větší část práce za mě. Jako poručník jsem chtěl Bartovi dokázat, že dovedu také něco víc, než jen léčit pacienty. Podle mého však Bart pochybuje i o této mé schopnosti.“ Co jsem mu na to měla odpovědět? Chrisovi se zdálo, že Bart nemá ani zájem, aby spolu lépe vycházeli. Chris měl totiž jednu velkou vadu; byl mým bratrem a z tohoto důvodu ho Bart nikdy nepovažoval za svého otce.

„O čem přemýšlíš, miláčku? Vypadáš utrápeně a pořád se jen mračíš.“

„Ale ne,“ řekla jsem a vstala jsem od toaletky. Oblékla jsem si šaty z pravého bílého hedvábí; měly přiléhavý střih a při chůzi lehce šustily. Vlasy jsem si vyčesala nahoru, pouze jeden pramen mi spadal do čela. Účes jsem zpevnila sponou zdobenou diamanty; byl to kromě snubního prstenu jediný šperk, který jsem si vzala na sebe.

Setkali jsme se uprostřed ložnice a vztáhli k sobě ruce. Přistoupili jsme k sobě a jeden druhého objali. Pevně jsme se drželi, jako bychom jeden u druhého hledali pocit bezpečí. Dům kolem nás nám připadal neobyčejně tichý. Zdálo se nám, že jsme takhle stáli celou věčnost.

„No dobrá, nechme to plavat,“ ozval se po několika dlouhých minutách Chris. „Tohle bych vždycky nejraději řekl pokaždé, když tě něčím trápím.“

„Přála bych si, aby se vztahy mezi tebou a Bartem urovnaly, to je všechno,“ řekla jsem naprosto otevřeně a toužila jsem, aby dnešní večer vyšel.

„Jory a Cindy jsou mi nějak víc blízcí, Bart se drží spíš v povzdálí. Ale co je důležité, někde uvnitř cítím, že to mezi mnou a Bartem není tak zlé, jak to na první pohled vypadá. Jsou chvíle, kdy tuším, že by se mi rád přiblížil, ale stále ho brzdí pomyšlení na náš skutečný příbuzenský vztah. Jako by mu to svazovalo ruce. Občas by potřeboval poradit, ale stydí se o to požádat. Potřeboval by otce, ale skutečného otce. Víš, že jeho psychiatři nám tohle často zdůrazňovali. Když se na mě podívá, shledává na mně jen nedostatky… takže se fixuje na jiné osoby. Zprvu to byl Malcolm, jeho dědeček, ačkoliv už dávno zemřel. Potom ten John Amos, ale s ním mu to rovněž nevyšlo. Teď obdivuje Joela a je strachem celý bez sebe, že i on jej zklame. Ano, často si říkám, že mě tak docela nezavrhuje. A proto si myslím, že nebude marné usilovat o jeho přízeň, Cathy. Pořád ještě máme šanci se mu nějak přiblížit – dokud ještě máme jeden druhého.“

„Ano, ano! Já vím. Jistě. Dokud žijeme, nesmíme ztrácet naději. Musíš to neustále opakovat. Možná potom si Bart jednoho dne uvědomí, že tě má skutečně rád a poděkuje ti za všechno to, co jsi pro něho dělal. A pozná, že právě tys tím mužem, kterého po celý život hledal, že tys jeho pravým otcem. Bylo by to krásné, že?“

Zabořil obličej do mých vlasů. „Říkáš to s takovou trpkostí v hlase, Cathy. Ale jednou k tomu určitě musí dojít. Je to tak jisté, jako že tě miluji a ty miluješ mne a naše tři děti. Určitě se toho jednoho dne dočkám.“

Věděla jsem, že udělám všechno pro to, aby k takovému názoru jednou Bart dospěl. Přála jsem si, abych se toho okamžiku dožila. Abych viděla, že Bart Chrise přijal, abych viděla, že ho miluje, obdivuje jej a že mu poděkuje za všechno dobré, co pro něho Chris udělal. A ráda bych se dožila toho dne, kdy se bude k Jorymu chovat jako k vlastnímu bratrovi a k Cindy jako k sestře,

O několik minut později jsem stáli nahoře na schodišti a chystali se sestoupit dolů, abychom se připojili k Jorymu s Melodií, kteří postávali dole. Melodie si oblékla jednoduché černé šaty košilového střihu lemované černými třásněmi. Na krk si pověsila jednoduchou šňůru perel.

Zatímco na mramorové podlaze klapaly vysoké podpatky mých stříbrných střevíčků, dorazil k nám Bart oblečený do smokinku. Byl tak podobný svému otci, že mi to až vyrazilo dech.

Před měsícem si začal pěstovat knírek, který mu teď dodával mužný výraz. Tvářil se velmi spokojeně, zčásti i díky tomu, že dobře tušil, jak vypadá přitažlivě. Když spatřil moje šaty, dal zřetelně najevo své nadšení. Obdivoval můj parfém i účes a zvolal: „Mami! Ty jsi prostě okouzlující! Že sis ty nádherné šaty pořídila jenom kvůli tomu, abys mi udělala radost?“ Smál se, když jsem přisvědčila. Přece bych na takovou slávu nešla ve starých šatech.

Všichni jsme se dobře bavili a navzájem se ujišťovali, jak dobře vypadáme. Bart však zcela opomíjel Chrise, ačkoliv ten na něho upřeně hleděl. Bart si musel všimnout, že také jeho otec dnes vypadal mimořádně pěkně. Když se k nám ještě připojil Joel, vytvořili jsme u paty schodiště skupinku a všichni, s výjimkou Joela, jsme mluvili jeden přes druhého. A potom…

„Mami, tati!“ volala Cindy a řítila se k nám dolů po schodech. Rukama si přidržovala dlouhé, ohnivě rudé šaty, které jí překážely v chůzi. Nevěřila jsem svým očím.

Netušila jsem, kde Cindy k těm příšerným šatům přišla. Připadalo mi, že jí to snad poradil nějaký vtipálek, který tak chtěl potlačit její přirozený půvab. Byla jsem z jejího oblečení úplně vedle a obávala jsem se Chrisovy reakce. Cindiny šaty tvořil přiléhavý, hluboce vystřižený živůtek, který měl na zádech hluboký výstřih sahající téměř do pasu. Bylo vidět, že pod šaty už naprosto nic nemá. Pod saténovou látkou jí na prsou prosvítaly bradavky a prsa se jí při každém kroku divoce natřásala. Na bocích měla hluboké rozparky, které ji při každém kroku odhalovaly… víc, než bylo únosné. Neměla ovšem příliš co ukazovat a bylo víc, než zřejmé, že se chtěla jenom předvádět.

„Cindy, okamžitě se vrať do svého pokoje,“ zasyčela jsem, „a vezmi si ty modré šaty, na kterých jsme se domluvily. Uvědom si, že ti není třicet, ale pouhých šestnáct let.“

„Ale maminko, nebuď taková upjatá. Doba se mění. Teď frčí odhalené tělo; čím toho máš na sobě míň, tím jsi modernější. A když to srovnám s tím, co mi nabízeli, tak tyhle šaty jsou naprosto střízlivé, skoro z módy.“

Jediný pohled na Barta mě utvrdil v tom, že ani on tyto šaty nepovažuje za cudné. Stál, jako by ho palicí udeřil. V obličeji celý zrudl a zíral na provokativní zadeček, který se pod příliš úzkou sukní zřetelně rýsoval. Cindy v těch šatech nemohla udělat ani pořádný krok.

Podíval se na nás a znovu na sestru. Vzteky nebyl schopen slova. Rychle jsem přemýšlela, jak předejít nejhoršímu. „Cindy, vrať se laskavě zpátky a vezmi si na sebe něco normálního.“

Moje dcera místo odpovědi doslova visela očima na Bartovi. Nepochybně očekávala, že se jí zastane. Zdálo se mi, že se vyžívala v jeho údivu a bavila se tím, že na ni bez okolků zíral. Bart stále ještě mlčel; Cindino vzezření ho šokovalo. Poskakovala kolem jako splašený koník, předváděla se a provokovala. Joel se doplížil za Bartova záda; pohrdavě se podíval směrem k Cindy a tiše pronesl: „Jen se podívejte, co jste si vychovali!“

„Cindy, ty jsi neslyšela, co maminka říkala?“ napomenul ji Chris. „Okamžitě poslechni! Slyšíš!“

Cindy trochu ztuhla a zdálo se, že ji Chrisova slova zaskočila. Vzdorovitě na něho pohlédla, ale neposlechla.

„Cindy, buď tak laskavá,“ dodala jsem, „a udělej to, o co tě tvůj otec požádal. Máš spoustu jiných a mnohem hezčích šatů. Tyhle jsou prostě nemožné.“

„Jsem snad dost stará, abych věděla, co si mohu obléci,“ odsekla vztekle a nehýbala se z místa. „Bart má rád červenou, tak jsem si vzala červené šaty!“

Melodie, která se dosud dívala na Cindy, pohlédla na mě a pokusila se o úsměv. Jory celou scénu pozoroval s pobaveným úsměvem, jako by se jednalo o žert.

Cindy by měla s tím trapným divadýlkem co nejdříve přestat. Už tak vypadala dost schlíple. Zastavila se u Joryho a vyčkávavě se na něho zahleděla. „Jory, ty jediný vypadáš naprosto klidně, a ty, Melodie, taky.“

Joryho však zrovna nenapadlo nic, co by jí na to odpověděl. Celý zčervenal a zdálo se, že ho začal škrtit límeček u košile. „Vypadáš jako… jako… Marilyn Monroe…“

Bart k nim vykročil a zpražil Cindy nenávistným pohledem. V obličeji byl brunátný a ztěžka dýchal. Pak se přestal ovládat a zařval: „Jdi okamžitě do svého pokoje a vezmi si něco vhodnějšího! A rychle! Mazej, než ti sám pomůžu! Ve svém domě nesnesu nikoho, kdo se obléká jako kurva!“

„Zmiz, ty hajzle!“ vyštěkla Cindy.

„Cože jsi to řekla?“ zaječel Bart.

„Říkala jsem, abys zmizel, ty hajzle! Budu nosit, co uznám za vhodné!“ Viděla jsem, že se celá třese. Ale Bart měl pravdu.

„Cindy, proč to děláš? Vždyť ti musí být jasné, že ty šaty nejsou vhodné a každý z nás je z toho úplně pryč. Takže buď rozumná, jdi nahoru a převlékni se. Nedělej tu větší dusno, než jsi tu doposud natropila – vždyť vypadáš jako nějaká běhna z ulice. Nedělej, že sis to neuvědomila. Vždycky jsi se oblékala vkusně. Tak proč sis navlékla takovou hrůzu?“

„Mami!“ rozplakala se. „Proč mi to děláš ještě těžší?“

Bart se postavil těsně před ní a tvářil se výhrůžně. Melodie mezi ně skočila a snažila se je od sebe odstrčit. „Cožpak nevidíš, že tě jenom provokuje? Uklidni se, protože jinak tě ona dostane tam, kam si usmyslela.“

Pak se obrátila k Cindy a poručila: „Cindy, myslím, že ses už dostatečně pobavila. Takže teď se pěkně seber a jdi si nahoru vzít ty modré šaty, o kterých jsi původně předpokládala, že si je stejně vezmeš.“

Bart ignoroval všechny ostatní kolem a udělal další krok směrem k Cindy. Ta však uskočila z jeho dosahu a dobírala si ho, že mu unikla. A to na sobě měla přiléhavé šaty, které jí omezovaly pohyb. Nejraději bych jí nafackovala, protože Cindy pravila sametovým hláskem: „Barte, drahoušku, a já myslela, že se ti moje červené šaty neskonale líbí… a ty mi zatím tvrdíš, že jsem nějaká lehká holka. Ale já se jen chovám tak, abych splnila všechna tvá očekávání – a držím se role, kterou jsi mi přisoudil.“

Jediným mocným máchnutím po ní sáhl. Ozvalo se mohutné mlasknutí, jak ji udeřil do obličeje.

Cindy odletěla a zastavila se až na prvním schodě. Slyšela jsem, jak jí při dopadu praskla vzadu sukně ve švu. Rychle jsem vyrazila k ní, abych jí pomohla. Cindy měla oči plné slz.

Když vstala, pokusila se o důstojný postoj. „Jsi skutečnej hajzlík, bratříčku Barte. Hnusnej parchant, kterej o skutečným světě nemá ani ponětí. Vsadím se, že jsi pořád ještě panic; nebo že bys byl buzík?“

Výraz Bartova obličeje ji obrátil na útěk. Pokusila jsem se ho zadržet, ale Bart byl příliš rychlý. Nesmlouvavě mě odstrčil stranou, takže jsem se až zapotácela. Cindy šíleně vřeštěla a zmizela nám z dohledu; Bart byl těsně za ní.

Odněkud shora se k nám nesly Bartovy výkřiky: „Kdo ti dovolil mě takhle urážet, co? Ty fracku, já jsem dost dlouho ignoroval všechny ty špinavé pomluvy, co jsem o tobě slyšel. Vždycky jsem si říkal, že jsou to jen kecy. Tak teď jsi se odhalila, teď vidím, že mi nelhali! Jakmile skončí party, ihned odtud vypadneš a už sem víckrát nevkročíš!“

„Až jestli se mi bude chtít!“ ječela Cindy. „Jak já tě nenávidím, Barte! Nenávidím tě!“

Slyšela jsem její výkřiky a pláč… chtělo se mi vyběhnout tam nahoru, ale Chris mě zadržel. Vyškubla jsem se mu a vyběhla asi po pěti schodech, když tu se nahoře objevil Bart a zatvářil se spokojeně. Sbíhal dolů a cestou si polohlasem říkal: „Parádně jsem jí to spočítal – dostala, o co si koledovala. Ta se na zadek dobrý týden neposadí, ledaže by ho měla plechový.“

Ohlédla jsem se přes rameno a všimla jsem si Joelova úšklebku.

Bart Joela ignoroval a opět se na nás začal usmívat jako správný hostitel. Požádal nás, abychom si vzali na starost přijíždějící hosty a náležitě se jim věnovali. Bart nás všem nově příchozím představoval. Nikdy jsem netušila, že můj syn má tolik přátel. Udivovalo mě jeho rozvážné vystupování a lehkost, s jakou se ve společnosti pohyboval. Dorazila parta jeho přátel z univerzity; všichni byli nedočkaví, až uvidí všechno, co dosud znali jen z vyprávění. Kdyby to Cindy nepokazila svým příšerným kostýmem, mohla bych být na Barta beze zbytku pyšná. Ale i tak jsem byla nadšená tím, jak se Bart bezchybně zhostil svého úkolu.

Doslova sršel dobrou náladou. A skutečně se mu to dařilo, protože Jory moudře ustoupil do pozadí a pomohl tak svému bratrovi, aby o to lépe vynikl. Melodie postávala po boku svého manžela, držela se ho za ruku. Byla bledá a vypadala nešťastně. Já sama jsem byla tak zaujatá sledováním Bartova chování, že jsem sebou trhla, když se kdosi dotkl mé paže. Za mnou stála Cindy oblečená do modrých hedvábných šatů, které jsem jí pro tuto příležitost doporučila. Vypadala jako neposkvrněné poupátko, ale já ji napomenula: „Opravdu si myslím, Cindy, že jsi neměla Barta tolik dráždit. To, že ti jich pár vrazil, sis jenom zasloužila.“

„Do prčic!“ ulevila si. „Já mu ještě ukážu! Budu tančit desetkrát líp než Melodie! ^Každýho chlapa tu poblázním a ani tyhle nemožný hadry mi v tom nezabrání.“

„To snad nemyslíš vážně, Cindy.“

Mazlivě se ke mně přivinula. „To víš, maminko, že to tak nemyslím.“

Bart si všiml, že Cindy stojí vedle mě, sjel ji od hlavy k patě a sarkasticky se usmál. Potom k nám zamířil.

Cindy se celá napřímila.

„A teď mě dobře poslouchej, Cindy. Až dojde k tomu, že budeš mít vystoupení, hezky se převlékneš do kostýmu. A zapomeneš, na všechno, co se mezi námi stalo. Musíš předvést to nejlepší, čeho jsi schopna, jasné?“

Rozverně ji štípl do tváře, až jí po jeho prstech zůstaly červené skvrny. Cindy vykvikla a kopla Barta do holeně. Citelně ho zasáhla, až zahekal a vrátil jí to.

„Barte!“ zasyčela jsem, „okamžitě s tím přestaň! Myslím, že toho bylo dnes víc než dost!“ Chris Barta popadl a vlekl ho pryč od Cindy. „Té šaškárny mám už plné zuby,“ řekl mu rozzlobeně, a to se Chris rozčiloval jen zřídkakdy. „Pozval sis na party lidi, kteří ve Virginii něco znamenají – tak jim teď ukaž, že se dovedeš vybraně chovat.“

Bart se mu vyškubl ze sevření a nepřívětivě na něho pohlédl. Pak beze slova rychle zmizel. Usmála jsem se na Chrise a společně jsme zamířili do zahrady. Jory s Melodií si vzali na starost Cindy a seznámili ji s několika jejími vrstevníky, kteří na slavnost přišli společně s rodiči. Točila se kolem nich pořád spousta lidí, ať už to byli jejich přátelé nebo ctitelé.

Doufala jsem, že se všechno v dobré obrátí.

Samson a Dalila

VŠUDE KOLEM NÁS ZÁŘILY ZLATÉ KULIČKY A PO obloze bez mráčku pokojně plynul stříbrný měsíc. Na trávnících byly do tvaru velkého písmene U rozestavěny řady stolů s občerstvením. Všechno bylo naaranžováno na stříbrných podnosech. Ve fontáně proudilo vynikající šampaňské, které důmyslnými rozvody odtékalo do bazénků s maličkými kohoutky. Uprostřed toho všeho stála maketa Foxworth Hallu vytvořená z ledu.

Kromě velkých stolů tu byly řady dalších, menších stolečků s pestrými ubrusy všemožných barev od světle zelené, růžové, fialové až po žlutou a oranžovou. Aby ubrusy nesfoukl větřík, byly kolem dokola upevněny květinovými girlandami. S Chrisem jsme byli pověřeni vítáním hostů a mně se zdálo, že jich hodně přišlo z jiného důvodu, než že by chtěli Bartovi jen blahopřát k narozeninám. Znepokojeně jsme na sebe s Chrisem vzájemně pohlédli. „Co se to děje?“ zeptal se mě šeptem.

„Ani starší hosté se s Bartem příliš nebaví,“ zaznamenala jsem. „Jen se, Chrisi, podívej. Ze všeho nejdřív si hledí toho, aby dostali něco k jídlu a pití, a o Barta, ani o nikoho jiného z nás příliš nedbají. Přišli se sem jen napít a navečeřet.“

„Tak bych to zase neviděl,“ odporoval Chris. „Každý se hrne za Jorym a Melodií, aby s nimi prohodili pár slov. Někteří se baví rovněž s Joelem. No, řekni, nevypadá dnes Joel elegantně?“

Nesdílela jsem jeho názor a nechápala jsem, co Chris na Joelovi může obdivovat.

Joel vypadal spíš jako funebrák; důstojně se pohyboval od jedné skupinky ke druhé. Ani skleničku si do ruky nevzal tak, jako ostatní hosté. Doslova okatě přehlížel stoly, které se pod nejvybranějšími lahůdkami jen prohýbaly. Labužnicky jsem ujídala chlebíček s pomazánkou z husích jatýrek a rozhlížela se kolem, zda náhodou neuvidím Cindy. Zahlédla jsem ji ve společnosti nějakých pěti mladých lidí; nápadně se mezi nimi vyjímala. V těch modrých šatech nepůsobila ani za mák usedlým dojmem, zvlášť když si nechala nedbale spadnout ramínko tak, že jí bylo vidět polovinu odhaleného ňadra.

„Takhle nějak jsi kdysi také vypadala,“ poznamenal Chris, který Cindy rovněž sledoval. „Ale na rozdíl od ní jsi byla daleko éteričtější, jako by se tvá chodidla ani země nedotýkala. Kdo tě spatřil, byl pomalu ochotný uvěřit tomu, že se dějí zázraky.“ Odmlčel se a podíval se na mě tím svým zvláštním pohledem, pro který jsem ho nevýslovně milovala. „Ano, miláčku,“ zašeptala jsem, „občas se zázraky dějí, možná právě dnes.“

Manželské páry se většinou rozdělily a každý si vyhlédl nějakého jiného partnera, ale u nás s Chrisem to bylo docela jiné. My jsme se snažili být co nejvíc spolu. Jory se někam vytratil a Melodie zůstala o samotě s Bartem. Něco jí vykládal a na ní bylo znát, že jí jeho slova nebyla po chuti. Otočila se a chystala se od něho odejít, avšak on ji pevně popadl za paži a přitiskl ji k sobě. Snažila se uvolnit ruku ze sevření, ale on tím víc přitlačil. Pak si její paži ovinul kolem krku a uchopil ji do náruče. Začali tančit; při tanci Bart Melodii neustále pevně držel a tiskl ji ke své hrudi.

Už už jsem se chystala, že k nim půjdu, kdy tu mě Chris zarazil. „Jen je nech pěkně na pokoji. Ještě bys ho zase podráždila.“

Dívala jsem se na ně a přemýšlela o tom, co se asi mezi Bartem a ženou jeho bratra odehrálo. Ke svému úžasu jsem si všimla, že Bart prosadil svou a Melodie se podvolila. Nakonec jsem měla dojem, že se jí tanec s Bartem docela líbí. Dotančili a společně přecházeli od jedné skupinky hostů ke druhé. Jako by ani Melodie nepatřila Jorymu, ale Bartovi.

Moc dlouho jsem je ovšem nepozorovala, protože se k nám přitočila nějaká pečlivě udržovaná žena; nejdřív se usmála na Chrise, a potom i na mě. „Nejste vy dcera Corrine Foxworthové? Nebyla jste tehdy na té vánoční party, když…“

„Musíte mě omluvit,“ přerušila jsem ji stroze, „ale mám tu jisté povinnosti, které musím splnit.“ Překotně jsem vyklízela pozice a Christophera jsem pevně držela za ruku. Žena se za námi rozběhla. „Ale paní Sheffieldová…“

Naštěstí začala zábava a já se podobných dotěrných stíhaček zbavila. Zasedli jsme společně s hosty ke stolům a dopřávali si dobré jídlo a pití. Bart s Melodií si přisedli k nám, ale Cindy s Jorym se vytratili, protože se museli rozcvičit a převléknout do kostýmů.

Musím říci, že jsem se bavila jako už dlouho ne.

Byla to perfekní party! Často jsem se zahleděla na Chrise a Barta s Melodií, kteří seděli u našeho stolu. Byla překrásná letní noc. Kolem nás se přátelsky vinuly hřebeny hor a vytvářely temný prstenec a já nevycházela z údivu, protože pro mě vždycky znamenaly symbol nesvobody. Byla jsem ráda, že se Melodie opět smála a ještě víc mě těšilo, že se i Bart nepochybně skvěle bavil. Nakonec si ke mně přitáhl židli. „Tak co říkáš mé party, mami?“

„Ano, Barte, byl to ohromný nápad. Opravdu ti to všechno vyšlo přesně tak, jak sis to přál. Je to perfektní oslava. A ten nádherný letní večer, podívej se na hvězdy a měsíc nad našimi hlavami. A co teprve všechna ta světla kolem. Kdy už začne balet?“

Usmál se a láskyplně mě objal. „Už se nemůžeš dočkat, viď? No, určitě nebudeš zklamaná. Uvidíš, že Samson a Dalila budou mít úroveň přinejmenší tak dobrou jako v New Yorku nebo v Londýně.“

Jory tuto roli tančil již třikrát. Pokaždé mělo jeho vystoupení bouřlivý úspěch; není divu, že ta role Barta tolik nadchla. Hudebníci v tmavých oblecích postupně zaujímali svá místa v orchestru, připravovali a ladili si své nástroje.

Opodál postával podmračený Joel a hleděl na všechnu tu nádheru nepřívětivýma očima; jako by se zjevil sám duch jeho mrtvého otce, aby se podíval na to bezbožné plýtvání penězi.

„Barte, všechno nejlepší k tvým pětadvacátým narozeninám! Víš, vzpomínám si naprosto jasně, když tě ošetřovatelka poprvé položila do mé náruče. Měla jsem těžký porod a doktor se rozhodoval, zda zachrání dítě, nebo mě. Dal mi na vybranou, a já se rozhodla pro tebe. Ale nakonec jsem to zvládla a dostala jsem druhého syna… který se tolik podobal svému otci. Plakal jsi a divoce mával sevřenýma pěstičkama kolem sebe. Vmžiku jsi odkopal přikrývku a teprve když jsi ucítil teplo mého těla a tlukot mého srdce, jsi se uklidnil. Teprve potom jsi trošku pootevřel oči. Pozoroval jsi mě do té doby, než tě přemohl spánek.“

„Ale Jory býval daleko hezčí dítě,“ prohodil sarkasticky, avšak v očích mu zasvitlo, když jsem mu vyprávěla o tom, jaké byl zvláštní mimino.

Melodie mě sjela nenávistným pohledem. Netušila jsem, že sedí tak blízko za mnou. „Byl jsi hezký svým vlastním způsobem, Barte. Byl jsi zvláštní osobnost, už odmalička. A musela jsem u tebe být ve dne v noci. Jak jsem tě položila do postýlky, hned jsi se dal do křiku. Teprve když jsem tě vzala na ruku, uklidnil jsi se.“

„Jinými slovy jsem býval pěkný fracek.“

„Takhle jsem nikdy nepřemýšlela, Barte. Milovala jsem tě od prvního dne, kdy jsem tě počala. A když jsi se na mě poprvé usmál, milovala jsem tě o to víc. Tvůj první úsměv mi připadal takový křečovitý, jako by tě něco bolelo.“

V tu chvíli se mi zachtělo se dotknout jeho ruky. Vzájemně jsme k sobě vztáhli ruce, ale hudebníci se dali do předehry a představení začalo. Zároveň pohasla jiskra mezi námi dvěma a já i můj druhý syn jsme se ztratili v užaslém šepotu. Bartovi hosté byli překvapeni, neboť zjistili, že hlavní roli bude ztělesňovat Bartův bratr, slavný Jory Janus Marquet a jeho partnerkou bude Joryho sestra, Cynthia Sheffieldová, která bude tančit roli Dalily. Mnozí se užasle otáčeli po Melodii a divili se, proč ona sama netančí.

Jako obvykle, když jsem byla na baletním představení, úplně jsem se ponořila do děje a ztratila jsem kontakt s okolím. Zdálo se mi, že jsem v nějakém jiném, pohádkovém světě, že se lehounce vznáším; tak mocně na mě všechna ta krása působila.

Opona šla vzhůru a my jsme spatřili vnitřek pestrobarevného hedvábného stanu, za nímž bylo pozadí, které mělo představovat noční hvězdnatou oblohu na poušti. Byli tam velbloudi, kteří vypadali jako živí a palmy, jejichž listí se lehounce pohybovalo ve vánku. Cindy stála na jevišti oblečená pouze do lehounkého průsvitného kostýmu, který lichotivě poodhaloval křivky jejího těla. Na hlavě měla tmavou paruku ozdobenou diamantovými sponami. Pustila se do svádivého a laškovného tance; lákala Samsona, který se ještě zdržoval kdesi mimo. Když konečně Jory vystoupil na jeviště, všichni v hledišti povstali a bouřlivě aplaudovali.

Chvíli stál a počkal, až potlesk utichne; teprve potom se dal do tance. Na sobě měl přiléhavý kostým, který imitoval lví kůži, a napodobeninu mohutné lví hřívy. Byl pěkně opálený a mně připadalo, že je nalíčený. Černé, dlouhé vlasy měl pevně přičesané k hlavě. Když v piruetách vířil jevištěm v Daliliných stopách, vynikaly jeho vypracované svaly. Tančil energicky, rázně. Vůbec, jeho umělecký projev měl v sobě cosi mužného. Samson v jeho podání mi až naháněl hrůzu. Vypadal tak věrohodně a tančil perfektně. Mým tělem projel další mocný záchvěv, ale tentokrát jsem se nechvěla zimou. Naopak, byla jsem okouzlená tím povznášejícím pohledem, kdy můj syn božsky tančil a do pohybů vkládal veškerou grácii a oddanost, které je člověk vůbec schopen.

A potom došlo k nevyhnutelnému okamžiku; Samson podlehl svůdným pohybům krásné Dalily, která ho dokonale omámila. Když začala odkládat jeden závoj za druhým, Samson ji objal a dotkl se jejího těla svou drsnou zvířecí kůží… jeviště potemnělo a opona šla zvolna dolů.

Zvedl se mohutný aplaus, který se uklidnil teprve potom, co opona nadobro spadla. Zpozorovala jsem, že se Melodie tváří všelijak; že by to byla žárlivost? Nebo by si přála, aby teď tančila Dalilu namísto Cindy?

„Ty bys tu roli zvládla o mnoho lépe,“ zašeptal Bart tiše a rty se dotýkal jejích zkadeřených vlasů, které lemovaly Melodiino něžné ouško. „Cindy se s tebou naprosto nemůže měřit…“

„Nesmíš ji soudit tak přísně, Barte,“ napomínala ho Melodie. „Jen si uvědom, co času tomu musela věnovat. Sám vidíš, že je v perfektní formě. A Jory mi také potvrdil, že byl neobyčejně překvapen, když zjistil, že Cindy doopravdy umí. Cathy, Cindy určitě poctivě cvičila, protože jinak by neodvedla takový výkon, jaký jsme právě shlédli.“

Když první jednání dopadlo nad očekávání dobře, naklonila jsem se ke Chrisovi, který měl kolem mé židle volně položenou paži. „Jsem na ty děti pyšná, Chrisi. Bart se drží perfektně. A Jory je ten nejskvělejší tanečník, jakého jsem kdy viděla. A Cindy mě rovněž velmi příjemně překvapila.“

„Jory je rozený tanečník,“ odpověděl Chris. „Ten by tančil dál, i kdyby ho třeba zavřeli do kláštera. Ale to věčně vzpouzející se děvčátko, kterému se tak protivilo si trochu protáhnout tělo, to mě příjemně překvapilo.“

Zasmáli jsme; byl to takový klidný smích, charakteristický pro manželské páry, které jsou spolu už léta. Ne, k tomu nebylo třeba nic dalšího dodávat.

Opona šla nahoru.

Samson s Dalilou pokojně odpočívali na pestrých poduškách. Dalila se opatrně protáhla, aby Samsona neprobudila. Přehodila přes sebe průhledný lehounký závoj z hedvábí a pak se tiše přikradla k východu ze stanu. Pokynula skupince ozbrojenců, kteří vstoupili dovnitř. Všech šest mužů mělo meče a štíty. Poté Dalila odstřihla Samsonovu dlouhou hřívu. Triumfálně ji pozvedla a dala tím vetřelcům smluvené znamení.

Samson se probudil, udiveně se rozhlédl a vyskočil z lože. Divoce zakroužil, udělal piruetu a pokoušel se sebrat veškerou svoji sílu. Avšak s ustřiženou hřívou ji ztratil. Zdálo se, že ani meč v ruce neudrží, tak byl zesláblý. Hlasitě zařval, neboť si uvědomil, že byl hanebně oklamán. Kroužil kolem vetřelců a v zoufalství si rval zbytky hřívy. Stále ještě věřil v Dalilinu lásku. Pak klesl na zem, divoce se svíjel a zoufale hleděl na Dalilu; ta se mu jen krutě vysmívala. Chňapl po ní, ale ozbrojenci zasáhli a odtrhli je od sebe. Svázali ho řetězy a provazy, takže se nemohl ani pohnout.

Po celou dobu kdesi mimo jeviště zpíval věhlasný tenor z Metropolitní opery píseň o Samsonově lásce k Dalile a o zklamání z toho, že jej zradila. Do očí mi vhrkly slzy, když jsem hleděla na svého syna, který tam ležel spoutaný. Kolem něho v divokém tanci vířili jeho přemožitelé a Dalila se na celou scénu jen dívala.

I když jsem dobře věděla, že je to jen děsivá pohádka, přesto jsem se pevně tiskla ke Chrisovi, když se k Samsonovým očím blížilo doběla rozžhavené železo. Jeviště potemnělo, diváci viděli pouze rozpálené železo a mrtvolně bílé Samsonovo obnažené tělo. Jevištěm se rozlehl bezmocný řev, který se vydral ze Samsonova hrdla.

Opět klesla opona a diváci propukli v neutichající jásot. Mohutně aplaudovali a vykřikovali: „Bravo! Bravo!“

Během přestávky se hosté rozprchli, aby si doplnili pití a znovu naložili talíře, ale já seděla vedle Chrise, třásla mnou zimnice a sužovala mě neblahá předtucha, kterou jsem si nijak nedovedla vysvětlit. Také Melodie seděla křečovitě těsně vedle Barta; měla zavřené oči a nehýbala se.

Následoval další obraz.

Bart si přitáhl židli blíž k Melodii. „Jak já tenhle balet nenávidím,“ zašeptala. „Pokaždé mě hrozně rozruší, je příliš brutální. A ta krev mi připadá skutečná, až moc skutečná. Dělá se mi z toho nanic. Romantické příběhy mi sedí daleko víc.“

„Všechno bude v pořádku,“ chlácholil ji Bart a objal ji kolem ramen. Melodie se však rychle postavila, jako by ji něco uštklo, a odmítala se znovu posadit.

Purpurová opona zvolna stoupala a před očima diváků se objevil pohanský chrám. Na scéně bylo obrovské sloupoví z kašírovaného papíru. Tam nahoře, kde začínala nebesa, se líně rozvaloval pohanský bůh a s ďábelským výrazem shlížel dolů na zem. Spočíval na dvou nejmohutnějších sloupech, na nichž byly položeny dva vznášející se schůdky.

Začala hrát hudba; nadcházelo poslední jednání.

Tanečníci, kteří ztělesňovali chrámové kněze, měli krátké sólové výstupy a tančili kolem Samsona, který před chrámem očekával mučení. Pak trpaslíci dovlekli spoutaného Samsona doprostřed jeviště. Samson vypadal značně zbědované a zmateně pobíhal po jevišti. Trpaslíci ho záměrně dráždili a nakonec ho povalili. Sotva se postavil na nohy, už byl na zemi podruhé. Znepokojeně jsem si poposedla až na samý okraj židle. Chris vztáhl ruku a položil ji na mé rameno, aby mě uklidnil.

Jestlipak se Jory bezpečně orientuje, když má na očích ty neprůhledné kontaktní čočky? Vždyť si docela dobře mohl vzít nějaké jiné, jen trochu zakalené. Ale Jory tvrdil, že Bart má pravdu, když vyžadoval neprůhledné čočky. Říkal, že tyhle vypadají naprosto věrohodně.

Vzrušení v sále vzrůstalo.

Bart obrátil oči k Melodii; rovněž Joel se vetřel těsně do naší blízkosti a bedlivě pozoroval naše tváře.

Samson se jen obtížně pohyboval protože měl kotníky spoutané řetězy a navíc za sebou vláčel velikou železnou kouli. Za ním poskakoval houf trpaslíků, kteří jej bodali a sekali kopími a mečíky. (Trpaslíky hrály malé děti, které byly oblečené do pohádkových kostýmů.) Jory za sebou vláčel těžké řetězy; ve skutečnosti jej tolik netížily, ale Jory hrál svoji roli dokonale. Div pod jejich tíhou nepadl. Rovněž na zápěstí měl železná pouta.

Potácel se jevištěm sem a tam, nevidomý. Snažil se nalézt cestu, kudy by unikl. Všechno podtrhávala srdcervoucí hudba. Vpravo na kraji jeviště stál operní pěvec, osvětlený namodralým bodovým reflektorem. Začal zpívat nejslavnější árii.

„Má lásko, tvůj sladký hlas…“

Oslepený, utýraný a zakrvácený Jory se pustil do pomalého tance, kterým vyjadřoval zoufalství nad ztrátou lásky a víru v boží spravedlnost. Kašírované řetězy vláčel jevištěm. Nikdy jsem ještě neviděla tak hrůzyplný výjev.

Nevidomý, umírající Samson se nemohl smířit s tím, že mu Dalila neustále unikala a uhýbala. Srdce mě zabolelo, jako by se všechno odehrávalo ve skutečnosti, a ne jen na pódiu. Všichni přihlížející zapomněli na své talíře i nápoje a přestali si vzájemně šeptat.

Dalila si oblékla zelený, odvážně průsvitný kostým. Šperky na ní zářily, jako by to opravdu byly pravé diamanty a safíry. Když jsem se však podívala divadelním kukátkem, užasle jsem zjistila, že to jsou opravdu šperky z pozůstalosti Foxworthových. Leskly se a třpytily a propůjčovaly Dalile o mnoho zralejší vzhled. A před několika málo hodinami vyplísnil Bart Cindy za oblečení, které se tomuto ani zdaleka nerovnalo.

Dalila kroužila kolem kašírovaného mramorového sloupu. Samson rozpřáhl ruce v němé prosbě o její pomoc, zatímco jevištěm se nesla slova vyjadřující Samsonův žal ze zrady. Rychle jsem pohlédla na Barta. Seděl nachýlený kupředu a byl maximálně soustředěný, takže se zdálo, že nic na světě ho už nezajímá. Zaujatě sledoval smrtelný tanec, který se odehrával mezi jeho bratrem a sestrou.

Opět se mě zmocnila zlá předtucha. Ve vzduchu viselo cosi neblahého.

Soprán rozezvučel celou scénu. Samson poslepu vrávoral za Dalilou. Opřel se o dva mramorové sloupy s nebesy a snažil se je překotit.

Vysoko nad ním se pohanský bůh ďábelsky pochechtával.

Píseň o zhrzené lásce mě doslova drásala.

Když se Samson pokoušel ztéci ty dva sloupy, zachvátily Dalilu výčitky svědomí nad zuboženým Samsonem, neboť jeho tělo neslo zřetelné stopy po nelítostném mučení. Vrhla se k němu a snažila se vyhnout řetězům, kterými Samson divoce házel. Prosebně se na něho zahleděla a uchopila do dlaní jeho kotník. Zdálo se, že ji už už udeří těžkými řetězy, avšak náhle zaváhal, zahleděl se na zem svýma osleplýma očima, napřáhl ruku a začal ji něžně hladit po vlasech. Cosi jí říkal, ale slova nebylo slyšet.

Nakonec Jory posedlý touhou po lásce a vírou v boha rozepjal paže a zpřetrhal řetězy.

Diváci v hledišti zalapali po dechu.

Jory prudce zavířil v nádherné piruetě a odhazoval zbytky pout. Poslepu rozevřel náruč, která však zůstala prázdná. Dalila uskočila, aby ji nezasáhly Samsonovy řetězy; místo ní zranily dva ozbrojence a jednoho trpaslíka. Pokusila se vylákat Samsona do blízkosti mramorových sloupů, na nichž spočívala nebesa. Provokovala a dobírala si slepého Samsona a doprovodná píseň jen dokreslovala, že její láska k němu navždy zmizela. Její jednání jen nahrávalo kněžím i krvežíznivému davu, protože ti všichni si přáli Samsonovu smrt.

Všichni v hledišti napínali oči a uši, aby co nejlépe vychutnali umění světově proslulého tanečníka.

Jory předvedl závratnou piruetu plnou zoufalství, když tu se náhle dotkl jednou rukou mramorového sloupu. Pak se s maximálním úsilím zapřel i do druhého.

Dalila se plazila po zemi, líbala jeho nohy a zmučeně k němu vzhlížela. Vědomí znovu objevené lásky Samsona posílilo, takže se rozhodl setřást ta proklatá nebesa na zem. Svrhnout to nenáviděné proklaté božstvo!

Opět zazněl jasný soprán, který jen utvrdil Samsona v tom, že jedná správně.

Poslední tón odumřel spolu s tím, jak Jory s vypětím všech sil zabíral za oba sloupy. Po jeho těle stékaly stružky potu, mísily se s praménky krve. Byl to příšerný pohled. Slepé Samsonovy oči zasvitly.

Dalila vzkřikla.

Chvíle napětí.

Jory s vypětím všech sil zapřel paže o „kamenné“ sloupy ve snaze je pobořit. Když se ty dva kašírované sloupy začaly poroučet k zemi, měla jsem srdce až někde v krku. Jestliže se to Samsonovi podaří, zahynou lidé na jevišti pod padajícími troskami.

Dělníci, kteří stavěli dekorace, velmi promyšleně nahromadili množství kašírovaných balvanů z lepenky, které se měly na závěr zhroutit za strašlivého rachotu. Potřebné zvuky vyluzovali pomocí úderů na kovové triangly, což znělo, jako by se hněval sám bůh na nebesích. Scénu dokreslovaly lidské výkřiky nahrané na záznamu a tlumené, rudé osvětlení. Cindy se mi později svěřila, že měla pocit, jako by ji něco tvrdého udeřilo do zad.

Těsně předtím, než dopadla opona, jsem zahlédla Joryho, který padl pod tíhou obrovského balvanu. Kašírovaný kus kamene jej udeřil do hlavy a do zad.

Jory se složil na jeviště obličejem dolů; zřetelně jsem viděla, že krvácí. Bylo to strašlivé pomyšlení. Co když se z kašírovaných staveb nevysypal všechen písek! Vyskočila jsem z místa a dala se do křiku. Také Chris rychle vstal a rozběhl se k jevišti.

Kolena se pode mnou podlamovala. Upadla jsem na trávník, před očima jsem měla stále ještě tu hrozivou scénu, kdy Jory klesl pod tíhou obrovitého balvanu, který mu rozdrtil dolní část páteře.

Další sloup dopadl na jeho nohy.

Opona spadla.

Ozval se bouřlivý potlesk. Chtěla jsem vstát a rozběhnout se za Jorym, ale nohy mi vypovídaly službu. Kdosi mě uchopil za loket a pozvedl. Vzhlédla jsem; Bart. Vzápětí jsem doběhla na jeviště a s hrůzou jsem hleděla na zhroucené tělo mého milovaného syna.

Nechtěla jsem věřit vlastním očím. To nebyl můj Jory, můj drahý syn. To už nebyl ten tříletý chlapeček, který se mě zeptal: „Už dovedu tančit, maminko?“

„Ano, Jory, dovedeš to.“

„A jde mi to dobře, maminko?“

„Ne, dobře ne, Jory… ty tančíš výborně!“

To už nebyl ten Jory, který ovládal své tělo s nepopsatelnou lehkostí, elegancí a grácií. Ne, to nebyl můj Jory… Julianův syn.

„Jory, Jory,“ křičela jsem a padla před ním na kolena. Někde poblíž jsem zaslechla Cindy; také křičela hrůzou. Už by se měl dávno zvednout. A zatím tu bezmocně ležel… ve vlastní krvi. Falešná krev přece páchla úplně jinak. Ne, tohle byla skutečná krev. „Jory… že se ti nic nestalo… Jory…?“

Neodpovídal. Ani slůvkem mi nedal nic najevo. Ani se nepohnul.

Zahlédla jsem Melodii, která se mihla opodál; jako bych se na ni dívala obráceným dalekohledem. Běžela k nám, v obličeji smrtelně bledá. Její černé šaty byly temnější než noc kolem nás. „Něco se mu stalo. Určitě je poraněný,“ zaslechla jsem čísi hlas. Že bych to řekla já sama?

„Ne! Nehýbejte s ním. Zavolejte rychle doktora.“

„Ale tady mezi námi je nějaký doktor – možná jeho otec.“

„Jory, Jory… viď, že se ti nic nestalo?“ Melodie plakala a vrhla se k němu. Když spatřila krev, dala se do křiku. „Jory, neumírej, prosím tě, neumírej!“ Rozeštkala se a nebyla k utišení.

Dovedla jsem se vcítit do jejích pocitů. Jakmile opona dopadne dolů, každý „mrtvý“ tanečník čile vyskočí… a Jory se k ničemu podobnému neměl.

Plakali všichni kolem; všude na jevišti byla spousta krve. A pak jsem pohlédla na Barta. To byl jeho nápad, skloubit dohromady operu s baletem. Ale proč tu roli musel vzít právě Jory? Řekni, Barte, proč? Neplánoval jsi snad tohle neštěstí už několik týdnů dopředu?

Jak to jen Bart nastrojil? Vzala jsem do dlaně trochu písku; byl mokrý. Pohlédla jsem na Barta, který se právě díval na Joryho zkroucené tělo zalité potem, zamazané krví a znečištěné pískem. Bart ze svého staršího bratra ani na okamžik nespustil oči a sledoval, jak jej dva zřízenci opatrně zvedli a položili na nosítka. Pak ho odnesli k ambulanci a naložili nosítka zadními dveřmi do kabiny.

Vyrazila jsem za nimi, klopýtala jsem a snažila se nahlédnout do vnitřku ambulance. „Bude žít?“ zeptala jsem se mladého doktora, který právě měřil Jorymu puls. Marně jsem očima hledala Chrise.

Doktor se na mě usmál. „Ano, přežije to. Je mladý a silný, ale podle mého názoru bude trvat hodně dlouho, než bude opět tančit.“

A Jory přece mnohokrát říkával, že bez tance pro něho život ztratí smysl.

Když už je po všem

VMÁČKLA JSEM SE DO SANITY VEDLE JORYHO a nastoupil také Chris, který se odněkud vynořil. Skláněli jsme se nad Joryho nehybným tělem, které bezvládně spočívalo na nosítkách. Ležel tiše; jedna jeho tvář byla nehezky pohmožděná a sedřená. Několik drobnějších ranek ještě krvácelo. Nebyla jsem schopna déle snášet pohled na jeho zmučené tělo. Točila se mi z toho všeho hlava. Neměla jsem odvahu pohlédnout na ošklivé poranění, které měl Jory na zádech.

Zavřela jsem oči a odvrátila hlavu. Když jsem je znovu otevřela, spatřila jsem světla Foxworth Hallu, která se mihotala kdesi v dálce jako drobné svatojánské mušky. Cindy mi později svěřila, že v prvním okamžiku byli všichni hosté tak zmateni, že nevěděli, co dělat nebo jak se zachovat. Nicméně Bart všem nahlas sděloval, že Jory utrpěl jen nepodstatné zranění, a že v několika dnech bude naprosto v pořádku. Na předním sedadle mezi řidičem a zřízencem seděla Melodie. Neustále se otáčela a pořád se vyptávala, zdali už Jory přišel k sobě. „Chrisi, přežije to?“ zeptala se hlasem plným úzkosti.

„Uvidíš, že všechno bude zase v pořádku,“ utěšoval ji Chris a nepřetržitě se Jorymu věnoval. Naprosto nedbal na to, že si zmáčel nový oblek od krve. „Už přestal krvácet, podařilo se mi to zastavit.“ Obrátil se k druhému lékaři a požádal ho o další roušky.

Siréna houkala a moje nervy se napínaly až k prasknutí. Obávala jsem se, ostatně jako my všichni, o Joryho život. Jak jsem si jen mohla tak bláhově namlouvat, že Foxworth Hall už není tím místem, které plodí jen žal a bolest? Začala jsem se modlit, zavřela jsem oči a pořád dokola jsem opakovala: Bože, nedopusť, aby Jory umřel. Je ještě příliš mladý, vždyť si toho života ještě ani pořádně neužil. Jeho nenarozené dítě ho potřebuje. Teprve po chvíli, kdy jsme ujeli několik mil, jsem si uvědomila, že podobně jsem se modlila za Juliana – a Julian nakonec zemřel.

V tu chvíli propukla Melodie v hysterický záchvat. Doktor, který jel s námi, jí chtěl píchnout uklidňující injekci, ale já mu to rázně zatrhla. „Ne! Ona je těhotná, mohlo by to ublížit jejímu dítěti.“ Naklonila jsem se dopředu a na Melodii jsem zasyčela: „Okamžitě přestaň vyvádět! Tím nepomůžeš ani Jorymu, ani vašemu dítěti.“ Ječela však ještě víc a začala do mě bušit malýma, ale pevnýma pěstičkama.

„Kéž bychom sem nikdy nejeli… já mu to pořád říkala, že do toho domu nemáme jezdit, to byla největší chyba, jakou jsme kdy udělali a teď na to doplatil, doplatil, doplatil… Opakovala to slovo nesčetněkrát, až její hlas pomalu zeslábl. Jory otevřel oči a usmál se na nás.

„Ahoj,“ řekl tiše. „Jak to tak vypadá, Samson přece jen nezemřel.“

Rozplakala jsem se úlevou. Chris se na něho usmál a otřel mu řezné rány v obličeji gázou namočenou v nějakém roztoku. „Uvidíš, že se ti uleví, chlapče, zase to bude dobré. Musíš se přes to nějak přenést.“

Jory zavřel oči a potichu zašeptal: „Líbilo se vám představení?“

„Jen mu to, Cathy, pověz sama,“ nabádal mě Chris a snažil se udržet klidný hlas.

„Byl jsi prostě báječný, drahoušku,“ řekla jsem a naklonila se k němu, abych ho políbila na pobledlý obličej, na němž měl ještě nánosy líčidla.

„Řekněte Mel, ať si o mě nedělá starosti,“ řekl, když zaslechl její pláč; pak upadl do spánku, který způsobila sedativa, která mu Chris aplikoval.

Vstoupili jsme do čekárny, umístěné hned vedle operačního sálu. Melodie byla naprosto apatická, ochromená strachem; oči měla upřené na jedno místo a tupě před sebe zírala. „Dopadne jako jeho otec… dopadne jako jeho otec,“ opakovala pořád dokola, až jsem si myslela, že to neříká ona, ale já sama. Také bych nejraději vykřičela všechnu tu bezmocnost a hrůzu a chtěla věřit tomu, že Jory nezemře. Pro ni bylo nejdůležitější, aby se zklidnila. Vzala jsem ji do náruče a přitiskla si její hlavu na hruď. Chlácholila jsem ji, konejšila a ujišťovala, že se není čeho obávat, že všechno dobře dopadne. Opět nás Foxworth Hall nachytal do svých tenat. Jak jen jsem se mohla dnes ráno radovat? Kam se poděla moje předtucha? Bart se stal svým vlastním pánem a za to jeho vlastní bratr zaplatil tím nejcennějším, co měl – svým zdravím, silou, svým krásným tělem.

Teprve po několika hodinách vyšlo pět doktorů z operačního sálu. Jory ležel pod bílým prostěradlem. Všechna jeho zdravá barva se vytratila do nenávratna a on byl bledý zrovna tak jako jeho otec, když podlehl svému zranění. Tmavé kučeravé vlasy měl úplně mokré. Pod očima hluboké temné kruhy.

„Bude zase v pořádku?“ zvolala Melodie a rozběhla se za vozíkem, který odváželi dozadu k výtahu. „Dostane se z toho? Bude zase takový jako předtím?“

V hlase se jí chvělo zoufalství a bezmocnost.

Nikdo na její otázky neodpovídal.

Opatrně přenesli Joryho na lůžko, pečlivě ho uložili a pak nás vyzvali, abychom opustili pokoj. Zůstal pouze Chris. Vedle v hale jsem držela Melodii za ruku a nezbývalo nám, než čekat.

Společně s Melodií jsem se za rozbřesku vrátila na Foxworth Hall. V té době se zdálo, že se Joryho stav poněkud stabilizoval, a já už cítila, že si potřebuji trochu odpočinout. Chris se rozhodl, že zůstane a přespí v pokojíku vyhrazeném pro lékaře na noční službě.

I já bych nejraději zůstala, ale Melodie byla čím dál víc hysteričtější, vadilo jí, že se Jory neprobírá ze spánku, stěžovala si na odporný zápach dezinfekce, který se šířil nemocniční chodbou, rozčilovaly ji sestry, které pobíhaly z jednoho pokoje do druhého a tlačily vozíky s nástroji a lahvičkami, nenáviděla doktory, kteří ani jí, ani nám na naše otázky pořád ještě nedávali jednoznačnou odpověď.

Když jsme přijížděli taxíkem k Foxworth Hallu, svítilo nad hlavními dveřmi světlo. Nad obzorem se právě vynořilo slunce a zbarvilo oblohu prvními ranními červánky. Ptačí mláďata se probouzela a snaživě třepetala holými křidélky, zatímco jejich rodiče si prozpěvovali a pozvolna se vydávali za potravou.

Pomohla jsem Melodii do schodů a vstoupily jsme do domu. Byla v té chvíli natolik v šoku, že se stěží držela na nohou a potácela se jako opilá.

Zvolna jsme stoupaly po schodech do prvního poschodí a já ji přidržovala kolem pasu. Hlavou mi proběhly všechny možné následky, které by mohly během dnešní noci poznamenat její dosud nenarozené dítě. V ložnici, kterou obývala Melodie spolu s Jorym, si nebyla schopna ani odložit, tak se jí třásly ruce. Pomohla jsem jí s převlékáním a natáhla jsem jí noční košili. Pak jsem ji uložila do postele a zhasla. „Jestli chceš, zůstanu u tebe,“ nabídla jsem se. Ležela bez zájmu a tvářila se značně zdrceně. Přála si, abych si k ní sedla. Chtěla, abych si s ní povídala o Jorym a o doktorech, kteří nám stále nedávali jasnou odpověď. „Proč to jenom dělají?“ plakala. Jak jen jsem jí měla vysvětlit, že doktoři většinou váhají s konečným verdiktem, dokud o něm nejsou naprosto přesvědčeni? Zastala jsem se jich a Melodii jsem vysvětlila, že by ji určitě nepustili domů, kdyby se Jorymu přitížilo. Jistě bude všechno zase v pořádku.

Konečně upadla do neklidného spánku; neustále se však převalovala a ošívala, volala Joryho a probouzela se, protože se celá chvěla. Vzápětí opět v pláči usínala. Byl na ni žalostný pohled, ale i já jsem se cítila na pokraji sil.

K mému údivu asi o hodinu později tvrdě usnula, jako by tušila, že tím unikne všemu trápení, které ji sužovalo.

Spala jsem už dost dlouho, když do mého pokoje vstoupila Cindy a plna úzkosti usedla kraj postele. Čekala, až se probudím. Když dosedla, cítila jsem, že se matrace pohnula. Otevřela jsem oči. Objala jsem ji a uchopila do náručí. Plakala. „Určitě bude zase v pořádku, maminko?“

„Miláčku, tvůj otec u něho zůstal. Jory se ihned podrobil operaci. Teď leží na pooperačním pokoji, spí a je mu dobře. Chris u něho zůstal a čeká, až procitne. Já se rychle nasnídám a pojedu znovu do města, abych u něho byla i já. Chci, abys tu zůstala s Melodií –“

Vzhledem k tomu, že Melodie byla na pokraji hysterického záchvatu, jsem usoudila, že nebude vhodné, aby se vrátila se mnou zpátky do nemocnice.

Cindy okamžitě protestovala, protože také ona chtěla jet se mnou a navštívit Joryho. Zavrtěla jsem hlavou a nařídila jí, aby raději zůstala doma. „Melodie je jeho manželka, drahoušku, a všechno na ni těžce doléhá. Navíc v jejím stavu nemůže jet zpět do nemocnice, dokud se nedovíme, jak na tom Jory skutečně je. Ještě jsem neviděla těhotnou ženu, která by na veřejnosti tak hrozně vyváděla. Ona si snad plete nemocnici s pohřebním ústavem. Takže tu pěkně zůstaň a nedělej nic, co by ji rozrušilo. Dohlédni na ni a postarej se o to, aby se najedla a napila. A jinak ji nech na pokoji, ona teď vidí všechno moc černě… a až budu něco jistého vědět, hned zavolám.“

Šla jsem se ještě jednou na Melodii podívat; tvrdě spala a já se ujistila, že mé rozhodnutí bylo správné. „Vysvětli jí, že jsem nemohla čekat, až se probudí, Cindy. Aby si nemyslela, že jsem ji úmyslně opomenula…“

Velmi rychle jsem vyjela zpátky za Jorym.

Protože Chris byl lékař, poznala jsem řadu nemocnic; tu jsem ho do některé vezla, jindy jsem se zase v některé jiné pro něho zastavila. Měl tam své přátele a navštěvoval některé pacienty, kteří mu byli nějak blízcí. Joryho jsme převezli do nejlepší nemocnice v okolí. V budově byly prostorné chodby pro vozíky, na nichž se převáželi pacienti. Všude byla velká okna a v nich spousta květin. Lékaři měli k dispozici to nejlepší a také pochopitelně nejdražší zařízení a přístroje. Ale Joryho pokojík byl velmi těsný, ovšem takové tu byly všechny pokoje pro pacienty. Jednoduché okno bylo v úzkém výklenku a nebylo možné z něho ani pořádně vyhlédnout ven. Viděla jsem jen příjezdovou cestu do nemocnice a o kus dál nároží nějaké další budovy.

Chris právě spal, ale sestra mi sdělila, že během noci byl u Joryho celkem pětkrát. „Je to skutečně starostlivý otec, paní Sheffieldová.“

Přistoupila jsem blíž a podívala se na Joryho. Na sobě měl pevný krunýř s okénky v místech, kde byl poraněn, aby se jeho rány daly dobře ošetřovat. Zírala jsem na jeho chodidla a přemýšlela, zda se na ně ještě někdy samostatně postaví. Nohy měl volné, nesevřené v korzetu.

Náhle mě čísi ruka objala kolem pasu a na moji šíji se přitiskly čísi horké rty. „Cožpak jsem ti nenařídil, abys zůstala doma, dokud sám nezavolám?“

Zaplavila mě vlna ulehčení. Chris. „Jak bych jen mohla zůstat doma, Chrisi? Musím se už konečně dozvědět, co se mu vlastně přihodilo. Moc jsem toho nenaspala. Pověz mi pravdu, vždyť Melodie tu s námi není, takže ti tu nebude bědovat a plakat.“

Povzdechl si a sklopil hlavu. Teprve teď jsem si uvědomila, že je sklíčený a že má pořád ještě na sobě pomačkaný společenský oblek. „Není to nic veselého, Cathy. Raději vynechám podrobnosti, dokud si znovu nepromluvím s lékaři a chirurgem.“

„Nezkoušej na mě ty otřepané triky! Já to musím vědět! Nepatřím mezi tvé pacienty, kteří vidí ve svém doktorovi pánaboha a bojí se ho na něco zeptat. Pověz, zlomil si Jory páteř? Bude vůbec chodit? Jak to, že nehýbe nohama?“

Popadl mě a vystrčil na chodbu, aby nás Jory v případě, že by se probudil, nevyslechl. Tiše za sebou zavřel dveře a pak mě zavedl do mrňavého pokojíku vyhrazeném pouze pro doktory. Usadil mě do křesla, ale sám zůstal stát. Napadlo mě, že to, co mi chce říci, bude nesmírně závažné. A pak promluvil. „Cathy, Jory má opravdu přeraženou páteř. Odhadla jsi to dobře. To zranění je v bederní části; doktoři říkali, že měl velké štěstí. Kdyby se mu to stalo výš, neovládal by ani ruce a neudržel by ani moč, ani stolici. Zatím jsou však jeho orgány, jak bych tak řekl, v šoku a začnou normálně fungovat, až se zotaví z nejhoršího.“

Odmlčel se, ale já chtěla vědět víc. „Říkáš páteř? Nemá ji snad rozdrcenou?“

„Ne, rozdrcenou ne; má ji však poraněnou,“ řekl neochotně. „A je poničená natolik, že mu ochrnuly nohy.“

Zamrazilo mě. Ne, ne! Jory ne! Rozplakala jsem se stejně jako předtím Melodie. „To už nikdy nebude chodit?“ zašeptala jsem a cítila, jak blednu a je mi zle. Rozbolela mě hlava. Když jsem zase otevřela oči, klečel Chris u mých nohou a pevně mi svíral obě dlaně.

„Musíš to nějak přijmout… zůstal naživu, a to je hlavní. Na tohle nezemře – ale taky už nikdy nebude chodit.“

Všechno se se mnou zatočilo, kamsi jsem se propadala a utápěla se v moři starého známého zoufalství. Ta důvěrně známá ryba s labutí hlavou mi čile rejdila kdesi v mozku a vytrhávala z něho po kouskách moji duši. „To tedy znamená, že už nikdy nebude tančit… nikdy nebude chodit ani tančit… Chrisi, víš, co to s ním udělá?“

Objal mě a hlavu si zabořil do mých vlasů. Cítila jsem jeho dech, když přerývaně hovořil. „Ale on přežije, miláčku. Cožpak to není tragédie pro nás všechny, když k něčemu takovému dojde? Musíme to vzít tak, jak to je. Zatnout zuby, přenést se přes to a udělat všechno, co je v našich silách. Zapomenout na to, co bylo předtím a zaměřit se do budoucnosti. Musíme Jorymu pomoci, aby se s tím vyrovnal. Pak bude zase takový jako býval; náš syn bude sice handicapován, ale pořád bude náš, bude inteligentní a bude až na tohle vpodstatě zdráv.“

Když mi to říkal, otřásala jsem se vzlyky. Hladil mě a líbal mě na oči, ústa a všemožně se snažil mě utišit.

„Musíme být silní, miláčku. Už kvůli němu. Teď se vyplač, ale až otevře oči a uvidí tě, pak už plakat nesmis. Nesmíš ho litovat. Ale také to nesmíš brát na lehkou váhu. Až se probere, bude pátrat po tom, jak na tom je. A ty dobře víš, že ti může poznat na očích, co si doopravdy myslíš. Jestliže pozná, že ho lituješ, ovlivní to celý proces jeho adaptace na nový stav. Může ho to silně poznamenat, to si nebudeme nic namlouvat. Bude chtít raději zemřít. Vzpomene si na svého otce a na to, jak se Julian vyvlékl z nepříjemné situace, do které se dostal. Oba dva dobře víme, že o tom bude přemýšlet. Musíme si pohovořit s Cindy i s Bartem a požádat je, aby se v průběhu jeho rekonvalescence chovali podle našich pokynů. Musíme se navzájem semknout a přežít nejtěžší okamžiky, které rozhodně nebudou lehké, všechno, jenom ne lehké, Cathy.“

Přikývla jsem a snažila se ovládnout potoky slz. Když jsem si uvědomila, jak Jorymu asi bude, až se dozví pravdu, znovu mě polily slzy.

Chris mě objal, jako by mě chtěl ochránit a pokračoval. „Jory dosud celý svůj život podřizoval tanci; od tého chvíle si však už nikdy nezatančí. Ne, nikdy. Nedívej se na mě tak, jako bych si něco vymýšlel. NIKDY, ROZUMÍŠ! Existuje snad jen jistá možnost, že jednou se mu vrátí dostatek sil a bude schopen chodit o berlích… ale nikdy už nebude normálně chodit. Uvědom si to, Cathy.“

„Musíme ho přesvědčit, že je pořád tím, kým byl předtím. A to nejdůležitější bude, abychom přesvědčili sami sebe, že Jory není bezcenný… v mnoha rodinách dojde k rozkladu, když se jeden jejich člen stane nemohoucím. Buď ho začnou přehnaně litovat, nebo se naopak navzájem odcizí, jako by handicapovaná osoba už nebyla tím, koho předtím měli rádi a koho dobře znali. Musíme najít střední cestu a pomoci Jorymu, aby v sobě našel sílu, která by mu pomohla překonat všechny nesnáze.“

Už jsem ho ani neposlouchala.

Mrzák! Můj Jory se stal mrzákem. Nepohyblivým paraplegikem. Přikývla jsem a nechtělo se mi uvěřit, že s ním osud mohl naložit tak krutě. Slzami jsem smáčela Chrisovu pomačkanou košili. Jak se jen Jory vyrovná s tím, že se do konce života bude pohybovat na invalidním vozíku?

Krutý osud

SLUNCE STÁLO VYSOKO NA OBLOZE A JORY STÁLE ještě neotevíral oči. Chris navrhl, abychom se pořádně najedli, protože nemocniční strava mu nechutnala a jedl ji jen tehdy, když neměl jinou možnost. „Trochu si můžeš zdřímnout, ale buď pořád u něho. Kdyby se probral, nepodléhej panice, ovládni se a usmívej se na něho. Bude celý nesvůj a nebude se ještě plně kontrolovat. Pokusím se, abych byl co nejdříve zpátky…“

Nemohla jsem spát; musela jsem si přece promyslet, jak bych se zachovala, kdyby se Jory náhodou probudil a začal se mě vyptávat. Chris ještě za sebou ani pořádně nezavřel dveře a už se Jory začal nepokojně vrtět, otočil hlavu na stranu a trošku se na mě usmál. „Tys byla u mě celou noc? Nebo že by to byly dvě noci? Kdy se to stalo?“

„Včera večer,“ zašeptala jsem chraptivě a doufala, že si nepovšiml toho, jak se mi* sevřelo hrdlo. „Spal jsi strašně moc dlouho.“

„Tváříš se nějak ztrápeně,“ řekl tiše. Bylo vidět, že se zajímá spíš o můj stav, než o to, jak na tom je on sám. „Proč jsi neodjela do Hallu a pořádně se nevyspala? Já se cítím dobře. Něco podobného se mi už jednou přihodilo a za pár dní jsem už zase běhal po celém domě. Kde je moje žena?“

Jak je možné, že si dosud nevšiml toho korzetu, který obepínal celý jeho trup? Pak jsem si uvědomila, že na něho ještě působí sedativa, která mu podali na potlačení bolesti. Bože… jestli se mě začne vyptávat na věci, které bych nejraději přenechala Chrisovi.

Unaveně zavřel oči a nehybně ležel. Asi po deseti minutách se opět probral a pronesl: „Mami, je mi hrozně. Nikdy v životě mi dosud nebylo tak zle jako teď. To se prostě nedá popsat, jak moc je mi zle. A proč mi dali tenhle krunýř? Snad jsem si něco nezlomil?“

„Padl na tebe jeden z těch sloupů, který podpíral nebesa,“ vysvětlila jsem mu tichým hlasem. „Porazilo tě to. Byl to působivý závěr celého představení – až moc působivý.“

„To jsem na sebe vážně povalil celou tu božskou nádheru?“ zavtipkoval a zároveň zpozorněl. Stále ještě jsem doufala, že sedativa působí dostatečně silně. „Cindy byla perfektní, co říkáš? Víš, čím déle jsem s ní tančil, tím víc se mi zamlouvala. Je skutečně velmi dobrá tanečnice. V tom se ti podobá, mami. S věkem se neustále zlepšuje.“

Moje matka, když chtěla zastřít, že se jí chvějí ruce, zastrčila si je pokaždé za sebe; udělala jsem to také tak. Nechtěla jsem, aby si něčeho všiml. Pak jsem se usmála. Po chvíli jsem naplnila sklenku vodou. „Musíš se pořádně napít. Doktoři to říkali.“

Podložila jsem mu hlavu. Trochu se napil. Byl to zdrcující pohled na jeho bezvládné tělo, které se už nikdy nebude moci pohybovat. Vždycky býval nemocný jen krátce a nikdy nevynechal jedinou hodinu baletu. Snad jen tehdy, když ležel Bart po jednom z jeho mnoha úrazů v nemocnici. Občas si Jory stěžoval na podvrtnutí kotníku, někdy měl ošklivý pád, ale nikdy to dohromady nic vážného nebylo. Všichni tanečníci mívali čas od času nějaké zdravotní problémy, a někdy to nebyly jen pouhé maličkosti. Ale zlomená páteř a poškozená mícha – takové zranění děsilo každého profesionálního tanečníka jako noční můra.

Na chvíli se opět probral a dlouho hleděl jen tak před sebe. Sledovala jsem ho, chvěla jsem se a potichu se modlila, aby se Chris co nejdříve vrátil. Vstoupila hezká sestřička a na vozíku přivezla Jorymu oběd. Byla to jakási kašovitá a tekutá strava. Aspoň jsem měla co dělat. Otevřela jsem krabici mléka, odtrhla víčko u jogurtu a nalila do skleniček mléko a pomerančový džus. Pak jsem Jorymu podložila pod bradu ubrousek a nabídla mu jogurt s jahodami. Zašklebil se a zavrtěl hlavou. Naznačil mi, že už nechce. Řekl, že si vezme sám, až bude mít chuť.

Odtáhla jsem vozík stranou a doufala, že zase usnul. Ale on místo toho ležel a upřeně se na mě díval. Oči mu jen svítily. „Mohla bys mi vysvětlit, čím to je, že se cítím takový slabý? Proč mi nechutná jídlo? Proč nemohu hýbat nohama?“

„Otec si jen na chvíli odběhl, aby koupil nějaké jídlo pro mě a pro sebe. Ty ovšem zatím běžné jídlo nesmíš dostávat. Chtěl sehnat něco chutnějšího než prodávají tam dole v bufetu. Zeptej se ho, až se vrátí. Ten to chápe daleko líp než já. Víš, já těm odborným výrazům nerozumím.“

„Mami, ani mně ty odborné termíny moc neříkají. Vysvětli mi to sama, svými vlastními slovy. Jak to, že necítím nohy a nemohu s nimi pohybovat?“

Upřel na mě své tmavé oči. „Já nejsem žádný zbabělec, maminko. Unesu všechno, co mi řekneš. Tak rychle s tím ven nebo si ještě budu domýšlet, že mám přeraženou páteř, nohy mi ochrnuly a v životě už neudělám jediný pořádný krok.“ Sklonila jsem hlavu a srdce se mi rozbušilo. Bral to jako nadsázku; byla to však zároveň krutá pravda… takže velmi přesně vystihl svůj stav.

Joryho oči potemněly, zatímco jsem se zajíkala a hledala vhodná slova. Nechtěla jsem ho příliš ranit. A právě v tu chvíli vkročil Chris do dveří. Nesl papírový sáček se sýrovými karbanátky. „Ale,“ řekl rozjařeně a hezky se na Joryho usmál. „Podívejme se, kdo se nám to probudil.“ Vytáhl jeden karbanátek a podal mi ho. „Bohužel, Jory, tobě nemohu nabídnout, protože po operaci nesmíš několik dní dostávat tuhou stravu. Cathy, rychle to sněz, dokud je to ještě teplé,“ nařídil mi. Sám se posadil a okamžitě se zakousl do své porce. Všimla jsem si, že pro sebe koupil dva tuplované karbanátky. S chutí se cpal a ještě stačil otevřít limonádu. „Není to bohužel ta, kterou sis, Cathy, přála. Měli jenom pepsi.“

„Hlavně, že je studená a dali do ní hodně ledu. To je naprosto v pořádku.“

Jory nás při jídle poočku sledoval. Chris mezitím spořádal dva úctyhodné karbanátky a jednu porci smažených brambůrků. Já byla schopna sníst jen polovinu své porce a mastných hranolků jsem se vůbec nedotkla. Po jídle sbalil Chris papíry a odhodil je do koše, kde ležely další odpadky.

Celou dobu měl Jory pevně semknuté rty. Ze všech sil se přemáhal, aby neusnul. „Tati… můžeš mi konečně říci, jak na tom jsem?“

„Ano, odpovím ti na všechno, co tě zajímá.“ Přisedl si na postel a položil dlaň na Joryho ruku. Jory statečně zápasil s ospalostí.

„Tati, mám dojem, že mám dolní polovinu těla necitlivou. Po celou dobu, co jste s maminkou obědvali, jsem se snažil pokrčit palce u nohou, ale nedařilo se mi to. Jestliže mám opravdu přeraženou páteř, a tenhle krunýř to jen potvrzuje, chci slyšet pravdu, ať už je jaká chce.“

„Rozhodl jsem se, že ti povím jen a jen pravdu,“ řekl Chris odhodlaně.

„Mám přeraženou páteř?“

„Ano.“

„Mám ochrnuté nohy?“

„Ano.“

Jory zamrkal a bylo vidět, že ho Chrisovy odpovědi zaskočily. Pak se odhodlal k poslední otázce. „Budu ještě někdy tančit?“

„Ne.“

Jory zavřel oči a sevřel rty tak, že místo nich zbyla pouze úzká čárka. Ležel a nehýbal se.

Přistoupila jsem blíž a jemně odhrnula pramen vlasů, který mu spadl do očí.

„Miláčku, já vím, že jsi teď značně rozrušený. Ani pro tvého otce nebylo lehké, když ti říkal pravdu. Ale ty jsi se musel dozvědět, jak na tom jsi. Nejsi však na své trápení sám. Celá naše rodina ti bude pomáhat. Přizpůsobíme se tvým potřebám. Tvá zranění se časem zacelí a bolest ustoupí. V určitém směru budeš určitě soběstačný. Všichni tě máme moc rádi. Melodie tě miluje. A v lednu se staneš otcem. Už jsi se dostal na vrchol slávy a mnoho let jsi sklízel jenom úspěchy… a to je víc, než se většině lidí podaří za celý jejich život.“

Krátce mi pohlédl do očí. V jeho výrazu bylo tolik hořkosti, hněvu, zoufalství a vzdoru, že jsem ten pohled nevydržela. Bylo to na něho příliš; už jenom ten pocit, že byl podveden a že se nebude moci vrátit tam, kam ho to nejvíc táhlo.

Opět jsem se na něho podívala; tentokrát měl oči zavřené. Chris mu měřil puls. „Jory, já moc dobře vím, že nespíš. Teď ti píchnu nějaká sedativa, abys opravdu usnul. Až se probudíš, všechno si necháš pěkně projít hlavou a uvědomíš si, že kolem tebe žije mnoho lidí, kteří o tebe stojí a potřebují tě. Doufám, že se nebudeš se zbytečně litovat a nezahořkneš. Po ulici běhá spousta lidí, kteří nikdy nezažili to, co se podařilo tobě. Nezcestovali celý svět a nikdy jim obdivovatelé neaplaudovali a neprovolávali slávu. Nikdy nedosáhli takového uznání, jakého se dostalo tobě v tvé umělecké branži. Vždyť ty můžeš bez problémů vyniknout i v jiných oborech. Kvůli tomu, že jsi jednou klopýtl, se svět nezboří, chlapče. Ty máš cestu k úspěchu a uznání pořád otevřenou. Vždyť nemusíš zrovna tančit a běhat. A jestliže se o to pokusíš, máš napůl vyhráno. Zaměříš se na jiný obor a můžeš v něm být neméně úspěšný. A tvoje rodina tě v tom určitě podpoří. To se už v životě stává, že se člověk ocitne na dně. Každý z tvé rodiny tě má rád, pro každého z nás máš velkou cenu a každý z nás je rád ve tvé společnosti… můžeš se na nás spolehnout.“

Jory neotevíral oči a naprosto nereagoval. Ležel jako bez života.

Strašně jsem se lekla; vždyť Julian se choval naprosto stejně. Jory se uzavřel do sebe, zalezl někam do kouta svého já a odmítal se smířit s životem bez tance.

Chris si bez dalšího komentáře připravil jehlu, uchopil Joryho paži a bez zaváhání aplikoval dávku do svalu. „A teď spi, chlapče. Až se probudíš, bude u tebe tvoje žena. Musíš se před ní chovat statečně. Víš, proč.“

Měla jsem dojem, že se Jory celý otřásl.

Opustili jsme ho, až když upadl do tvrdého spánku. Předali jsme jej do péče sestry, která měla nařízeno, aby ho ani na chvilku nenechávala bez dozoru. Zamířili jsme zpět do Foxworth Hallu, aby se Chris osprchoval a převlékl do něčeho jiného. A také jsme chtěli vzít Melodii k Jorymu do nemocnice.

Když jí však Chris líčil Joryho stav, její modré oči se rozšířily hrůzou a zděšením.

Tlumeně vykřikla a chytila se za břicho. „To jako myslíš… že nebude už nikdy tančit? Že nebude chodit?“ zašeptala celá ochromená. „Ale musí přece existovat něco, co by mu mohlo pomoci.“

Chris však zklamal všechny její naděje. „Ne, Melodie. Pokud dojde k úrazu páteře, přeruší se vodivé nervy, které přenášejí informace z mozku. Jory si sice může přát, aby se jeho nohy pohybovaly, ale příkaz z mozku k nim nedorazí. Musíš ho brát takového, jaký právě je. Musíš udělat všechno, abys mu pomohla překonat všechny nesnáze, protože tohle je nejtěžší zkouška v jeho životě.“

Vyskočila a lítostivě se rozplakala. „Ale to už nebude ten starý Jory! Říkal jsi, že odmítá mluvit s lidmi – já tam nepojedu. Já tam nebudu předstírat, že se skoro nic nestalo, když to není pravda! Co teď bude dělat? A co si počnu já? Kam teď půjdeme a jak se vyrovnáme s tím, že už nebudeme tančit? Jak může být pořádným otcem, když do smrti nevstane z invalidního vozíku?“

Nato Chris povstal a nesmlouvavč jí řekl: „Melodie, teď není vhodná doba na to, abys tu vyváděla a propadala hysterii. Ty musíš být silná, a ne se tomu poddávat. Je mi jasné, že jsi hodně vytrpěla, ale teď se musíš sebrat a dokázat Jorymu, že ho pořád stejně miluješ. Musíš se na něho usmívat. Když sis ho brala, věděla jsi, že s ním budeš sdílet dobré, ale i zlé. Pěkně se vykoupej, oblékni a hezky se uprav. Pak Joryho obejmeš, políbíš a přesvědčíš ho, že stojí za to žít.“

„ALE ON MI TO NEUVĚŘÍ!“ zaječela. „NEUVĚŘÍ MI TO!“

Pak se složila a hořce se rozplakala. „Já to tak nemyslela… mám ho přece ráda… mám… ale nenuťte mě, abych tam chodila a viděla ho, jak tam bezmocně leží. Nechci ho vidět dřív, než se zase začne usmívat a vyrovná se s tím. Pak budu možná mít sílu na něho pohlédnout… snad budu tak silná…“

Protivily se mi ty její neustálé hysterické výlevy a její nechuť navštívit Joryho ve chvíli, kdy ji nejvíc potřeboval. Přistoupila jsem ke Chrisovi a položila jsem mu ruku na paži. „Melodie, snad si nemyslíš, že jsi široko daleko jediná nastávající matka a že se kvůli tomu zboří svět? To se pěkně pleteš. Mě se stalo něco podobného; když jsem čekala Joryho, jeho otec měl smrtelnou automobilovou nehodu. Buď ráda, že Jory přežil.“

Bezvládně se složila na židli a několik minut usedavě plakala. Pak zvedla hlavu, ale její pohled nevěstil nic dobrého. „Možná, že i on si přeje, aby raději zemřel – přemýšleli jste o tom vůbec?“ I mě ta hrůzná myšlenka provázela dnem i nocí. Obávala jsem se, že by Jory mohl provést něco podobného jako tehdy jeho otec.

Ale k tomu nesmí dojít. Nesmí. „Tak si tady zůstaň a plač si,“ utrhla jsem se na ni záměrně hrubě. „Ale já svého syna nezradím jen kvůli tomu, že i já sama mám problémy. Zůstanu s ním ve dne v noci a budu mu dodávat odvahu. Ale jedno si dobře zapamatuj, Melodie: nosíš pod srdcem vaše společné dítě a proto jsi se pro Joryho stala tím nejdůležitějším člověkem na světě – pro mě samozřejmě také. Potřebuje tvoji pomoc a podporu. Pokud jsem k tobě byla hrubá, omlouvám se za to, ale v této době musím myslet především na něho… proč ho tedy nechceš vidět?“

Dívala se na mě beze slova; její hezký obličej prozrazoval úzkost a po tvářích jí stékaly slzy. „Vyřiďte mu, že přijdu později… řekněte mu to,“ zašeptala chraplavě.

Jorymu jsme tedy sdělili, že Melodie přijde někdy jindy.

Zavřel oči a pevně sevřel rty. Určitě nespal, ale přestal se s námi bavit.

Jory odmítal jídlo, takže musel dostávat výživu do žíly. Letní dny se vlekly jeden za druhým; byly to dny plné zoufalství a beznaděje. Když jsem byla ve společnosti Cindy nebo Chrise, přišla jsem přece jen na jiné myšlenky, které mi dodávaly aspoň trochu naděje.

Od rána do večera jsem se modlila, aby došlo ke změně k lepšímu. Kéž by mi bylo dopřáno prožít život znovu; snad potom bych byla schopna uchránit Joryho, Chrise, Melodii, Cindy, sebe – a také Barta před tím nejhorším. Kéž by.

Kéž by nikdy Jory netančil tu roli –

Dělala jsem všechno možné, a Chris s Cindy mi v tom pomáhali, abych vytrhla Joryho ze zádumčivosti, do které před námi utíkal. Poprvé v životě mi nebyl blízký, poprvé jsem s ním nemohla sdílet jeho trápení.

Ztratil to, co bylo v jeho životě strašně důležité. Přišel o možnost se pohybovat, chodit, tančit. K bezvládným nohám se záhy přidružila svalová ochablost. Nemohla jsem snést pohled na jeho nepohyblivé nohy ležící pod přikrývkou, nohy, které byly vlastně k nepotřebě.

Že by se potvrdila babiččina slova, když říkávala, že jsme byly prokleté děti a nečekalo nás v životě nic než neštěstí a utrpení? Vždyť podle ní jsme byli zrozeni jen pro to, abychom trpěli.

Mohli jsme s Chrisem změnit něco na tom, když náš prvorozený syn ležel jako bez života a druhý jej kromě jedné návštěvy odmítal vídat?

Tehdy se Bart zastavil ve dveřích, pohlédl na Joryho nemohoucí tělo a tiše si založil ruce na hrudi. „Ach, bože,“ zašeptal a vyrazil z toho maličkého pokoje ven.

Už nikdy jsem ho nepřiměla, aby za ním opět zašel. „Mami, vždyť on stejně neví, jestli tam jsem, nebo ne. Nejsem schopen snášet ten pohled. Je mi to líto, opravdu líto… ale nemohu si pomoci.“

Dívala jsem se na Barta a říkala jsem si, zda bych byla ochotna podniknout pro něho totéž, co bych ráda podstoupila pro Joryho.

Sama sobě jsem začala namlouvat, že snad není možné, aby už vůbec nikdy nechodil, nikdy netančil. Třeba se nám ta hrůza jenom zdá; my se vzápětí probudíme a všechno bude tak jako dřív.

Svěřila jsem se Chrisovi se svojí domněnkou; mohli bychom Joryho přesvědčit, aby se snažil a cvičil. Třeba by se naučil chodit a dokonce i tančit.

„Cathy, nepokoušej se v něm probouzet falešné naděje,“ varoval mě Chris a zatvářil se nevlídně. „Nejlépe uděláš, když mu pomůžeš, aby se vyrovnal s tím, co ho potkalo. Můžeš ho povzbudit. Pomáhej mu, ale nesnaž se ho zavést do slepé uličky, kde by ho čekalo jen rozčarování. Já vím, že to nebude lehké. I já jsem na dně, podobně jako ty sama. Avšak nezapomeň, že naše utrpení je jen zlomkem proti tomu, co prožívá on. Můžeme mu projevovat účast a cítit s ním, ale do jeho nitra nepronikneme. My sami jsme zdraví – takže on je se svým trápením sám. Jeho pocity nejsme schopni ani ty, ani já, plně pochopit. My můžeme jen přihlížet a čekat, až se rozhodne vylézt z té ulity, do které se stáhl před okolním světem. Musíme mu být nablízku, aby pochopil, že je třeba, aby ten krok učinil… i když mě zatraceně štve, že Melodie ho odvrhla!“

To bylo opravdu strašlivé, horší než samo zranění; jeho vlastní žena se ho stranila jako by byl postižený leprou. Přesvědčovali jsme ji s Chrisem, aby s námi šla. Stačilo by, kdyby se s ním pozdravila a řekla, že jí na něm záleží. Měla by to udělat.

„Cožpak bych mu řekla něco nového?“ vykřikovala. „On si určitě nepřeje, abych ho našla ve stavu, v němž se nachází! Já to vím daleko líp než vy dva. Kdyby mě chtěl vidět, určitě by to řekl. A navíc, bojím se za ním jít, bojím se, že bych se tam rozplakala a řekla nějakou hloupost, nebo bych naopak celou dobu mlčela. Stačilo by, aby se na mě podíval a vyčetl z mého pohledu, co si doopravdy myslím. To by mu ještě přitížilo. A to si na svědomí nevezmu. Už mě k ničemu nenuťte! Počkejte, až sám bude stát o to, abych ho navštívila… pak možná najdu odvahu, kterou dosud postrádám.“

Odešla a zanechala v nás dojem, že jsme to my dva, kdo jí bereme víru, že tohle soužení skončí a všechno bude zase v pořádku.

Na chodbě jsme narazili na Barta, který sledoval Melodii chtivým pohledem. Pak se otočil ke mně a upřeně se na mě podíval.

„Proč ji nenecháte na pokoji? Když já jsem Joryho navštívil, jevil se mi naprosto apatický. Řekl bych, že si Melodie zaslouží ochranu a pocit bezpečí vzhledem k tomu, v jaké je situaci. Spoustu času prospí. Když za ním jedete, pláče a chodí jako ve snu. Sotva jí. Musím ji nutit, aby alespoň něco snědla a vypila. Dívá se na mě nechápavě a chová se jako děcko. Občas ji musím krmit jako mimino. Mami, pochop, že Melodie je v šoku – ale vy jste schopni myslet jenom na miláčka Joryho a už vůbec vás nezajímá, že ona na všechno doplácí!“

Bylo mi jí líto. Rozběhla jsem se a chtěla ji obejmout. „No tak dobrá. Plně tě chápu. Bart mi otevřel oči, vysvětlil, proč teď právě nemůžeš… ale pokus se o to, Melodie. Alespoň trochu. To, že odmítá na nás pohlédnout a hovořit s námi, je jen proto, že má obavy z budoucnosti a z toho, zda ho přijde někdo navštívit, nebo zda zůstane sám.“

Položila si hlavu na mé rameno. „Cathy… vždyť já se snažím. Jen potřebuji trochu času.“

Příští ráno vstoupila Cindy do naší ložnice; ani nezaklepala na dveře; Chris její chování nelibě nesl. Mohla by už vědět, co se sluší. Když jsem však zjistila, že je celá pobledlá a zděšená, nechala jsem toho. „Mami… tati, musím vám něco povědět, ale pořád si nejsem jistá, jestli vám to mohu svěřit. Nevím, jestli je to tak důležité.“

Upoutalo mě její oblečení. Měla na sobě miniaturní bílé plavky, které toho víc odhalovaly než ukrývaly. Bart objednal plavecký bazén a dnes by už měl být v provozu. Joryho nehoda Barta neodradila od zaběhaných zvyklostí a žil si dál po svém.

„Cindy, tohle oblečení je vhodné tak na plovárnu. Vždyť jsi skoro nahá.“

Zdálo se, že ji moje slova překvapila. Určitě jsem ji urazila, protože jsem si dovolila kritizovat to, co si vzala na sebe. Podívala se krátce na sebe a odfrkla si: „Kristepane, mami! Někteří moji přátelé nosí bikiny ještě menší. To, co vidíš, je úplně z módy. A mám taky jiné kamarády, kteří nenosí zhola nic…“

Vážně na mě vykulila svá modrá kukadla.

Chris jí hodil ručník, aby se zahalila. „Mami, musím ti něco říci, ale nerada bych, aby sis o mně myslela něco špatného; stačí to, že mě Bart pomlouvá, jak může – ale vyslechla jsem něco, co se týká právě Barta.“

„Tak ven s tím, Cindy,“ povzbudil ji Chris.

„Bart někam telefonoval. A nezavřel za sebou dveře. Slyšela jsem, že volá na nějakou pojišťovací agenturu.“ Odmlčela se a usedla na naši rozesílanou postel. Pak sklonila hlavu a pokračovala. Do tváře jí padaly jemné hedvábné vlasy. „Mami, tati, vypadalo to, jako by Bart uzavřel nějaké zvláštní pojištění pro případ, že by hosté na jeho narozeninové party přišli k nějakému úrazu.“

„No, ale na tom není zase nic tak zvláštního,“ namítl Chris. „I tento dům je přece pojištěný… ale musíš pochopit, že když je tu dvě stě hostů, nechtěl zřejmě nechat nic náhodě.“

Cindy pohodila hlavou. Podívala se na otce, a potom na mě. „Taky jsem si to zprvu myslela,“ povzdechla si. „Ale napadlo mě, že možná… možná…“

„Co tě napadlo?“ zeptala jsem se ostře.

„Mami, ty jsi přece vzala ten písek, který se vysypal z popraskaných sloupů, do dlaně. Vzpomínáš si, jestli byl suchý? Určitě suchý nebyl. Někdo ho namočil – takže byl daleko těžší. Z toho důvodu nebyl sypký, takže se nemohl jen tak volně vysypat, jak se původně předpokládalo. Pochop, že ty sloupy, které dopadly na Joryho, byly skoro jako z betonu. Jinak není možné, aby byl Jory tak těžce poraněný.“

„O tom pojištění jsem věděl,“ pronesl pochmurně Chris. „Ale netušil jsem, že ten písek byl mokrý.“

Ani já, ani Chris jsme nenašli správná slova, kterými bychom Barta obhájili. Ale určitě jsme věděli, že přece v žádném případě nechtěl Bart Joryho zmrzačit – nebo ho dokonce zabít? Nezbývalo nám nic jiného, než tomu věřit a nedopustit, aby na Barta padl stín podezření.

Chris rázoval po pokoji, strašně se mračil a přemýšlel o tom, že patrně dělníci, kteří stavěli dekorace, ten písek navlhčili, aby sloupy byly stabilnější. Vůbec to nemusel být Bartův nápad. Všichni tři jsme vážně sestoupili po schodišti a zamířili na terasu, kde seděl Bart s Melodií. Za jejich zády se rýsovaly hřbety hor; byli napůl ukrytí za keři. Zahrada překypovala rostlinami, které byly v plném květu. Vypadala velmi romanticky. Krajkovím listí ovocných stromů se prodíraly sluneční paprsky, které dopadaly na slunečník, který poskytoval chládek a stín těm, kteří pod něj usedli kolem bílého zahradního stolku.

Melodie se k mému údivu smála, ale přece jen váhavě hleděla na Barta. „Barte, tvoji rodiče nejsou schopni pochopit, proč se nemohu přemoci a jít za Jorym do nemocnice. Je mi jasné, že to tvoje matka nelibě nese. Zklamala jsem ji, ale zklamala jsem i sama sebe. Z nemocnic mám doslova hrůzu. To se se mnou vleče odmalička. Já vím, že Jory leží na lůžku, kouká do stropu a odmítá se bavit s návštěvami. A také vím, co si myslí. On totiž ztratil nejen schopnost ovládat své nohy, ale ztratil i životní perspektivu. Přemýšlí o svém otci a o tom, jak zemřel. Říká si, že je bezcenný a že se vůbec nic nestane, když se jednoho dne sprovodí ze světa tak, jako to udělal jeho otec.“

Bart na ni nesouhlasně pohlédl. „Melodie, to tedy mého bratra neznáš. Jory by na sebe nikdy ruku nevztáhl. Možná se teď cítí zle, ale on se z toho vykřeše.“

„Jak by jenom mohl?“ zanaříkala. „Vždyť přišel o nejdůležitější věc, které si nejvíce cenil. Naše manželství bylo založeno nejen na tom, že jsme se měli navzájem rádi, ale také na vzájemné kariéře. Každý den si říkám, že za ním musím zajít, usmát se na něho a podpořit ho. Ale pak se zarazím a nevím, jak dál. Nedovedu se tak dobře vyjadřovat jako tvoje matka. Nedovedu kolem sebe šířit optimismus a usmívat se jako jeho otec –“

„Chris přece není Joryho otcem,“ namítl vzápětí Bart.

„Ne ne, Jory Chrise opravdu uznává jako svého otce. A navíc, váží si ho. Má Chrise opravdu rád, Barte, respektuje ho a obdivuje a nenapadá ho za to, čemu ty říkáš incest.“

Stáli jsme stranou a nikým nepozorováni jsme vyslechli všechno, co říkala.

Také jsme zaslechli její další slova: „Stydím se to říci, ale já tam nechci jít a vidět, jak na tom je.“

„Ale co potom chceš dělat?“ zeptal se jí Bart cynicky. Upil trochu kávy a neustále jí hleděl do očí. Kdyby jen trochu pootočila hlavu, určitě by nás zahlédla. Stáli jsme tam, sledovali je a vyslechli spoustu zajímavých věcí. „To právě nevím,“ zahořekovala. „Jsem z toho celá vedle! Nenávidím chvíle, kdy se probouzím a uvědomuji si, že mi Jory už nikdy nebude tím manželem, jakým býval předtím. Jestli se neurazíš, nejraději bych se přestěhovala do toho pokoje naproti přes chodbu, aby mě nepronásledovaly bolestné vzpomínky spojené s chvílemi, kdy jsme ještě byli spolu. Tvoje matka si neuvědomuje, že jsem zrovna tak ztracená jako on, a to navíc čekám dítě!“

Začala znovu vzlykat. Opřela si paže o stůl a položila si na ně hlavu. „Někdo si na mě přece musí vzpomenout, pomoci mi… někdo přece…“

„Vždyť já ti pomohu,“ utěšoval ji Bart a položil svou opálenou ruku na její rameno. Pravou rukou odsunul šálek s kávou a jemně ji hladil po hebkých vlasech. „Pokaždé, když mě budeš potřebovat, nebo se budeš chtít s něčím svěřit, vždycky si pro tebe najdu čas.“

V životě jsem neslyšela Barta, že by někomu projevoval takovou účast a cítil s ním. Ta Melodie! Srdce mi poskočilo. Tak tady máme ty problémy. Jory potřebuje pomoc své ženy – ne Bart!

Udělala jsem pár kroků a ocitla jsem se v jejich těsné blízkosti. Usedla jsem vedle nich. Bart odtáhl ruku z Melodiina ramena a hleděl na mě, jako bych se dopustila něčeho nesprávného. Také Chris s Cindy si k nám přisedli. Prolomila jsem ticho, které nastalo. „Melodie, ráda bych si s tebou pořádně pohovořila. Hned, jak se nasnídáme. A nebudeme si vzájemně něco zastírat. Nebudeš se stavět, že nechápeš, co ti budu povídat.“

„Mami!“ vyskočil Bart. „Cožpak ty si neuvědomuješ, v jaké je situaci? Jory možná jednoho dne bude chodit o berlích, jestliže dostane korzet, který mu podepře páteř… dovedeš si to vůbec představit? Já tedy ne. Já na něho nejsem schopen pohlédnout ani dnes.“

Melodie zasténala a vyskočila. Také Bart se zvedl a uchopil ji do náruče. „Neplač, Melodie,“ utěšoval ji něžně. Melodie se zmohla na pár nesrozumitelných slov a odběhla pryč. My tři jsme tiše seděli a dívali se za ní. Když nám zmizela z dohledu, naše oči se obrátily k Bartovi. Ten si sedl ke stolku a pokračoval ve snídani, jako bychom tam ani nebyli.

„Barte,“ oslovil ho Chris chviličku předtím, než se na nás přilepil Joel. „Co všechno víš o tom mokrém písku, který tvořil výplň těch kašírovaných sloupů?“

„Teď ti nerozumím,“ řekl Bart klidně a zahleděl se do daleka, jako by sledoval dveře, za nimiž zmizela Melodie.

„Tak já ti to poněkud přiblížím,“ pokračoval Chris. „Bylo přece domluveno, že ten písek bude suchý, aby se bez nesnází vysypal a nikoho nezranil. Kdo ho tedy namočil?“

Bart pořád hleděl před sebe a ostře vyjel: „Takže koukám, že jsem za Joryho úraz zodpovědný – pravděpodobně jsem vymýšlel všechno možné, jen abych ho zmrzačil. Pch, to mi připomíná dobu, kdy mi bylo devět, nebo deset roků. Vždycky jsem za všechno mohl já. Jenom já. Když pošel Clover, oba jste na mě svalovali vinu; to já mu uvázal na krk tu ocelovou smyčku. O tom se přece nedalo pochybovat. A když chcípla Apple, tak jste si zase vzpomněli jenom na mě, i když jsem je oba dva měl hrozně rád. Nikdy jsem nikoho nezabil. Ale i když jste potom zjistili, že v tom měl prsty John Amos, ani vás nenapadlo se mi omluvit a přiznat, že jste mi křivdili. Tak to udělejte alespoň dnes, kdy mě neprávem viníte z toho, že si Jory přerazil páteř!“

Ráda bych mu uvěřila a do očí mi vhrkly slzy. „Ale kdo tedy ten písek navlhčil, Barte?“ zeptala jsem se, naklonila se kupředu a uchopila jej za ruku. „Někdo to přece udělat musel.“

Nepřítomně se na mě podíval. „Někteří z těch dělníků mě neměli moc v lásce, trochu jsem je proháněl… ale skutečně si nemyslím, že by udělali něco, co by mohlo Jorymu uškodit. Ale je pochopitelné, že jsem je v jednom kuse nehlídal.“

Z nějakého důvodu jsem mu uvěřila. Bart netušil, že ten písek byl mokrý. Když jsem pohlédla na Chrise, připadalo mi, že také on jeho vysvětlení přijal. Avšak to, že jsme se Barta na tu věc zeptali, způsobilo, že mezi námi došlo k dalšímu odcizení.

Bart teď seděl tiše, ani se neusmál. Dojídal snídani. V zahradě jsem letmo zahlédla Joela, který se krčil ve stínu křovisek. Připadalo mi, jako by nás špehoval, i když se tvářil, že obdivuje rozkvetlé keře.

„Pokud jsme ti ublížili, omlouváme se, Barte. Ale buď tak laskav a pokus se zjistit, kdo ten písek navlhčil. Vždyť právě kvůli tomu se z Joryho stal mrzák.“

Cindy se během našeho rozhovoru držela takticky stranou.

Bart se chystal ještě něco dodat, ale vtom vyšel z domu Trevor a začal nás obsluhovat. Rychle jsem spolykala snídani a připravila jsem se k odchodu. Musela jsem to nějak zařídit, aby Melodie konečně dostala rozum. „Teď mě na chvíli omluvte. Nemusíte spěchat; jen se v klidu nasnídejte. Přijdu za vámi někdy později.“

Joel vyklouzl ze stínu hustého keře a usadil se vedle Barta. Když jsem se přes rameno ohlédla, spatřila jsem, jak se naklonil k Bartovi a něco mu šeptal.

S těžkým srdcem jsem zamířila do pokoje, kde dosud Melodie bydlela.

Ležela na posteli, kde spávala spolu s Jorym, obličej zabořený do pokrývek a plakala. Usedla jsem na kraj postele a přemýšlela, jak bych nejlépe začala. Ale jak jsem měla poznat, která slova jsou nejvhodnější? „Hlavně, že to přežil, Melodie, viď? Ještě pořád je s námi. A s tebou. Měla bys udělat vstřícný krok a promluvit s ním. Měla bys mu říci všechno to, co bych já sama ráda tehdy řekla jeho otci. Běž do té nemocnice. Každým dnem, kdy ještě váháš, jako by byl o kousek blíž smrti. Kdybys nešla, zůstala doma a jenom naříkala, určitě bys toho později v životě litovala. Tebe, Melodie, Jory rád vyslechne. Neodvrhuj ho v téhle chvíli. Právě teď tě potřebuje jako dosud nikdy předtím.“

Bezhlavě se na mě vrhla a začala do mč bušit pěstmi. Musela jsem ji chytit za zápěstí, aby mě neporanila.

„Ale vždyť já se mu nemohu podívat do očí, Cathy! Je mi jasné, že tam leží, mlčí a je osamělý, ale já se k němu nedokážu přiblížit. Když na něho promluvíš, stejně ti neodpoví, tak proč by u mě dělal výjimku? A i když ho políbím a on mi buď odpoví, nebo taky ne, bude mi z toho zle. A kromě toho, vždyť ani nevíš, jaký doopravdy je. Jsi jeho matka, ne manželka. Ty si prostě neuvědomuješ, co pro něho znamenal sex. A teď na nic takového nemůže ani pomyslet. Dovedeš si vůbec představit, co to s ním udělá? A to už nemluvím o tom, že nebude moci chodit a že skončil s kariérou. Byl tak nadšený, když se dozvěděl že bude otcem – že se nám narodí dítě. A ty se utěšuješ tím, že zůstal naživu. Stejně se ti odcizí, Cathy. Stejně jako mně. On nemusí umírat. Už je vlastně mrtvý, i když ještě nezemřel.“

Její necitlivá slova mě tvrdě zasáhla. Snad proto, že v nich bylo až příliš pravdy.

Propadla jsem panice a napadlo mě, že Jory může provést něco podobného jako jeho otec – také si může sáhnout na život. Pokoušela jsem se uklidnit. Jory přece není jako jeho otec, je spíš podobný Chrisovi. Konečně, Jory tohle všechno může překonat a uplatnit se jinde a ještě líp.

Posadila jsem se na postel a zahleděla jsem se na svoji snachu. Vlastně o téhle dívce toho příliš nevím, i když jsem s ní byla v kontaktu od jejích jedenácti let. Zvenčí to bylo milé, hezké děvče, o kterém jsem se vždycky domnívala, že Joryho zbožňuje. „Co jsi vlastně zač, Melodie? Takhle tě neznám.“

Převrátila se na bok a sjela mě nenávistným pohledem.

„Rozhodně nejsem jako ty, Cathy!“ zaječela. „Rozhodně nemám takovou hroší kůži jako ty. Mě tak nerozmazlovali jako ty rozmazluješ svoji milovanou Cindy. Jako dítě jsem sice dostala všechno, co jsem potřebovala, ale brzy jsem přišla na to, že život není jen procházka růžovým sadem. Ale já se jen tak nevzdávala. Když jsem trochu odrostla, vrhla jsem se na balet. Namlouvala jsem si, že pouze v pohádkovém světě plném fantazie najdu své štěstí. Když jsem poznala Joryho, připadal mi jako princ z pohádky, kterého jsem hledala. A princové si nemrzačí záda, Cathy. Nikdy nejsou mrzáky. Jak jen mohu dál žít s Jorym, když v něm už nikdy nespatřím vysněného pohádkového prince? No, řekni, Cathy, jak? Řekni mi, jak mám ošálit své oči, uši a další smysly, abych necítila nevolnost sotva by se mě dotkl.“

Povstala jsem.

Podívala jsem se na ni, jak měla zarudlé oči a jak jí napuchl obličej od neustálého pláče a napadlo mě, proč s ní zbytečně ztrácím čas. Je zbabělá, ano, to je ten správný výraz. Jen hlupák by si vsugeroval, že Jory není normální člověk, z masa a krve, že není stejný jako všichni ostatní lidé. „Představ si,

Melodie, že by se ten úraz přihodil tobě. Taky bys chtěla, aby tě Jory zavrhl?“

Pohlédla mi zpříma do očí. „Ano, chtěla bych to.“

Zanechala jsem ji plačící na posteli.

Chris na mě čekal dole pod schodištěm. „Říkal jsem si, že bys za ním mohla zajet teď ráno a já bych se tam ukázal někdy odpoledne. No, a Melodie s Cindy by mohly jet zítra. Doufám, žes ji přesvědčila.“

„Ano, půjde za ním, ale dnes to ještě nebude,“ řekla jsem, ale do očí jsem se mu nepodívala. „Rozhodla se, že tam nepůjde dřív, než se zase bude chovat normálně – takže ho musím přesvědčit, aby přestal dělat problémy.“

„Já vím, že to dokážeš, že nakonec bude po tvém,“ zašeptal Chris do mých vlasů.

Jory ležel netečně na nemocničním lůžku. Protože měl páteř porušenou v bederní oblasti, existovala naděje, že někdy – jednou, až se dá do pořádku, vrátí se mu jeho bývalá síla. Určitě se najdou cviky, které později zvládne.

Cestou do nemocnice jsem koupila dvě veliké krabice s květinami, ale bylo třeba, abych je dala do vázy s vodou.

„Dobré ráno, drahoušku,“ pozdravila jsem ho vesele hned, když jsem vstoupila do malého, čistého pokojíku.

Jory ani neotočil hlavu, aby se na mě podíval. Ležel tak, jak jsem ho minule zanechala a tupě zíral do stropu. Políbila jsem ho na děsivě ledovou tvář a pustila se do aranžování květin.

„Určitě tě bude zajímat, že Melodie už nemá ty protivné ranní nevolnosti. Ale velmi rychle se unaví. Já si vzpomínám, že jsem na tom byla podobně, když jsem tě čekala.“

Nejraději bych si ukousla jazyk, protože jsem ztratila Juliana nedlouho potom, co jsem otěhotněla. „Tohle je takové divné léto, Jory. Nemohu tvrdit, že by mi Joel zas nějak moc překážel. Zdá se, že si s Bartem velmi dobře rozumí, ale Cindy nemůže ani cítit. Nic neudělá tak, aby to Joel nezkritizoval. A Bart není lepší. Přemýšlela jsem o tom, že by možná bylo nejvhodnější poslat Cindy přes léto někam pryč. Ty sám si ale nemyslíš, že by Cindy byla špatně vychovaná, že ne?“

Žádná odpověď.

Snažila jsem se, abych před ním nedala najevo nelibost nebo rozčarování. Přitáhla jsem si židli blíž k jeho lůžku a vzala do ruky Joryho bezvládnou dlaň. Naprosto nereagoval. Jako bych v ruce držela leklou rybu. „Jory, doktoři pohrozili, že ti budou podávat výživu do žíly,“ varovala jsem ho. „A jestli se ani potom nevzpamatuješ, určitě si najdou další způsob, jak tě udržet při životě. A budou to dělat do té doby, dokud nepřestaneš být umíněný a nedostaneš rozum.“

Ani nemrkl.

„Tak dobrá, Jory. Dosud jsem k tobě byla vlídná, ale všechno má své meze.“ V hlase mi zněla hořkost. „Na to tě mám až moc ráda, než abych jen přihlížela, jak tu ležíš a snažíš se utéci ze života. Takže budeš pěkně rozumný a začneš spolupracovat, ano?“

„To je toho, že jsi mrzák a budeš odkázán jen na invalidní vozík. Kdybys o to jen trochu stál, možná bys mohl chodit i o berlích. Ale ty se místo toho jen lituješ a nevíš, jak se z toho nejlíp vyvléknout. Ostatní to ovšem zvládli. Ostatní se vrátili do života, a to na tom byli podstatně hůř, než ty. Tak si to přeber, jde přece o tvé tělo a o tvůj život – no, možná, že máš pravdu. Co je ti do ostatních lidí. Musím ti říci, že jsi pěkně sobecký.“

„Jenom mi nevyprávěj, že od budoucnosti už nic neočekáváš. I když připouštím, že i já sama jsem si v první chvíli myslela něco podobného. Ale nemůžu tě vidět, jak tady ležíš a ani slůvko neutrousíš. Drásáš mi tím nervy, tvůj otec se nad tím trápí a Cindy je z toho taky celá pryč. Bart je z toho dočista špatný a odmítá tě navštěvovat jenom proto, aby viděl, jak tady trucuješ. A napadlo tě, jak Melodie trpí tvým chováním? Čeká tvé dítě, Jory. A celé dny propláče. Úplně se změnila, když pořád musí poslouchat, že odmítáš spolupracovat a nechceš se smířit s tím, co se stalo. Je nám to všem strašně líto, že už nebudeš moci chodit – ale jak ti máme pomoci, když nám tu problematickou situaci ještě ztěžuješ? Jory, vzpamatuj se. Potřebujeme tě. Nemáme v úmyslu postávat v povzdálí a dívat se, jak sám sebe ničíš. Máme tě rádi. Přece tě nezatratíme jenom proto, že nemůžeš chodit a tančit. Chceme jen, abys zůstal mezi námi, abychom se o tebe mohli starat a povídat si s tebou. Tak přece promluv, Jory. Řekni cokoliv, co tě napadne. Až přijde Melodie, povídej si s ní. Věnuj se jí… jinak by se mohlo stát, že přijdeš o ni i o dítě.

Miluje tě, to víš moc dobře. Ale žádná žena dlouho nesnese vččné odmítání toho, na kom jí záleží. Zatím sem nechce chodit, protože nechce zažít zklamání z toho, že ji budeš přehlížet tak, jako dosud přehlížíš nás.“

Celou tu dobu, co jsem ho přemlouvala, jsem z jeho tváře nespustila oči a doufala, že s ním moje slova pohnou. Opravdu; zahlédla jsem, jak mu v koutcích zacukalo.

To mě povzbudilo a pokračovala jsem rázně dál. „Melodiini rodiče už volali a navrhovali, aby se k nim vrátila a dítě v klidu donosila. To snad chceš, aby od tebe odešla? To pro to nic neuděláš? Jory, vždyť to všechno neděláš kvůli nám, ale jen kvůli sobě. Ty toho v životě dokážeš ještě hodně. Vždyť ty nejsi jen tanečník, že ne? To byla jen část tvého nadání. Ty se lehce uplatníš i v jiných oborech. Kdoví, třeba bys mohl být úspěšným vědcem? Poslyš, pro mě tanec kdysi také znamenal všechno. Pořád slyším hudbu a vidím tě, jak s Melodií tančíte u nás v pokoji. Uvnitř jsem celá napjatá a snažím se ztlumit tu hudbu, která nutí moje nohy, aby se daly do tance. Moje duše přitom pláče… a vtom cítím, že dopadám na podlahu a volám o pomoc. Ale když jsem se dala do psaní, pustila jsem tanec z hlavy. Jory, ty si musíš najít jiné zájmy, které nahradí tvoji touhu po tanci. Věřím, že to dokážeš.“

Poprvé od chvíle, kdy se Jory dozvěděl, že už nikdy nebude moci chodit, ke mně otočil hlavu. Už jenom ten pohyb ve mně vyvolal pocit radosti.

Krátce jsme si pohlédli do očí. Zahlédla jsem slzy. Snažil se neplakat, ale nedařilo se mu to. „Tak Mel přemýšlela o tom, že by se vrátila k rodičům?“ zeptal se s hořkostí v hlase.

Musela jsem tu šanci využít. Netušila jsem, jak se zachová Melodie, ale musela jsem Joryho přimět, aby se vzpamatoval. Jen abych něco nepopletla a nepokazila. Takhle nějak mě opustil Julian, a potom Carrie. Pane bože, nedopusť, abych ztratila také Joryho.

„Nikdy by se k tomu neodhodlala, kdybys ji nepřehlížel. Ona tě dobře zná a potřebuje tě. Když jsi nás začal ignorovat, jenom jsi tím dokázal, že ti nezáleží ani na vlastní ženě. Tvé umíněné mlčení a nechuť přijímat stravu jen potvrdily to, čeho se Melodie obávala. Ona není jako já. Ona takové věci nehodí za hlavu a nenechá je plavat. Celé dny propláče. Sotva jí… a je těhotná, Jory. Nosí v těle tvé dítě. Dovedeš si představit, jak jí asi musí být, když si vzpomene na to, co provedl tvůj otec, ještě než jsi se narodil? Pořádně si to rozmysli, než uděláš chybný krok, kterého bychom všichni litovali. Zamysli se sám nad sebou a nad tím, jak moc sis přál, abys vyrůstal se svým pravým otcem. Jory, nebuď takový sobec jako tvůj otec a nenechávej na světě osiřelé dítě. Nenič ještě nás, když tebe potkalo takové neštěstí!“

„Ale mami!“ vykřikl Jory podrážděně. „Co mám tedy podle tebe dělat? Přece nestrávím zbytek života na invalidním vozíku! Jsem tak naštvaný, tak strašně naštvaný, že bych se nejraději na všechno vykašlal! Proč zrovna já mám tolik trpět? Býval jsem vaším dobrým synem a rovněž jsem věřil tomu, že mám šťastné manželství. Ale teď už sotva budu nějaké ženě mužem. Neexistuje žádná naděje. Od pasu dolů jako bych nebyl. To raději umřu, než bych tohle dál snášel!“

Sklonila jsem hlavu a přitiskla tvář k jeho bezvládné ruce. „Možná, že to nebude tak zlé, Jory. Když ale budeš takhle pokračovat a zeslábneš jenom proto, že budeš odmítat jídlo a budeš pořád myslet na smrt a na to, že se ti protiví invalidní vozík – tak počítej s tím, že se tvůj stav nezlepší. Měj na paměti, jak moc bys nás zranil, kdybys něco nepředloženého provedl. Uvědom si, jak bys nám s Chrisem ublížil. Doslova by nás to zničilo, ztratili bychom člověka, kterého máme velice rádi. Oba bychom mohli dlouze vyprávět o tom, co nás tíží jako noční můra; trpíme pocitem provinění, že mnohému jsme v minulosti mohli zabránit… velmi tím trpíme. Uděláme všechno pro to, abychom tentokrát uspěli, aby se nám naše záměry podařily a aby už nikdo z nás nezažil pocity zklamání.“

„Přestaň, mami! Tohle se prostě nedá poslouchat!“

„Nepřestanu, dokud tě nepřivedu k rozumu! Jory! Neodvracej se od nás. Ty se prostě nesmis vzdávat. Nesmis utíkat z boje. Poruč si a zkus se přemoci. Řekni si, že tohle všechno překonáš a budeš opět tak silný jako předtím. Vždyť ty máš za sebou zkušenost, kterou zažilo jen velmi málo lidí.“

Jory mě pozorně poslouchal. „Víš, já ani nevím, jestli doopravdy chci od všeho utéci. Od té noci, co se to stalo, tady ležím a přemýšlím o tom, co bych měl vlastně dělat. Jen mi nevykládej, že do konce života nemusím ani hnout prstem, protože vy jste bohatí a máte spoustu peněz. Život bez cíle je nanic, to víš sama dobře.“

„Tvé dítě… tvé dítě může tvořit náplň tvého života. A také to, že s tebou bude Melodie šťastná. Jen zůstaň, Jory, zůstaň… další ztrátu bych prostě neunesla. Ne, nechci…“ Rozplakala jsem se.

A to jsem si, prosím, předsevzala, že nepodlehnu a nebudu plakat. Přerývaně jsem vzlykala a nebyla jsem schopna na něho pohlédnout. „Po smrti tvého otce jsem se upjala na očekávané dítě. Bylo to pro mě velmi důležité. Snad jsem tím chtěla zmírnit pocit provinění, ani nevím. A když jsi se v noci na svatého Valentina narodil a oni mě položili na břicho tvé tělíčko, div jsem pýchou nepukla. Byl jsi krásné zdravé dítě, s modrýma jasnýma očima. Uchopil jsi můj prst a nechtěl jsi ho pustit. Byl u tebe Paul a také Chris. Oba na tebe byli od počátku jaksepatří pyšní. Byl jsi takové mazlivé a velmi způsobné dítě. Vzpomínám si, že jsme tě pořád chovali a ty jsi nikdy neplakal. Jory, předpokládám, že na nějaké hýčkání jsi už dost starý. Ty teď musíš sebrat všechnu sílu, co v tobě zůstala a něco s tím udělat. Uvidíš, jak budeš šťastný, až poprvé spatříš své dítě. Vím, že budeš šťastný.“

Hovořila jsem a moje slova se mísila se slzami. Vycítila jsem, že mě Jory lituje. Vztáhl ruku a cípem prostěradla mi osušil slzy.

„Už jsi přišla na nějaký nápad, co budu pořád dělat na tom vozíku?“ zeptal se tiše a já vycítila, že to myslí ironicky.

„Existuje tisíc možností, co bys mohl dělat, Jory. Celý dnešní den by mi nestačil k tomu, abych to všechno vyjmenovala. Můžeš hrát na klavír, studovat umění nebo začít psát. Nebo bys mohl být baletním mistrem, učit novou generaci. Takových činností by ses vůbec nemusel bát; k tomu by ti stačil bohatý slovník a výřečnost. Nebo bys mohl zvolit něco světského, třeba se dát na politiku nebo studovat práva podobně jako Bart. Když to tak probírám, je jen velmi málo věcí, které si budeš muset odpustit. Každý z nás je v určitém směru handicapovaný… To bys měl mít na paměti. Také Bart má potíže, i když to na něm bezprostředně nikdo nepozná. A je na tom podstatně hůř než ty. Jen si připomeň na všechny jeho problémy ještě v době, kdy jste s Melodií tančili. Tehdy se vás to příliš nedotýkalo, ale on musel podstoupit psychiatrickou léčbu a v určitém období byl doslova na dně.“

Joryho oči zasvitly a naplnily se nadějí a vírou, že přece jen bude líp.

„A nezapomeň na to, že Bart na zahradě postavil bazén. Tvoji lékaři se vyjádřili v tom smyslu, že máš velmi silné paže a po rehabilitaci budeš moci plavat.“

„Co bys mi tedy radila ty, maminko?“ zašeptal tiše a jemně mě pohladil po vlasech. Něžně se na mě podíval.

„Přeji si, abys žil, Jory. To je mé největší přání.“

Oči mu zaplavily slzy. „A co ty, tatínek a Cindy? Plánovali jste přece, že na léto pojedete na Havajské ostrovy?“

Celé týdny jsem si na to nevzpomněla. Dívala jsem se strnule před sebe. Jak bychom mohli někam jet, když Jory utrpěl zranění a Melodie je v úzkých? Nemohli jsme prostě odjet.

Foxworth Hall na nás opět uchystal dokonalou past.

Melodie na pochybách

O TOM, ŽE JSME S CHRISEM CINDY POSLEDNÍ DObou zanedbávali, se nedalo pochybovat. Spoustu času jsme trávili u Joryho v nemocnici. Cindy zůstávala v tom nepřátelském domě sama a hrozně se nudila. Joel měl pro ni jen slova pohrdání, Bart se jí vysmíval a Melodie také nebyla tou nejlepší společnicí.

„Mami,“ naříkala Cindy. „Tady je to prostě hrozné! To je nejhorší léto, jaké jsem kdy prožívala. Je mi pochopitelně líto Joryho, který leží v nemocnici a už nikdy nebude ani chodit, ani tančit, i když bych pro něho udělala to poslední, ale pomyslel taky někdo na mě? Vždyť k němu pustí vždycky jenom dva a vy s tatínkem jste u něho skoro pořád. A i když už se k němu dostanu, tak stejně pořádně nevím, co mám říkat a když jsem tady, tak to taky není moc velká zábava. Tenhle dům je tak hrozně osamocený, že mi připadá, jako bychom spíš žili na Měsíci. Je tu šílená, šílená nuda. Požádala jsi mě, abych nechodila do vesnice, abych si odtamtud nikoho nezvala, protože oni vědí o vás dvou a vy si sem taky nikoho nepozvete. Taky jsi mi nedovolila, abych si zaplavala, když se kolem ochomýtá Bart nebo Joel. Zakázali jste mi tolik věcí… tak co tu tedy vlastně smím?“

„Tak mi pověz, co bys ráda dělala,“ vyzvala jsem ji vlídně. Bylo jí šestnáct a plánovala si, jak letos báječně užije letní prázdniny. Ten nádherný dům, který zpočátku tolik obdivovala, se jí v určitých směrech začal jevit jinak; spíš si tu připadala jako vězeň. Stejně jako kdysi v tom původním my.

Usadila se na podlaze nedaleko místa, kde jsem odpočívala. Zkřížila si nohy a pokračovala. „Nerada bych urazila Joryho tím, že někam odjedu, ale mám dojem, že se tady z toho kolem co nejdřív zblázním. Melodie je celé dny zamčená v pokoji a odmítá se se mnou bavit. Joel mě ničí těmi svými pohledy a Bart naopak předstírá, že mě nevidí. Dnes jsem dostala dopis od přítelkyně Bary Boswellové. Bary píše, že se chystá na takový pěkný letní tábor, který leží pár kilometrů za Bostonem. Kousek od tábora je letní divadlo. A je tam príma koupání, protože nedaleko je jezero. Taky se tam dá jezdit na lodičkách a každou neděli je diskotéka. Navíc se tam můžu leccos naučit, jsou tam zájmové kroužky. Já bych tam moc ráda jela, protože tam budou děvčata v mém věku a určitě tam bude spousta legrace. Můžete si to klidně ověřit, ten tábor má dobrou pověst. Pošlete mě tam, než se tady z toho zblázním.“

Zprvu jsem si myslela, že se celá rodina semkne a během léta se všichni vzájemně sblížíme. A ona si vymyslela nějaký tábor. Ráda bych se jí pořádně věnovala, ale prostě mi na to nezbýval čas. Takže jsem Cindin návrh přivítala. „Promluvím si o tom večer s tatínkem,“ slíbila jsem. „Byli bychom rádi, kdybys byla šťastná, Cindy, to sama dobře víš. Je mi líto, že jsme tě zanedbávali, ale musíme se starat o Joryho. Ale teď si promluvíme o tobě. Pověz mi, jak to bylo s těmi chlapci, co přišli na Bartovu party? Co vlastně mezi vámi bylo?“

„Bart s Joelem schovali klíčky od aut, takže jsem nikam nemohla odjet. Tím mě hrozně naštvali, protože jsem o to moc stála. Taky mě zavírali doma; mohla bych vyskočit z okna, ale bylo to dost vysoko a já se bála, abych si něco neudělala. Ale na ty kluky jsem musela pořád myslet. Chyběli mi, ráda bych šla na schůzku nebo si zatančit. Já vím, co si teď myslíš, protože Joel to nechutně rozmazával a tvrdil, že nemám žádnou morálku… ale opravdu bych se s nimi ráda viděla. Sama jsem si říkala, jak dlouho ještě vydržím být panna. Bojím se, abych zase nebyla staromódní a nenechávala to až po svatbě. Ale pochop, že se chci vdávat až někdy ve třiceti. Když chodím s chlapcem, kterého mám opravdu ráda a navíc na mě začne naléhat, myslím, že ho dlouho odmítat nebudu. Jsem vždycky tak vzrušená a srdce cítím až někde v krku. Mé tělo je v tom silnější než já. Mami, proč já sama z toho mám daleko menší obavy než ty? Já se v sobě moc dobře nevyznám. Žiju ve světě, kde spousta lidí neví, co pořádně chce. Sama to často říkáš. Takže když ti kolem mě nevědí, co vlastně chtějí, jak to mám vědět já? Ráda bych se chovala tak, abys se mnou byla spokojená. Tobě by se líbilo, abych byla přirozená a dívčí. Ale na druhou stranu mě láká být sexy. A to je ohromný rozdíl. Ráda bych, abyste mě s tatínkem měli pořád rádi, takže se snažím a dělám, co můžu – ale já zase nejsem tak docela nevinná, mami. Nejraději bych, aby všichni pěkní kluci za mnou šíleli – takže jednoho dne se určitě neuhlídám a bude všechno jinak.“

Musela jsem se nad jejími problémy pousmát; ona zatím myslela, že mě její slova pobouří. Dívala se na mě s obavami, protože nevěděla, zda jí po jejím vyznání dovolím, aby odjela na nějaký tábor. Objala jsem ji kolem ramen. „Na nějakou morálku se přece nebudeme ohlížet, Cindy. Ty jsi velmi hezká a chytrá dívka. A naprosto nemáš zapotřebí se nabízet na potkání jako nějaké lehké zboží. Musíš si sama sebe vážit a znát svou cenu. Jen ať si to všichni kolem tebe uvědomí.“

„Ale mami – jak jen můžu říci ne, když potom ten kluk o mně ztratí zájem?“

„Kolem tebe je spousta chlapců, kteří ani nepomyslí na to, že by po tobě měli něco podobného vyžadovat. A ti jsou pro tebe daleko vhodnější, Cindy. Takoví, kteří si vynucují sex pod nějakou záminkou, ať už je jakákoliv, takoví za moc nestojí a stejně tě brzy po tom, co dosáhnou svého, nechají. Víš, existuje určitá skupina mužů, kteří si myslí, že jsou neodolatelní lovci žen. A ty jsi moc hezká na to, aby tě jen tak přehlédli. Pamatuj si, že takoví myslí jenom na sebe a protože jim na dívce doopravdy nezáleží, klidně dávají všechny intimnosti před svými kamarády k lepšímu.“

„Mami! Ty děláš, jako by bylo něco ponižujícího, že jsem žena. Já jim nedám jedinou šanci, aby si mysleli, že mě mohou ztrapňovat – naopak, já jim ukážu! Ale uznej, že se musím někomu vypovídat, já nejsem taková, že bych to v sobě dokázala zadržet. Bart mě hrozně znervózňuje, jsem si před ním nejistá. To on kolem mě šíří atmosféru nespolehlivosti a naznačuje, že se na kluky jen jen třesu. Ale ode dneška si může někdo přijít a namlouvat mi, že beze mne nemůže být a že mu musím dokázat svou lásku; pořádně s ním zatočím, uvidíš. Budu mít stále na paměti, že jste mě s tatínkem dobře vychovali a takové známosti pustím rychle k vodě.“

Všechno mi to nějak přišlo k smíchu, i když jsem už týdny neměla k němu žádný důvod. „Tak dobře, holčičko, já vím, že uděláš to nejlepší, co budeš moci. Ale pojďme si ještě povídat o tom letním táboru. Musím přece tatínkovi všechno dopodrobna vysvětlit.“

„Ty si myslíš, že to nemá perspektivu?“ zeptala se poněkud znepokojeně.

„Ale ne, to víš, že ne. Myslím, že Chris s tím bude souhlasit, protože bude jen dobré, když přijdeš na trochu jiné myšlenky.“

Chris to jen podpoří, tím jsem si byla jista; to šestnáctileté děvče přece potřebuje trochu rozptýlení. Cindy asi nikdy nezapomene na okamžik, kdy se musela s Jorym rozloučit. „Ne, aby sis myslel, že mi na tobě nezáleží, Jory. Ale já musím někam pryč, abych se z toho všeho nezbláznila. Budu ti hodně psát a posílat dárečky.“ Objala ho a políbila na čerstvě oholené tváře. „Bohužel se všechno to krásné, co bývalo předtím, nevrátí. Nejraději bych tě měla sama pro sebe, kdybys nebyl můj bratr.“

„Třeba k tomu ještě dojde,“ odpověděl Jory s trochou ironie. „Ale i tak ti děkuji za poklonu.“

Společně s Chrisem jsme odvezli Cindy na nejbližší letiště a Joryho nechali v péči zdravotní sestry. Chris dal Cindy nějaké kapesné a políbil ji. Cindy byla u vytržení nad tolika penězi, neustále děkovala a oba dva nás bouřlivě líbala. Nadšeně nám mávala. „Určitě vám napíšu,“ slibovala. „Ale nepošlu vám pohlednici. Pošlu vám vlastní fotky. Mockrát dčkuju a nezapomeňte mi často psát. Napište mi o všem, co se přihodí. Víte, život na Foxworth Hallu mi připadá tak neskutečný, jako by se to odehrávalo v nějakém románu nebo hororu. Je to hrozný pocit, když to člověk prožívá.“

Cestou do nemocnice, když jsme se vraceli k Jorymu, mě Chris seznámil se svým plánem. Teď jsme rozhodně nemohli pomýšlet na cestu na Havajské ostrovy. Nemohli jsme nechat Joryho napospas Bartovi nebo Joelovi. Navíc Melodie nebyla schopna se postarat ani sama o sebe, natož o manžela, který ještě ležel v sádrovém krunýři. Nezvládla by to, ani kdyby si zaplatila ošetřovatelku. A kromě toho ani Jory, ani Melodie nebyli v takovém stavu, aby se s námi na Havajské ostrovy vydali společně. A to by tam museli zůstat několik měsíců.

„Netuším, jak to dopadne, až se Jory vrátí na Foxworth Hall a bude o něj pečovat jenom jedna ošetřovatelka. O Cindy teď bude také dobře postaráno a Jory mě už nebude neustále potřebovat. Budu se muset zabývat něčím smysluplným, abych neměl pocit, že žiju naprázdno, Cathy. Ještě nejsem tak starý. Myslím, že v životě udělám ještě pořádný kus práce.“

Celá nejistá jsem se na něho podívala a sledovala, jak se věnuje řízení vozu. Pokračoval, ale nedíval se na mě, když hovořil. „V mém životě byla medicína vždycky velmi důležitá. To ale neznamená, že kvůli ní poruším svůj slib a budu se věnovat rodině jen sporadicky, jak jsem to dělával v dobách, kdy jsem se své profesi oddával naplno. Jen si vzpomeň, co to udělalo s Jorym, když najednou vysadil a ztratil veškerou perspektivu do života…“

Svezla jsem se trochu na sedadle a položila si hlavu co nejblíž ke Chrisovu rameni. Schválila jsem Chrisovi jeho předsevzetí a vybídla jsem ho, jen aby se zachoval podle toho, co uzná za vhodné. „… ale měj na paměti, že doktor musí počítat s velkým nasazením a někdy musí být při jednání s pacienty víc než diplomatický.“

Přikývl a sdělil mi, že tohle si už dávno uvědomil. V poslední době se rozhodl pro experimentální medicínu. Nechce se už stýkat s lidmi, kteří si jej pamatovali ještě z dob, kdy se jmenoval Foxworth. Už si to všechno dokonale promyslel. Už měl plné zuby toho vysedávat pouze doma a vlastně nic pořádného dohromady nedělat. Musel se začít věnovat něčemu pořádnému, protože jinak by popřel své vlastní já. Usmála jsem se na něho, i když u srdce mi lehko nebylo. Sen o tom, že někdy ještě pojedeme na Havajské ostrovy se pomalu rozplýval.

Ruku v ruce jsme vstoupili do obrovitého domu, jehož velikánské vstupní dveře temně zely jako rozevřený obří jícen. Melodie byla pořád zalezlá ve svém pokoji a Joel klečel v jedné malé místnůstce bez nábytku. Modlil se a v rohu chabě poblikávala jediná svíce. „Kde je Bart?“ zeptal se ho Chris a rozhlížel se kolem, jako by mu přišlo divné, že v tak velikém domě se někdo může dobrovolně tísnit v tak malém pokojíku.

Joel se ušklíbl a úlisně se usmál. Snad to měl být jakýsi druh přátelského úsměvu. „Barta najdete určitě v nějakém baru. Většinou se tam zřídí tak, že spadne pod stůl.“

Nikdy bych neřekla, že je Bart něčeho takového schopen. Že by ho trápily výčitky svědomí proto, že uspořádal představení, při němž utrpěl jeho bratr těžký úraz? Ovšem – litoval Bart vůbec někdy něčeho? Nevzpomínala jsem si. Sledovala jsem Joela, který povstal, přecházel sem a tam a jevil značný neklid. Že by ho tak rozrušila změna, která se udála s Bartem? Vykročili jsme, abychom Barta vyhledali. Stařík za námi divoce poskakoval. „Měl by už vědět, co se patří,“ brblal cestou. „Ty děvky a běhny v barech se na něho jen lepí, ale já ho varoval.“

Už jsem se neovládla. „Joeli, jaký je podle vás rozdíl mezi běhnou a děvkou?“

Podíval se na mě nepěkně. Pokud mu něco došlo, zaplašil své pochybnosti jediným mávnutím vyhublé ruky. „To si ze mě děláte legraci? V Bibli se vyskytují obě slova, takže mezi nimi asi bude nějaký rozdíl.“

„Možná je běhna přece jen horší než děvka, nebo že by to bylo naopak? Tak jaký na to máte názor?“

Zíral na mě a z jeho nevlídného pohledu jsem vycítila, že jsem ho svou hloupou otázkou ranila.

„Ale v Bibli se hovoří o prostopášnicích, Joeli. A dnes se taková děvčata označují jako prostitutky nebo lehké holky – takže pořád trváte na tom, že mezi běhnou a děvkou je nějaký rozdíl? Nebo je to vlastně totéž?“

Nevinně jsem se na něho zahleděla a v jeho očích jsem zpozorovala, že má na mě pořádný dopal. „Vy mě nemáte zrovna v lásce, Catherine. A proč mě nemáte ráda? Kdo vám dal právo, abyste se mi vysmívala? Zůstávám tu jen proto, abych uchránil Barta před tím nejhorším, ale docela klidně se můžu sebrat a odejít, protože takové chování si nemusím nechat líbit. A navíc, já jsem mnohem více Foxworthem, než jste vy.“ Pak se ovšem zarazil a sevřel rty. „Ne, to jsem se špatně vyjádřil. Vy jste dvakrát tak Foxworthová ve srovnání se mnou.“

Jak já ho za to nenáviděla! Snažil se mě zostudit a vybral si k tomu narážky jako nejlepší způsob, jak mě ranit. Sebe bych neobhajovala, prostě bych to nechala být. Chris to nijak nekomentoval, ani se nebránil, protože si říkal, že Joel stejně dřív nebo později z tohoto domu musí odejít.

„Nechápu sice, jak vás mohla moje slova urazit, Joeli,“ pronesla jsem líbezným hláskem, který jsem měla vyhrazený speciálně pro konverzaci s tímto člověkem. „Možná si léčíte komplexy ze svého otce, který vás okázale přehlížel.“

Beze slova se obrátil a v očích měl výraz raněného zvířete.

Stejně jsem si říkala, že to jenom předstírá. Pomalu se odplížil, ruce složené na tom svém mnišském hábitu neurčité hnědavé barvy.

Rozhodla jsem se ještě ten večer; Melodie opět odmítla přijít k večeři a nechala si poslat jídlo do pokoje. I když se mi vzpírala a neustále odkládala návštěvu u Joryho, řekla jsem si, že ji tam dostanu, i kdybych ji měla k Jorymu dovléci.

Vstoupila jsem do jejího pokoje a odstrčila stranou podnos s jídlem, kterého se sotva dotkla. Neřekla jsem přitom ani slovo. Měla na sobě nějaké utahané šaty, které jsem na ní viděla už řadu dní. Vytáhla jsem ze skříně její nejlepší letní kostýmek a hodila ho na postel. „Vysprchuj se, Melodie a umyj si vlasy. Pak se oblékneš a pojedeme navštívit Joryho. Ještě teď večer – a vůbec nezáleží na tom, jestli se ti chce, nebo ne.“

Vmžiku vyskočila a začala protestovat. Ještě prý se nerozhodla, není prý připravená a nebude se přece nutit do něčeho, do čeho se jí vůbec nechce. Dělala jsem, že neslyším a křikla jsem na ni, že podle jejího chování to vypadá, že nebude rozhodnutá nikdy. Oznámila jsem jí, že je mi naprosto jedno, co si myslí, ale že jedno vím jistě: na tu návštěvu prostě půjde.

„Nemáš právo mě nutit do něčeho takového!“ zaječela. Zbledla a musela se posadit. Pak se rozvzlykala a prosila mě, ať na ni nenaléhám a dám jí ještě trochu času. Musí si přece zvyknout na to, že z Joryho se stal mrzák. Řekla jsem jí, že na takové přemýšlení měla času až dost. Já jsem se s tím smířila, Chris a Cindy také… a ona to pořád nemůže pochopit. Naznačila jsem jí, že má s tím trapným divadýlkem přestat.

Pak jsem ji doslova dotáhla do sprchy. Melodie se vzpírala a křičela, že se chce vykoupat, ne sprchovat. Ale já moc dobře věděla, jak dlouho zůstává Melodie ve vaně. Vysedávala by ve vodě tak dlouho, až by celá napuchla a navíc bychom promeškali návštěvní hodiny. Stála jsem tedy před sprchou a pobízela ji, aby dělala co nejrychleji. Když se vysprchovala, zabalila se do ručníku a pořád ještě vzlykala. Její modré oči prosily o slitování.

„Přestaň už plakat!“ nařídila jsem jí a ukázala jsem na toaletku. „Tady si sedni a pořádně se uprav. A dej si na sobě záležet, ať make-upem zakryješ ty nateklé kruhy kolem očí. Nebo se Jory vyděsí toho, jak vypadáš. Já ti zatím vysuším vlasy. Musíš mu dokázat, že ho máš pořád stejně ráda jako předtím.“

Hučela jsem do ní jak do sudu, jen abych ji přesvědčila, že ji určitě napadne, co má Jorymu povědět a jak se před ním chovat. Mezitím jsem jí fénovala její zlatavé blonďaté vlasy.

Měla nádhernou barvu vlasů, o něco tmavší než jsem mívala kdysi já. Původně jsem měla vlasy trošku narezlé a daleko jemnější. V poslední době mé vlasy trpěly daleko víc, protože jsem používala barvu, kterou jsem zakrývala šediny. Když se Melodie oblékla, trochu jsem ji navoněla parfémem, který se Jorymu vždycky tak líbil. Melodie stála jako kus dřeva a nevěděla, co si počít. Popadla jsem ji a vykročila ze dveří.

„Tak, Melodie, vzpamatuj se. Určitě to dobře dopadne. Jory tě má přece rád a potřebuje tě. Až k němu přijdeš a on se na tebe podívá, zapomeň na to, že nemůže hýbat nohama. Určitě ti srdce napoví, co máš říkat a jak se máš chovat. Já vím, že to dokážeš, protože máš Joryho ráda.“

Pod make-upem celá zezelenala a vytřeštila na mě oči. Připadalo mi, že pořád váhá a nejraději by někam zmizela.

V tu chvíli se odněkud vynořil Bart. Právě přišel domů z nějakého baru. Byl pěkně zřízený a nohy ho sotva nesly. Div, že nešilhal, jak byl omámený alkoholem. Složil se na nízkou židli a nohy si natáhl před sebe. Za ním, kousek dál ve stínu, se hrbil Joel a připomínal uschlou palmu. „Kam si to hasíte?“ zeptal se nás Bart a jazykem sotva mlel. Zrovna jsem vlekla Melodii halou a mířila ke garážím. Přála jsem si, abychom se s ním nestřetly.

„Jedeme do nemocnice,“ odpověděla jsem a strkala jsem Melodii před sebou. „A mám ten dojem, Barte, že je nejvyšší čas, abys opět zašel za svým bratrem. Nemusí to být dnes, necháme to klidně na zítřek. Zatím mu kup nějaký dárek, který by mu udělal radost… Jorymu je dlouhá chvíle a potřebuje se něčím rozptýlit.“

„Melodie, kam to jdeš, nechoď nikam, jestli se ti nechce,“ naváděl ji Bart a nejistě se postavil. „Nenech si od mé panovačné matky poroučet.“

Melodie se třásla a nepochybně by mi vyklouzla. Nemilosrdně jsem ji obrátila a nacpala ji do auta. Bart vešel vrávoravě do garáže a volal na Melodii, že ji jde zachránit. Jenomže pak ztratil rovnováhu a poroučel se k zemi. Zmáčkla jsem knoflík od dálkového ovládání vrat a vyjela z garáže.

Celou cestu do Charlottesville se Melodie třásla. Když jsem zaparkovala před nemocnicí, opět se rozplakala. Snažila se mě přesvědčit, že její návštěva Jorymu víc ublíží než prospěje. A já ji musela neustále povzbuzovat, že všechno dopadne dobře.

„Až budeš vstupovat do pokoje, tak nezapomeň na to, že se musíš usmát. Dej si na sobě záležet a buď přirozená. Dovedeš se pěkně chovat, tak toho využij. A až přistoupíš k jeho posteli, obejmi ho a polib jej.“

Bezeslova kývla a stála jak provinilé dítě.

Do ruky jsem jí dala kytici růží a krásně zabalené dárky, které pro něho koupila tehdy, když měl Bart narozeniny. Chtěla mu je dát po představení. „A nezapomeň zdůraznit, že jsi za ním dřív nemohla přijít, protože ti bylo nevolno a necítila ses dobře. Můžeš mu vylíčit, jak jsi celou tu dobu trpěla. Ale proboha tě prosím, jenom mu nedávej najevo účast, lítost a nemluv o intimních věcech.“

Přikývla pomalu, jako slepý poslušný robot a snažila se udržet se mnou krok.

Když jsem s Melodií vyjížděla zdviží do šestého patra, zahlédly jsme Chrise, který kráčel halou. Byl celý bez sebe radostí, když spatřil Melodii v mém doprovodu. „No to je báječné, Melodie,“ uvítal ji a krátce ji objal. Pak se teprve obrátil ke mně. „Byl jsem venku a koupil jsem sobě i Jorymu něco k večeři. Dneska má mimořádně dobrou náladu. A taky vypil všechno mléko, ale snědl jen dva řezy ořechového koláče. A víte přece, jak miluje ořechový koláč. Zkus ho, Melodie, přesvědčit, třeba si ještě kousek dá. Hrozně začal ubývat na váze a já bych moc přivítal, aby se co nejdříve sebral.“

Melodie stále bez jediného slova mechanicky přikývla a vrhla na dveře s číslem 606 takový pohled, jako by ji za nimi čekalo nejmíň elektrické křeslo. Chris jí položil přátelsky ruku na rameno. Pak mě políbil a odešel. „Jdu si o něm pohovořit s jeho ošetřujícím lékařem. Zastavím se pro vás později a společně pojedeme domů.“

Nikdy v životě jsem se necítila tak bídně; dostrkala jsem tedy Melodii až ke dveřím. Jory si nepřál, aby ho chodili okukovat nezvaní návštěvníci, které jenom zajímal pohled na nemohoucího předního baletního sólistu. Zaťukala jsem tedy smluvené znamení a řekla: „To jsem já, Jory, tvoje matka.“

„Pojď dál, mami,“ zavolal a v jeho hlase bylo daleko víc života než kdykoliv předtím. „Tatínek říkal, že se tu objevíš každou chvíli. Doufám, že jsi mi přinesla něco ke čtení. Tamtu knihu jsem už dočetl…“

Zarazil se uprostřed věty a jen zíral na Melodii, kterou jsem strčila do pokoje.

Protože jsem Chrisovi zavolala, co hodlám podniknout, převlékl Chris Joryho z nemocničního hábitu a dal mu bleděmodré hedvábné pyžamo. Pěkně ho učesal; Jory se krátce předtím nechal poprvé od té nehody ostříhat. Vypadal daleko lépe než tehdy, kdy se tak těžce zranil.

Pokusil se o úsměv. V očích mu zasvitla naděje a bylo vidět, jak ho těší, že Melodie přišla.

Ona však stála na místě, kde jsem ji nechala a neměla se k tomu, aby přistoupila blíž. Jory celý ztuhl a úsměv mu zamrzl na rtech… jeho naděje pomalu vyhasínala a on zoufale hleděl na Melodii, která klopila oči. Nebyla schopna mu pohlédnout do očí. Jory byl strašně zklamaný a rozčarovaný. Oči se mu zakalily. Odvrátil hlavu ke stěně.

Rychle jsem přiskočila za Melodii a tlačila ji k Joryho posteli. Dívala jsem se na ni a přemýšlela o tom, co se jí honí hlavou. Stála tam s náručí plnou květin a dárečků jako by vrostla do země. Třásla se po celém těle. Trochu jsem do ní rýpla. „No tak řekni něco, přece,“ zasyčela jsem.

„Nazdar, Jory,“ pronesla seškrceným třesoucím se hlasem. Pořád se na něho ještě nepodívala. Postrčila jsem ji ještě o kousek blíž. „Natrhala jsem ti růže…“ zašeptala.

Jory se stále nehýbal.

Znovu jsem do ní šťouchla a řekla jsem si, že nejlépe udělám, když je nechám chvíli o samotě. Strašně jsem se bála toho, že se na místě otočí a uteče.

„Nemohla jsem za tebou přijít dřív, promiň,“ pokračovala Melodie rozechvěle a udělala malý krůček vpřed. „Taky jsem ti přinesla dárečky… jsou to nějaké věci, o kterým mi tvoje matka říkala, že je potřebuješ.“

Otočil se a zabodl do ní oči plné odporu a nenávisti. „A moje matka tě sem taky dovlekla, co? No dobrá, v tom případě se nemusíš obtěžovat. Doručila jsi sem kytky a dárky – a teď už vypadni!“

Melodie podklesla v kolenou. Květiny upustila na postel a balíčky se rozsypaly na podlaze. Rozplakala se a snažila se najít jeho ruku. Jory se však rychle odtáhl. „Já tě mám přece ráda, Jory… je mi to líto, strašně líto…“

„O tom nepochybuju ani minutu, že je ti to líto!“ vykřikl. „Vím, že lituješ toho, že všechno to nádherné je nenávratně pryč a tobě zbyl na krku zmrzačený manžel! Ale neztrácej hlavu, Melodie! Hned zítra můžeš napsat žádost o rozvod a zmizet!“

Stála jsem shrbená za přivřenými dveřmi a zmocnila se mě lítost. Nad ním – i nad Melodií. Trochu jsem se posunula vpravo, jen abych lépe viděla a slyšela, co se uvnitř děje. Pořád jsem se obávala, že Melodie využije příležitosti a vyběhne z pokoje nebo provede něco nepředloženého, co Joryho nadobro zdrtí a vezme mu chuť do života… kéž bych mohla udělat něco, co by ji přivedlo k rozumu.

Melodie začala sbírat rozházené růže. Staré, uvadající květiny vzala a odložila do koše. Pak naplnila vázu čerstvou vodou a pečlivě v ní růže urovnala. Trvalo jí to pořádně dlouho. Snad přemýšlela, co má dělat dál.

„Nic nepotřebuju,“ řekl nevýrazně Jory a díval se stranou, takže mu Melodie neviděla do obličeje.

Pak si dodala odvahy. „Máš asi dojem, že pro tebe všechno skončilo. Říkal jsi přece mnohokrát, že by sis přál…“

„Vždycky jsem si přál, abych mohl tančit alespoň do čtyřicítky,“ ucedil tiše. „Ale teď je všechno pryč, takže nepotřebuju ani partnerku, ani manželku. Nepotřebuju nic a nic si taky nepřeju.“

Položila balíčky na postel a na chvíli zůstala tiše stát. Bledé ruce se jí chvěly a z očí jí vytryskly slzy. „Já tě ale miluju, Jory,“ řekla tiše. „Ráda bych se chovala tak, jak se to ode mč očekává, ale nejsem tak statečná jako tvoji rodiče. To proto jsem za tebou dřív nezašla. Tvoje matka mč navedla, abych ti řekla, že jsem byla nemocná, ale já prostě jen nemohla přijít. Byla jsem zavřená tam v tom domě a plakala. Doufala jsem, že v sobě najdu odvahu k tomu, abych se na tebe dokázala usmát, až se jednou odhodlám k návštěvě. Strašně se stydím za to, že jsem byla taková nerozhodná. Za to, že jsem za tebou nepřišla, když jsi mě nejvíc potřeboval… čím víc jsem to odkládala, tím horší to pro mě bylo. Taky jsem se bála, že se mnou nebudeš mluvit, nepodíváš se na mě, nebo že provedu nějakou pitomost a ty se urazíš. Já se s tebou nechci rozvádět, Jory. Jsem přece pořád tvoje žena. Včera mě Chris zavezl k doktorovi a ten mě ujistil, že se naše dítě zdárně vyvíjí.“

Odmlčela se a váhavě vztáhla ruku po Joryho dlani. Když se ho dotkla, škubl sebou, jako by se ho dotklo něco žhavého, ale ruku neodtáhl. Zato ona zaváhala a ucukla.

Z místa, kde jsem stála, jsem viděla, jak po Joryho tváři stékají slzy. Snažil se, aby si toho Melodie nepovšimla. Také v mých očích stály slzy. Krčila jsem se za dveřmi a připadala si jako vetřelec, který tam neměl co pohledávat. Ale já nemohla couvnout a odejít. Tehdy, když jsem odešla od Juliana, nalezla jsem ho později bez života. A syn, stejně tak jako jeho otec, by mohl sáhnout po takovém řešení a uniknout všem obavám a zhrzeným přáním.

Melodie se pokusila o další kontakt. Pohladila ho po vlasech. „Neodvracej se ode mě, Jory. Podívej se na mě. Musím vědět, že mě nenávidíš jen proto, že jsem nebyla dost silná, abych všechno překonala, abych ti pomohla, když jsi mě potřeboval. Křič na mě, uhoď mě, ale prosím tě, promluv. Jsem úplně na dně. V noci sotva spím a pořád přemýšlím o tom, že jsem tě od té role měla odradit. Vždycky se mi ten balet protivil, ale nechtěla jsem ti to dát najevo, když jsi k němu vypracoval jinou choreografii a vdechl jsi mu novou podobu.“ Utřela si slzy a klekla si vedle postele. Zabořila obličej do jeho paže.

Sotva jsem slyšela, co říká. „Můžeme přece spolu zůstat. Pomůžeš mi, abych věděla, jak se chovat. A kamkoliv půjdeš, Jory, půjdu i já… ale řekni mi, prosím, že mohu zůstat.“

Možná proto, že měla obličej schovaný, možná proto, že její slzy promáčely Joryho pyžamo, obrátil hlavu a upřel na ni pohled plný zoufalství a bolesti. Odkašlal si a osušil si oči cípem kapesníku.

„Nechci, abys se mnou zůstávala, protože bych ti byl jen na obtíž. Vždyť se můžeš vrátit do New Yorku a znovu tančit s někým jiným. To, že jsem mrzák ještě neznamená, že jsi stejně postižená jako já. Ty můžeš pokračovat v kariéře a navázat na svoji předešlou slávu. Tak jdi, Mel, máš k tomu mé svolení… já tě už nepotřebuju.“

Srdce se mi zastavilo.

Melodie vzhlédla; nalíčené oči měla od pláče dokonale rozmazané. „Jak bych mohla žít jen tak samotná, Jory? Zůstanu s tebou. Udělám všechno pro to, abych ti byla dobrou ženou.“ Napadlo mě, že tohle všechno měla říci už dávno předtím. Třeba je už pozdě. Jory měl dost času na to, aby si uvědomil, že on nebude potřebovat ženu; snad jedině ošetřovatelku a společnici a někoho, kdy by se staral o jeho dítě.

Zavřela jsem oči a začala se modlit: Bože, dej, ať ho přesvědčí. Proč jen Melodie nenaznačí, že se ráda zřekne baletu jen kvůli němu? Proč jen neřekne, že pro to, aby se cítil šťastný, udělá všechno, co bude v jejích silách? Melodie, Melodie, pověz už konečně něco, co ho přesvědčí, že pro tebe není jeho handicap podstatný, a že v tvých očích bude Jory pořád tím mužem, kterého budeš bez přestání milovat. Ale ona jen mlčela.

Zmohla se jen na to, že mu pomohla rozbalit dárky a ukázala mu je. Jory na ni hleděl s čím dál tím menším zájmem.

Poděkoval jí za novou knihu; ten nový bestseller jsem stejně koupila já. Poděkoval jí za cestovní holicí strojek s žiletkami, které měly postříbřené ostří. Takový typ žiletek vydrží dvakrát tolik, co obyčejná žiletka. U soupravy byla také štětka na mýdlo a stojánek na odkapání. Ještě k tomu patřilo kulaté zrcátko a dárková kazeta s mýdlem, toaletní vodou a vodou po holení. A nakonec Melodie vybalila nejlepší dárek – byla to veliká krabice z mahagonového dřeva s vodovými barvami. Chris s oblibou maloval akvarely a rozhodl se, že Joryho zasvětí do tohoto umění hned, jak se vrátí domů. Jory si dlouho prohlížel krabici bez velkého zájmu. Pak pohlédl na Melodii. „Jsou to velmi hezké dárky, Mel.“

Sklonila hlavu a kývla. „Přál by sis ještě něco?“

„Ne. A teď odejdi. Chce se mi spát. Mám radost, že jsem tě viděl, ale cítím se unavený.“

Váhavě se otočila k odchodu a moje srdce usedalo žalem. Před tou nehodou se přece měli tak rádi. Všechno to zmizelo v důsledku jejího šoku a jeho pocitu marnosti. Vstoupila jsem do pokoje.

„Doufám, že vás neruším. Jory už bude zřejmě unavený, Melodie.“ Usmála jsem se na ně. „Jen počkej, až uvidíš, co ti chystáme za překvapení, až se vrátíš domů. A jestli si myslíš, že tě malování zrovna moc nezajímá, brzy změníš názor. A máme pro tebe spoustu dalších novinek. Budeš z toho celý pryč, ale teď ti nic neprozradím. Všechno to bude jedno veliké překvapení.“ Pospíšila jsem si, abych ho objala, ale nebylo to dost dobře možné, protože byl ještě pořád sevřený v pevném sádrovém korzetu. Políbila jsem ho na tváře, prohrábla mu vlasy a stiskla ruku. „Uvidíš, že všechno bude zase v pořádku, zlatíčko,“ zašeptala jsem. „Melodie si teprve zvyká na to, jak ses změnil. Velmi se snaží, ale pokud ti neřekla to, co bys rád slyšel, je to jen proto, že je pořád ještě v šoku a nedovede se pořádně soustředit.“

Jory se ironicky pousmál. „Jistě, maminko, samozřejmě. Určitě mě miluje naprosto stejně jako v dobách, kdy jsem ještě mohl chodit a tančit. Vlastně se nic nezměnilo. Všechno je při starém.“

Melodie už opustila pokoj a čekala v hale, takže náš rozhovor nezaslechla. Celou cestu, když nás Chris odvážel domů, tiše bědovala. „Ach, bože, ach, bože… ach bože… jak tohle všechno dopadne?“

„Zvládla jsi to dobře, Melodie. Velmi dobře. Uvidíš, že příště to bude daleko jednodušší,“ řekla jsem povbudivě.

Týden uběhl a Melodie přísti návštěvu skutečně zvládla daleko lépe; Když navštívila Joryho potřetí, byla už daleko přirozenější. Teď už neodmítala, když jsem jí řekla, že opět pojedeme navštívit Joryho. Pochopila, že nemá smysl se držet v ústraní.

Jednou jsem seděla ve svém pokoji u toaletky; zrovna jsem si pečlivě líčila řasy. Do dveří vstoupil Chris a bylo na něm znát, že má z něčeho radost. „Musím ti oznámit velikou novinu,“ začal. „Minulý týden jsem se zastavil na univerzitě a podal tam přihlášku. Projevil jsem přání pracovat ve vědecké laboratoři, která se zabývá výzkumem rakoviny. Pochopitelně jsem jim vůbec nezastíral, že nejsem v této oblasti dokonale zběhlý; sám se považuji v oblasti biochemie spis za amatéra. Nicméně si mě z nějakého důvodu vybrali; zřejmě je zaujaly některé mé výroky, které jsem pronesl před zkušební komisí. Cathy, mám velikou radost, že se mi to podařilo. Bart souhlasil s tím, že tu smíme zůstat až do doby, než se ožení. Jinak je mu naprosto jedno, na jak dlouho se tu usadíme. Probral jsem to s Jorym a také on projevil přání, abychom mu byli nablízku. To jeho apartmá v New Yorku je příliš malé. Tady bude mít k dispozici daleko víc prostoru a pokoje jsou tu značně pohodlné. Takže se sem s invalidním vozíkem docela dobře vejde. Jory sice říkal, že ho na vozík nikdo nedostane, ale myslím, že brzy změní názor. Zvlášť, když mu co nevidět sundají ten korzet.“

Chrisovo nadšení z nové práce bylo nakažlivé. Byla jsem ráda, že je spokojený a že má nějakou činnost, která mu na chvíli pomůže zapomenout na Joryho problémy. Vstala jsem a zamířila do šatny, ale on mě znovu posadil a začal mi všechno podrobně líčit. Samozřejmě jsem úplně všemu nerozuměla, namluvil toho spoustu a navíc často zabrousil do lékařského žargonu, což byla pro mě španělská vesnice.

„Doufám, že tě ta práce bude těšit, Chrisi. Pro tebe je velmi důležité, abys dělal to, co tě baví. Pochopitelně musíme mít na paměti to, aby i Jory byl spokojený, ale já tě tu nechci držet násilím, zvlášť když Bart je poslední dobou prostě nesnesitelný. Buď tak laskav… buď k němu tolerantní, vždyť on sám nabídl Jorymu svůj dům, aby měl kde žít.“

„Catherine, miláčku, čím déle tu zůstaneš, tím budu raději. A pokud jde o Barta, za všechny ty roky jsem se ho naučil brát takového, jaký je. Je mi jasné, že jen díky tvé péči přestál Jory to nejhorší období. V porovnání s tebou jsem přispěl jen nepatrně. Ale byla jsi to především ty, kdo ho rozptyloval veselým povídáním, dobrou náladou, spoustou dárků a navíc jsi perfektně zvládla ten problém s Melodií. Jory si váží každého tvého slova a řídí se jím, jako by to bylo slovo boží.“

„Ale ty teď budeš často pryč a my si tě neužijeme tolik, jako dřív,“ povzdechla jsem si.

„No, netvař se tak zkroušeně. Pokaždé navečer přece přijedu domů a budu se snažit nezůstávat tam do noci.“ Pak mi ještě sdělil, že do laboratoře musí přijít vždy kolem desáté, takže budeme mít spoustu času na to, abychom spolu posnídali. A taky nebude mít žádné noční služby, takže nebude jezdit po nocích a navíc bude mít volné víkendy a placenou měsíční dovolenou. Ani na to nezapomněl, i když nás dva peníze nikdy moc nezajímaly. A budeme chodit do společnosti, kde se seznámím s mnoha zajímavými lidmi. Budou to lidé na intelektuální úrovni, a takoví mě vždycky přitahovali.

Znovu a znovu probíral všechny okolnosti, které se týkaly jeho nové práce a neustále mě přesvědčoval o tom, že je to pro něho to pravé. Když jsem usínala v jeho objetí, celá jsem se chvěla a přála si, aby bylo všechno úplně jinak; kéž bychom do tohoto domu nikdy nevkročili. S tímto místem bylo spojeno až příliš mnoho nepříjemných zážitků a tragédií.

Někdy kolem půlnoci jsem procitla. Nemohla jsem spát. Šla jsem do obývacího pokoje, který sousedil s naší ložnicí. Vzala jsem do ruky pletení. Bílá nadýchaná čepička pro miminko byla už skoro hotová. Připadala jsem si trochu jako moje matka, která bývala náruživou pletařkou. Já jsem také ráda pletla a nedala jsem si pokoj, dokud jsem práci nedokončila. A podobně jako ona jsem se ani já nemohla soustředit na nic jiného, když jsem zrovna pletla. Na dveře kdosi tichounce zaťukal a vzápětí do pokoje vklouzla Melodie. Byla jsem ráda, že ji vidím. „Jen pojď klidně dál,“ pozvala jsem ji. „Pravděpodobně sis všimla světla, které prosvítá pod dveřmi. Právě přemýšlím o tobě a o Jorym a taky trochu pletu. Už abych to měla hotové.“

Melodie přistoupila váhavě ke křeslu; nějak se mi její chování nezdálo, a proto jsem zbystřila pozornost. Podívala se, co to pletu, ale rychle odvrátila oči. „Musím se někomu svěřit, Cathy. Někomu, kdo je moudřejší než já.“

Takhle nějak by se vyjádřila Cindy nebo nějaká její mladší přítelkyně. Odložila jsem pletení a objala ji. „Jen se vyplač, Melodie. Však máš proč plakat. Byla jsem na tebe v poslední době zlá, ale já si to plně uvědomuju.“

Položila si hlavu na moje rameno a rozvzlykala se.

„Pomoz mi, Cathy, prosím tě, pomoz mi. Pořád musím přemýšlet o Jorym a o tom, jak se asi cítí bídně. Taky jsem přemýšlela o sobě a o tom, jak je mi mizerně. Nakonec jsem byla ráda, že jsi mě donutila, abych za ním zašla, i když jsem tě za to zkraje nenáviděla. Teď, když už za ním chodím sama, se na mě usmívá a jistě má z mých návštěv radost. Já vím, že jsem se chovala pošetile a nezodpovědně. Nemohu snést ten pocit, když ho vidím, jak nehybně leží na posteli a není schopen pohybu. Políbím ho a uchopím ho za ruku; ale jakmile začnu hovořit o něčem závažnějším, obrátí hlavu ke stěně a přestane mi odpovídat. Cathy… ty si možná myslíš, že se vyrovnává se svým stavem, ale já jsem přesvědčena, že neustále myslí na to, jak by z toho všeho unikl – a to je především moje chyba, moje chyba!“

„Tvoje chyba?“ zeptala jsem se překvapeně. „Byla to přece nehoda, nenalhávej si pocit viny.“

„Ty nejsi schopna pochopit, jak mi opravdu je!“ začala na mě chrlit. „Strašně mě to trápí a užírá mě pocit viny. A stalo se to jenom kvůli tomu, že jsme přišli sem, do toho prokletého domu! Jory si nikdy nepřál dítě takhle brzy! Musela jsem mu slíbit, že pokud budeme mít úspěchy, odložíme dítě na pozdější dobu. Jory si přál aspoň desetiletou kariéru. Ale já nedodržela slovo a přestala jsem brát pilulky. Přála jsem si, aby se mé první dítě narodilo ještě než mi bude třicet. Doufala jsem, že když už bude dítě na cestě, Jory mě nebude nutit, abych podstoupila potrat. Kdybys věděla, jak vyváděl, když jsem mu oznámila, že bude otcem! Strašně se rozzuřil a poručil mi, že si to dítě musím nechat vzít.“

„Ale to snad ne…“ Byla jsem úplně v šoku. A to jsem si myslela, že Joryho znám až moc dobře.

„Jen ho nech být; byla to moje vlastní vina. Pro něho byl balet tím nejdůležitějším na světě,“ pokračovala Melodie a celá se zajíkala. Sotva popadala dech, jako by vyběhla prudce do schodů. „Nebyla jsem schopna mu říci pravdu. Pověděla jsem mu, že jsem patrně zapomněla vzít včas tabletku. Už tehdy, když jsme měli svatbu, jsem dobře věděla, že tanec má pro Joryho prvořadý význam; já byla teprve na druhém místě. Nikdy mi to nezastíral, i když mě miloval. A právě proto, že jsem otěhotněla, Jory odložil turné a my měli čas, abychom sem přijeli… a jak to dopadlo! To není fér, Cathy, to není fér! Dnes jsme mohli tančit v Londýně, kdybych nečekala to dítě. Stáli bychom na pódiu, ukláněli se, všichni by nám tleskali, dostávali bychom květiny a Jory by byl ve svém živlu. Podvedla jsem ho, a protože jsem to udělala, zavinila jsem i to neštěstí, které ho potkalo. Co si teď, chudák, počne? Jak mu jen vynahradím to, oč byl okraden?“

Držela jsem ji v objetí a ona se neustále chvěla. Co jsem jí na to mohla odpovědět? Sevřela jsem rty; trpěl nejen Jory, ale také ona sama. V mnoha směrech jsme si byly blízké, neboť i mě trápily výčitky svědomí, protože jsem neuhlídala Juliana. Tehdy jsem ho opustila a odjela do Španělska – a to byl jeho konec. K Joryho úrazu došlo jen nešťastnou náhodou, v tom nemohl být žádný záměr. Cítila jsem, že za tím nic jiného nebylo, a přesto Melodie trpěla pocitem viny.

S tím, co se jednou stalo, se už nedalo nic dělat. Nemělo cenu vzdychat nad něčím, co jsme sami nezavinili a bylo nesmyslné si něco vyčítat. Rychle jsem se vzpamatovala a přemýšlela, jak se mám zachovat.

„Melodie, Jory je z toho stejně špatný jako ty sama. Možná, že se ho celá ta věc dotkla ještě víc než tebe. Ale uvědom si, že ty za nic nemůžeš. On je teď moc rád, že bude otcem. Mnozí muži zpočátku proti dítěti protestují, ale když potom děcko uvidí, jsou z něho celí pryč. On teď leží v nemocnici a ty jsi tady s námi; oba dva přemýšlíte o tom, jak se bude vaše manželství dál vyvíjet, když musíte zanechat baletu. A Jory je navíc tělesně poznamenán. To on se s tím bude muset každodenně vyrovnávat a také si musí uvědomit, že se nebude moci posadit, kdykoliv si zamane. Také se už nikdy neposadí na normální židli, ani z ní nepovstane, i když by si to třeba hodně přál. Nebude se moci procházet v dešti, běhat po trávníku nebo si třeba zajít do koupelny podobně jako každý z nás.“

„Všechno to, co se nám zdá běžné a všední, mu bude dělat problémy a bude mít s mnoha věcmi potíže. A teď si uvědom, jaký vlastně je. Víš dobře, jaký je sebevědomý. Ten se ani nepokusí o nějaké intimní sblížení, protože by tím riskoval možné selhání. Ale tohle si pamatuj. Dnes odpoledne, když jsem za ním přišla, mi oznámil, že co nejdříve podnikne něco, aby se dostal z těch depresí, které ho začaly trápit. A já věřím, že to dokáže. Určitě to dokáže a bude to především tvojí zásluhou, protože jsi mu vyšla vstříc a navštívila ho. Nevynechej jedinou příležitost, abys ho neujistila, že ti na něm záleží a že ho miluješ.“

Proč jen se ode mě odtáhla a odvrátila obličej? Znepokojeně jsem sledovala, jak jí po tvářích stékaly slzy. Popotáhla a snažila se ovládnout.

„Těžko se mi o tom mluví, ale pronásledují mě strašlivé sny,“ pronesla s viditelným úsilím. „Probouzím se celá vyděšená a myslím si, že se ty hrozné věci opravdu staly. Tenhle dům je prostě strašidelný. Je takový podivný a neskutečný. Když jste pryč, Bart je většinou ve své kanceláři a Joel je zalezlý někde v pokojíku na modlitbách; ležím sama v posteli a poslouchám, jak si ten dům sám pro sebe šeptá. Jako by mě volal. Slyším, jak venku sviští vítr a připadá mi, jako by chtěl něco říci. Slyším praskání v podlaze někde nedaleko mých dveří. Když ale vyskočím a jdu se podívat – za dveřmi nikdo není. Možná je to jen moje představivost, ale vím jistě, že ty zvuky opravdu slyším. Připadá mi to všechno příliš neskutečné. Pomátla jsem se snad na mysli, Cathy? Pomátla?“

„Ach, Melodie,“ zašeptala jsem a snažila si ji přitisknout víc k sobě, i když se odtahovala na druhý konec pohovky.

„Cathy, proč je tenhle dům takový zvláštní?“

„V čem myslíš, že je zvláštní?“ zeptala jsem se s těžkým srdcem.

„Je odlišný od všech ostatních domů.“ S obavami pohlédla ke dveřím na chodbu. „Slyšelas? Cítíš to? Cítíš, jak ten dům dýchá? Cítíš, jak žije svým vlastním životem?“

Bylo mi, jako by mě ovanul mráz; slyšela jsem pouze Chrisovo neklidné oddechování z vedlejší místnosti.

Melodie, jindy tak málomluvná, ze sebe přímo chrlila: „Ten dům jednou člověka pohltí a už ho ze svých spárů nepustí. Je jako upír, všechnu krev z člověka vysaje. Kéž by ho nebyli znovu postavili. Tohle není nový dům. Stával tady celé věky. To jenom vyměnili na stěnách tapety, vymalovali a nastěhovali sem nový nábytek. Ale když stojím na tom schodišti, které vede do haly, vždycky vidím kolem sebe duchy těch…“

Její slova mě doslova ochromila.

Všechno, co vyslovila, bylo až znepokojivě pravdivé. Ten dům opravdu dýchal! Snažila jsem se přimět k tomu, abych rozumně uvažovala. „Poslyš, Melodie. Když se moje matka rozhodla ten dům zrekonstruovat na místě bývalých trosek, byl Bart ještě docela malý. Než zemřela, byl už téměř hotový, ale bylo třeba provést poslední úpravy v interiérech. Podle poslední vůle dostal ten dům Bart a Chris byl pověřen jej spravovat do té doby, než Bart dosáhne potřebného věku. Dospěli jsme k názoru, že by to byla věčná škoda, kdybychom nechali dům zpustnout. Chris společně s Bartovými advokáty zařídil vše potřebné a dům dokončili. Pak se jen čekalo na to, až Bart dostuduje a zařídí se v něm podle svého vlastního vkusu. Bart se rozhodl pro starožitný nábytek a vybavení. Ale máš pravdu. Já bych také nejraději viděla, kdyby ten dům už nikdy nebyli postavili…“

„Snad se tvoje matka domnívala, že se tím domem Bartovi zavděčí. Je takový honosný. Také sis všimla, jak se Bart změnil? Už to dávno není ten malý chlapec, který se schovával kdesi v koutě nebo se krčil pod tmavými keři. Teď je tady pánem a chová se jako opravdový pán domu. Nebo snad ještě lépe jako nějaký hrabě, protože je zatraceně bohatý, tak neuvěřitelně bohatý…“

Ne… ještě není tak bohatý, připomněla jsem si. Nicméně mě její tiché šeptání znepokojilo. Neviděla jsem nejmenší příznak toho, že by se Bart choval nějak velkopansky. Ale ona pokračovala dál. „Bart je šťastný, Cathy. Zatraceně šťastný. Také mi říkal, že je mu líto toho, co se Jorymu přihodilo. A pak taky volal těm advokátům a zjišťoval, kdy se bude konečně předčítat závěť, kterou zanechala jeho babička. Odpověděli mu, že s tím počkají do té doby, až budou všichni, kterých se ta závěť týká, pohromadě. Takže se to všechno odložilo až do doby, než se Jory vrátí z nemocnice. Pak teprve v Bartově kanceláři přečtou celou závěť.“

„Jak to, že víš takovéhle věci?“ zeptala jsem se podrážděně a zmocnilo se mě podezření. Poslední dobou přece bývala tak často sama doma s mým druhým synem… a ten stařík byl pořád jen zalezlý v tom nepřívětivém pokojíku jak v nějaké kapli. Joel by přece docela dobře mohl na Barta dohlédnout, aby se tu neděly nějaké nepravosti. Ale v Joelových očích byl Jory jen chlípný tanečník, který měl zájem tak akorát na tom, aby se předváděl. Aby skoro nahý sváděl dámy v prvních řadách… Pozorně jsem se podívala na Melodii.

„Vy jste se s Bartem poslední dobou nějak častěji stýkali?“

Rychle povstala. „Jsem nějaká unavená, Cathy. A plácala jsem tu páté přes deváté, takže si teď musíš myslet, že jsem učiněný blázen. Co říkáš, trpí všechny nastávající matky takovými absurdními představami? Mám obavy, aby naše dítě bylo normální po tom, co jsem vytrpěla kvůli té nehodě s Jorym.“

Snažila jsem se ji uklidnit, ale uvnitř jsem cítila neklid. Když jsem později v noci ležela vedle Chrise, neustále jsem se převracela z jedné strany na druhou, abych zahnala tíživé sny. Pochopitelně se probral a požádal mě, abych se už konečně uklidnila a nechala ho zbytek noci v klidu dospat. Zachumlala jsem se do jeho náručí – jako bych v jeho objetí hledala sílu k překonání všech osidel, která na nás nachystal ten nelítostný dům.

Joryho návrat domů

KONEČNĚ BYLY POKOJE VYHRAZENÉ PRO JORYHO hotové. Byly zařízeny tak, aby Jorymu poskytovaly co možná největší pohodlí. S Melodií jsme postávaly v místnostech a kontrolovaly, zda je všechno uspořádáno podle našeho přání.

„Jory má rád veselé barvy a spoustu světla, ne jako někdo, kdo se vyžívá v tmavém nábytku, který už na první pohled vypadá honosně,“ nadhodila Melodie a významně se mě podívala. Bylo mi jasné, že naráží na Bartův vkus. Zpražila jsem ji pohledem a napadlo mě, kolik času asi ti dva spolu strávili, o čem si asi povídali a zda toho Bart jaksepatří nevyužil ve svůj prospěch. Nějak se mi poslední dobou nelíbilo Bartovo chování v přítomnosti Melodie. Ta na tom po Joryho úrazu nebyla zrovna nejlépe; navíc zůstávala často sama a v domě se skoro nikdo jiný kromě Barta nezdržoval. Ale pak se mé podezření rozplynulo… Melodie přece Barta nemohla ani cítit. Možná si spolu trochu povídali, ale to bylo asi všechno.

„Pověz mi, s čím ti ještě mohu pomoci,“ nadhodila jsem a čekala, že spolu ještě nějaké drobnosti dokončíme. Usmála se a tvářila se, že je docela ráda. „Mohla bys mi pomoci přestlat tu postel; objednala jsem nové pokrývky.“ Vší silou zabrala za obal a v té chvíli se její plná ňadra zachvěla. Také se jí pod džínsy začínalo rýsovat kulaté bříško.

Měla jsem s ní skoro stejné trápení jako s Jorym. Nastávající matka by měla víc jíst, pít mléko a užívat vitamíny. Všimla jsem si, že na ní předešlé týdny plné zvratů a depresí zanechaly zřetelné stopy. Teď se už plně smířila s Joryho stavem. Ale přece jen se mi zdálo, že obrátila až příliš rychle a že to asi nebude tak úplně pravda, co mi tu předváděla.

A pak se prořekla. „Cathy, myslím, že se z toho Jory přece jenom dostane. V noci se mi zdálo, že se mu to podaří. Prostě cítím, že to všechno ještě dobře dopadne.“

Hned jsem viděla, že se snažila uchýlit k falešné představě, která se mě zpočátku také zmocnila. Zřejmě se tak snažila uniknout nepříjemné realitě. Na falešné představě chtěla stavět svůj další život – a život mého syna.

Začala jsem jí vysvětlovat, co mi o tom všem Chris řekl, ale přerušily mě kroky, které k nám směřovaly. Bart se dlouze zadíval na obložení stěn, které kdysi bylo tmavě hnědé a na malbu moře a pláže na stěně. Nebylo nesnadné uhodnout, že ho naše úpravy dokonale vyvedly z míry.

„Snažily jsme se, aby se tu Jorymu co nejvíc líbilo,“ začala jsem obhajovat naše dílo. Melodie zatím tiše stála a upírala na něho vytřeštěné oči. Připomínala mi dítě, které dospělí přistihli při nějaké nepravosti. „Myslím, že si ještě pamatuješ, že tvůj bratr zbožňuje moře, příboj, písečné pláže a mořské ptáky. Takže jsme tady do toho pokoje vnesly odevšeho trochu, abychom ho přesvědčily, že ještě má smysl pro něco žít. Že má smysl žít, protože člověk má oblohu nad hlavou, zemi pod nohama a někde mezi tím je moře. On si nemusí nic odepírat, Barte. Může si dopřát všechno, co mu bude dělat radost, a já vím, že mu v tom nebudeš bránit.“

Znovu se podíval na Melodii, jako by mě ani neslyšel. Zíral na její nalévající se ňadra a na zakulacené bříško. „Melodie, aspoň jsi se mohla obtěžovat a přijít se dovolit, zda s něčím podobným budu souhlasit. Doufám, že si uvědomuješ, že jsem to já, kdo to tady všechno platí.“ Na mě se ani nepodíval, jako bych tam ani nebyla.

„To zase ne,“ opáčila Melodie. „Jory i já peníze máme. A můžeme si všechny ty úpravy, co se tu provedly, zaplatit… takže nevidím důvod, proč se do toho pleteš.“

„Ale vždyť já po vás žádné peníze nechci,“ obrátil náhle Bart neobyčejně vřele. „Hned ten den, kdy se Jory vrátí domů, přijdou odpoledne advokáti a přečtou nám babiččinu závěť v plném znění. Už mě k smrti unavuje to věčné odkládání.“

„Barte,“ řekla jsem a postavila jsem se mezi něho a Melodii. „Ty dobře víš, proč dosud nepřečetli tu závěť. Oni si přejí, aby Jory byl u toho a byl v takovém stavu, aby ji plně pochopil.“

Obešel mě a zabodl oči do Melodiiny tváře. „Ty mi ještě někdy vyprávěj, co všechno ti schází, abych ti to mohl co nejdřív vynahradit. Klidně si tu s Jorym zůstaňte, jak dlouho se vám zlíbí,“ řekl jí, jako by tu byli sami dva.

Chvíli tak stáli a dívali se jeden na druhého. Dělil je od sebe pouze sametový koberec v barvě mořské modři, který nebyl širší než nějakých dvacet stop. Pak se trochu pousmál, zatvářil se přívětivě a měkce pronesl: „Nemusíš si dělat starosti, Melodie. Ty i Jory tu můžete zůstat, jak dlouho uznáte za vhodné. To není podstatné, že jsi ten pokoj předělala. Rád bych, aby se tu Jory cítil v bezpečí a v pohodě.“

Chtěl mě jenom na chvíli uchlácholit nebo to byla dobře vykalkulovaná slovíčka, na která mu měla skočit? Proč se ale tedy Melodie dívala na špičky svých nohou?

Hlavou mi začala divoce vířit Cindina slova. Tehdy dal pojistit všechny hosty… prý pro případ úrazu. A suchý písek někdo navlhčil. Písek potom ztvrdl jako cement a z těch kašírovaných sloupů se nedal vysypat.

Vzpomněla jsem si na Bartova slova, tehdy mu mohlo být sedm až deset let…

Taky bych chtěl mít šikovné nohy jako má Jory. Taky bych rád tak dobře tančil a běhal jako Jory. Už abych byl větší, abych už vyrostl, abych byl silnější než Jory. Už aby to bylo. Už aby to bylo.

Byla to bláhová slova, Bartovo dětinské přání, ale opakoval je do omrzení. Nikdy jsem jim nepřikládala velký význam. Ale potom opravdu dospěl…

Bude mě mít taky někdo tak rád? Stejně jako má Melodie ráda Joryho? Asi nikdo. Asi nikdo.

Zavrtěla jsem hlavou, abych zaplašila ty nevítané vzpomínky. Tehdy se malý chlapec snažil dostihnout svého staršího a nadanějšího bratra.

Ale proč si teď tak významně Melodii prohlížel? A ona jen krátce pozvedla oči a hned je zase sklopila. Navíc naznačila rukou takové gesto, kterým se na jevišti vzdává hold prvnímu sólistovi a zaujala náležitý postoj. Tak Melodie nám tu něco hraje – jako na jevišti.

Bart se otočil a odrázoval jako by se nic nestalo. Na jednu stranu mě mrzelo, že byl neustále ve stínu svého staršího bratra, ale na druhou stranu se pramálo snažil udělat něco pro to, aby také vynikl. Povzdechla jsem si a raději jsem se zaměřila na to, aby se Jory cítil ve svém apartmá co možná nejlépe.

U nohou postele stála televize s velkou obrazovkou a s dálkovým ovládáním, aby si Jory mohl volit programy přímo z lůžka. Také závěsy na oknech si mohl pomocí jednoduchého ovladače podle přání zatahovat nebo shrnovat. I stereo měl na dosah. K dispozici byla rovněž knihovnička. Lůžko umožňovalo několik poloh, od sedu až do úplného lehu. Spolu s Melodií jsme usilovně přemýšlely, čím vším bychom mu ještě mohly zpříjemnit život; také Chris nám vydatně pomáhal. Snažili jsme se, aby měl možnost se stále něčím zabývat, aby využíval své schopnosti a hlavně, aby se nenudil.

Je to už dávno, co jsem se začala zajímat o četbu psychologických knih, neboť jsem měla zájem na tom, abych dovedla pochopit Bartovy problémy a byla schopna mu pomoci. Takže jsem mohla docela dobře využít své znalosti k tomu, abych zaujala Joryho neklidnou povahu, které měla sklon k soutěživosti a potřebě být středem pozornosti. Jory nesměl trpět nečinností, jen tak polehávat a nic nedělat. U protější stěny vedle okna stály žebřiny, které jsme tam nechali úmyslně zabudovat. Měly Jorymu dávat naději, že jednou pomocí berlí vstane a pokusí se chodit podél stěn pomocí speciálního přístroje, který umožní, aby ovládl své nohy. Slzy mi vhrkly do očí při představě, že můj drahý syn bude sešněrován v postroji jako nějaký koník. Rychle jsem si je však osušila, aby si Melodie ničeho nevšimla.

Ta se ostatně rychle unavila a odešla si na chvíli odpočinout. Věnovala jsem se tedy sama dokončování nejrůznějších drobností a nakonec jsem ještě zaběhla zkontrolovat rampu, po níž se bude Jory dostávat na terasu a do zahrady. Nebude žádný problém ho dostat z pokoje, takže tam nebude muset trávit zavřený celé dny. Do místnosti, která dříve sloužila jako spižírna, byl dokonce instalován výtah.

Konečně nadešel dlouho očekávaný den, kdy Jorymu dovolili odejet z nemocnice a vrátit se domů. Korzet mu sice ještě nechali, ale už byl schopen samostatně jíst a pít. Dokonce vypadal o něco lépe a trochu se spravil. Mé srdce usedalo, když jsem ho viděla, jak leží na nosítkách a čeká, až ho dopraví do výtahu. Dřív by za tu dobu stihl vyběhnout do schodů nejméně třikrát. Všimla jsem si, že otočil hlavu a smutně pohlédl na schodiště; bylo to, jako by přišel o kus duše.

Ale pak se usmál a prohlížel si nádherně zařízené pokoje, které jsme od základu předělali. Oči mu jen zářily. „No to je perfektní, jak jste to jen dokázali? A navíc moje oblíbené barvy – bílá s modrou. Podívejte, pobřeží – no né, já skoro cítím, jak ten příboj pění a slyším mořské racky. To je krása, opravdu je to nádherné. Ty zelené rostliny jsou jako živé.“

Melodie postávala vedle úzké postele, kterou bude Jory užívat do té doby, než mu odstraní korzet. Tolik trpěla, že nebyla schopna mu pohlédnout do očí. „Jsem ráda, že se ti to líbí. Chris, tvoje matka i já jsme ti chtěli udělat radost.“

Obrátil k ní oči a já si všimla, že jej cosi napadlo. Pak se odvrátil k oknu a sevřel rty. Bylo na něm znát, že se nám opět vzdaluje.

Na nic jsem nečekala a rychle k němu přistoupila s velikou krabicí. Schovávala jsem si tenhle dárek speciálně pro tuto vzácnou příležitost. „Jory, mám pro tebe něco mimořádně zajímavého. Dokud ještě nebudeš smět vstát, určitě se tím zabavíš. Nicméně doufám, že tě v tom krunýři nenechají dlouho.“

S povděkem přijal možnost, aby nemusel svoji ženu trápit slovy, které by v tu chvíli neunesla. Radostně popadl krabici a nedočkavě jí zatřásl. „Že by to byl slisovaný slon? Nebo nepotopitelný surf?“ hádal a oči měl jenom pro mě. Zatahala jsem ho za kučeravé vlasy a políbila ho. Pak jsem mu řekla, aby balík raději otevřel. Umírala jsem touhou, abych viděla, jak přijme můj dárek, který jsem objednala až v Anglii.

Rychle odstranil ozdobný papír, otevřel víko a podíval se dovnitř. Krabice byla plná dlouhých prkének, lahviček s barvami a lepidlem. Byly tam cívky s tenkými provázky a pečlivě složené kousky nějaké látky. „Vždyť je to plachetnice!“ vykřikl radostně, ale napůl zděšeně. „Ale mami, je u toho desetistránkový návod na sestavení! To je tak složité, že to v životě nesložím dohromady. A jestli se mi to podaří, co s tím? K čemu mi to bude?“

„K čemu ti to bude? Můj milý, když si myslíš, že pro tebe nebude mít cenu, daruj ji potom svému synovi nebo dceři.“ Řekla jsem to s takovým důrazem, že jsem ho určitě vyprovokovala k tomu, aby se s chutí pustil do práce. „Máš šikovné ruce a smysl pro detail a taková práce pro tebe bude hračkou. Jen tak mimochodem, támhle na krbové římse by se model té rybářské plachetnice velice dobře vyjímal.“

Jory se zasmál a zvrátil hlavu do polštářů. Náhle vypadal vyčerpaně. Zavřel oči. „Tak dobře, přesvědčila jsi mě. Pokusím se o to – ale mám jen velmi chabou průpravu, protože jsem kdysi jako děcko sestavoval pouze modely jednoduchých letadel.“

No ano, na to jsem si pamatovala docela jasně. Letadélka poletovala pokojem a uváděla Barta k šílenství, protože jemu se nic podobného nikdy nepodařilo.

„Mami… jsem hrozně unavený. Nech mě chvíli na pokoji, ať si mohu trošku zdřímnout. Odpoledne mají přijít ti advokáti, aby přečetli celou závěť. Jenom nechápu, proč mě do toho všeho kolotoče kolem Bartova dědictví zatahují – opravdu to nechápu.“

Sotva to Jory dořekl, do pokoje vstoupil sám Bart. Jory si uvědomil, že kdosi přišel a otevřel oči. Oba dva se na sebe zahleděli, skutečně se velmi dlouho neviděli. Na okamžik se rozhostilo naprosté ticho; měla jsem obavy, že uslyší, jak mi prudce buší srdce. Hodiny za mými zády hlasitě odměřovaly čas. Melodie se pustila do upravování květin, aby nějak zaměstnala ruce.

Ti dva na sebe pořád hleděli a Bart se neměl k tomu, aby pozdravil a přivítal svého bratra, za kterým za celou tu dlouhou dobu zašel jen jedenkrát na návštěvu. Jenom tak stál a nemohl od Joryho odtrhnout oči. Nakonec to byl Jory, kdo prolomil mlčení a promluvil jako první.

Také já už už otvírala pusu, abych nějak zachránila situaci, ale Jory mě předešel, usmál se a vřele pronesl: „Nazdar, bráško. Já vím, že děsně nenávidíš všechny nemocnice, takže to bylo od tebe dvojnásobně hezké, že jsi za mnou tehdy zašel. Ale teď už jsem doma… to mě ani nepřivítáš? Jsem rád, že moje nehoda nepokazila průběh oslavy tvých narozenin. Cindy mi vyprávěla, že se hosté jen na chvíli zarazili a pak už všechno pokračovalo podle plánu a lidi se bavili dál.“

Bart pořád ještě stál a zarytě mlčel. Melodie vložila do vázy poslední růži a pozvedla hlavu. Několik pramínků vlasů se jí uvolnilo z účesu a spadlo jí po stranách na krk. Vypadala neobyčejně křehce. V tu chvíli působila velmi povadle, jako by v životě měla to nejlepší už za sebou. Připadalo mi, že dala Bartovi nějaké skryté znamení, protože se konečně i on usmál, třebaže to byl značně strojený úsměv.

„Jsem rád, že jsi se vrátil. Vítám tě doma, Jory.“ Přistoupil blíž a stiskl bratrovu pravici. „Kdybys snad něco potřeboval, klidně se na mě obrať.“ Pak se otočil a opustil pokoj. Když jsem se za ním tak dívala, moc by mě zajímalo, zda…

Přesně ve čtyři odpoledne, krátce po tom, co se Jory probudil a co ho Chris s Bartem dopravili na nosítkách do kanceláře, se dostavili Bartovi advokáti. Všichni, kromě Joryho, jsme se usadili do čokoládově hnědých kožených křesel. Jory ležel na nosítkách, tiše a netečně. Měl jen zpola otevřené oči a nejevil o své okolí naprosto žádný zájem. Vzkázala jsem rovněž pro Cindy, protože i o ní byla v závěti nějaká zmínka. Opírala se o moje křeslo a pohybovala nohama sem a tam. Joel jen zíral na její pěkně modelovanou nožku obutou do bleděmodrých střevíčků s vysokými podpadky a nemohl se toho pohledu nasytit. Seděli jsme tam jak o pohřební hostině; advokáti zatím šustili všelijakými lejstry. Tiše si cosi šeptali a nás to věčné čekání ještě víc znervózňovalo.

Bart byl neobyčejně vzrušený, rozhlížel se kolem sebe a očividně mu vadilo chování těch třech. Konečně si nejstarší z nich vzal slovo a pustil se do pečlivého předčítání babiččiny poslední vůle. Začátek jsme už znali.

„… jakmile můj vnuk, Bartholomew Winslow Scott Sheffield, který by se mohl rovněž docela dobře jmenovat Foxworth, dosáhne věku pětadvaceti let,“ předčítal postarší advokát s brejličkami spadlými až na špičku nosu, „bude mu každoročně vyplácena částka ve výši pětiset tisíc dolarů až do dovršení jeho pětatřiceti let. Až můj vnuk Bartholomew Winslow Scott Sheffield dovrší tohoto věku, získá automaticky veškeré zbylé dědictví po výše jmenované Corrine Foxworthové Winslowové Trustové. Můj prvorozený syn Christopher Garland Sheffield Foxworth zůstane i nadále poručníkem až do vypršení výše uvedené lhůty. Pokud by však zemřel dříve, než můj vnuk Bartholomew Winslow Scott Sheffield dovrší potřebného věku pětatřiceti let, ustanovuji na jeho místo svoji dceru, Catherine Sheffieldovou Foxworthovou, která setrvá na této pozici do doby, než můj výše jmenovaný vnuk dosáhne věku pětatřiceti let.“

Předčítání závěti ještě neskončilo, ale já jsem přestala poslouchat. Byla jsem z toho v šoku a sledovala jsem Chrise, který se rovněž tvářil zmateně. Pak jsem se podívala na Barta.

Byl bledý jako stěna a na jeho tváři se střídaly úžas s rozpaky. Postupně ztrácel všechnu barvu a vypadal zničeně. Prohrábl si vlasy a začal bubnovat prsty na desku stolu. Bezmocně pohlédl na Joela, snad od něho očekával nějakou podporu. Ten jen pokrčil rameny a naznačil něco rty, jako by říkal: „Já to tušil.“

Pak se Bart zahleděl na Cindy, jako by snad její přítomnost mohla pozměnit babiččinu poslední vůli. Jeho zrak padl rovněž na Joryho, který ležel ospale na nosítkách a nejevil zájem o své okolí s výjimkou Melodie. Ta strnule zírala na Barta a v obličeji se jí zračilo stejné zklamání, jako pociťoval samotný Bart.

Bart rychle změnil výraz, když se Melodie sklonila k Joryho rameni a tiše se rozplakala.

Trvalo celou věčnost, než se advokát prokousal obsáhlou závětí. Pak ji zavřel do modrých desek, které odložil na Bartův stůl. Napřímil se a očekával Bartovu reakci.

„Který čert tohle spískal?“ vyjel vztekle Bart.

Vyskočil a přistoupil ke stolu. Popadl závěť a pomalu si ji před užaslými advokáty celou pročetl. Když skončil, vztekle jí udeřil o stůl. „Aby ji čert vzal! Naslibovala mi, že dostanu všechno, všechno! A teď musím zase deset roků čekat… jak to, že jste mi tenhle odstavec nepřečetli už dřív? Mohl jsem to už dávno vědět. Tehdy mi bylo deset, ale dobře si na všechno pamatuju. Tehdy mi tvrdila, že všechno zdědím, jen co mi bude pětadvacet. Teď jsem ještě o jeden měsíc starší, a kde jsou mé peníze?“

Chris povstal. „Barte,“ řekl a dával si pozor, aby se ovládal. „Budeš dostávat každoročně pětset tisíc dolarů – to nejsou malé peníze. Cožpak jsi neslyšel, že všechny tvé náklady, provoz domu a všechno, co k tomu patří, bude hrazeno ze zvláštního fondu? V tomhle tě nikdo nebude omezovat. A pětset tisíc dolarů po dobu deseti let je slušná částka; devadesát devět celých devčt desetin procenta všech závětí takovou sumu neobsahuje, to mi věř. Vždyť taková suma je naprosto dostatečná i pro takový způsob života, na který jsi byl doposud zvyklý. A čistě mezi námi, těch deset let uběhne, ani se nenaděješ, a pak dostaneš všechno, na co máš podle závěti nárok.“

„Jak dlouho si se mnou ještě chcete hrát na schovávanou?“ vzplanul Bart a v očích se mu zatmělo. Doslova se třásl hněvem. V obličeji byl dočista brunátný. „Vyplatí mi během deseti let pět milionů, ale co mi vlastně zbyde? Deset milionů? Dvacet, padesát? Nebo rovnou miliarda? Tak kolik?“

„To ti přesně nemohu sdělit,“ odvětil chladně Chris. Advokáti vyčkávavě přihlíželi. „Ale se vší upřímností ti mohu říci, že v den, kdy všechen majetek zdědíš, budeš patřit mezi velmi bohaté muže. A nebojím se říci, že budeš patřit mezi nejbohatší na světě.“

„Ale do té doby budeš mít všechno ty – ty!“ vykřikl Bart. „TY! Ze všech lidí na světě jedině ty! Ten největší z prasáků na téhle planetě! To není fér, ne, to není fér! Ošálili jste mě, podvedli jste mě!“ Nenávistně si nás prohlédl a práskl za sebou dveřmi. Vzápětí se však jeho hlava opět objevila ve dveřích.

„Ještě toho budeš litovat, Chrisi,“ vyštěkl na něho vztekle. „Tos jí našeptal jedině ty, aby tam přidala ten další odstavec – a tys navedl advokáty, aby to přečetli teprve teď, a ne v době, když jsem byl desetiletý kluk. To ty můžeš za všechno, to ty můžeš za to, že jsem nedostal to, co mi po právu náleží!“

Tak zase to byla chyba někoho jiného – buď za to mohl Chris, a nebo já.

Bratrská láska

SRPEN, KTERÝ BYL TOHO ROKU AŽ NEPŘÍJEMNĚ horký, strávil Jory v nemocnici a v září se už začaly pomalu objevovat chladnější noci. Nějak příliš brzy se začal ke slovu hlásit podzim a všechno listí zbarvil do duhových odstínů. Společně s Chrisem jsme shrabávali listí, které napadalo všude na trávníky v zahradě. Nebylo to moc platné, protože za chvíli bylo na zemi další. To listí snad nikdy nepřestane padat, mysleli jsme si a docela se nám to líbilo.

Navršili jsme hromadu listí do hluboké strže a zapálili. Pak jsme se přikrčili u ohně a dívali se, jak se plameny plazí a začínají nabývat na síle. Hřáli jsme si ztuhlé ruce a tváře. Oheň tam v prohlubni nám dodával pocit bezpečí a my se dívali do plamenů, jen občas jsme se obrátili jeden na druhého a pohlédli na sebe. V očích nám tančily plamínky, které propůjčovaly našim tvářím zvláštní načervenalý odstín. Chris se na mě zamilovaně díval, pohladil mě po tváři, probíral se mými vlasy, líbal mě na šíji a vůbec se choval velmi něžně. V tom světle, které zápasilo s nastupujícím soumrakem, jsme znovu objevili jeden druhého a nacházeli tisíc způsobů, jak si navzájem projevit přízeň a lásku, docela jinak než dřív, i když i tehdy to bylo neobyčejně krásné.

Melodie se opět na dlouhé hodiny zavírala sama v pokoji a těhotenství na ní bylo už hodně znát.

V říjnu se příroda zbarvila do nádherných podzimních tónů, které se mi vždycky tak líbily. Obdivovala jsem přírodu, která nacházela tak bohatou paletu jemných odstínů. Kolem nás rostly tytéž stromy, jejichž vrcholky jsme vídali tehdy v dobách, kdy jsme žili zavřeni v podkrovní mansardě. Když jsem se zahleděla tam vysoko ke střešnímu oknu, skoro bych řekla, že tam opět vidím nás čtyři děti; dvojčata sotva pětiletá, která připomínala okaté skřítky; ostatně i my dva jsme tehdy byli malí, bledolící, se smutnýma očima. Vykukovali jsme oknem ven a toužili po svobodě, což bylo v naší situaci jen pochopitelné.

Byli tam nahoře duchové; naši duchové.

Pokud si vzpomínám, tehdy byly pro nás všechny dny nezajímavé, šedivé. Také Jory se příliš neradoval, protože nemohl užívat krásné podzimní přírody v podhůří, nemohl prolézat křovinami, kde vedly jen úzké cestičky nebo pobíhat po uvadajících loukách. Nemohl přivonět k podzimním květům či prohánět se s Melodií po trávnících.

Také tenisové kurty osiřely, protože Bartovi chyběl soupeř. Chris by si docela rád s Bartem během víkendu zahrál, ale ten dělal, že o to nemá zájem.

Z velkého bazénu, kde Cindy s oblibou plavala, už také vypustili vodu, vyčistili ho a přikryli. V celém domě se čistila okna, dokud ještě nebyla taková zima a vítr. U garáže se hromadila polena a náklaďáky přivážely uhlí pro případ, že by nám došly zásoby nafty nebo vypadla elektřina. V domě byl navíc samostatný agregát, který zajišťoval v případě potřeby dodávku elektřiny ke svícení a pro chod nezbytně nutných přístrojů. Ale i tak jsem měla z nadcházející zimy obavy, i když nehrozilo, že tam v podkroví bude někomu zima.

Vzpomínala jsem si na mrazivý chlad v podkrovním pokojíku. Neměli jsme možnost jít tam dolů, kde se hřála naše matka spolu s rodiči, přáteli i milencem, kterého si našla. My, nemilované děti, jsme zatím mrzli a trpěli v nevytopených podkrovních prostorách.

Nejraději jsem měla nedělní rána. S Chrisem jsme si dávali pěkně načas a posnídali ve společnosti Joryho, aby si nepřipadal tak osamělý. Jen několikrát jsem přesvědčila Barta s Melodií, aby se k nám připojili.

„Jen si jdi,“ nabádal mě Jory, když si všiml mého pohledu, který občas zabloudil k oknu. „Klidně se jdi projít. Nemysli si, že tobě nebo tatínkovi závidím zdravé nohy, když já sám nemůžu chodit. Nejsem přece malé dítě a vystačím si sám.“

Museli jsme ho poslechnout, protože jinak by si mohl myslet, že je nám na obtíž a omezuje nás. Když jsme odcházeli, doufali jsme, že za ním Melodie na chvíli zajde.

Jednou jsme se časně probudili do mrazivého rána; právě dozrávaly tykve, které si pěstovali drobní farmáři pro přilepšení. Všechno kolem bylo ojíněné, jakoby pocukrované, ale slunce vzápětí ledové krystalky rozpustilo.

Cestou jsme se občas zastavili a pozorovali divoké husy, které táhly na jih. Tušili jsme, že letos nastoupí zima dřív než tomu bývalo v jiných letech. Naslouchali jsme vzdálenému štěbetání těch neúnavných ptáků, které však pozvolna utichalo, jak se vzdalovali, až dočista zmizeli kdesi v oblacích. Mířili kamsi do Jižní Karoliny – kam jsme i my jednou kdysi odjeli, abychom se vyhnuli místním mrazivým zimám.

V polovině října přijel ortoped a přivezl obrovské elektrické nůžky. Zpola odstranil Joryho sádrový korzet. Zbytek opatrně odstříhal pomocí obyčejných nůžek. Jory prohlásil, že si připadá jako želva bez krunýře. Pod vrstvou sádry bylo jeho tělo značně zbědované. „Budeš pár týdnů pořádně cvičit a nemusí to ani dlouho trvat a tvé paže a hrudník budou zase jako dřív,“ povzbuzoval ho Chris. „A ty budeš potřebovat silné paže, abys mohl používat visutou hrazdu. Taky ti do obývacího pokoje nainstalujeme kolem stěn madla, aby ses mohl u stěny postavit. Jen si nemysli, že je všechno ztracené; musíš dělat nové a nové pokusy a v žádném případě to nesmíš vzdávat, protože ty máš život ještě před sebou, na to nezapomínej.“

„Hm,“ zamručel Jory rezignovaně a pořád se díval ke dveřím, kterými poslední dobou Melodie přicházela jen sporadicky. „Čeká mě dlouhá cesta, než dostanu nové tělo, které by mělo bez problémů fungovat. Pomalu začínám věřit na posmrtné převtělování.“

Lehké ranní mrazíky pozvolna nabývaly na síle a nastoupily nepříjemné mrazivé noci. V korunách stromů se proháněl ostrý vítr a hledal skuliny, kterými by mohl proniknout do našich pokojů. Také tažní ptáci už dávno odlétli. Oblohou majestátně plul měsíc, který tvarem připomínal loď dávných Vikingů. Jeho světlo dopadalo do našich ložnic a my jsme měli takový zvláštní romantický pocit. Milovali jsme se čistou a vřelou láskou a naprosto jsme si nepřipouštěli, že náš vztah je něčím nedovoleným; pro nás to nebyl incest. Komu jsme co zlého udělali? Určitě jsme nikoho nezranili. Namlouvali jsme si, že to jen Bart hledal problémy tam, kde neměl.

Proč mě tedy pronásledovaly noční můry? Pomalu jsem si připadala jako přeborník na minulost, neustále jsem se vracela k tomu, co už jednou bylo. Všude kolem nás přece byla nádherná příroda a já doufala, že právě jejím vlivem dojde časem k vyléčení všech mých bolestí. Ale nejenom mých, také Joryho, a kdo ví, možná i Bartových.

Pozorně jsem sledovala všechno to dění v podzimní přírodě a podrobně o tom Jorymu vyprávěla. Zdálo se mi, že divocí králíci jsou pořádně vypasení. A veverky si také hromadily nezvykle mnoho oříšků. Chlupaté housenky podobné malým autíčkům se usilovně plazily někam do bezpečí – netušila jsem ale, kde se chtěly ukrýt.

Netrvalo dlouho a musela jsem vytáhnout zimní kabáty, které jsem už dávno předtím chtěla darovat nějakému dobročinnému spolku. Říkala jsem si tehdy, že na Havajských ostrovech budu sotva potřebovat tlusté svetry a vlněné sukně. Cindy odletěla už v září zpátky do Jižní Karoliny, kde navštěvovala jednu soukromou střední školu. Byla to jedna z nejlepších škol a Cindy se o ní vyjadřovala v tom smyslu, že je prostě báječná. Psala nám jeden dopis za druhým a ve všech nás prosila o další peníze.

Neustále jsem se probírala jejími dopisy psanými úhledným dívčím písmem. Potřebovala kdeco. Zdálo se, že vůbec nebrala v úvahu spoustu drobností, které jsem jí neustále posílala. Měla celou řadu nápadníků a pokaždé mi psala o nějakém novém. Jednou potřebovala sportovní oblečení pro přítele, který se vyžíval v lovu a v chytání ryb, jindy zase chtěla peníze na společenský oblek pro kamaráda, který chodil na koncerty a na opery. Sama pro sebe chtěla džíny a teplé šaty. Nosila jenom luxusní prádlo a jemné noční košilky. Cindy by prostě asi nemohla chodit v něčem lacinějším.

Její dopisy popisovaly spoustu toho, co jsem kdysi já, jako šestnáctiletá, citelně postrádala. Vzpomínala jsem si jen na Clairmont a dny strávené v domě doktora Paula. Tehdy mě Henny brala do kuchyně a učila mě vařit. Pořídila jsem si kuchařku, která slibovala, že je v ní ukrytý návod, kterak si získat muže a na věčné časy udržet skrze nezapomenutelné kuchařské umění. Jak jen jsem tehdy byla naivní. Možná bych také sklízela úspěchy podobně jako Cindy, pokud by se mi ovšem nějak podařilo uniknout z Foxworth Hallu. Odložila jsem Cindiny růžové navoněné dopisy, a opět jsem se vrátila do běžné reality, do Foxworth Hallu, kde však tentokrát už naštěstí nebyly v podkrovní světničce po zdech rozvěšené papírové květiny.

Den za dnem jsem pečlivě sledovala Barta a dospěla jsem k názoru, že s Melodií trávil víc času, než bylo vhodné, zatímco Jory svoji ženu vídal jen velmi zřídka. Pokoušela jsem se přesvědčit sama sebe, že Melodie chce Barta jen rozptýlit a přivést na jiné myšlenky… ale bohužel jsem došla k názoru, že v tom bude ještě něco jiného.

Joel doprovázel Barta jako oddaný pejsek, kamkoliv se jen otočil; pouze do ložnice a do pracovny za ním nesměl. A taky se neustále modlil v tom svém mrňavém pokojíku. Modlil se před snídaní, před obědem i před večeří. Modlil se před spaním i v chůzi a v jednom kuse si drmolil pasáže z bible, které ho uváděly do posvátného vytržení.

Zato Chris byl doslova v sedmém nebi a pořád všude vykládal, že prožívá nejlepší léta svého života. „Ta práce se mi nesmírně líbí. Mám vynikající spolupracovníky, vtipné, pohotové a nezvykle výřečné. Dovedou vyprávět takové věci, že člověk ani nepostřehne, jak ten čas utíká a vůbec mi nepřijde, že by tam byla nějaká nuda. Každý den, když přicházíme do laboratoře, si navlékneme bílé pláště a jdeme zkontrolovat Petriho misky, jestli se snad neudál nějaký zázrak. A opravdu, zázrak se dosud nekonal, ale nezdá se, že by nám to nějak zvlášť vadilo. Spíš se tomu zasmějeme.“

Bart se s Jorym nijak zvlášť nepřátelil, ale také ho nezavrhoval. Občas strčil hlavu do pokoje, prohodil pár slov a pak si už zase hleděl svého. Zřejmě měl daleko důležitější práci, než ztrácet čas s nemohoucím bratrem. Docela by mě zajímalo, zda si taky našel trochu času a nakoupil nějaké cenné papíry; věčně pořád totiž sledoval vývoj na burze. Obávala jsem se, zda se přece jen nerozhodne nějak podobně naložit se svými pětisty tisíci dolarů, jen aby nám všem ukázal, že je chytřejší než Chris a mazanější než největší lišák naší rodiny, Malcolm Foxworth.

V úterý, záhy po tom, co Chris odjel do laboratoře, jsem spěchala nahoru po schodišti, abych se podívala na Joryho a dohlédla na to, aby měl všechno, co potřeboval. Chris Jorymu sice zajistil ošetřovatele, ale ten měl zrovna volno.

Jory si jen zřídka stěžoval na to, že musí být věčně doma, ale co chvíli otáčel hlavu k oknu, aby se mohl alespoň podívat na krásný podzim tam venku.

„Tak léto je už nenávratně pryč,“ povzdechl si smutně a sklíčeně, když vítr zvedal do vzduchu spadlé, zlatavě zbarvené listí, „a vzalo si s sebou i moje nohy.“

„Ale podzim je taky nádherné roční období, ze kterého se člověk může radovat, Jory. Dokonce i zimy bývají pěkné. Život má mnoho podob a pokaždé nás čeká něco nového, něco, co jsme dosud nepoznali, ať už mi to uvěříš, nebo ne.“ A podobně jako Chris jsem to lepší v životě teprve očekávala. „Teď… se raději podíváme, co bychom mohli udělat pro tvé nohy. Jsi už dostatečně zotavený a silný a bez velkých problémů se dokážeš posadit. Nevidím proto žádný důvod, proč bys nemohl používat invalidní vozík, který ti otec pořídil. Udělej to pro mě, Jory. Už se nemůžu dívat na to, jak jenom věčně poleháváš v posteli. Vyzkoušej ho, třeba potom změníš názor.“

Tvrdošíjně vrtěl hlavou.

Dělala jsem, že si toho nevšímám a pokračovala jsem v přesvědčování. „Mohli bychom tě bez problémů vyvézt ven. Bart by najal nějaké lidi, kteří by prosekali širší cestičky mezi keři, aby ses mohl pohodlně projíždět zahradou. Také bys mohl posedět na terase a chvíli se slunit. Dostal bys aspoň trochu zdravější barvu. A brzy se venku ochladí natolik, že nebude možné vyjíždět ven. Alespoň bych tě mohla na chvíli vyvézt do zahrady mezi stromy.“

Vrhl na vozík, který měl denodenně na očích, pohled plný nenávisti. „Ta věc musí zmizet.“

„Tak ti koupíme nějaký jiný, s elektrickým motorkem, který se dá lehce ovládat a je velmi lehoučký.“

„Tak jsem to nemyslel, mami. Vždycky jsem měl rád tohle podzimní období, ale letos se mi z toho všeho dělá zle. Pořád musím myslet na to, že jsem přišel o to nejcennější, co jsem měl. Připadám si jako rozbitý kompas, který neví, na kterou stranu se má nejdříve zaměřit. Jsem celý rozmrzelý a těžko to snáším. Všechno mi připadá takové nijaké. Nenávidím dny. Avšak v noci je to ještě o mnoho horší. Přeji si, abych mohl všechno vrátit, aby bylo zas léto, aby bylo všechno jako dřív. Tak jako tam venku padá listí ze stromů, tak podobně někde uvnitř mého já roní má duše slzy. Tak jako v noci skučí vítr, tak i já naříkám. Ptáci, kteří odletěli na jih, s sebou odnesli i moje léto a už mi ho nikdy nevrátí. Už nikdy nebudu schopen prožívat pocit štěstí, už nikdy neokusím pocit radosti. Stal jsem se nikým, mami, nejsem už ničím.“

Srdce mi pukalo nad jeho slovy.

Když na mě pohlédl, nemohl si toho nepovšimnout. Zastyděl se. Bylo vidět, že jej tíží pocit viny. „Promiň, mi to, maminko. Ale ty jsi jediný člověk na světě, kterému se mohu svěřit. S otcem, i když je obdivuhodný, je to naprosto jiné. Před ním se musím chovat statečně. A když se tobě svěřím se vším, co mě trápí, aspoň se pak uvnitř neužírám. Dovol mi, abych se s tebou podělil o všechny ty tíživé problémy, které mě sužují.“

„Ale jistě, Jory. Jsem ráda, že máš ke mně důvěru. A dokud mi budou stačit síly, budu ti pomáhat. Proto tu taky jsem, chlapče. Proto máš rodiče, aby ti pomáhali. A nemysli si, že tvůj otec nechápe, jak ti je. Jen si klidně řekni o všechno, co potřebuješ, nestyď se. Ale nechtěj po nás nemožné. Jinak ti s Chrisem splníme každé tvé přání – jen se nepokoušej chtít věci, o kterých víš, že nejsou reálné.“

Bezeslova přikývl a pak se křečovitě usmál. „Tak dobře. Možná se někdy odhodlám k tomu, že se do toho vozíku posadím.“

Před sebou měl rozložené přihrádky, ve kterých byly jednotlivé díly modelu lodi. Jory se s nimi lopotil a pracně je sestavoval dohromady. Stereo si pouštěl opravdu jen příležitostně, jako by jej nádherná hudba zraňovala, když mu bylo odepřeno tančit. Televizi považoval za zbytečné mrhání časem a když zrovna nepracoval na modelu lodi, věnoval se četbě. Do pinzety uchopil malinkatý kousek dřívka a pečlivě ho potřel lepidlem. Pak velmi pozorně přiložil dílek na správné místo na lodním trupu a počkal, až lepidlo zaschne.

Čas od času, aniž by mi pohlédl do očí, se mě zeptal: „Kde je moje žena? Málokdy za mnou přijde před pátou hodinou. Co kčertu může celý den dělat?“

Takhle se ptával Jory, když jeho ošetřovatel musel odejít za svými povinnostmi a já nebo Melodie jsme musely být poblíž, abychom mu v případě potřeby mohly poskytnout pomoc. A nebylo to nic lehkého dělat Jorymu společnost. Kdysi býval zvyklý vést život plný pohybu a teď se musel spokojit především s duševní činností. Přece jen se ale poněkud vybil při slepování modelu, i když to byla jen chabá náhražka.

Konečně se mi podařilo Melodii přesvědčit, aby za Jorym zašla a zeptala se ho, zda něco nepotřebuje.

Melodii jsem v poslední době vídala opravdu zřídka. Dům byl dostatečně rozlehlý, a proto se jí úspěšně dařilo se mi vyhýbat. Později jsme se setkávaly pouze u večeře; snídani i oběd si nechala nosit na pokoj, který měla přímo proti Joryho apartmá. Chris nechal pro Joryho vyrobit speciální vozík na elektrický pohon, který byl lehce ovladatelný. Neprodleně začal Joryho učit, jak se má nejlépe převalit na bok, přitáhnout rukama a usadit se do pojízdného křesla.

Jory už byl více než tři a půl měsíce invalidní. Byly to dlouhé, kruté měsíce. A Jorymu ta doba jistě připadala jako celá věčnost. Musel od základu změnit svoji povahu, musel se vnutit do role, která pro něho dříve bývala naprosto cizí a nepřijatelná.

Melodie se na něho už druhý den nepřišla ani na chvíli podívat. Jory se opět zajímal, kde je a co asi dělá celou tu dobu. „Mami, ty jsi neslyšela, na co jsem se tě ptal? Pověz mi laskavě, co celé dny moje žena dělá.“ Vždycky, když hovořil, míval příjemný hlas, ale teď jeho slova doslova drásala uši. „Vím jenom to, že to nejsem já, s kým tráví svůj volný čas.“

Řekl to s takovou hořkostí a jeho smutné oči na mně doslova visely. „Hned teď za ní zajdi a vyřiď ji, že ji chci vidět – teď hned ji chci vidět! A ať to neodkládá, i když se třeba cítí sebehůř – nebo může počítat s tím, že jí bude ještě daleko hůř!“

„Já pro ni tedy dojdu,“ odpověděla jsem zkroušeně. „Pravděpodobně je ve své ložnici a poslouchá nějakou hudbu.“

Znepokojeně jsem vyšla z Joryho pokoje a zanechala svého syna nad rozdělaným modelem lodi. Ještě ve dveřích jsem se ohlédla přes rameno a všimla si, že za oknem se zvedl větrný vír, který vynesl do výše velké množství listí. To nazlátlé listí, které přecházelo do načervenalé až oranžové barvy, a které Jory nechtěl ani vidět – teď za okny vířilo v jednom velikém barevném koncertu.

Jen pohleď, Jory, jen se rychle podívej. To je krása, taková věc se hned tak neuvidí. Neodvracej se od toho pohledu – dobře si tu nádheru prohlédni a užívej si života podobně jako jsi jej užíval předtím.

Ale bylo by skutečně vhodné něco takového Jorymu říci…? Bylo by to vhodné?

Jak jsem tak chvilku stála, hleděla na svého syna a přála si, aby se choval stejně jako kdysi, obloha náhle potemněla a všechno to zlatisté listí spláchl studený vydatný déšť. Náraz vetru přilepil listí na okenní sklo. „Když ještě žil otec v Gladstone, dělával si všechny drobné práce sám. A matka si neustále stěžovala, že jí takový vichr jen přidělával práci, protože musela znovu čistit okna…“

„Chci, aby přišla moje žena, mami, chci to!“

Neochotně jsem se otočila, abych se vydala za Melodií. Nevěděla jsem pořádně, proč, ale moc se mi nechtělo. Protože se venku pořádně zatáhlo, musel si Jory rozsvítit lampu, i když bylo teprve deset hodin dopoledne.

„Nechtěl bys, abych zapálila oheň v krbu?“

„Chci pouze svoji ženu. Mám ti to snad opakovat desetkrát? Až sem přijde, může ten oheň zapálit sama.“

Nechala jsem ho tedy o samotě, protože mi došlo, že ho moje přítomnost jen popuzuje. Přál si vidět svoji ženu – ona jediná mu mohla navrátit zpět ztracenou rovnováhu.

Melodii jsem v jejím pokoji nezastihla, i když jsem se domnívala, že ji tam určitě najdu.

Místnosti, kterými jsem procházela, mi byly tak známé, že jsem si začala myslet, že jsou totožné s těmi, které jsem znala ze svých mladých let. Těžké zavřené dveře, kolem nichž jsem kráčela, mi připadaly povědomé, zdálo se mi, že jsou stejné jako ty, které jsem pokradmu otevírala, když mi bylo tak čtrnáct, patnáct roků. Někde za zády jsem stále cítila všudypřítomného starého Malcolma, který sužoval naši babičku.

Zamířila jsem do západního křídla, které patřilo Bartovi.

Nohy mě nesly úplně samy, vlastně jsem příliš nepřemýšlela nad tím, kam jdu. V mém životě hrála intuice významnou roli a skoro bych řeka, že v budoucnosti se měla ještě mnohokrát uplatnit. Proč jsem tam vlastně zamířila? Proč jsem se nevydala hledat Melodii někam úplně jinam? Jaký instinkt mě přivedl do pokoje mého druhorozeného syna, který by nikdy nečekal, že se v těch místech objevím?

Zastavila jsem se před dvoukřídlými dveřmi, které vedly do Bartova apartmá. Byly polstrovány jemnou drahou kůží černé barvy a ozdobeny Bartovým monogramem vyvedeným ve zlatě. Tichounce jsem zavolala: „Barte, jsi tam?“

Nikdo mi neodpovídal. Bylo to pochopitelné; všechny dveře byly vyrobeny z masivního dubového dřeva a měly dokonalé těsnění, aby nezvané ucho nic z toho, co se dělo uvnitř, nezaslechlo. Perfektně obložené dveře a silné stěny zaručovaly, že se nikdo nepovolaný nedozvěděl věci, které pro něho nebyly určeny. Stiskla jsem kliku, i když jsem předpokládala, že bude zamčeno. Nebyla to však pravda.

Nerozhodně jsem vstoupila do Bartova obývacího pokoje, který byl na můj vkus příliš stroze zařízený. Ani jednu knihu nebo časopis jsem tam nezahlédla. Po stěnách si Bart rozvěsil nejrůznější sportovní náčiní – tenisové rakety, rybářské pruty; v koutě stál vozík s golfovými holemi a o kus dál jsem zahlédla veslařský trenažér, který stál u pootevřených dveří. Prohlížela jsem si fotografie Bartových oblíbených sportovců. Vždycky jsem si myslela, že Bart zbožňuje fotbalisty a hráče baseballu a že ho ženy sportovkyně příliš nezajímají. Podle mého názoru by si měl dát víc práce s výzdobou svého pokoje a na stěny si pověsit portréty takových lidí, kteří něčeho dosáhli třeba v oblasti obchodu, průmyslu či v politice.

Bartův pokoj byl laděný do černobílé s červenými doplňky. Jako celek to sice působilo zajímavě, nicméně celý pokoj byl jakoby studený. Na sofa z bílé kůže se povalovaly černé sametové nebo saténové polštářky; usedla jsem a natáhla nohy na červený koberec. V rohu pokoje jsem zahlédla slušně vybavený bar, v němž se lesklo množství lahví z křišťálového skla a sklenek na štíhlých nožkách. Všimla jsem si, že Bart měl širokou nabídku nápojů. Navíc si mohl připravit něco malého k jídlu; k dispozici měl malou ledničku a mikrovlnku, kde si mohl předem připravené jídlo ohřát.

Všechny fotografie, které si Bart rozvěsil po stěnách, byly laděny do červeného nebo šedavého odstínu a měly zlaté rámečky. Tři stěny nechal Bart vytapetovat smetanově bílými látkovými tapetami. Čtvrtou stěnu, podobně jako vstupní dveře, pokrývalo polstrování z černé kůže. Bylo to velmi zvláštní. Za jedním koženým dílcem se ukrýval rozměrný sejf, kam si Bart ukládal cenné papíry, které mi jednou s patřičnou hrdostí ukazoval. Hned potom si nechal sejf ukrýt pod tohle kožené obložení. Sejf otvíral pomocí skrytého tlačítka, na které byl velmi hrdý. Další sejf, který měl dole v kanceláři, používal pro ukládání důležitých dokumentů, s nimiž běžně pracoval.

Otočila jsem hlavu a pohlédla na dveře do ložnice, které měly rovněž obložení z černé kůže. Bartova ložnice byla zařízena podobně jako obývací pokoj a sama o sobě působila neobyčejným dojmem. Náhle jsem měla pocit, že jsem cosi zaslechla.

Nějaký mužský hlas se tam zasmál a následovaly jakési zvuky, které by podle mého mínění mohly patřit ženě. Nebo že bych se mýlila? Že by to byl Bart s Melodií, která se v posledních měsících odmítala na kohokoliv z nás usmát?

Moje představivost pracovala na plné obrátky a začalo mi být mdlo, jen jsem pomyslela na Joryho, který ležel tam v pokoji a těšil se na svou ženu, která za ním přicházela tak zřídka. Bylo mi mdlo z pomyšlení, že to Jorymu provedl zrovna jeho bratr, jeho vlastní bratr. Bratr, kterého Jory vždycky miloval, bratr, který Joryho jednou miloval a jindy opět nenáviděl…

Pak se dveře rozletěly a vyšel z nich Bart. Kráčel rázně a neměl na sobě ani kousek oblečení. Byla jsem z toho celá zmatená, když jsem jej zahlédla nahého. Ještě víc jsem se přikrčila a tiše doufala, že mě na pohovce nezahlédne. Tohle by mi nikdy neodpustil. Neměla jsem tu co pohledávat.

Díky tomu, že se venku zrovna zatáhla obloha a počasí se zhoršilo, byl pokoj značně zšeřelý a tak jsem měla naději, že si mě nepovšimne. Zastavil se před barem a rychle začal naučenými pohyby připravovat nějaký drink. V ruce přitom držel křišťálovou odlivku. Rozkrájel citrón a zpola naplnil dvě sklenky koktejlem. Postavil je na stříbrný tácek a bleskově se vrátil do ložnice. Dveře za ním zapadly.

Koktejly takhle brzy po ránu? Vždyť ještě nebylo dvanáct…?

Jak by se na to asi tvářil Joel?

Napřímila jsem se a těžko se mi dýchalo.

Venku zuřila bouře a blesky křižovaly oblohu. Do okenních tabulek bušil vytrvale déšť. Každou chvíli osvětlily pokoj zvenčí další záblesky.

Přesunula jsem se do tmavého kouta, částečně jsem se schovala do stínu vzrostlé pokojové rostliny a rozhodla se čekat.

Připadalo mi celou věčnost, než se dveře opět otevřely.

Věděla jsem, že Jory netrpělivě čeká, možná se už doopravdy zlobil, protože Melodie nepřicházela. Dvě sklenky, dvě sklenky tam odnesl. Takže tam musela být. Musela tam určitě být.

V příšeří jsem skutečně zahlédla Melodii, oblékla si na sebe průsvitný župánek, který jasně prozrazoval, že pod ním je úplně nahá. Za okny se zablesklo a na okamžik jsem spatřila Melodiino odulé těhotné břicho; dítě se mělo narodit někdy v průběhu ledna.

Ach, Melodie, jak jsi to jen Jorymu mohla udělat?

„Pojď ještě ke mně,“ ozval se Bartův nezřetelný, ale spokojený hlas. „Venku prší. Tady je příjemně teplo a stejně nemáme nic jiného na práci…“

„Musím se osprchovat, obléknout a pak půjdu navštívit Joryho,“ řekla. Ve dveřích nepatrně zaváhala a ohlédla se na Barta s neskrývanou touhou. „Ráda bych zůstala, opravdu, ale Jory se po mně bude určitě ptát.“

„A udělá ti to stejně tak dobře, jako jsem ti to teď udělal já?“

„Pochop, Barte, on mě potřebuje. Ty nemůžeš pochopit, jaký má člověk pocit, když někoho potřebuje.“

„Ne, to opravdu nejsem schopen pochopit. Jenom slaboši se věší na jiné a hledají u nich oporu.“

„Ty jsi nikdy opravdu nemiloval, Barte,“ namítla rozhořčeně. „Proto takové věci nemůžeš pochopit. Pouze sis mě vzal, užil sis se mnou, šeptal jsi mi, jak jsem krásná, ale skutečně mě nemiluješ a ani mě skutečně nepotřebuješ. Takovou službu, kterou máš na mysli, ti poskytne stejně dobře kterákoli jiná. Mně dělá dobře, když vím, že mě někdo potřebuje, když vím, že mě někdo chce daleko víc, než všechno ostatní.“

„Tak si tedy jdi,“ zavolal za ní a jeho hlas připomínal kus ledu. „Ve skutečnosti tě opravdu nepotřebuju. Nikoho už nepotřebuju. Nevím, jestli tě mám milovat nebo spíš politovat. I když jsi těhotná, jsi pořád ještě docela přitažlivá. A víš dobře, že pokud jsi schopna mi dneska něco poskytnout, zítra už to tak být nemusí.“

Všimla jsem si, že Melodii Bartova slova ranila. Vyjela na něho vyčítavě: „Tak proč jsi za mnou pořád ve dne v noci dolézal? Proč jsi za mnou neustále slídil? Vždyť tím jenom dokazuješ, že mě opravdu potřebuješ, Barte! Ty mě opravdu miluješ! Ale stydíš se to sám před sebou přiznat. A nejednej se mnou tak urážlivě. Zraňuje mě to. Svedl jsi mě ve chvíli, kdy jsem byla slabá a trápily mě obavy a Jory byl tak dlouho v nemocnici. Využil jsi mě, když já potřebovala mít vedle sebe jeho a namluvil jsi mi, že ty jsi ten, koho potřebuji. A přitom jsi moc dobře věděl, jak jsem se strašně bála toho, že Jory zemře… a že potřebuje vedle sebe někoho blízkého.“

„Takže takhle sis to vyložila?“ ječel Bart. „Já že tě potřeboval? Já se domníval, že jsi mě milovala, doopravdy milovala!“

„Ale já tě miluju, miluju!“

„Ale ne, nemiluješ mě! Jak bys mě mohla milovat, když v jednom kuse mluvíš jenom o něm? Jen si za ním běž. A zkus se přesvědčit, co všechno ti může poskytnout!“

Rychle zamířila ven z pokoje a lehounký župánek za ní poletoval. Připomínala mi jakousi přízračnou bytost, která hledá smysl bytí.

Práskla za sebou dveřmi.

Celá ztuhlá jsem povstala; kolena mě bolela – nebylo divu, ta bolest se ozývala vždycky, když se venku dalo do deště. Poněkud jsem se přikrčila a přiblížila se k dveřím Bartovy ložnice. Bez zaváhání jsem vrazila do dveří. Než se na zmohl na nějaký protest, sáhla jsem po vypínači a příjemně vytopenou místnost zalilo ostré elektrické světlo.

Okamžitě se na své posteli vztyčil. „Mami! Kdo ti ksakru dovolil, abys vstupovala do mé ložnice? Okamžitě odejdi, zmiz odtud!“

Rychle jsem udělala několik kroků a zastavila jsem se těsně u jeho postele.

„A kdo tobě ksakru dovolil spát s ženou vlastního bratra? Kdo ti dovolil ji takhle zneužít?“

„Okamžitě vypadni!“ pohrozil mi a dával si pozor, aby se náhodou neodhalil. Viděla jsem, jak se vzteky celý naježil. „Kdo ti dovolil, abys mě špehovala?“

„Moc si na mě nevyskakuj, chlapečku! Pořád jsem ještě tvoje matka a tobě zdaleka není pětatřicet, takže tu nemáš co rozkazovat. Já si odtud odejdu, kdy se mi samotné bude chtít. A to ještě nějakou chvilku bude trvat. A ty mi toho dlužíš víc než dost, Barte, jen si nemysli.“

„Co já tobě můžu dlužit, matko?“ plivl po mně sarkasticky.

„Moc rád bych si vyslechl, čím vším jsem ti zavázán. To ti snad mám poděkovat za to, že jsi zavinila smrt mého otce? Nebo čekáš uznání za to, že jsi mi připravila tak mizerné dětství, které mě navždycky poznamenalo? Nebo snad očekáváš obdiv za to, že jsi mě neustále srážela a podceňovala, takže jsem si nakonec připadal, že snad vůbec nejsem normální a nejsem schopen lásky k ženě?“

Hlas se mu zlomil. Svěsil hlavu. „Nestůj tady a nezírej na mě jako bys spadla z višně. Nemysli si, že se ti povede, abys mě zahnala do úzkých a aby mě proto trápily nějaké výčitky svědomí. Pro to jsem se nenarodil. S Melodií jsem se sblížil z toho důvodu, že byla nešťastná a potřebovala oporu, prostě někoho, kdo by jí porozuměl a utěšil. A právě v té době jsem pocítil, že ji miluju, že je to láska, o které jsem dosud jenom slyšel z vyprávění nebo jsem o ní četl. Byla to žena stvořená jen pro lásku jednoho muže. Dovedeš si představit, jaké jsou ostatní ženské? Melodie je první ženou, která mi dala pocit, že jsem skutečný muž. S ní je mi dobře, nemusím se před ní přetvařovat a ona mě nezneužívá. A miluje mě, matko. Nikdy v životě jsem ještě nezakusil podobný pocit štěstí.“

„Jak jen můžeš takhle mluvit, když jsem před chvílí vyslechla všechno, co jste si říkali?“

Rozvzlykal se a obrátil se ke mně zády. Už mu bylo jedno, že se poodhalil. „Jsem zahnaný do kouta, podobně jako ona. Ona trpí výčitkami svědomí, že se mnou Joryho podvádí. I já mám podobný pocit. Jsou chvíle, kdy se na podobné myšlenky vykašleme a pak je nám spolu dobře. Když ještě ležel Jory v nemocnici a vy jste byli v jednom kuse pryč, nedalo mi žádnou velkou práci, abych ji svedl. Jí se prostě líbilo v mém objetí a byla vděčná za to, že měla nablízku někoho, kdo měl pochopení pro její obavy a kdo ji utěšoval. Ty rozbroje mezi námi pramení jenom z toho, že nedovedeme setřást pocit provinění. Kdyby nám Jory nestál v cestě, ani chvíli by nezaváhala, kdybych ji požádal, aby se stala mojí ženou.“

„BARTE! Ty přece nemůžeš Jorymu brát jeho ženu. On ji teď potřebuje tak, jak ji dosud ještě nikdy nepotřeboval. Udělal jsi chybu, když jsi využil její slabosti a osamělosti. Nech ji být. Už se spolu nestýkejte. Musíš mít vůči Jorymu pochopení, stejně jako by je on měl jistě pro tebe. A na jedno nezapomeň – Jory má na ni stále ještě větší právo než ty.“

Převalil se zpět a nevlídně se na mě podíval. Z jeho pohledu jsem vyčetla cosi jako slabost a to ho v mých očích degradovalo opět na malé neposlušné dítě. Ublížené děcko, které nemá nikdo rád. V hlase mu zazněla hořkost: „Já ale Melodii miluju, miluju ji tak, že bych se s ní rád oženil. Miluju ji každým kousíčkem svého těla. To ona mě dostala z těch mých věčných depresí a ponurých nálad. Pochop, ona je první ženou, kterou mám skutečně rád. Ještě nikdy jsem se tolik nezajímal o nějakou ženu a žádná žena mě nikdy tak nepřitahovala jako Melodie. Mám ji pevně schovanou ve svém srdci a nehodlám se jí vzdát. Tiše přichází do mého pokoje, oblečená do jemného průsvitného prádla a vlasy jí září. Je nádherně voňavá a ještě trošku vlhká po koupeli. Pak se tady zastaví a pohlédne na mě a já cítím, jak se mi srdce rozbuší a sním jenom o ní. Ona je tím nejkrásnějším zážitkem v mém životě. Pořád ještě nechápeš, proč se jí nechci vzdát? To ona ve mně probudila skutečnou lásku a sexuální potřebu. Nikdy jsem netušil, jaká síla se ve mně skrývá. Vždycky jsem považoval sex za cosi nesprávného a nikdy jsem nepohlédl na ženu, abych si nepomyslel, že je taková nějaká nečistá, či co. Teprve ona mě přesvědčila o opaku. Když jsem se miloval s jinými ženami, provázel mě přitom pocit provinění, bylo to takové divné – sblížení dvou nahých těl jsem si vysvětloval jako něco ďábelského – a teď mám na to docela opačný názor. To ona mě přesvědčila, že láska je krásná a já si nedovedu představit, že bych najednou zůstal bez ní. Rád bych jí byl manželem, kterého ona nezbytně potřebuje. A také chce. Musíš mi pomoci, abych si vytvořil vlastní normální život a jí musíš také pomoci… nebo jinak… když já vlastně nevím… opravdu nevím, jak tohle dopadne.“ Obrátil ke mně ty své tmavé oči, ve kterých jsem četla naléhavou prosbu o pomoc.

Když jsem ho tak poslouchala, jak o tom všem hovořil, říkala jsem si, že jsem celý život usilovala o to, aby mi důvěřoval a aby neodmítal moji pomoc. A teď najednou jsem si uvědomila, že chce, abych mu vyšla vstříc a je ochoten se mnou spolupracovat. Co jsem měla dělat? Milovala jsem Joryho, ale rovněž jsem milovala Barta. Stála jsem tam a mnula si ruce. Svědomí mě trápilo a já se užírala pocitem křivdy, ale nějak jsem z té zapeklité situace musela ven. Dříve jsem opravdu Barta přehlížela a Jory s Cindy u mě byli na prvním místě…

A teď já i Jory budeme platit za to… tvrdě za to budeme pykat.

Když hovořil, připadalo mi, že má jeho hlas takový ukřivděný tón, mluvil tiše a skoro bych řekla, že ke mně promlouvá někdo mladší a daleko zranitelnější. Někdo, kdo chce své štěstí schovat někam, kam bych nedosáhla a nemohla mu ho vzít. Někam, kde by bylo v naprostém bezpečí.

„Mami, podívej se taky jednou na věc mýma očima. Já nejsem zlý, nejsem podlý a rovněž nejsem nějaká zrůda, jak ses mi mnohokrát snažila vsugerovat. Jsem jenom člověk s běžnými lidskými chybami. Pomoz mi, prosím. Pomoz i Melodii, která si zaslouží pořádného manžela. Vždyť Jory jí v tomto ohledu může dát jen pramálo.“

Déšť zběsile bušil do oken. Připadalo mi, že mé srdce se splašilo stejně tak jako to počasí. Venku zuřil nečas a vítr se divoce proháněl kolem domu, zatímco tam uvnitř, v mé hlavě, zmateně poletoval vyděšený netopýr a narážel křídly do mé lebky. Přece jsem nemohla Melodii rozdělit na dva stejné kusy a jeden darovat Jorymu a druhý Bartovi. Musela jsem zachovat chladnou hlavu. Bartova slabost pro Melodii nebyla namístě. Jory měl daleko větší přednost.

Tiše jsem přešlapovala na koberci… a cítila jsem se zaskočena přáním svého mladšího syna. Překvapovala mě jeho potřeba být někým milován. Kolikrát v minulosti bych přísahala na jeho nečisté jednání, avšak nyní jsem dospívala k názoru, že je nevinný. Byl to snad můj mindrák, kvůli němuž jsem nebyla schopna vidět Barta jinýma očima a nechtěla jsem uvěřit tomu, že se v něm ukrývá dobré jádro?

„Trváš na tom, Barte? Víš jistě, že Melodii opravdu miluješ – nebo to všechno děláš jen proto, že patří Jorymu?“

Bart se zvrátil na záda a podíval se mi do očí. Tvářil se velice upřímně, takového jsem ho ještě nepoznala. Jak jen těma svýma očima dovedl žadonit o pochopení. „Zpočátku jsem chtěl Melodii opravdu jen proto, že patřila Jorymu. V tom ti nebudu nic předstírat. Chtěl jsem ji Jorymu odloudit právě proto, že pro něho tolik znamenala. Aby poznal, jaké to je! Abych mu vrátil to, že mi odloudil toho, koho jsem si nejvíc přál – TEBE!“

Celá jsem se schoulila, ale on pokračoval dál. „Tolikrát mě odmítla, že jsem si jí pro to začal vážit. Byla prostě jiná než všechny ty ostatní, které jsem bez problémů získal. Čím víc mě odmítala, tím víc jsem po ní toužil. Došlo to tak daleko, že jsem se rozhodl zemřít, jestli ji nezískám. Já ji miluju! Ano, stal jsem se zranitelnější… protože teď si život bez ní prostě nedokážu představit!“

Bezmocně jsem rozhodila rukama a klesla na kraj Bartovy ohromné postele. „Ach, Barte… je mi líto, že sis vybral zrovna Melodii. Proč jenom zrovna Melodii? Jsem pochopitelně ráda, že jsi se zamiloval – a došel jsi k poznání, že milovat není nic hříšného nebo odporného. Cožpak by jinak Bůh stvořil muže a ženu v dnešní podobě, kdyby si nepřál, aby se spolu intimně stýkali? Určitě to byla vůle boží. Když se vzájemně milujeme, líbí se nám to. Nicméně mi musíš, Barte, slíbit, že se s ní přestaneš stýkat. Počkej do doby, až Melodie porodí. A pak nech na ní, ať se rozhodne.“

V očích mu svitla naděje a vděčnost za má slova. „Ty mi opravdu pomůžeš?“ Nevěřícně se na mě podíval. „To bych do tebe nikdy neřekl…“

„Musíš čekat, Barte. Čekat. Až bude mít Melodie dítě, pak za ní zajdi a potom si o tom promluv s Jorym. Pěkně z očí do očí. Vysvětli mu, co všechno k ní cítíš. Neber mu ženu bez toho, abys mu dal šanci. On má také právo do toho mluvit.“

„Co on do toho má co mluvit? Vždyť na ni nemá naprosto žádné právo. Mami, vždyť on je dočista vyřízený. Nikdy už nebude tančit. Dokonce ani chodit nebude. Po fyzické stránce je docela bezcenný.“

Uběhla hezká chvilka, než jsem našla ta správná slova. „A ty víš docela jistě, že tě doopravdy miluje? Celou tu dobu jsem seděla v obývacím pokoji a slyšela jsem, co říkala. Její slova mě v tomto směru příliš nepřesvědčila. Podle mého názoru se teď potácí mezi tebou a Jorym. Joryho miluje a tebe potřebuje. Jen, prosím tě, nezneužívej její slabosti a Joryho nemohoucnosti. Musíš mu poskytnout čas, aby se zotavil – je to tvoje povinnost. Naprosto není fér, když mu ji bereš a on se nemůže přiměřeně bránit. Také Melodii musíš poskytnout čas, aby si přivykla na to, že Jory je mrzák. No, a potom, jestli o tebe ještě bude stát, se klidně vezměte. I když mu způsobíte další bolest. Ale pomyslel jsi na Joryho dítě? Přijmeš Joryho dítě stejně tak, jako bys přijal Melodii? Máš v úmyslu ho obrat o poslední radost?“

Pohlédl na mě a v očích mu podezřele zajiskřilo. Potom sklopil oči a upřel je na podlahu. „Vlastně jsem o tom děcku ještě nepřemýšlel. Do takových podrobností jsem se prostě ještě nepouštěl. Raději na dítě ani nemyslím – a tebe žádám, abys o tomhle Chrisovi ani Jorymu nic neříkala. Alespoň jednou v životě mi dej šanci, abych se mohl rozhodnout podle svého.“

„Barte –“

„A teď už jdi, buď tak hodná. Nech mě chvíli přemýšlet. Jsem z toho všeho unavený. Ty dovedeš člověka pořádně utahat, mami. To tvoje věčné podezřívání a ty nápady. Dej mi tentokrát příležitost, abych ti mohl dokázat, že nejsem takový bídák, za jakého mě považuješ. A nejsem ani tak potrhlý, jak jsem si o sobě jednu dobu sám myslel.“

Nepožádal mě znovu o to, abych před Chrisem nebo Jorym pomlčela. Jako by předem věděl, že bych to stejně nevydržela. Vstala jsem a otočila se k odchodu.

Cestou do svého pokoje jsem přemýšlela o tom, jak si pohovořím s Melodií, ale nebyla jsem schopná tu věc s ní probrat dříve, než si to pořádně promyslím. Už byla beztak pořádně vyděšená a mohlo by to mít neblahé důsledky na zdraví jejího dítěte.

Zavřela jsem se sama do pokoje. Nejdříve jsem se posadila před hořící krb a přemýšlela, jak na to. V průběhu třech měsíců se Joryho nohy změnily k nepoznání; ze svalnatých a silných nohou zbyly jen tenké vychrtlé hůlky. Připomínaly mi tak trochu Bartovy nohy, když byl ještě hodně malý. Ten míval vyhublé nohy samý šrám, modřinu a jizvu, protože věčně někam padal a lámal si kosti. Byla to jeho daň za to, že byl mladší než Jory a zdaleka ne tak obratný. Zneklidněla jsem; vstala jsem a zamířila do Joryho ložnice.

Když jsem vstupovala do dveří Joryho pokoje, měla jsem už omytý obličej a na oči jsem si předtím na chvíli přiložila sáčky s ledem, abych odstranila začervenalé skvrny od pláče. Na svého prvorozeného syna jsem se pěkně usmála. „Melodie na chvíli usnula, Jory. Ale objeví se tu ještě před obědem.

Myslím, že tady spolu docela rádi poobědváte; ten krb tak pěkně hřeje. Proti tomu počasí venku je to tu víc než útulné. Už jsem požádala Trevora a Henryho, aby sem přinesli malý stolek a židli. Zařídila jsem, aby dnes udělali něco dobrého, co máš obzvlášť rád. Tak co, mohu ti nějak pomoci, když se budeš převlékat, abys vypadal upraveně?“

Nerozhodně pokrčil rameny. Před tím, než došlo k tomu úrazu, si Jory velmi potrpěl na pěkné oblečení a vždycky na sebe pečlivě dbal. „Má to vůbec cenu, mami, má to nějaký smysl? Stejně jsi nakonec přišla bez ní. Nenamlouvej mi, že ti trvalo tak dlouho, než jsi došla do jejího pokoje a zjistila, že na chvíli usnula.“

„Zvonil telefon… Jory, musela jsem ještě zařídit nějaké věci kolem. Tak co, co by sis rád oblékl?“

„Obyčejné pyžamo bude docela dobře stačit,“ řekl odtažitě.

„Poslyš, Jory. Dnes večer si přece máš vyzkoušet ten vozík, a proto si půjčíš něco ze skříně tvého otce. Bohužel tu nemáš nic ze svého zimního šatníku.“ Raději mi to odkýval, protože jsem byla neodbytná.

Vzápětí jsem zařídila, aby z New Yorku poslali všechny Joryho věci. Melodie si ovšem výslovně přála, abychom na její věci nesahali, což mě pořádně dopálilo, ale nedala jsem na sobě nic znát.

„Když jsi upravený, hned máš lepší náladu. A tím máš napůl vyhráno. Přestal jsi na sebe dbát. Klidně tě oholím, pokud jsi se ovšem nerozhodl, že si necháš narůst plnovous. A vypadáš daleko líp, když si ty ježaté vlasy trochu přičísneš. Máš velmi zajímavá ústa a pěkně modelovanou bradu. Jen muži s nevýraznou bradou se uchylují k tomu, že si nechávají narůst vousy.“

Podrobil se mému naléhání a pochybovačně se usmál. Souhlasil s tím, abych mu trochu pomohla, protože jsem si říkala, že to svedu líp než on. „Mami, ty jsi taková zvláštní. Ty to s tou péčí zatraceně přeháníš – ale já se tě ani neptám, proč to děláš. Jsem docela rád, že si mě někdo občas všimne.“

Chris se právě vrátil z Charlottesville a hned se nabízel, že mi pomůže. Velice pečlivě vyholil Joryho tváře strojkem s ostrými břity a říkal přitom něco v tom smyslu, že tohle je výlučně mužská záležitost.

Seděla jsen na kraji postele a pozorovala Chrise, který s holením už pomalu končil. Ještě použil trochu vody po holení a kolínské. Během holení se Jory choval jako beránek. Celou tu dobu jsem se neubránila, abych nemyslela na Barta, co asi dělá. Také jsem si připravovala, jak to pěkně vytmavím Melodii a povím jí, že vím o všem, co je mezi ní a mým druhorozeným synem.

V té době byly Joryho paže už zase natolik silné, že se mu podařilo bez problémů přemístit z postele do pojízdného křesla. Ani jsme mu nemuseli pomáhat, správně jsme tušili, že celou věc bez problémů zvládne. Chvíli se tvářil div ne poníženě, ale pak byl přece jenom pyšný na to, že to dokázal sám, a hned napoprvé. Když už seděl na křesle, zatvářil se potěšené. „Není to zase tak špatné,“ prohodil a prohlížel se v zrcadle, které jsem mu podržela. Spustil motorek a projížděl se ve velkých obloucích pokojem. Usmál se na nás. „To je něco úplně jiného, než moje postel. Museli jste mě mít za pořádného hlupáka – no, teď to pro mě nebude žádný problém a do vánoc tu loď určitě dokončím, zvlášť když se mi při tom bude takhle pohodlně sedět. Určitě to zvládnu.“

„O tom jsme ani na okamžik nezapochybovali,“ odvětil Chris vesele.

„Teď si dej na sobě záležet, Jory. Podívám se, co dělá Melodie,“ řekla jsem radostně, protože mě potěšilo, jak dobře vypadá a oči mu září. A vůbec nevadilo, že místo nohou se pohyboval na kolečkovém křesle. „Melodie se už určitě obléká, aby byla včas u oběda. To víš, náš Bart, kterému dřív bylo jedno, jak vypadá, začal najednou vyžadovat, aby všechno kolem něho bylo bez jediné chybičky.“

„Řekni jí, ať si pospíší,“ volal za mnou Jory a já si připadala, že je zase všechno při starém. „Mám strašný hlad. A ten pohled na plápolající oheň v krbu mě navíc pěkně rozehřívá.“

Celá znepokojená jsem zamířila do Melodiina pokoje. Říkala jsem si, že jí pěkně všechno vyklopím, aby si nemyslela, že nic netuším. Možná, že ji přesvědčím, aby Barta nechala na pokoji. Tohle byla dobrá příležitost, nesměla jsem si ji nechat ujít.

Jen jeden z obou chlapců bude vítězem.

Ten druhý přijde o hodně.

A já si přesto přála, aby ani jeden z nich neprohrál.

Melodiina zrada

TICHOUNCE JSEM ZAŤUKALA NA DVEŘE MELOdiina pokoje. I přes bytelné dveře jsem zaslechla tlumenou hudbu z Labutího jezera. Musela to mít puštěné pořádně hlasitě, protože jinak bych přece nic neslyšela. Opět jsem zaklepala. Neozývala se. Protože jsem už nechtěla déle čekat, vzala jsem za kliku. Vstoupila jsem dovnitř a tiše za sebou zavřela dveře. V pokoji byl nepředstavitelný binec; po zemi se válely poházené šaty a na toaletce se povalovala hromada všelijaké kosmetiky. „Melodie, jsi tady?“

V koupelně taky nikdo nebyl. Zatraceně! Určitě je zase u Barta. Jako fúrie jsem se hnala za Bartem. Zabušila jsem vztekle na dveře a zavolala: „Barte, Melodie… to přece nesmíte Jorymu dělat!“

Ale nenašla jsem je ani tam.

Seběhla jsem po schodech a zamířila do jídelny. Už jsem si myslela, že se pustili do jídla a na mě s Chrisem ani nepočkali. Trevor však dnes prostíral pouze pro dva. Pečlivě kladl na ubrus příbory a talíře. Dával si záležet, aby stůl vypadal jako ze škatulky, div že neodměřoval vzdálenosti mezi příbory pravítkem. Vrazila jsem do jídelny. „Trevore, neviděl jste náhodou mého mladšího syna?“

„Jistě, paní,“ pravil tou svojí uhlazenou britskou angličtinou a pokračoval v prostírání; zrovna urovnával stříbrné příbory. „Pan Foxworth s paní Marquetovou právě odjeli na oběd někam do restaurace. Pan Foxworth mě požádal, abych vám vyřídil, že se tam… dlouho nezdrží.“

„Trevore, tohle že opravdu řekl?“ zeptala jsem se a srdce mi pokleslo.

„Pan Foxworth měl trošičku vypito, ale ne zas tolik, aby mu to vadilo při řízení v dešti. Jsem přesvědčen, že šťastně dojedou a paní Marquetová se bez úhony dostane v pořádku domů. Pro toho, kdo miluje déšť, je dnes ideální počasí na projížďku venku.“

Rozběhla jsem se ke garážím a potají doufala, že je ještě zastihnu. Ale bylo příliš pozdě. Dostala jsem hrozný strach. Bart si s Melodií vyjel v tom červeném jaguáru. Byl to zpropadeně rychlý vůz.

Do schodů jsem se vlekla hlemýždím tempem. Jory byl celý rozehřátý, protože z dlouhé chvíle usrkával šampaňské. Chris zatím odešel do našeho pokoje, aby se převlékl.

„Kde je moje žena?“ naléhal Jory a usedl za malý stolek, který Henry s Trevorem přinesli. Uprostřed stály čerstvé květiny z naší zimní zahrady. Ve stříbrných nádobách se chladilo šampaňské zasypané drceným ledem. Vůbec byla celá atmosféra taková slavnostní a neobyčejná. V krbu praskala veliká polena a oheň zaplašil nepříjemný chlad. Nikdo by na první pohled neuhodl, že se Jory nemůže pohybovat. Ani kolečková židle, na níž seděl, nebyla na první pohled příliš nápadná.

Mám mu zase něco nalhávat jako předtím?

Z očí mu postupně mizelo veškeré nadšení. „Takže zase nepřijde,“ pronesl zklamaně. „Chodívá sem opravdu zřídkakdy – ani pořádně nevstoupí do pokoje. Jen zůstane stát ve dveřích a z dálky na mě civí.“ Joryho chraplavý hlas se zadrhával; vzápětí se přestal ovládat a rozplakal se.

„Strašně se snažím, maminko, opravdu hrozně moc se snažím, abych se s tím vyrovnal a nezahořkl. Ale když vidím, jak to dopadá mezi mnou a mojí ženou, říkám si, že bych jí neměl stát v cestě. Já moc dobře vím, co si o mně myslí, i když mi to slůvkem nedá najevo. Už nikdy nebudu schopen ji uspokojit jako muž a ona neví, jak by se s tím vyrovnala.“

Poklekla jsem vedle něho a objala ho. „Ale vyrovná se s tím, uvidíš, Jory, že se to naučí. I my ostatní se ještě musíme hodně učit, abychom akceptovali všechny změny, které se s tebou staly. Nespěchej na ni. Počkej do doby, až se jí narodí dítě. Pak se změní. Mohu ti slíbit, že potom bude docela jiná. Vždyť budete mít vaše vlastní dítě. Nic tak rodiče nestmelí jako malé děcko. Určitě z něho budete mít jenom radost a potěšení. To roztomilé děťátko, které bude vyžadovat nevšední péči, ten mrňavý človíček vám ukáže, že v životě jsou i jiné hodnoty, než jste až dosud poznali. Jory, musíš vydržet a čekat; Melodie se určité změní.“

Přestal plakat, ale v očích měl stále výraz raněného zvířete.

„Když já nevím, zda vydržím tak dlouho čekat,“ zašeptal a v jeho hlase bylo znát hořkost. „Když mám kolem sebe známé tváře, dokážu se usmívat a být příjemný. Ale celou dobu si říkám, že bych tomu všemu udělal nejraději rázný konec a zbavil Melodii všech závazků. Není to ode mě férové, abych si ji k sobě připoutal. Dnes večer jsem jí o tom chtěl povědět, chtěl jsem jí říci, že bude volná, pokud bude chtít odejít. Klidně tu může počkat až do doby, než se dítě narodí a potom nás opustit a požádat o rozvod. Nebránil bych jí.“

„Ne, Jory!“ vypěnila jsem. „Nic takového nesmíš říkat – jen jí poskytni trochu času. Počkej, až se přizpůsobí. A dítě jí v tom pomůže.“

„Stejně si, maminko, nejsem jist, zda se toho dožiju. Neustále přemýšlím o sebevraždě. Přemýšlím o svém otci a přeji si, abych v sobě nalezl odvahu a se vším skončil, stejně jako on.“

„Ne, miláčku, na to rychle zapomeň. Tebe nikdy neopustíme.“

S Chrisem jsme si přisedli ke stolku, abychom mu při jídle dělali společnost. Po celou tu dobu, co jsme jedli, utrousil Jory jen pár slov.

Když nadešla doba, kdy se měl Jory uložit ke spánku, pečlivě jsem z jeho dosahu odstranila všechny ostré předměty, kterými by si mohl ublížit. Pak jsem si lehla na gauč, který stál v jeho pokoji a rozhodla se, že celou noc strávím s ním. Měla jsem obavy o jeho život; přál si zemřít jenom proto, aby to všechno Melodii usnadnil a ona se zbavila všech závazků. Celou noc mě ze sna vytrhovaly jeho vzdechy a výkřiky.

„Mel… ty nohy strašně bolí!“ křičel, ale neprocitl. Vstala jsem, abych ho utěšila. Když se probral, zmateně na mě zíral. „Celé noci mám nohy a záda v jednom ohni,“ řekl ospale, když jsem se ho ptala na příčinu jeho problémů. „Já se z těch příšerných bolestí snad pominu. Jak já bych si přál, abych se jednou v noci v klidu vyspal.“

Celou noc se však zmítal jako v agónii. Nohy, které mu ve dne připadaly nadobro necitlivé, jej v noci nesnesitelně týraly šílenými bolestmi. Dolní polovinou páteře projížděly záchvěvy kruté bolesti.

„Proč jenom cítím v noci takové bolesti, když během dne je půlka mého těla jakoby odumřelá?“ vykřikoval celý zalitý potem. Pyžamo měl propocené, až se mu lepilo na záda. „Kéž bych měl odvahu, kterou v sobě našel můj otec – pak bych tohle trápení jednou provždy ukončil!“

Ne, ne, ne. Přitiskla jsem si ho k sobě a něžně jsem ho líbala. Slibovala jsem mu všechno na světe, jen aby se k tomu neodhodlal. „Zase to bude dobré, Jory, uvidíš, že se to zlepší! Teď na to nemysli. Přece to nevzdáš v půli cesty. Máš přece mě, máš přece Chrise a Melodie se co nevidět také se vším smíří a zase bude mezi vámi všechno jako dřív.“

Sklesle mě pozoroval, jako bych mluvila z cesty.

„Jdi si lehnout do svého pokoje, maminko. Takhle si připadám jako malé dítě, když mě v jednom kuse hlídáš. Slibuju ti, že neudělám nic, co by tě zarmoutilo.“

„Drahoušku, buď tak hodný a zazvoň si na otce nebo na mě, když budeš něco potřebovat. Rádi vstaneme a pomůžeme ti. Melodii nevolej, ještě by někde potmě upadla, víš, že se jí teď hůř chodí. Já vždycky spím jen tak na půl oka, tak mi to nebude na obtíž. Posloucháš mě, Jory?“

„Jistě, poslouchám tě,“ odpověděl. Podle jeho výrazu jsem však usoudila, že je myšlenkami někde úplně jinde. „Jestli mi teď ještě něco bez problému slouží, pak jsou to právě uši.“

„Co nevidět za tebou začne docházet další doktor, který tě bude mít na starosti po celou dobu tvé rekonvalescence, aby ses z toho vykřesal.“

„Vykřesal, mami?“ Obličej se mu úplně propadl a zešedivěl. „To jako myslíš, že mi bude připínat všelijaké ty postroje? No, na to se už nedočkavě těším. To mi nohy budou poskakovat samy od sebe. Mám já to ale kliku, když je ani necítím, že? Pořád si ještě nemůžu zvyknout na myšlenku, že v těch otěžích budu vypadat jako nějaký kůň. Teď mě napadlo, že by mě takový postroj mohl uchránit před…“ odmlčel se a zabořil hlavu do dlaní. Položil se zpět na záda a povzdechl si. „Pane bože, dej mi sílu, abych to vydržel – to mě tak trestáš jenom pro to, že jsem býval na své tělo a nohy tak nezřízeně pyšný? To sis vybral zpropadeně podlý způsob, jak mě ponížit.“

Ruce se mu pomalu svezly. V jeho očích jsem zahlédla slzy, které stékaly po tvářích. Hned se začal omlouvat. „Promiň mi moji slabost, maminko. Takové sebelitování se pro muže ani nehodí, viď? Ale já prostě nedokážu být pořád jenom statečný. Neber mé slabé chvilky jako něco nepatřičného. Jdi zase zpátky do svého pokoje. Opravdu neprovedu nic, co by tebe nebo tatínka zarmoutilo. Musím se s tím nějak smířit. Dobrou noc. A popřej za mě Melodii dobrou noc, až s ní budeš mluvit.“

Plakala jsem v Chrisově náručí a trápila ho spoustou otázek, na které jsem sama neznala odpověď. Byl ze mě celý otrávený a zlobil se na mě. Odtáhl se a řekl: „Nehraj mi tu nějaké divadélko, Catherine. Musíš se trochu krotit, protože jinak tvé chování celou už tak obtížnou situaci ještě zkomplikuje!“

Čekal, co mu odpovím. Když jsem mlčela, obrátil se na bok a rychle usnul. To mi dělal vždycky; když jsem s ním chtěla něco probrat, tak pokaždé usnul. Chtěla jsem, aby ještě neusínal, aby mi odpověděl na všechny mé otázky, které jsem mu položila. Ale on si klidně spal. Ve spánku mě objímal a ještě si zabořil obličej do mých vlasů.

Každou hodinu jsem se probouzela a zjišťovala, zdali se už Bart s Melodií neobjevili. Vždycky jsem zašla za Jorym, abych se přesvědčila, že je v pořádku. Ležel na posteli s očima dokořán a nepochybně čekal, až se Melodie vrátí.

„Polevily ty bolesti aspoň trochu?“

„Jistě. Běž si lehnout. Cítím se dobře.“

Srazila jsem se s Joelem venku na chodbě před Joryho dveřmi. Celý ohromený zíral na můj noční úbor. „Joeli,“ oslovila jsem ho, „měla jsem zato, že jste změnil svůj názor a zase jste se přestěhoval do té své komůrky nad garáží…“

„Víte, Catherine, ono je to trochu jinak,“ zamrmlal. „Bart si výslovně přál, abych přebýval tady, protože se pro člena rodiny nehodí, aby žil v podmínkách vhodných možná tak pro služebnictvo.“ Káravě se na mě podíval těma svýma oteklýma očima; patrně už zapomněl na to, jak sám prohlásil, že jeho pokojík nad garáží je mu milejší než přepychový pokoj poblíž Bartova apartmá.

„Vy nemůžete pochopit, jak je člověku, když zestárne a cítí se opuštěný, drahá neteři. Již léta trpím nespavostí a trápí mě noční můry a spousta drobných bolestí. To všechno mi nedovolí, abych se pořádně v klidu vyspal. Musím nějak zabít čas, proto tady bloumám…“

Že by tu jen tak okouněl? Slídil, to byl ten správný výraz! Ale pak jsem se na něho podívala trochu jinýma očima a zastyděla se. Jak tam tak postával, připadal mi v tom tlumeném osvětlení dočista bezbranný, slabý a opuštěný – jak jsem k němu mohla být taková nespravedlivá? To jsem ho neměla v oblibě jen proto, že byl Malcolmův syn? To mi vadil jen kvůli tomu, že podobně jako naše babička neustále přeříkával celé pasáže z bible? To ona nás tehdy nutila, abychom se každý den učili zpaměti ze svaté knihy.

„Dobrou noc, Joeli,“ pronesla jsem daleko přívětivěji než kdy jindy. Ale on tam jen tiše stál a připadalo mi, že si dobře uvědomil, že jsem na něho změnila názor. Vzpomněla jsem si na Barta, který mi jako malý chlapec říkal mnoho nehezkých věcí, ale v době, kdy dospěl, se k ničemu takovému už nesnížil. Teď i on občas otevíral bibli a citoval některé úseky, když chtěl obstát v nějakém sporu. Že by mu byla Joelova nenápadná společnost přece jen prospěšná? Dívala jsem se na toho starce, který si to bázlivě šinul chodbou někam pryč.

„Proč se tváříte tak divně, Joeli?“ zavolala jsem na něho.

„Jak že se tvářím, Catherine?“

„Jako byste se mě z nějakého důvodu obával.“

Soucitně se usmál. „Vy jste osoba, které se lidé musí nutně obávat, Catherine. Navzdory těm vašim zlatým vlasům a tomu, že vypadáte tak přitažlivě, dovedete být zrovna tak tvrdá jako moje matka.“

Zůstala jsem jako omráčená; tak takhle mě tedy viděl. To se snad ten stařík plete, napadlo mě.

„A rovněž mi trochu připomínáte vaši matku,“ zašeptal tichým třaslavým hlasem. Přitáhl si blíž k tělu svůj starý omšelý koupací plášť. „I když působíte daleko mladistvěji než ona; nikdo by vám nehádal, že už máte přes padesát. Už můj otec říkával, že právě hříšníci zůstávají mladší a zdravější mnohem déle než ti, kteří mezitím našli své místo tam nahoře na nebesích.“

„Jestli se váš otec dostal do nebe, Joeli, tak to já s radostí zamířím na opačnou stranu.“

Podíval se na mě s takovým politováním, jako by si o mě myslel, že mám dlouhé vedení. Pak se nenápadně vytratil.

Rychle jsem se vrátila zpátky do pokoje. Dlouho se mi Chrise nedařilo probudit; musela jsem mu přece vylíčit tu půlnoční scénu mezi mnou a Joelem. Chris na mě v šeru zamžoural. „Catherine, jak jen jsi mohla být na toho staříka tak odměřená. Snad bys ho odtud nevyhodila. Když se to tak vezme, tak on má snad ještě větší právo tady zůstávat než my. A žije v Bartově domě zcela legálně, i když my tu máme také jistá práva.“

Zlost se mnou lomcovala. „Cožpak nejsi schopen prohlédnout, že Joel nahrazuje Bartovi otce, kterého celý život postrádal?“ Tím jsem ho pořádně ranila. Odfrkl si a obrátil se ke mně zády.

„Dobrou noc, Cathy. Možná bys měla začít uvažovat nad svým chováním a nad tím, jak by ses co nejrychleji změnila k lepšímu. Joel je milý starý pán, který je celý bez sebe radostí, že ho Bart uznává; proto má plné právo v tomto domě zůstávat až do konce svých dní. Přestaň už pořád za každým starým mužem hledat Malcolma. Dost možná, jestli se toho dožiju, budu vypadat taky jako on.“

„Kdyby ses choval jako Joel a zrovna tak jsi vypadal, mohu tě ujistit, že bys na tomhle světě dlouho nepobíhal.“

Ach, jak jen jsem něco takového mohla říci muži, kterého jsem tolik milovala? Odtáhl se až na druhý konec postele a nedovolil, abych se ho třeba jen dotkla. „Chrisi, je mi to líto. Promiň. Já to tak vůbec nemyslela.“ Moje ruka spočinula na jeho rameni a pak jsem zajela dlaní pod kabátek jeho pyžama.

„Myslím, že bys udělala líp, kdybys tu ruku dala pryč. Nemám na podobné věci právě náladu. Dobrou noc, Catherine a nezapomínej na jedno: ty, když chceš někde najít nějaké problémy, tak si je tam určitě najdeš.“

Někde v domě jsem zaslechla klapnutí dveří. Mé náramkové hodinky se svítícím ciferníkem ukazovaly tři hodiny čtyřicet minut. Narychlo jsem přes sebe něco přehodila a vklouzla do Melodiina pokoje, abych si na ni počkala. Než dorazila do svého pokoje, byly skoro čtyři. Že by se s Bartem ještě objímali a líbali? Že by si šeptali něžná slůvka, která nemohla počkat až do rána? Jak jinak by jí to trvalo tak nemožně dlouho? Za zasněženými vrcholky hor se začaly prodírat první ospalé ranní paprsky. Přecházela jsem pokojem sem a tam a moje netrpělivost vzrůstala. Konečně jsem zaslechla, jak přichází. Vstoupila do dveří svého pokoje; v jedné ruce držela stříbrné střevíčky na vysokých podpadcích a druhou svírala malou kabelku ze stejného materiálu.

Byla sice už v šestém měsíci těhotenství, ale pod jejími černými šaty volného střihu nebylo skoro nic k poznání. Prudce sebou trhla, když mě spatřila, jak vstávám ze židle. Celá vyděšená se dala na ústup. „No, no, Melodie,“ pravila jsem cynicky, „nevypadáš zrovna nadšeně, že mě tu vidíš.“

„Cathy, je Jory v pořádku?“

„Opravdu tě to v tuhle chvíli zajímá?“

„Mluvíš se mnou, jako bys na mě měla dopal. Díváš se na mě tak nepřátelsky – udělala jsem ti něco špatného, Cathy?“

„Netvař se, že nic nevil,“ vyjela jsem rozzlobeně a odložila jsem všechna předsevzetí, protože jsem to původně chtěla vyřídit s taktem a nadhledem. „Klidně si vyjedeš v takovéhle deštivé noci s mým mladším synem, přijdeš domů s červenými fleky na krku a rozmazanou rtěnkou, celá rozcuchaná a ještě se mě budeš ptát, jestli… jsi… náhodou něco špatného… neudělala.“

Vyvalila na mě udiveně oči, tvářila se trochu zahanbeně a částečně mi dávala najevo, že si je svého poklesku vědoma. Ale třeba jsem si jen myslela, že se tak tváří. „Ty jsi stejná jako moje matka, Cathy,“ usedavě se rozplakala, jako by slzy mohly smýt část jejího provinění. „Prosím tě, neodsuzuj mě právě teď, když potřebuju matku víc, než kdykoliv předtím.“

„Ty jsi asi zapomněla, že jsem především matka Joryho. A taky Bartova matka. Pokud zradíš Joryho, zradíš zároveň mě.“

Melodie se opět rozplakala a naléhala, abych ji vyslechla.

„Nezavrhuj mě, Cathy. Vždyť já nemám nikoho, kdo by mně byl schopen porozumět. Ty jsi ta jediná, která mě může pochopit! Vždyť já Joryho miluju, vždycky jsem ho milovala –“

„A proto jsi šla s Bartem do postele? To je dost podivný způsob, jak dokázat svému manželovi lásku,“ skočila jsem jí do řeči. Můj hlas zněl tvrdě a nesmlouvavě.

Zabořila si hlavu do mého klína. Cítila jsem, jak se celá pláčem otřásala. Přimkla se ke mně. „Cathy, prosím. Nech mě, ať ti to všechno mohu vysvětlit.“ Pozvedla ke mně uslzené oči; v obličeji se jí rozmazal make-up a vypadala dost odpudivě. K tomu, aby na mě zahrála dojem ublíženého chudáčka, se jí opravdu hodilo všechno. „Jory tělem i duší patří do baletní branže, Cathy. Vždyť víš, co mám na mysli. My umělci doslova žijeme hudbou, hudba prolíná celým naším životem a my jsme schopni vyjádřit ji pohybem těla; za to všechno však platíme krutou daň. Ty sama dobře víš, co mám na mysli. Tančíme s duší na dlani a rozdáváme se publiku, jsme vydáni napospas kritice, ale když skončí představení a my uslyšíme aplaus, ukláníme se, opona se znovu zvedá a my slyšíme nadšené výkřiky. Když si potom smýváme s obličeje divadelní šminky a svlékáme honosné kostýmy, dobře víme, že to všechno není realita, ale pouhý klam. Usilovně se však snažíme plout na křídlech fantazie a citů a usilujeme o to, abychom unikli brutalitě a necitlivosti, které s sebou přináší každodenní život.“

Zaváhala a snad se rozmýšlela, zda má pokračovat dál. Já zatím seděla celá zkoprnělá nad její zpovědí, ale věděla jsem, že to, co říká, je čistá pravda. Kdo by to měl vědět lépe než já?

„Spousta lidí si o nás myslí, že snad nejsme po sexuální stránce normální, že jsme homosexuální. Oni si vůbec neuvědomují, že jsme byli zrozeni pro hudbu, že jsme živi hudbou, že pro nás znamená daleko víc než jen pouhé vystupování na jevišti, než potlesk a pochlebování. Oni prostě nepochopí ani to, že láska nám dává další sílu do života. Když jsme s Jorym byli o samotě, vášnivě jsme si padli do náručí a zůstávali v objetí celou věčnost, jen abychom si uvědomili ten nádherný pocit lehkosti, který se blížil podobnému pocitu jako když člověk usíná. Teď nemám nikoho, kdo by se se mnou takto objímal a on taky ne. Už nejsme schopni společně naslouchat hudbě a já se s tím nemohu smířit.“

„Ale máš milence,“ namítla jsem chabě, protože mě její slova vyvedla z míry. Já také kdysi plula na křídlech hudby a tvrdě jsem dopadla na zem. Byla jsem celá špatná z toho, že se nenašel nikdo, kdo by mě chtěl milovat a změnit realitu v pohádkovou říši, kterou jsem milovala nadevše.

„Vyslyš mě, Cathy, prosím. Dopřej mi chvíli, ať ti mohu všechno vysvětlit. Ty sama nejlíp víš, jak je tenhle dům nekonečně nudný. Nechodí k nám žádní hosté a pokud někdy zazvoní telefon, tak je to určitě někdo, kdo chce mluvit s Bartem. Ty s Chrisem a Cindy jsi vždycky odjela do nemocnice, zatímco já jsem v sobě nenašla sílu, abych se se vším vyrovnala. Strašně jsem se bála, že na mě pozná, jakou z toho mám hrůzu. Pokoušela jsem se přinutit ke čtení nebo se zabavit nějakou ruční prací jako ty, ale nemohla jsem se na to soustředit. Neustále jsem čekala, kdy zazvoní telefon. Ale z New Yorku si na mě nikdo ani nevzpomněl. Vyšla jsem si na zahradu a zkoušela vytrhávat plevel. Chodila jsem plakat do lesa, dívala jsem se na oblohu a na motýly a plakala jsem o to víc.

Několik dní po tom, co jsem se dozvěděla, že Jory už nikdy nebude chodit ani tančit, za mnou přišel Bart až do mého pokoje. Zavřel za sebou dveře a jenom tu tak stál a díval se na mě. Ležela jsem na posteli a jako obvykle plakala. Přehrávala jsem si hudbu k nějakému baletu a snažila se zapomenout na všechno, co se týkalo Joryho. A najednou tu stál Bart, upřeně si mě prohlížel těma svýma tmavýma pronikavýma očima. Čekal a pořád si mě prohlížel, dokud jsem nepřestala plakat. Pak přistoupil blíž a setřel mi slzy z tváří. Měl tak chápavé oči a bylo v nich tolik lásky, že jsem se posadila a zpříma na něho pohlédla. Nikdy jsem si nemyslela, že by byl schopen do pohledu vložit tolik něhy, jemnosti a účasti. Dotkl se mě. Hladil mi tváře, vlasy, rty. Celá jsem se zarazila a v zádech mě zamrazilo. Uchopil moji hlavu do dlaní a díval se mi přímo do očí; pak se pomalu sklonil a zlehounka se dotkl mých rtů. Opravdu jsem netušila, že by mohl být tak něžný. Vždycky jsem si myslela, že se ženami zachází bez obalu a hrubě. Myslím, že kdyby se mě dotkl nějak neohrabaně, násilně, že bych se mu nepodvolila. Ale jeho něha mě odzbrojila. Tolik mi připomínal Joryho.“

Ach, bylo strašné, že jsem ji poslouchala. Měla jsem ji zarazit dříve, než jsem s ní začala cítit účast a s Bartem také.

„Už o tom nechci nic slyšet, Melodie,“ pronesla jsem odměřeně a odvrátila hlavu, abych se nemusela dívat na ty červené fleky, které si přinesla na krku. Jory by si toho mohl všimnout, kdyby za ním teď zašla, napadlo mě. „Takže v době, kdy jsi měla být Jorymu oporou, jsi ho zradila a začala sis s Bartem,“ sykla jsem zahořkle. „Jsi opravdu neobyčejně vzorná manželka, Melodie.“

Začala vzlykat ještě víc a zakryla si oči rukama.

„Nikdy nezapomenu na den, kdy jste se brali. Tehdy jsi stála vedle Joryho před oltářem a slibovala mu věčnou věrnost a souhlasila jsi s tím, že spolu budete snášet dobré i zlé – a při prvním problému, který vás během manželství potkal, si obstaráš milence.“

Zatímco popotahovala nosem a přemýšlela, co by mi na to nejlépe odpověděla, jsem si uvědomila, jak je tento dům na úpatí hor opuštěný a smutný. Nechávali jsme tu Melodii v domnění, že se jednou přece jenom rozhodne a vypraví se s námi za Jorym do nemocnice. Nikdy by nás nenapadlo, že ona a Bart se nějak významně sblíží. Nepředpokládali jsme, že Melodie změní na Barta tak pronikavě názor, když ho předtím nemohla ani cítit.

Pořád ještě posmrkávala a plakala. Nervózně si upravila ramínko u šatů a podívala se na mě; měla pořádně rozmazané oči. Poznala jsem na ní, že se má na pozoru. „Jak jen mě můžeš takle napadat, Cathy, když sama nejsi o nic lepší?“

Zvedla jsem se a zamířila ke dveřím. Mé nohy mě samy nesly, ven z toho pokoje; mé srdce mě táhlo pryč. V tom měla Melodie pravdu. Skutečně jsem nebyla ani o chlup lepší. Také jsem podlehla a udělala chybu, a nebylo to jednou; měla jsem na svědomí daleko víc hříchů než dobrých skutků. „Budeš schopná se odpoutat od Barta a přesvědčit Joryho, že ho stále ještě miluješ?“

„Ale vždyť já ho pořád miluju, Cathy. Možná, že to zní divně, ale já miluju Barta takovým zvláštním způsobem. Je to taková podivná náklonnost, která se nedá srovnávat s láskou, kterou cítím k Jorymu. Pouze s Jorym jsem si nejlépe rozuměla. Už od dětství jsem ho zbožňovala a obdivovala. Byl to můj nejlepší přítel. Na jeho mladšího bratra jsem se dívala jako na někoho, s kým bych se v životě nemohla sblížit. Ale on se strašně změnil, opravdu, Cathy. Žádný muž, který skutečně nenávidí ženy, by nemohl být v lásce tak něžný jako on…“

Sevřela jsem pevně rty. Opovrhovala jsem jí. Zastavila jsem se ve dveřích a zpražila ji nenávistným pohledem, stejným pohledem, který mi kdysi věnovala moje babička, když do mě zapíchla ty své ocelově šedé oči a oznámila mi, že podle ní jsem ta největší hříšnice pod sluncem.

„Neodcházej, nech mě přece domluvit. Potřebuju, abys mě pochopila!“ křičela a v úpěnlivém gestu ke mně vztáhla ruce. Zavřela jsem tedy a mimoděk jsem si vzpomněla na Joela. Opřela jsem se zády o dveře. „Tak dobře. Zůstanu sice, ale nečekej, že ti spolknu všechno, co mi namluvíš.“

„Bart mě miluje, Cathy, opravdu mě miluje. Neustále mi to opakuje a já si nemohu pomoci. Prostě mu to věřím. Přeje si, abych od Joryho odešla. Přemlouvá mě, abych se za něho provdala.“ Zastřený hlas ji zradil a ona přešla do chraplavého šepotu. „A já opravdu nevím, zda bych byla schopná žít vedle muže upoutaného na invalidní vozík.“

Rozvzlykala se ještě víc. Teď už neklečela, ale rovnou se položila na podlahu. „Já nejsem tak silná jako ty, Cathy. Já nejsem schopná poskytnout Jorymu takovou oporu, jakou by potřeboval. Vždyť ani nevím, jak se mám před ním tvářit a co mám dělat, když jsem u něho. Chtěla bych vrátit čas a zařídit, aby bylo mezi námi zase všechno jako dřív. Nejraději bych mu to takhle řekla sama… ale já se stydím, strašně se stydím! Snad bych se propadla.“

„Nepočítej s tím, že se ze svých povinností jen tak lehce vyvlékneš, Melodie,“ vyštěkla jsem na ni ostře. „Já si už ohlídám, abys dostála svému manželskému slibu. Okamžitě se přestaneš scházet s Bartem. Nesmíš mu dovolit, aby se tě třeba jen dotkl. Nebudeš na něho v jednom kuse myslet. Já si to s ním ještě vyříkám. Pravda, už jsme spolu měli krátký rozhovor, ale teď si na něho pořádně došlápnu. A potom, až to s ním vyřídím, potom všechno oznámím Chrisovi. Sama dobře víš, že Chris má bezmeznou trpělivost a dovede se dlouho ovládat, ale to, co tu s Bartem vyvádíte, rozhodně tolerovat nebude.“

„Ne, prosím, ne,“ žadonila úpěnlivě. „Chris je pro mě něco jako vlastní otec! Stojím o to, aby si mě vážil.“

„Tak tedy okamžitě pusť Barta k vodě! Mysli taky na své dítě, které se má co nevidět narodit. Neměla bys mít vůbec intimní styk, protože tím můžeš dítěti jen uškodit.“

Pevně stiskla víčka a snažila se zadržet proud slz. Pak přikývla a slíbila, že se s Bartem už nebude milovat. Stejně jsem ale jejímu slibu příliš nevěřila. Rovněž jsem neuvěřila ani Bartovi, s nímž jsem si pohovořila ještě předtím, než jsem se opět vrátila do postele.

Pomalu se probouzel nový den a já už nemohla spát. Raději jsem vstala, i když jsem byla nevyspalá a skleslá. Zaťukala jsem na Joryho dveře a na rtech jsem vyloudila nucený úsměv. Jory mě vyzval, abych šla dál. Vypadal daleko lépe, než během noci, kterou téměř celou probděl; snad se aspoň trochu uklidnil. „Jsem rád, že má v tobě Melodie oporu,“ nadhodil Jory, když jsem mu pomáhala s ranním cvičením.

Joryho ošetřovatel, Chris i já jsme každodenně procvičovali a masírovali jeho ztuhlé končetiny, pokud ovšem nepřijel někdo z nemocnice, kdo by ta cvičení udělal za nás. Tak jsme předcházeli tomu, aby Joryho svaly neochabovaly a neatrofovaly. Díky pravidelným masážím a cvikům vypadaly Joryho nohy přece jenom lépe, i když do dřívější formy měly daleko.

Říkala jsem si, že i tohle je signál, že by se v budoucnu mohl Joryho stav ještě zlepšit. Naděje… v tomto ponurém domě jsme vždycky v něco doufali, vždycky jsme si něco lakovali na růžovo – podobně jako naše neuskutečněné sny.

„Předpokládal jsem, že se na mě Melodie přece jen zajde po ránu podívat,“ postěžoval si Jory poněkud zklamaně, „protože mi včera zapomněla přijít dát dobrou noc.“

Dny rychle ubíhaly. Melodie se častokrát někam ztrácela i s Bartem. Moje víra v Melodiiny sliby rychle uvadala. Ani jsem nebyla jsem schopna se na ni zpříma podívat a usmát se na ni. Vzdala jsem rovněž všechny pokusy a přestala naléhat na Barta a plně jsem se soustředila na Joryho. Společně jsme sledovali televizi. Společně jsme hráli nejrůznější potrhlé hry, při nichž zvítězil ten, kdo měl rychlejší ruku a bystřejší postřeh. Společně jsme vždycky po obědě upíjeli víno a zakoušeli pocit ospalosti a malátnosti a namlouvali si, že všechno se změní k lepšímu.

Jory poslední dobou spíš jen tak polehával v posteli, protože počasí na člověka působilo přímo ospale. „To je tím, že mám nedostatek pořádného pohybu,“ řekl a protáhl si záda na hrazdě, která byla připevněna nad jeho postelí. „Konečně mi aspoň zesílily svaly na rukách – kde jsi říkala, že vězí Melodie?“

Odložila jsem dětskou bačkůrku, kterou jsem právě dokončila a připravovala jsem si přízi na druhou. Čas mezi sledováním televize a hraním her jsem si krátila pletením. Když jsem se zrovna nezdržovala u Joryho v pokoji, seděla jsem ve svém pokoji a psala si deník, což byla má celoživotní práce. To je poslední sešit, říkala jsem si. Vždyť už jsem v životě skoro všechno zažila. Co jiného by se u nás ještě mohlo přihodit?

„Mami! Cožpak si sedíš na uších? Ptal jsem se tě, kde je Melodie a co pořád sama dělá?!“

„Teď je v kuchyni, Jory,“ vyhrkla jsem ukvapeně. „Má spoustu práce s přípravou jídla, které máš rád.“

Pohlédla jsem na něho; byl rozčilený. „Mám s ní hrozné trápení, maminko. Když ke mně přijde a sem tam tu něco udělá, stejně vidím, že to nedělá s láskou.“ Zamračil se, ale hned se zase začal tvářit normálně, protože si všiml mého zkoumavého pohledu. „Tobě tady říkám věci, které bych měl svěřit jí. Strašně mě bolí, když vidím, jak se mi pomalu odcizuje. Potřeboval bych to s ní probrat a povědět jí, že jsem v jádru pořád stejný, ale nejsem si jist, zda je to to pravé, co by chtěla slyšet. Spíš chci věřit tomu, že si o mně myslí, že jsem se změnil, protože nejsem schopný sám chodit. To jí taky asi ztěžuje rozhodnutí, zda to má všechno ukončit a přerušit všechny svazky, které nás k sobě ještě poutají. Nikdy se mnou nechce hovořit o tom, co nás čeká v budoucnosti. Dokonce ještě nezačala uvažovat o jménu pro naše dítě. Takže se sám snažím nalézt nejvhodnější jméno. Pokouším se uvěřit tvému tvrzení, že je to způsobeno jejím těhotenstvím. Taky jsem si o tom něco přečetl. Možná i tím by se dala vysvětlit změna jejího chování…“

Pořád dokola omílal podobné úvahy, probíral její těhotenství a svaloval všechny ty změny, které se s Melodií staly, na její jiný stav.

Odkašlala jsem si a rozhodla se využít situace. „Jory, chtěla bych si s tebou vážně pohovořit. Pamatuješ si na slova tvého lékaře, který tvrdil, že by pro tebe bylo daleko prospěšnější, kdybys byl někde poblíž nemocnice a mohl se věnovat rehabilitaci? Potřeboval bys někoho, kdo by s tebou pořádně cvičil. Mohli byste si s Melodií najmout nějaký menší byt v blízkosti nemocnice a ona by s tebou denně dojížděla na rehabilitační procedury. Podívej, Jory. Za chvíli bude zima. Ty vůbec netušíš, jak bývají zimy tady poblíž hor v západní části Virginie zlé. Pořádně tady mrzne. Vítr fouká jako zběsilý. A často tu sněží. Někdy jsou místní vesnice úplně odříznuté od světa, protože silnice nejsou sjízdné. Udržují se pouze hlavní silnice a dálnice, ale tyhle vedlejší cesty bývají často mimo provoz. Musíš počítat s tím, že za tebou tvůj ošetřovatel nebo rehabilitační doktor nebudou moci dojíždět a ty přitom potřebuješ denně cvičit. Kdybys bydlel někde blíž k nemocnici, bylo by tohle všechno na dosah ruky.“

Podíval se na mě a v jeho očích se střídal údiv s bolestí. „Tím mi chceš naznačit, že by ses mě ráda zbavila?“

„Ovšemže ne. Ale sám jsi říkal, že ti tenhle dům zrovna nepřirostl k srdci.“

Zahleděl se z okna; venku silně pršelo a voda smáčela spadlé listí a pozdní květy na růžových keřích se klonily pod tíhou vody k zemi. Všichni ptáci, kteří tu v létě žili, dávno někam odletěli.

Kolem domu se proháněl vítr a snažil se proniknout štěrbinami dovnitř. Skučel a hvízdal stejně jako před léty, kdy tu ještě stával původní dům. „Moc se mi líbí ty pokoje, které jste pro mě s Mel společně zařídily,“ pronesl Jory za mými zády, když jsem vyhlížela z okna. „Nerad bych se od tebe a otce vzdaloval. Mám tady takový neopakovatelný pocit bezpečí. Nechce se mi odjet někam pryč a čelit tam dalším problémům. Nechci se setkávat s lidmi, kteří předtím patřili mezi mé ctitele. Připadám si tu daleko lépe a cítím, že jsme se jako rodina značně sblížili. A navíc jsou prázdniny za dveřmi.“

„A jestli budou v průběhu zimy okolní silnice nesjízdné, nebudete za mnou s tatínkem moci jezdit. Nevyháněj mě odtud, mami, vždyť já tady chci zůstat. A potřebuji vás. Tebe i otce. A taky nechci ztratit šanci na sblížení s bratrem. Poslední dobou o Bartovi často přemýšlím. Občas za mnou přijde, posadí se tady vedle mě a povídáme si. Myslím, že se konečně dostáváme k tomu, abychom se spřátelili a bylo to mezi námi zrovna takové jako v dobách, kdy ještě byla babička naživu. Tehdy byl ještě malý…“

Dost mě jeho slova znepokojila, protože jsem přemýšlela o tom, jaký je Bart dvojaký; na jedné straně se staví jako Joryho přítel a za jeho zády ho podvádí s jeho vlastní ženou.

„Pokud je to opravdu tvé přání, můžeš samozřejmě zůstat,

Jory. Ale pořádně si to ještě zvaž. Chris i já můžeme za vámi s Melodií do města bez větších problémů zajet a můžeme se ti věnovat stejně dobře jako tady.“

„Ale dalšího bratra mi už asi těžko dopřejete, že mami? A Bart je jediný bratr, kterého mám. Rád bych, aby pochopil, že mi na něm velmi záleží. Co bych za to dal, kdyby byl šťastný. Přál bych mu, aby se oženil a manželství se mu vydařilo podobně jako mně s Melodií. Možná, že jednou dojde k názoru, že peníze opravdu nejsou všechno a že se za ně láska koupit nedá. Alespoň ne taková láska, jaká je mezi mnou a Mel.“

Když tohle říkal, zdálo se, že je přesvědčen o svých slovech, i když jsem potají vzdychala nad tou jeho „láskou“; po chvíli ale zčervenal jako svetr, který měl právě na sobě a opravil se: „Tedy, abych to uvedl na pravou míru – přál bych mu takové manželství, jaké jsem míval já. Teď se o manželství bohužel nedá hovořit, to musím uznat. Ale není to její chyba.“

O týden později, když jsem opět vysedávala ve svém apartmá a pilně psala deník, někde na chodbě se ozvaly Chrisovy kroky. Vrazil do pokoje a rovnou se hnal ke mně. „Cathy, Cathy,“ vykřikoval vzrušeně. Strhl ze sebe svrchník a odhodil ho na křeslo. „Mám báječnou zprávu! Pamatuješ na to, jak jsem ti vyprávěl o pokusech, na kterých právě pracujeme? Podařilo se nám udělat značný krok kupředu.“ Přinutil mě, abych si od stolu přesedla na židli poblíž hořícího krbu. Pak mi krok po kroku popisoval všechno, co podnikl se svými spolupracovníky. „Ale znamená to, že teď během zimy budu z domu pět dní v týdnu. Víš sama, že nikdy před polednem sníh nestačí odklidit a já bych se do laboratoře dostal příliš pozdě. Ale nebuď zase tak smutná. Celé víkendy budu s vámi. Pokud s tím ovšem nesouhlasíš, klidně mi to řekni. Rodina je pro mě vždycky na prvním místě.“

Byl tak nadšený, že jsem neměla to srdce mu pokazit radost a svěřit se mu se svými obavami. Chris by se doslova rozdal; pro mě, Joryho i Barta by udělal všechno na světě a my jsme mu za to byli tak málo vděční. Bez rozmýšlení jsem ho objala kolem krku. Podívala jsem se na ten milý, známý obličej. Kolem očí se mu začaly rýsovat jemné vrásky; nikdy předtím jsem si jich ještě nevšimla. V jeho vlasech se zatřpytily stříbrné pramínky. Také obočí mu začínalo prokvétat.

„Pokud by ti moje rozhodnutí přinášelo nějaké problémy, vždycky mohu přestat a na výzkumnou práci zapomenout. Pak bych se rodině věnoval úplně. Ale na druhou stranu bych velmi ocenil, kdybys mi tuto příležitost umožnila. Měl jsem zato, že po tom, co jsem opustil svoji práci v Kalifornii, už nikdy nenajdu něco podobného, co by mě tak nadchlo. Ale zmýlil jsem se. Přesto tě však ujišťuji, že pokud to bude zapotřebí, všeho nechám a začnu se opět věnovat rodině.“

Že by zanechal celou svou praxi? Vždyť přece podstatnou část svého života zasvětil právě studiu medicíny. Chrise vždycky naplňovalo uspokojením, když mohl být někomu prospěšný. A držet ho tu jen pro své vlastní potěšení, aby ztratil cíl svého snažení a nedočkal se uznání za svoji práci, aby získal pocit, že v jeho letech už není potřebný; ne, to bych nedokázala.

„Cathy,“ oslovil mě Chris a přerušil tok mých myšlenek. Právě si pomalu oblékal těžký vlněný kabát. „Netrápí tě něco? Proč se tváříš tak divně? Vypadáš tak nešťastně. Každý pátek kvečeru se přece budu vracet a odjedu opět v pondělí ráno. Vysvětli Jorymu všechno a pověz mu o tom, co jsme tu probírali. Ne, počkej, já za ním na chvilku zaskočím a povím mu to sám.“

„Pokud o to opravdu stojíš, nebudu ti bránit. Ale nedokážu si představit, že večer budu usínat samotná, bez tebe. Víš, přemlouvala jsem Joryho, aby se přestěhoval do Charlottesville, ale on o tom nechce ani slyšet. Myslím, že si tady už docela zvykl. A také už bude brzy hotov s tím modelem lodi. Vím, že by byla Škoda ho připravit o všechen komfort, který má tady k dispozici. A vánoce jsou přede dveřmi. Cindy se objeví ještě před Dnem díkůvzdání a zůstane s námi i přes Nový rok. Chrisi, slib mi, že uděláš všechno pro to, aby ses doma ukázal alespoň každý pátek navečer. Jory potřebuje tvoji podporu, a já koneckonců také, protože Melodie se nám postupně odcizuje.“

Ale, zase jsem řekla víc, než jsem měla v úmyslu.

Pozorně se na mě zahleděl. „Proč jsi mi o tom vlastně nic neřekla?“ Opět se svlékl a pečlivě si kabát pověsil. Polkla jsem naprázdno, ale pak jsem mu všechno svěřila. Trochu jsem se zajíkala a snažila jsem se příliš neuhýbat očima… ale jeho modré oči mě přinutily, abych to vyklopila všechno najednou. „Chrisi, jak by ses díval na to, kdybych ti řekla, že Bart se zamiloval do Melodie?“

Trochu mu zaškubalo v koutcích. „Ach, tohle máš na mysli. Já jsem si už od prvního dne, co sem Melodie přišla, všiml, že že je do ní celý pryč. Jednou jsem je dokonce nachytal tam vzadu v salónu, když seděli na sofa. Rozepnul jí šaty a líbal jí ňadra. Dělal jsem, že jsem si jich nepovšiml. Cathy, kdyby Melodie nechtěla, dala by mu pár facek a zatrhla by mu to. Asi se domníváš, že tohle všechno Jorymu ublíží, protože právě teď potřebuje podporu své ženy, ale na druhé straně nepotřebuje ženu, která ho není schopna milovat. Jen ji nech, ať se mu věnuje – pro Joryho ztratila na významu.“

Zírala jsem na něho a nechtěla jsem věřit vlastním uším. „Tak ty se ještě budeš Barta zastávat! Snad si nemyslíš, že to, co provádí, je nakonec správné?“

„Ne, nemyslím si, že se zachoval správně. Ale řekni sama, Cathy, je k nám snad život spravedlivý? Je spravedlivé to, že Jory si přerazil páteř a nikdy nebude moci ani chodit, ani tančit? Ne, to rozhodně není spravedlivé. Zabývám se medicínou dostatečně dlouho na to, abych mohl posoudit, co všechno je v životě nespravedlivé. Dobří lidé umírají daleko dříve než ti, kteří si života neváží. Děti umírají dříve než jejich prarodiče a má snad někdo odvahu tvrdit, že tohle je správné? Ale co s tím naděláme? Život je dar, ale smrt je v jistém smyslu také požehnání. Ale smíme to já, nebo třeba ty, tvrdit? To, k čemu došlo mezi Melodií a Bartem, musíš akceptovat a musíš podpořit Joryho. Musíš mu dávat najevo, že nic není ztraceno a že jednou si může najít jinou ženu.“

Když jsem ho poslouchala, zmocňovala se mě lehká závrať a nejistota. „Ale co dítě, co bude s dítětem?“

„Dítě, to je úplně jiná záležitost,“ pronesl vážně. „Dítě v každém případě patří Jorymu, ať už se Melodie rozhodne pro koho chce. To dítě je Joryho naděje – pravděpodobně se už nikdy nebude moci stát otcem.“

„Chrisi, prosím tě, zajdi za Bartem a požádej ho, ať nechá Melodii na pokoji. Stále se nemohu smířit s pocitem, že Jory s Melodií ztratí veškerý smysl života.“

Zavrtěl hlavou a upozornil mě, že Bart jej nikdy nevyslechne, ať už by za ním přišel s čímkoliv. Rovněž odmítl můj návrh, aby alespoň pohovořil s Melodií.

„Miláčku, ber věci tak, jak jsou. Melodie teď není schopná Joryho akceptovat. Neodvážila se to ještě říci nahlas, ale z toho, jak se chová a co dělá, je zřejmé, že nemá zájem na tom, aby setrvávala v manželství s mužem, který se nemůže postavit na vlastní nohy. Podle mého názoru by bylo příliš kruté ji násilím nutit, aby s ním zůstávala a Jorymu by ty průtahy kolem toho všeho ještě víc uškodily. Pokud ji přece jenom přesvědčíme, aby zůstala, stejně nám dříve nebo později předhodí fakt, že jako muž je Jory vlastně bezcenný. Raději ji nechme jít dřív, než mu ublíží ještě víc a na tu aféru s Bartem zapomeňme.“

„Chrisi!“ vykřikla jsem. Byla jsem šokovaná tím, co mi řekl. „To přece nesmíme dopustit, aby takhle Jorymu ublížila!“

„Cathy, myslíš, že zrovna my dva jsme ti správní soudci? Vždyť jsme se oba dva na Bartovi prohřešili víc než dost. To bychom ho měli ještě odsuzovat?“

Ráno mě Chris ubezpečil, že se v pátek večer kolem šesté vrátí a odejel. Dívala jsem se za ním z okna svého pokoje a sledovala jeho auto, dokud mi nezmizelo z očí.

Bez Chrise se mi zdály dny jakoby prázdné a noci bez jeho objetí byly prostě k neunesení. Chybělo mi jeho šeptání, jeho ujišťování, že všechno bude zase v pořádku. Na Joryho jsem se sice usmívala a smála jsem se s ním, ale nepřála jsem si, aby odhalil to, jak mi Chris strašně chybí. Jory zůstával sám, ale nemohla jsem zjistit, zda se s tím smířil. Zato Melodie s Bartem se chovali jako dřív, snad jen s tou výjimkou, že si přede mnou dávali větší pozor a vyhýbali se mi. Ale podle Joelova pohledu jsem dobře poznala, že v Melodii vidí pouhou děvku. Bylo zajímavé, že podobně nesmýšlel o Bartovi, který byl přece stejně vinen jako ona. Avšak muži tyto věci mezi sebou posuzují poněkud jinýma očima. A zvlášť takoví boží služebníci, ke kterým Joel patřil.

První dva prosincové týdny uběhly a my jsem už měli plány na oslavy Dne díkůvzdání téměř hotové. Počasí bylo čím dál tím horší. Sníh se jen sypal a v noci pořádně mrzlo, takže jsme nemohli z garáže vyjet ani jedním autem. Služebnictvo se pomalu jeden po druhém vytrácelo, až zbyl nakonec pouze Trevor, kterému jsem musela čas od času pomáhat s přípravou jídla.

Když dorazila Cindy, celý dům jakoby ožil; celé dny se jen smála a nakazila dobrou náladou všechny vyjma Barta s Joelem. Dokonce i Melodie mi připadala o něco veselejší. Předtím se jen povalovala v posteli a snažila se aspoň trochu zahřát, protože v domě dost často vypadávala elektřina, takže zařízení, které hlídalo vytápění domu, občas nefungovalo. V takové situaci jsme museli sáhnout na zásoby uhlí a pořádně zatopit.

Bart se často potají s Joelem kamsi ztrácel; prý plánoval na vánoce velký ples. Musela jsem často sama nanosit do Joryho pokoje veliká polena, aby bylo čím zatopit v krbu. Cindy Joryho často navštčvovala a hráli spolu nejrůznější hry. Jory seděl na židli a byl zachumlaný do teplé vlněné deky. Přes sebe si přehodil kabátek a smál se mým neumělým pokusům pořádně rozdmýchat oheň. „Musíš otevřít klapku, mami, uvidíš, že se to rozhoří.“

Jak jsem na to jen mohla zapomenout?

Vzápětí se oheň opravdu rozhořel. Temné stíny ustoupily kamsi do kouta a místností se rozlilo teplo a jasné světlo. Jako by to ani nebyla ta zima, kterou Bart předvídal. Jorymu jeho pokoj připadal prostě nádherně útulný.

„Mami,“ oslovil mě Jory a zatvářil se neobyčejně spokojeně, „už několik dní o něčem přemýšlím. V podstatě jsem hloupý, že jsem se tak choval. Měla jsi pravdu – ostatně, ty máš pokaždé pravdu. Už se nelituji, když zůstanu na chvíli sám a na to, co jsem vyváděl bezprostředně po tom úrazu, už nechci ani pomyslet. Jsem na nejlepší cestě smířit se s tím, k čemu došlo. Rád bych vám byl nějak užitečný, protože vím, že se mnou máte jen kupu starostí a práce. Podobně jako tehdy ty a tatínek, když vás neustále zamykali, i já chci využít situace a pokusit se o nějakou věc, která by měla smysl. Už jsem přečetl spoustu knih, o nichž jsem si myslel, že na ně nikdy nebudu mít čas. A tak jsem se rozhodl, že využiji otcovy nabídky a naučím se malovat akvarely. Zkusím vyjet před dům a malovat krajinky. Možná bych se mohl pokusit o olejomalbu. Rád bych vám oběma poděkoval za to, že jste mě podněcovali v činnosti a povzbuzovali při práci. Jsem nesmírně šťastný, že mám zrovna vás dva za rodiče.“

Byla jsem na jeho slova tak hrdá, že mě to až dojímalo k pláči. Objala jsem ho a blahopřála mu k tomu, že se rozhodl opět zapojit do života, využít svého nadání a nadšení.

Cindy ještě zůstala sedět u hracího stolku, ale Jory se brzy opět začal věnovat práci na modelu lodi. Chtěl jej dokončit ještě dřív než budou vánoce. Napínal provázky, které představovaly lana potřebná pro uchycení plachet. To byla poslední větší práce; pak už zbývalo jen tu a tam něco natřít barvou.

„Už vím, komu ji dám jako vánoční dárek, mami,“ oznámil mi Jory. „Letos na Štědrý den daruji jednomu z vás tuhle věcičku, která mi dala tolik práce.“

„Ale já ji koupila pro tebe, Jory, abys ji schoval pro své děti…“ celá jsem zbledla, když jsem se tak uřekla. Neměla jsem přece říkat slůvko „děti“.

„Ale ne, mami, tímhle dárkem chci potěšit svého mladšího bratra, který mě měl v oblibě do té doby, než sem vkročil ten stařík, který na něho začal mít neblahý vliv. Nemyslí to s ním dobře; vidím to od první chvíle, co jsem sem přišel a on se na mě začal tak podivně dívat. Nicméně si můžu vždycky postavit pro své děcko další loď. Ale teď je na řadě Bart. On snad ani neví, že si ho vážíme a že ho máme rádi. Ještě jsem se nesetkal s někým, kdo by byl tak nejistý jako on… a pro něho je to velká škoda.“

Sváteční dny

NADEŠEL DEN DÍKŮVZDÁNÍ. CHRIS ZA NÁMI PŘIjel hned brzy ráno. Joryho ošetřovatel s námi svátečně poobědval a celou dobu nemohl ze Cindy spustit oči; neustále ji pronásledoval obdivnými pohledy, jako by mu učarovala. Zato Cindy se chovala opravdu na úrovni, jako skutečná mladá dáma a její vystupování mě naplňovalo pýchou. Následující den jsme jí navrhli, že pojedeme do Richmondu za nákupy; Cindy výlet bouřlivě přivítala. Melodie jen zavrtěla hlavou. „Je mi líto, ale cítím, že by mě tak dlouhá cesta příliš unavila.“

Chris, Cindy i já jsme tedy odjeli s lehkým svědomím, protože jsme zanechali Joryho v péči jeho ošetřovatele. Bart mezitím zamířil do New Yorku a Melodie zůstala doma. Joryho ošetřovatel přislíbil, že u nás zůstane až do doby, než se vrátíme.

Třídenní výlet do Richmondu nám velice prospěl; přišli jsme na jiné myšlenky a Cindy se rozhodla, že si ho pořádně užije. „Jen si nemyslete, že jsem utratila všechny peníze, které jste mi posílali,“ oznámila nám pyšně. „Šetřila jsem a nakoupila pro vás pro všechny ty nejkrásnější dárky… a mami, tati, to budete koukat, co pěkného dostanete. A na Joryho jsem nejvíc zvědavá; co asi řekne mému dárku? A pro Barta mám taky něco, i když nevím, jestli se mu zavděčím.“

„A myslela jsi taky na strýčka Joela?“ zeptala jsem se užasle.

Rozesmála se a objala mě. „Počkej, a uvidíš.“

Asi o hodinku později zabočil Chris na vedlejší silnici, která se vinula až tam nahoru, k Foxworth Hallu. Na zadním sedadle a v kufru jsme měli spoustu krabic. V jedné z nich se ukrývaly nádherné šaty, které jsem si pořídila jenom kvůli tomu, že Bart plánoval ten vánoční bál. Chystal se na něj se stejnou zarputilostí jako v létě na svoji narozeninovou party. Také Cindy si přivážela v jedné z velkých krabic kouzelné šaty. Byly sice odvážné, ale Cindy neobyčejně slušely. „Díky, mami, jsem ráda, žes mi je nezkritizovala,“ zašeptala a políbila mě.

Během naší nepřítomnosti se nic zvláštního nepřihodilo; snad jenom to, že Jory konečně dokončil stavbu lodi. Teď ji měl vystavenou všem na odiv a každičký detail byl pečlivě vypracovaný; všechny bronzové díly se jen leskly, plachty napjaté jako v opravdovém silném větru. „Musel jsem je trochu vyztužit cukerným roztokem,“ vysvětloval Jory a pousmál se. „Vyplatilo se to. Vzal jsem plachty a navinul je na prázdné láhve, přesně podle návodu. A teď by si člověk skoro myslel, že ta loď pluje v silném větru.“ Bylo vidět, že je na své dílo pyšný, zvlášť když Chris přistoupil blíž, aby obdivoval pečlivě vypracované detaily. Pak jsme mu pomohli loď uložit do krabice s vložkou z pěnového polystyrénu, aby tam počkala na svého nového majitele.

Celý nadšený se ke mně obrátil. „Musím ti poděkovat za to, že jsi mi vymyslela činnost na to nejhorší období, které by pro mě jinak bylo nudné k nepřečkání, maminko. Když jsem ale poprvé spatřil tvůj dárek, byl jsem z něho poněkud vyvedený z míry a zdálo se mi to neobyčejně obtížné. Ale pak jsem krůček za krůčkem postupoval podle návodu a teď jsem moc rád, že se mi tak komplikovaný model podařilo sestrojit.“

„Takhle je třeba postupovat vždycky, když máš v životě nějaké problémy, Jory,“ řekl Chris a přivinul si ho blíž. „Nesmíš se hned zpočátku lekat, ale musíš pěkně popořadě řešit jeden úkol za druhým… až se dostaneš k vysněnému cíli. Ale stejně musím přiznat, že jsi odvedl kus poctivé práce. Je to naprosto profesionální dílo. Jestli Bart neocení všechno tvoje úsilí, které jsi musel na stavbu modelu vynaložit, doopravdy mě rozzlobí.“

Chris postával vedle Joryho a jen zářil. „Připadáš mi mnohem zdravější a taky silnější. A ještě něco; neměl bys tak rychle utíkat od akvarelů. Jsou dost náročné, ale přesto si myslím, že tě zaujmou daleko víc než oleje. Jsem přesvědčen, že jednoho dne v tomto oboru můžeš dosáhnout velikých úspěchů.“

Bart se zrovna po telefonu dohadoval s nějakým bankovním úředníkem, aby se ujal jakési neprosperující transakce. Pak ještě mluvil s někým dalším, komu vykládal o vánočním plese, který chystal. Hovořil o té slávě, kterou chtěl uspořádat poprvé od té doby, co tu došlo v průběhu oslavy jeho narozenin k tomu neštěstí. Postávala jsem ve dveřích a říkala si, že to zase není tak špatný nápad; Bart nebude veškeré výdaje hradit ze svého osobního konta, ale pěkně je odečte z dědictví po Corrine Foxworthově. A to babička zanechala Bartovi kapesné v částce, kde figurovalo pět nul. Barta ovšem zle dopalovalo, že každou položku, která převyšovala deset tisíc, musel nejdřív projednat s Chrisem.

Když práskl se sluchátkem, zle se na mě podíval. „Matko, kdo ti dovolil zevlovat mi ve dveřích a špiclovat mě? Neřekl jsem ti snad posledně dost jasně, že mě nemáš otravovat, když mám spoustu práce?“

„A jak to mám tedy podle tebe udělat, když tě chci vidět?“

„Tak co mi tedy chceš?“

„Proč asi chce matka občas vidět svého syna?“

Zdálo se, že trochu změkl. „Máš přece Joryho – a ten je daleko vděčnější za tvoji pozornost.“

„Tak v tom se pěkně mýlíš. I kdybych tě nikdy neměla, Jory by stejně potřeboval moji pozornost. Ale já mám ještě dalšího syna a proto se o tebe zajímám stejně jako o něho.“

Bart znejistěl, povstal a vykročil k oknu. Postavil se zády ke mně. Připadlo mi, že jeho hlas potemněl a zhrubl, ale zároveň se neubránil určité melancholii. „Pamatuješ si ještě, jak jsem se pokusil vyfouknout starému Malcolmovi jeho deník? Nacpal jsem si ho tehdy pod košili. Malcolm si zapisoval všechny věci o své matce a taky o tom, jak moc ji miloval až do té doby, než utekla se svým milencem a nechala jej v péči jeho otce, kterého zrovna moc neměl v lásce. Obávám se, že část Malcolmovy nenávisti vůči matce jsem asi podědil. Cítím potřebu se nějak očistit od hanby, která na mně spočívá, ale která vám dvěma nevadí. Nechápu proto, jak mi můžeš kázat něco o Melodii. To, co spolu děláme, není zdaleka tak špatné jako to, co je mezi tebou a Chrisem.“

Měl pravdu, ale snad právě proto mě jeho slova zasáhla do živého jako nikdy.

Víceméně jsem si musela zvyknout na to, že Chrise jsem v poslední době vídala jen o víkendech; nějak jsem se s tím nemohla smířit. Večer mi připadala moje postel zbytečně veliká a opuštěná. Rána v mém apartmá teď byla tichá a smutná; chybělo mi jeho pohvizdování, když se holil a sprchoval. Postrádala jsem jeho radost ze života, jeho optimismus. A když se někdy stalo, že se kvůli špatnému počasí neukázal ani přes víkend, musela jsem se přes to taky nějak přenést. Člověk je tvor velice přizpůsobivý, trpělivý a dokáže snášet řadu utrpení, dokáže se vyrovnat s neštěstím a beznadějí, jen když má naději, že časem bude líp.

Když jsem postávala u okna a pozorovala Chrisovo blížící se auto, zmocnilo se mě nadšení, které mi bylo vlastní v dobách, kdy jsem bývala mladší. Podobné vzrušení jsem zažívala, když jsem se scházela s Bartovým otcem mimo Foxworth Hall, v ústraní na jedné horské chatě. Určitě bych se takhle nechovala, kdybychom se vídali každodenně. Víkendy se teď pro mě staly něčím vzácným, o čem jsem neustále snila. Věděla jsem, že Chris mi byl víc milencem než manželem. Ztratila jsem v něm bratra, který býval mé druhé já a milovala jsem manžela – milence, který mi ani vzdáleně nepřipomínal toho bratra, kterého jsem v dětství znávala. Od té doby, co jsme se vzali, neexistovala žádná síla, která by nás dva od sebe oddělila. Kašlala jsem na všechny morální konvence a nařízení.

Avšak moje podvědomí se doslova přes noc podepsalo na mém sebevědomí. Bez jakýchkoliv problémů jsem byla schopna od sebe oddělit dvě Chrisovy osobnosti; tu první, kdy býval mým bratrem, a tu druhou, kdy se stal dospělým mužem. Řídila jsem se podle jakýchsi nepsaných pravidel. Nemuseli jsme to spolu sáhodlouze probírat, nebylo to prostě nutné. Chris mě od té doby už nikdy neoslovil „paní Cath-erine“, a nikdy už neříkal to své, že je někdo „vlezlý jako štěnice“. Všechno to pěkné a okouzlující, co se pojilo k období, kdy nás věznili tady nahoře, už dávno vyvanulo. I my jsme byli o poznání starší a moudřejší.

Bylo to tehdy v prosinci, když se Chris vrátil až pozdě večer. Zatímco si čistil boty na rohožce u dveří, seděla jsem v temném výklenku a čekala, až si pečlivě pověsí kabát v šatně pro hosty. Pak se rozběhl do schodů a zavolal mě. Vyřítila jsem se z úkrytu a vrhla jsem se do jeho rozevřené náruče. „Zase jsi přišel pozdě,“ stěžovala jsem si. „Co to v té laboratoři máš za podivnou práci, která tě nutí, aby ses tam hrbil od rána do večera?“

Líbal mě a ujišťoval, že nic takového přece neexistuje.

Víkendy pokaždé utekly jako voda; byly až neskutečně krátké. Setřásla jsem ze sebe všechno to, co mě tížilo, zapomněla jsem na Joela, na jeho protivné slídění po domě a na jeho věčné stížnosti a nářky, které mi jindy kazily náladu. Vyprávěla jsem Chrisovi o Melodii a o Bartovi, o Jorym, který strádal, protože si ho Melodie nevšímala, o tom, že jej trápila změna, která se s ní stala, i když ji přesto dál miloval. Vyprávěla jsem mu o tom, jak jsem se snažila Melodii přesvědčit a vysvětlit jí, že má k Jorymu jisté povinnosti a že její chování může Joryho poznamenat víc než to, že ztratil možnost se volně pohybovat.

Chris ležel tiše vedle mě a naslouchal mým rozvláčným proslovům. Když mu konečně došla trpělivost a chtělo se mu spát, nerudně mě přerušil: „Catherine, občas mám dojem, že mě odtud přímo vyháníš.“ Přetočil se na bok, zády ke mně. „Všechno to hezké, co je mezi námi, se snažíš těmi svými věčnými intrikami zlikvidovat. Proč jen jsi taková podezřívavá a neustále si něco vymýšlíš? Ta tvoje zatracená fantazie! Cožpak tě to ještě po tolika letech nepřestalo bavit? Přestaň s tím, Catherine. Jenom ty své nálady přeneseš na Joryho. Nauč se už jednou konečně nacházet v lidech jejich lepší stránky. Bude to tak pro tebe lepší.“

„To už jsi mi říkal nesčetněkrát, drahý Christophere,“ odsekla jsem jedovatě a s hořkostí jsem si připomněla, jak se neustále snažil omlouvat naši matku a jak pořád hledal nové způsoby, jak přijatelně vysvětlit to, že nás, děti, od sebe odvrhla. Chrisi, Chrisi, cožpak jsi skutečně tak naivní? Ale nahlas jsem to neřekla, ne, netroufala jsem si.

I když byl ve středních letech, přece jen pořád kolem sebe šířil spoustu optimismu a mladistvého elánu. Ačkoliv jsem proti němu měla jisté výhrady, přece jen kdesi ve svém nitru jsem k němu uchovávala bezmeznou úctu… byl schopen poskytovat svému okolí podporu v době, kdy já sama jsem už jen tak tak přežívala a nerozhodně přešlapovala ze strany na stranu.

Bart se usadil před plápolajícím krbem a snažil se soustředit na The Wall Street Journal, zatímco Jory se mnou balil vánoční dárky; všechno potřebné jsme si rozložili na veliký stůl. Když jsem stříhala ozdobný papír a vázala stužky na balíčcích, napadlo mě, že Cindy, která k nám přijela, vnesla do domu cosi ze svého mladistvého elánu, něco, co bylo charakteristické jenom pro ni a co jsme v tomto domě už delší dobu postrádali. Neměla vcelku žádné problémy, a tak jsem se v klidu mohla věnovat Jorymu. Ani mě příliš neudivilo její rozhodnutí, že pojede s Chrisem do Charlottesville, aby si tam koupila ještě nějaké dárky a zašla do kina. Oznámila, že se vrátí až v pátek spolu s Chrisem. Chris si pronajal apartmá pouze s jednou ložnicí, a proto bylo rozhodnuto, že Cindy přespí na rozkládací pohovce.

„Mami, uvidíš, že tě můj vánoční dárek neobyčejně překvapí.“ Hned, jak odejela, jsem si vybavila její tajemný úsměv, se kterým mi tu novinu sdělovala.

Když jsme s Jorym ozdobili poslední balíček, převázali jsme dárky ozdobnými stuhami a připevnili na ně jmenovky, zaslechla jsem třesknutí dveří od vozu a potom Chrisovo volání, abychom vyšli ven. Bylo něco po druhé hodině odpoledne, když se do našeho útulného salónu vřítila Cindy a za ní – k mému úžasu neobyčejně pohledný chlapec; mohlo mu být tak osmnáct. Vzápětí jsem si uvědomila, že Cindy se nikdy nebavila s chlapci, kteří nebyli aspoň o dva roky starší než ona sama. Známosti se staršími a zkušenějšími chlapci mě u Cindy vždycky poněkud znepokojovaly.

„Mami,“ pronesla Cindy a celá zářila, „tak tohle je to překvapení, které jsem vám slíbila.“

Byla jsem z toho dost vyvedená z míry a pokusila jsem se vyloudit chabý úsměv. Jako by Cindy nemohla předem říci, jaké že to její „překvapení“ bude. Pořád jsem jenom postávala a Chris zatím toho chlapce představil; seznámil se s naší Cindy někde v Jižní Karolině a jmenoval se Lance Spalding. Všimla jsem si jeho pěkného držení těla, když si potřásal rukou se mnou, Jorym i Bartem, který se netvářil zrovna přívětivě.

Chris mě políbil a zlehka objal Joryho; pak se už hrnul ven ze dveří. „Omluv mě, Cathy, ale musím ještě na nějakou chvíli odejet. Zato zítra přijedu určitě včas. Cindy se nemohla dočkat a přála si, aby vám svého hosta co nejdříve představila. Já si ještě zařídím pár věcí na univerzitě. A taky jsem ještě nestačil všechno nakoupit.“ Vyslal ke mně zářivý odzbrojující úsměv.

„Drahoušku, mám před sebou dvoutýdenní dovolenou. Tak to vydrž a do té doby zamkni svou fantazii na deset západů.“ Pak se odrátil k Lancemu. „Tak ať se ti tady líbí, Lanci.“

Cindy, která byla na své překvapení jaksepatří pyšná, teď vlekla Lance směrem k Bartovi, který měl být jako hostitel přinejmenším informován o tom, koho si do jeho domu zve. „Barte, určitě nebudeš nic namítat proti tomu, když ti představím Lance. Jeho otec je prezidentem řady chemických koncernů ve Virginii.“

Byl to promyšlený tah. V duchu jsem se usmála nad Cindinou prohnaností, protože Bartův okázalý nezájem se v okamžiku změnil v pravý opak. Bylo kouzelné jej pozorovat, jak se snažil z toho mladíka ždímat veškeré informace, které pokládal za důležité. Mladý muž však víc než o takovou debatu stál o samotnou Cindy.

Cindy byla mimořádně roztomilá a vypadala prostě báječně. Oblékla si přiléhavé úpletové kalhoty a růžový vypasovaný svetr s třásněmi. Měla báječnou postavu a mohla si takové oblečení bez sebemenšího zaváhání dovolit.

Smála se a byla plná energie. Popadla Lance za ruku a táhla ho tentokrát zase pryč od Barta. „Lanci, jen počkej, až uvidíš celý tenhle dům. Jsou tady dokonce dva kusy opravdického brnění, ale asi bych se do nich nevešla – možná ještě tak maminka. A to jsem si vždycky představovala, že rytíři byli siláci a měli urostlé postavy; a zatím to bylo všechno jinak. Hudební salónek je ještě větší než tenhle a můj pokoj je úplně nejsenzačnější ze všech apartmá tady v domě. A pokoje mých rodičů jsou prostě úžasné. Škoda, že ti nemohu popsat Bartovy pokoje, protože jsem tam ještě nevkročila, ale vím jistě, že musí být taky nádherné.“ Při jejích slovech se Bart potutelně usmál a v koutcích mu zacukalo. A pak se pořádně se zamračil.

„Ať tě ani nenapadne chodit do mého apartmá!“ varoval ji temně. „A k mé kanceláři se už vůbec nepřibližuj. A mimochodem, Lanci, po dobu, kterou budete dlít pod mou střechou, vás žádám, abyste se k Cindy choval ve vší počestnosti.“

Chlapcovy tváře zrudly zrovna jako svetr, který měl právě na sobě. „Jistě. Samozřejmě.“

V tu chvíli, co od nás odešli a Cindy ještě stále pěla ódy na Foxworth Hall, se Bart na mě vrhl. „Ten kluk se mi nelíbí. Připadá mi pro ni moc starý a je nějaký moc ulízaný. Měl jsem o tom vědět dřív. Víte dobře, že nejsem na nějaké nezvané hosty zvědavý.“

„V tom s tebou naprosto souhlasím, Barte. Cindy nás o tom měla předem informovat, ale třeba se obávala, že bychom se postavili proti. Ale abych byla upřímná, na mě ten mladý muž udělal dobrý dojem. Řekla bych, že je to slušný chlapec. Jen si vzpomeň, jak pěkně se Cindy chovala na Den díkůvzdání. Neudělala nic, co bys jí jen trochu mohl vytknout. Připadá mi, že je už dospělá.“

„Doufejme, že jí to vydrží,“ zavrčel, ale pak se usmál. „Všimla sis, jak se na ni oddaně koukal? Ta ho má otočeného kolem prstu.“

Ulehčilo se mi; opětovala jsem Bartův úsměv a taky na Joryho jsem se usmála. Ten právě něco upravoval na vánočních světýlkách a chystal se položit své dárky pod vánoční stromek.

„V naší rodině bývalo vždycky zvykem uspořádat na vánoce velký ples,“ prohodil Bart a usmál se. „Pověřil jsem strýčka Joela, aby se čtrnáctidenním předstihem rozeslal pozvánky. Pokud se počasí přímo nezblázní, počítám s tím, že se dostaví asi tak dvě stě lidí. A protože dosud fouká poměrně teplý vítr od moře, myslím, že je to téměř jisté. Koneckonců ti, které jsem pozval, si dost dobře nemohou dovolit odmítnout, protože jsou mi často velice zavázáni. Přijedou bankéři, právníci, makléři, doktoři a obchodníci společně s manželkami nebo přítelkyněmi. No, a samozřejmě jsem pozval i místní honoraci. Taky se tu objeví hrstka mých přátel ze studií. Aspoň jednou si, mami, nebudeš moci stěžovat, že tu žijeme jako poustevníci.“

Jory se začetl do nějaké knihy a dával okázale najevo, že ho Bartovy řeči nezajímají a že je mu to jedno. Za jeho zády plápolal v krbu oheň a osvětloval jeho dokonalý profil, jeho jemně vlnité tmavé vlasy, které se v prstýncích vinuly po límci. Také Bart se ponořil do četby nějakého článku o finančnictví a o své okolí se přestal zajímat. A právě v té chvíli přišla Melodie v jakýchsi podivných pytlovitých šatech neurčité barvy, které na ní nemožně visely a pod nimiž se jí rýsovalo utěšené bříško, které tak trochu připomínalo veliký meloun. Poočku se podívala, co dělá Bart; ten se však rychle sebral a ve spěchu opustil pokoj. Zanechal za sebou jen dusné ticho.

„Na schodech jsem se potkala s Cindy,“ prohodila nezávazně Melodie a snažila se uhýbat před Joryho očima. Usadila se poblíž krbu a natáhla ruce blíž k ohni, aby se ohřála. „Ten její chlapec vypadá docela dobře a chová se mile. Řekla bych, že je z dobré rodiny.“ Zírala do plamenů, zatímco se Jory zoufale snažil, aby zachytil její pohled. Do svého pohledu vložil celé srdce, jen aby ji přiměl k tomu, aby o něho alespoň trochu projevila zájem. Pak se sklesle vrátil ke své knize. „Vypadá to, že Cindy dává přednost tmavovlasým mužům, kteří se podobají jejím bratrům,“ pokračovala Melodie v planém tlachání a dělala jakoby nic. Stejně se jí o to nikdo neprosil.

Pak náhle Jory zvedl znepokojeně oči. „Mel, to mi nemůžeš ani říci ahoj?“ zeptal se jí vyčítavě. „Sedím tady mezi vámi a nejsem o nic horší než všichni ostatní. Cožpak se ke mně nemůžeš chovat aspoň trochu jako moje žena?“

Melodie k němu neochotně obrátila hlavu a nemastně neslaně se usmála, aby mu dala najevo, že o něm ví. Něco v jejích očích mi však říkalo, že tohle nebyl pohled obvyklý mezi manželi, kteří se mají rádi a vzájemně si jeden druhého váží. Ona viděla pouze zmrzačeného muže na pojízdném křesle, který jí byl jen na obtíž a svazoval jí ruce.

„Ahoj, Jory,“ prohodila z povinnosti.

Jak to, že k němu nepřistoupila a nepolíbila ho? Jak to, že si nepovšimla jeho prosebného pohledu? Jak to, že si nedělala naprosto žádné násilí, i když už ho třeba tolik nemilovala? Jory pomalu zrudl. Odvrátil se a podíval se na dárky, které předtím tak pečlivě zabalil.

Už už jsem chtěla Melodii říci něco ostrého, ale právě přicházela Cindy v doprovodu svého přítele. Oba dva jen zářili nadšením. Vzápětí za nimi nahlédl do pokoje Bart. Zběžně se rozhlédl a když uviděl Melodii, která se v místnosti stále ještě zdržovala, zase zmizel. Skoro zároveň Melodie povstala a vytratila se za ním. Bart ji musel sledovat, protože se za chvilku objevil. Usedl, zkřížil nohy a tvářil se, jako by všechno bylo v nejlepším pořádku.

Cindin chlapec se usmál a oslovil Barta. „Cindy mi říkala, pane Foxworthe, že tenhle nádherný dům patří jenom vám.“

„Klidně mu říkej Barte,“ prohodila Cindy.

„Barte…“ dodával si Lance odvahu, „ten dům je opravdu pozoruhodný. Velmi vám děkuji, že jste mě ve vašem domě přijal.“ Pohlédla jsem na Cindy, která se napřímila a na Barta, který na ni vrhl vzteklý pohled. Lance však mezitím pokračoval, jako by se nic nestalo. „Cindy mi ještě nestačila ukázat vaše apartmá a kancelář, ale doufám, že mě k prohlídce pozvete vy sám. Jednoho dne bych si rád pořídil rovněž něco podobného… jako máte vy. Mám taky slabost pro nejrůznější technické hračičky stejně jako vy.“

Bart okamžitě vyskočil a bylo vidět, že je rád, že se může něčím pochlubit. „Zajisté, jestli si přejete vidět mé pokoje a moji kancelář. Budu jenom rád, jestliže mě doprovodíte. Ale Cindy, tobě neradím, abys chodila s námi.“

Po vynikající večeři, kterou nám Trevor předložil, jsme se přesunuli do hudebního salónku i s Jorym a Bartem. Melodie zůstala někde nahoře, zřejmě si lehla do postele. Bart se brzy omluvil a vysvětlil nám, že musí druhý den časně vstávat; šel si rovněž lehnout. Konverzace pomalu vázla a tak jsme se nakonec rozešli a zamířili po schodech do prvního patra. Zavedla jsem Lance do vkusně zařízeného pokoje, který sousedil s koupelnou. Byl ve východním křídle poblíž Bartova apartmá, zatímco Cindin pokoj byl kousek od mého. Cindy se na něho mile usmála a políbila jej na tvář. „Dobrou noc, králíčku,“ zašeptala. „Když loučení s tebou je tak smutné.“

Bart stejně jako Joel postávali o kus dál, oba dva si založili ruce na hrudi a pobaveně sledovali dojemné loučení. „Ach, jak smutné je to loučení,“ prohodil Bart dvojsmyslně a zpříma se díval na Lance i na Cindy. Pak se obrátil a zmizel ve svých pokojích.

Dohlédla jsem na Cindy, aby odešla do svého pokoje. Prohodily jsme několik slov a já ji potom políbila na dobrou noc. Na chvíli jsem se zastavila u Melodiiných dveří; váhala jsem, jestli na ni mám zaťukat a pokusit se s ní promluvit. Pak jsem si povzdechla, protože jsem věděla, že by náš rozhovor stejně nikam nevedl. Vždyť jsem se o tom přesvědčila už mnohokrát. Raději jsem ještě naposledy nahlédla do Joryho pokoje.

Ležel na posteli a strnule zíral do stropu. Obrátil ke mně modré oči, ve kterých stály slzy. „Už ani nevím, kdy za mnou Melodie přišla, aby mi přála dobrou noc a políbila mě. Ty i Cindy si na mě vždycky čas najdete, ale moje žena mě přehlíží jako bych neexistoval. Teď už se nemůže vymlouvat, že bychom nemohli spát ve větší posteli, ale když na to zavedu řeč, přestane se se mnou bavit. Teď, když jsem dokončil tu plachetnici, nemám nic, čím bych si trochu zkrátil čas.

Cítím se doslova zbytečný a život mě vůbec netěší. A to už vůbec nemluvím o svém manželství. Rád bych se s mou ženou zase sblížil, ale ona mé odmítá. Mami… bez tebe, tatínka a Cindy bych asi tyhle těžké dny nepřekonal.“

Vzala jsem ho do náručí a prohrábla mu vlasy, zrovna tak, jako v dobách, kdy ještě býval malý. Šeptala jsem mu hezká slůvka, která by mu nejspíš měla říkat Melodie. Na jedné straně jsem ji litovala, ale zároveň jsem si ji protivila pro její neschopnost a nenáviděla ji, protože neprojevovala Jorymu dostatek lásky a protože ho svým chováním ustavičně zraňovala.

„Dobrou noc, zlatíčko,“ rozloučila jsem se s ním ve dveřích. „Ať se ti něco pěkného zdá, zapomeň na chvíli na své trápení. Mysli na to, že v životě tě ještě čeká spousta hezkých chvil. Vždyť máš ještě pořádný kus života před sebou.“

Usmál se na mě a popřál mi dobrou noc. Zamířila jsem do jižního křídla, kde bylo moje a Chrisovo apartmá.

Zčistajasna se přede mnou vynořil Joel a zastoupil mi cestu. Měl přes sebe přehozený starý župan podivné barvy, kdysi snad šedý. Prošedivělé vlasy měl celé rozježené a odstávaly mu od hlavy v prořídlých pramenech, což vyvolávalo dojem, jako by mu na hlavě vyrůstaly rohy. Po stranách se mu naopak plazily po límci jako schlíplé ocásky.

„Catherine,“ vybafl na mě, „jestlipak víte, co provádí to děvče právě v tuhle chvíli?“

„Děvče? Jaké děvče myslíte?“ zeptala jsem se ho ostře.

„Vy dobře víte, koho mám na mysli; vaši dceru přece. Právě před chvilkou k ní vlezl ten mladej, co si ho přitáhla sem domů.“

„Vlezl? Co tím chcete naznačit?“

Usmál se tak hnusně jak to dovedl jenom on a pokračoval: „No, říkám si, že jestli by o tom měl někdo něco vědět, tak byste to měla být právě vy. Zatáhla si ho do postele.“

„To vám nevěřím!“

„Tak jen jděte a přesvědčte se na vlastní oči!“ vysypal ze sebe a bylo na něm znát, že mu to dělá dobře. „Vy mi nikdy nevěříte to, co vám říkám. Stál jsem právě na opačném konci chodby a v tom jsem ho zahlédl, jak se plíží halou; tak jsem se za ním vydal. Ještě než došel k pokoji vaší dcery, dveře se otevřely a ona ho vtáhla dovnitř.“

„To vám nevěřím,“ opakovala jsem, ale přece jen jsem trochu znejistěla.

„To se bojíte jít přesvědčit, jestli vám říkám pravdu? Tím jenom potvrzujete, že ve mně vidíte nepřítele, který se vetřel do tohoto domu.“

V první chvíli jsem nevěděla, co si o tom mám myslet a co mám odpovědět. Cindy přece slíbila, že se bude řádně chovat. Určitě je ještě nevinná, o tom jsem nepochybovala. Vždycky byla taková vstřícná, pomáhala Jorymu a krotila se, pokud šlo o styk s Bartem. Joel je pěkný lhář. Otočila jsem se na místě a namířila přímo k Cindinu pokoji; Joela jsem měla v patách.

„Jenom si na ni zase něco vymýšlíte, Joeli, a já vám klidně dokážu, že nemáte pravdu,“ vychrlila jsem skoro v běhu.

Kousek od jejích dveří jsem zpomalila a zaposlouchala se. Nikde nic. Zvedla jsem ruku, abych zaklepala. „Ne!“ zasyčel Joel. „Nebudete je přece varovat, když chcete zjistit, jak to doopravdy je. Jen si pěkně otevřte a běžte dál a podívejte se.“

Zaváhala jsem; trochu jsem zapochybovala a znejistěla. Co když má přece jen pravdu? A už vůbec jsem neměla zapotřebí, aby mi nějaký Joel nařizoval, co mám dělat. Sjela jsem ho ostrým pohledem a krátce jsem zaťukala. Několik vteřin jsem počkala, pak jsem prudce otevřela dveře Cindina pokoje a vstoupila dovnitř. Místnost byla ozářena pouze měsíčním světlem, které dopadalo dovnitř nezatemněnými okny.

Na Cíndině posteli se opravdu svíjela dvě dočista nahá těla!

Stála jsem tam v šoku a zírala na ně. Cítila jsem, jak se mi hrdlo svírá a nemohla jsem promluvit. Lance Spalding se válel po těle mé šestnáctileté dcerušky a celý se zmítal jako v křeči. Cindy zatínala prsty s rudě nalakovanými nehty do jeho hýždí, hlavu převracela ze strany na stranu a slastně vzdychala. Na první pohled bylo jasné, že tohle nedělá poprvé.

Co jen jsem měla dělat? Zavřít za sebou dveře a dělat jakoby nic? Začít vyvádět a vyhodit Lance z domu? Stála jsem tam už nějakou chvíli a byla z toho všeho dokonale zmatená. Vtom jsem za zády vycítila přítomnost někoho dalšího.

Určitě za námi ještě někdo stál; otočila jsem se a spatřila Barta. Zíral na Cindy, která se převrátila na Lance a posadila se na něho jako na koně. Byla v naprosté extázi a mezi vzdechy vyrážela vulgární slůvka, kterými podněcovala hochovu vášeň a která jí dělala očividně dobře.

Bart už nečekal.

Přikročil k posteli a popadl Cindy kolem pasu. Surově ji odtrhl od partnera, který byl v té blažené chvíli úplně bezbranný a navíc nahý. Hrubě hodil dívku na podlahu. Dopadla obličejem dolů a vykřikla.

Bart jakoby neslyšel.

Dál se jí už nezabýval. Vrhl se na Lance a zběsile bušil do jeho hezounkého obličeje pěstmi. Zaslechla jsem, jak cosi v jeho nose zapraštělo a vyhrkla krev. Bylo jí teď všude plno. „V MÉM VLASTNÍM DOMĚ!“ zařval a znovu začal zpracovávat chlapcův obličej. „NEBUDEŠ SE MI KURVIT V MÉM VLASTNÍM DOMĚ!“

Ještě před chvílí bych s chutí udělala totéž. Ale teď jsem zděšeně přiskočila, abych toho mladíka ochránila. „Barte! PŘESTAŇ! VŽDYŤ HO ZABIJEŠ!“

Cindy vyrážela hysterické skřeky a zároveň se snažila něčím přikrýt; popadla nějaký kus oděvu, který se povaloval na podlaze. Na zemi ležely v jednom chumlu jeho i její šaty. Joel vklouzl do pokoje a chlípně přejížděl očima po Cindině nahém těle; pak se potěšené usmál a určitě si myslel: Tak jsem měl přece jen pravdu. Jaká matka, taková dceruška.

„Vidíte, Catherine, co jste si zavařila tím věčným rozmazlováním?“ zahřímal Joel jako by stál na kazatelně. „To se dalo čekat. Já, když jsem tu holku poprvé spatřil, hned mi bylo jasné, že to není nic než děvka, která se vetřela pod střechu mého otce.“

„Vy sprosťáku!“ rozčílila jsem se. „Kdo vám dal právo, abyste něco takového říkal?“

„Sama nejste lepší, Catherine. Jste jako vaše matka, jako byste jí z oka vypadla. Ta taky musela mít každého chlapa, který se k ní přiblížil, i kdyby to byl její vlastní příbuzný. Byla stejná jako tady ta holka, co se tu necudně válí po podlaze – vlezla do postele s každým, kdo nosil kalhoty.“

Bart zčistajasna odhodil Lance na postel a vrhl se na Joela. „Přestaň! Nemáš žádné právo ji porovnávat s její matkou! Ona taková není. Není!“

„Možná, že to jednou uvidíš mýma očima, Barte,“ pronesl

Joel pedantsky a vlezle. „Corrine dostala, co si zasloužila. A tvoje matka se jednoho dne taky dočká odplaty za své hříchy. Jestli je na tomto světě ještě nějaká spravedlnost a jestli je tam nad námi sám Bůh, bude se ta hříšnice, co se teď rozvaluje polonahá u mých nohou, smažit v kotli pekelném, protože si nic lepšího nezaslouží.“

„Ať už nic takového neslyším!“ zahřměl Bart. Joel ho rozčílil natolik, že docela zapomněl na Cindy i Lance, kteří využili příležitosti a co nejrychleji se oblékli. Bart byl značně rozhořčený, ale zastal se dívky, která byla jeho nevlastní sestrou, i když ho ranila svým hříšným chováním. „To je záležitost moje, strýčku,“ pravil hrozivě Bart, „moje a mé rodiny. Ty se do toho nepleť. Já sám budu rozhodovat o tom, co je tady správné. A ty budeš mlčet.“

Joel byl Bartovým útokem viditelně otřesen a vyveden z míry. Přihrbil se ještě víc a vykročil pryč od nás. Vlekl se chodbou jako nemohoucí mrzák.

Jakmile byl z dohledu, obrátil Bart svůj hněv na mě. „Tady to máš!“ vykřikoval. „Cindy ti teď jasně dokázala, že je taková, za jakou jsem ji považoval! Je zkažená, matko! ZKAŽENÁ! Celou dobu tu před námi hraje nevinnou a za našimi zády se slézá s Lancem. Už ji nechci ani vidět! Okamžitě odtud vypadne a už nikdy se tu neobjeví!“

„Barte, přece nemůžeš Cindy jen tak odtud vyhodit! Vždyť je to moje dcera! Jestli si chceš na někom vylít vztek, pošli pryč Lance, ten si to zaslouží. Samozřejmě máš pravdu, Barte; Cindy rozhodně neměla takové věci provádět, ale na druhou stranu Lance zneužil tvoji pohostinnost.“

Poněkud jsem ho uchlácholila, protože viditelně zkrotí a daleko mírněji řekl: „Tak dobře. Cindy si může zůstat, dokud ti nebude na obtíž ta její čubčí povaha. Ale ten mladej odtud vypadne ještě teď v noci!“ Pak se obrátil a zařval: „Sypej do svého pokoje a sbal si věci – za pět minut odjíždíme. Vezmu tě na letiště a to ti povídám, Cindy se už ani nedotkneš. Nebo ti zpřerážím i ty poslední kosti, které ti dosud zůstaly. A nemysli si, že si to neohlídám. Já mám totiž v Jižní Karolině taky pár dobrých kamarádů!“

Celý zelený si Lance Spalding sbalil věci, které před chvílí vyložil, zpátky do zavazadla. Nebyl schopen mi pohlédnout do očí, a tak alespoň zašeptal: „Promiňte mi to, prosím, paní

Sheffieldová… hrozně se stydím.“ Pak odešel s Bartem v patách, který ho popoháněl k rychlejší chůzi.

Teď teprve jsem se obrátila k Cindy, která byla zachumlaná do jakési nemoderní babičkovské košile a schovávala se pod pokrývkou. Vytřeštěnýma očima na mě zírala jako raněné zvířátko. „Myslím, že jsi spokojená, Cindy,“ prohodila jsem ledově. „Strašně jsi mě zklamala, čekala jsem od tebe víc… sama jsi mi to slíbila. Nebo že bys své sliby brala na lehkou váhu?“

„Maminko, prosím,“ začala vzlykat. „Já ho miluju a hrozně moc ho chci a mám za to, že jsem čekala už dost dlouho. Byl to můj vánoční dárek pro Lance – a vlastně i pro mě.“

„Aspoň mi nevěš bulíky na nos, Cynthie! Dnes v noci to určitě nebylo poprvé, co jsi s ním byla. Nejsem tak pitomá jak si myslíš. S Lancem jste se museli milovat už dávno předtím.“

Hlasitě začala bulit. „Maminko, to znamená, že mě už nebudeš mít ráda? To mi nemůžeš udělat, protože kdybys mě zavrhla, tak bych to nepřežila! Nemám na světě nikoho jiného než tebe a tatínka… přísahám, že to už víckrát neudělám. Odpusť mi to, prosím, odpusť!“

„Ještě o tom budu přemýšlet,“ oznámila jsem jí odměřeně a zavřela za sebou dveře.

Když jsem se druhý den ráno oblékala, vrazila do mého pokoje Cindy a hystericky křičela: „Mami, prosím tě, ať mě odtud Bart nevyhazuje. Jenom mi kazí vánoce. Jak já ho nenávidím! Strašně ho nenávidím! Úplně znetvořil Lancemu obličej, dočista mu ho rozbil.“

V tom měla naprosto pravdu. Budu muset Bartovi vysvětlit, aby svůj vztek příště trochu krotil. Bylo to hrozné, vždyť tomu chlapci dočista rozbil nos, a to už vůbec nemluvím o šrámech na obličeji a podlitinách kolem očí.

Nicméně, když Lance odešel, Bart se podivně změnil. Byl zamlklý a klidný. Všimla jsem si vrásky, kterou dřív určitě neměl a která se táhla od kořene nosu ke koutkům jeho pěkně tvarovaných rtů. Připadalo mi, že takové vrásky jsou v jeho věku značně neobvyklé. S Cindy se odmítal bavit; dokonce se na ni nepodíval, jako by ani mezi námi nebyla. Zlověstně mlčel a upřeně mě sledoval. Pak přece jen na chvíli pohlédl na Cindy, která pořád ještě slzela. Nevzpomínala jsem si, že by Cindy někdy předtím takhle veřejně plakala.

Myslí se mi honila spousta temných myšlenek. To místo, kde lišky dávaly dobrou noc, mi tak trochu připomínalo, že bychom se měli víc věnovat Bibli. Kde jinde člověk nalézal klid duše? Bible sice přikazovala, kdy je nejvhodnější doba pro setí, pro práci, kdy je čas sklizně… ale kdy se má člověk věnovat tomu, v čem nalézá potěšení?

Nečekali jsme už tak dost dlouho?

Ještě to ráno jsem si s Cindy pořádně pohovořila. „Jsem z tvého chování celá špatná, Cindy. Bart se rozčílil plným právem, i když s tím chlapcem nemusel tak surově nakládat. Dovedla bych pochopit jeho chování, ale ne to, co jste prováděli vy dva. Netvrď mi, že do tvého pokoje smí vstoupit jakýkoli mladý muž bez toho, abys s tím souhlasila. Cindy, musíš mi slíbit, že se v budoucnu něco podobného nebude opakovat. Až ti bude osmnáct a budeš svou vlastní paní, tak si dělej, co chceš. Ale do té doby, dokud s námi žiješ, nebudeš provozovat podobné sexuální hrátky ani tady, ani kdekoliv jinde. Rozuměla jsi mi dobře?“

Vyvalila na mě ty své modré oči a opět jí začaly stékat slzy po tvářích. „Maminko, vždyť přece nežijeme v osmnáctém století! Všechny dívky to dělají! Já se držela, jak jen to šlo… a kromě toho jsem o tobě slyšela taky pěkné věci… taky jsi byla na mužský.“

„Cindy!“ okřikla jsem ji ostře. „Nepřeji si, abys mi tu předhazovala moji minulost! Ty si naprosto nedovedeš představit, co všechno jsem musela vytrpět – zatímco ty nemáš na starosti nic jiného než zábavu a jsi dokonale šťastná. To všechno mi bylo v tvém věku odepřeno.“

„Tak šťastná, říkáš?“ opakovala s hořkostí v hlase. „Cožpak si nepamatuješ na ty hnusné a odporné věci, které jsem si musela nechat líbit od Barta? Možná jste mě nezavírali a nebili, ale já taky mám spoustu problémů, ani netušíte, kolik. Bart mě v jednom kuse tak ponižoval a znevažoval moje ženství, že jsem si musela ověřit u mužů, jestli jsem opravdu taková… já si nemůžu pomoci.“

V té době jsme byly v její ložnici, zatímco Bart zůstal někde dole v hale.

Přistoupila jsem k ní a otevřela náruč. „Tak už neplač, beruško. Vždyť já vím, žes to s ním neměla lehké. Ale zároveň musíš uznat, že rodiče mají o své děti obavy. A tvůj otec i já bychom pro tebe chtěli to nejlepší. Neradi bychom ti ubližovali. Proto doufám, že jsi se řádně poučila ohledně té příhody s Lancem a očekávám, že se budeš držet zpátky do té doby, než budeš plnoletá. A mohu ti jen doporučit, abys to vydržela co nejdéle. Když propadneš sexu příliš brzy, vždycky se ti to nějak vymstí a přinese ti to problémy, o které bys určitě nestála. Alespoň doposud jsi mi tvrdila, že by ses ráda stala herečkou a že manžel a děti musí počkat. Mnoho děvčat je zaskočeno nechtěným těhotenstvím, protože se tyto dívky chovaly nezodpovědně. Dvakrát si vždycky rozmysli, než si něco začneš. Je zbytečné, aby ses předčasně zamilovala, protože bys toho mohla záhy litovat. Vždyť i romantická láska bez sexu je přitažlivá. Hlavně si dej pozor, Cindy, aby ses nerozdala a aby ti láska co nejdéle vydržela.“

Držela mě pevně kolem krku a podle očí jsem poznala, že je to opět moje hodná holčička.

Pak jsme sešly dolů a pozorovaly z přízemních oken zasněženou krajinu, která se v dáli halila do mlžného oparu a nemilosrdně nás oddělovala od okolního světa. „Cesty z Charlottesville teď určitě nebudou sjízdné,“ prohodila jsem smutně. „A ještě něco mě znepokojuje. Melodie se poslední dobou chová tak divně, že mám obavy o zdraví jejího dítěte. A Jory se neustále zavírá v pokoji, jako by nechtěl mít nic společného ani s ní, ani s námi. Bart se tu kolem poflakuje a dává nám všem najevo, že mu ten dům snad patří celý i se všemi, co tu žijí. Jak jen bych si přála, aby tu s námi byl Chris. Nemohu se smířit s tím, že nás tu nechal.“

Když jsem se odvrátila od okna, všimla jsem si, že na mě Cindy hledí v tichém úžasu. Když jsem na ni pohlédla, odvrátila zrak. Zeptala jsem se jí, co se děje. Neochotně zamumlala: „Občas žasnu nad tím, jak vy dva na sobě visíte. To já se zamiluju a za chvíli je po všem a mám další lásku. Mami, jednou mi musíš dopodrobna vysvětlit, jak se mám zachovat, aby mě muž skutečně miloval a nezajímal se jen o mé tělo. Přála bych si, aby se na mě chlapci dívali zrovna tak zamilovaně, jako se po tobě dívá tatínek. Přála bych si, aby se spíš zajímali o moji duši, než aby dávali přednost mému pozadí. Jak bych si přála, aby po mně házeli podobně toužebné pohledy, jako Jory po Melodii…“

Cindy mě ovinula pažemi a zabořila obličej do mého náručí. „Je mi to líto, maminko, skutečně toho lituji, protože jsem ti včera v noci způsobila veliké trápení. Děkuji ti, že jsi mě neodsoudila tak tvrdě jak jen jsem si zasloužila. Hodně jsem přemýšlela o tom, co jsi mi říkala a teď vidím, že jsi měla pravdu. Lance na to taky pořádně doplatil, o tom ani na chvíli nepochybuji.“ Prosebně se zahleděla do mých očí. „Maminko, opravdu jsem ti nelhala, když jsem ti tvrdila, že dívky u nás ve škole s tím začínají už od jedenácti nebo dvanácti let. A já Lance miluji. Dlouho jsem se držela zpátky, ačkoliv za mnou kluci pálili daleko víc než za ostatními děvčaty. Holkám jsem namlouvala, že to taky dělám, a zatím to vůbec nebyla pravda. Asi bych to vydržela, ale jednou jsem zaslechla, jak si nějací chlapci porovnávali své úspěchy u děvčat a všichni se shodli na tom, že se mnou ještě žádný z nich nic neměl. Smáli se tomu, jako bych byla nějaká ujetá nebo co – možná i lesba. A tak jsem se naštvala a rozhodla se, že si to s Lancem letos na vánoce rozdám. Měl to být takový neobvyklý dárek.“

Zaraženě jsem na ni hleděla a moc by mě v tu chvíli zajímalo, zda mi říká pravdu. Že právě ona je ta jediná, která ještě v šestnácti byla panna a jestli to bylo tak hrozné, že takhle staré děvče ještě nemělo chlapce. „Prosím tě, nepohoršuj se nad tím, co ti teď povím; víš, už jsem to dávno chtěla zkusit, už v době, kdy mi bylo dvanáct, ale netroufala jsem si, protože jsem měla na paměti to, co jsi mi říkávala. Ale na druhou stranu musíš pochopit, že to, co jsem dělala s Lancem, není nic pohoršujícího. Já ho miluju. A právě chvilku předtím, než jste tam s Bartem vrazili… to bylo… bylo to… takové nádherné.“

Co jsem jí na to měla odpovědět?

Měla jsem snad zapomenout na to, jak jsem v mládí bývala tvrdohlavá, mám snad vymazat z paměti Paulův obraz… a to, jak jsem se třásla nedočkavostí, když mě učil všemožným způsobům lásky, zvlášť po tom, co jsem zažila první tvrdé trauma v sexu? A ještě dnes se cítím vinna, když svítí měsíc a já pomyslím na hříšný svazek mezi mnou a Chrisem.

Chris se ozval kolem šesté a oznámil mi, že se během dne pokoušel několikrát dovolat, ale linky nějak nefungovaly.

„Objevím se večer před vánočními svátky,“ oznámil mi radostně. „Přemýšlím o tom, že si objednám sněžný pluh, aby mi protáhl cestu do Foxworth Hallu a mám dojem, že to není zas tak špatný nápad. A co vy, jak se vám daří?“

„Dobře, opravdu dobře,“ zalhala jsem a nadhodila jsem, že Lance musel okamžitě odjet, protože jeho otec spadl ze schodů. Pak jsem ještě chvíli tlachala o tom, jak se všichni s radostí chystáme na vánoce, balíme dárečky a strojíme stromek. Trochu jsem si přisadila na Melodii, která byla celé dny jako obyčejně zalezlá v pokoji, jako by to bylo jediné místo na světě, kde by se cítila v bezpečí.

„Cathy,“ přerušil mě Chris káravě, „Bylo by od tebe víc než hezké, kdybys se mnou jednala na rovinu. Vždyť Lance nikam neodjel. Nedělej ze mě hlupáka. Lance právě v tuto chvíli stojí pár kroků ode mě. Zašel ke mně a se vším se mi svěřil. Ošetřil jsem mu poraněný nos a celou tu dobu jsem Barta proklínal. Můžu ti říci, že Bart je pěkný syčák.“

Druhý den velmi časně ráno hlásili, že všechny vesnice a městečka v okolí leží pod sněhem a silnice nejsou sjízdné. Hlasatel odrazoval všechny ty, kteří pomýšleli na cestu ven, aby si rozmysleli, zda opravdu vyjedou. Celý den jsme poslouchali rádio a sledovali zpravodajství o počasí. „Nepamatujeme takové nepříznivé podmínky jako v letošní zimě,“ pokračoval melodický mužský hlas a znovu omílal zprávy o počasí. „Všechny dosavadní rekordy padly…“

Nekonečné hodiny jsme s Cindy postávaly u okna a vyhlížely, zda se Chris už náhodou nevrací a s postupujícím časem jsme ztrácely naději. Zase jsem viděla nás čtyři děti, zamčené tam nahoře v pokojíku, jak jsme snili o Santa Clausovi a namlouvali jsme dvojčatům, že nás určitě najde. Chris jim napsal dokonce dopis. Ach, bylo to tak smutné, když jsme se probudili do vánočního rána a ty staré dobré časy, které jsme pamatovali, byly kdesi v nenávratnu.

Zaslechla jsem Joryho pokašlávání, a to mě vytrhlo ze vzpomínek. Každou chvíli upadal Jory do těžkého dusivého kašle. Starostlivě jsem ho sledovala.

Netrvalo dlouho a Jory se rozhodl, že se vrátí do svého pokoje; říkal, že si raději na chvíli lehne. Nejdříve jsem ho chtěla doprovodit a pomoci mu, ale uvědomila jsem si, že Jory dělal všechno pro to, aby byl soběstačný.

„Začítám tenhle prokletý barák z duše nenávidět,“ vrčela Cindy. „A navíc je Jory nachlazený. Když jsem zvala Lanceho, myslela jsem, že to tu bude zábavné; každý večer že bude nějaká party, trochu si uděláme náladu a čerta nám bude po tom, jestli je tu ten otravný Bart a ten vlezlý Joel. Myslela jsem, že mi Lance bude celé svátky dělat společnost. Teď nemám ani jedno, ani druhé, mami. S Jorym taky není žádná velká legrace a navíc mě pořád ještě považuje za moc malou a myslí si, že nedokážu pochopit jeho problémy. A Melodie se už vůbec nechce o ničem bavit, ale ta nemluví s nikým z nás. Bart se jenom naparuje a dělá, že nad něho není – a z toho starého dědka mi běhá mráz po zádech. Vždyť my tu nemáme dočista žádné přátele. A už vůbec nikdo nám netelefonuje. Jsme tu tak opuštění, a navíc si pěkně lezeme na nervy. A k tomu ještě ty vánoce. Ještě že Bart pořádá ten ples, na ten se těším. Konečně budu mít šanci se trochu pobavit, protože mi jinak hrozí, že tu zarostu mechem.“

Najednou se odněkud vyřítil Bart a začal na Cindy ječet: „Jak to, že tu ještě jsi? Jsi ten nejodpornější parchant, jakého kdy naše matka měla.“

Cindy hrozně zrudla. „Zase si myslíš, že mě budeš špízovat, ty sviňáku? Teďka už nemáš šanci! Máš smůlu, chlapečku!“

„U tebe nejsem žádný sviňák, ty parchante!“

„Jdi mi z cesty, ty sviňáku, JDI MI Z CESTY, TY ZATRACENEJ SVIŇÁKU!“ ječela Cindy jako smyslů zbavená. Pobíhala mezi křesly a stolky a provokovala ho, aby ji honil. Zdálo se, že doslova vítá příležitost, aby se mohla nějak vybít. „Cindy!“ zahřměla jsem a přestala jsem se ovládat. „Jak to mluvíš se svým bratrem? Koukej se mu slušně omluvit… omluv se!“

„Ne, neomluvím se, protože je to pravda!“ ječela Cindy, ale její odpověď nemířila na mě, ale na Barta. „Je to surovec, maniak, debil a nadělá z nás stejný cvoky jako je on sám!“

„DOST!“ zařvala jsem na ni, když jsem viděla, že Bart příšerně zbledl. Vrhl se k ní a popadl ji za vlasy. Pokoušela se mu uniknout, ale on ji držel pevně. Vyrazila jsem mezi ně, abych zabránila nejhoršímu. „Jestli si ještě něco podobného ke mně dovolíš, holčičko, budeš toho trpce litovat! Ty si dáváš sakra záležet na tý svý hezký tvářičce a na tom všem, co k tomu patří. Ještě jednou, a nebudeš už nikdy potřebovat zrcadlo!“

Viděla jsem, že to myslí smrtelně vážně. Sehnula jsem se a pomohla Cindy na nohy. „Barte, to přece nemyslíš vážně. Vždyť ty Cindy odmalička jenom ubližuješ. Ty bys jí skutečně něco tak odporného mohl udělat?“

„Ty jí prostě musíš neustále nadržovat, ať už provede co chce, viď?“

Obrátila jsem se k Cindy a nařídila: „A teď se Bartovi omluvíš.“ A na Barta jsem rovněž udeřila. „Ty se s ní taky usmíříš.“

Bylo vidět, že Bart trochu znejistěl, zvlášť když viděl, že se opravdu hněvám. Jakmile však Cindy pokračovala v křiku, všechna jeho snaha po usmíření zmizela. „NE! Nebudu se mu omlouvat! Já se ho nebojím! Je tak vlezlej a senilní a je to takovej zatracenej sviňák, kterej musí voblejzat ostatní, aby se uspokojil! Nejspíš se slejzáš se starými dědky. To ti asi dělá nejlíp, bratříčku, co?“

„Cindy!“ zasyčela jsem v šoku, „okamžitě se Bartovi omluv.“

„Nikdy, nikdy, NIKDY! – po tom, jak ublížil Lancemu!“

Zděsila jsem se Bartova rozlíceného výrazu.

A právě v tu chvíli se do pokoje vloudil Joel. Zkřížil své vychrtlé paže na hrudi a upřeně se zahleděl do Bartových očí zaslepených hněvem. „Nech ji být… synu. Bůh všechno vidí a slyší a všechny nepravosti dřív nebo později potrestá. Ona se chová tak, jak jí velí instinkt a nad morálkou se vůbec nezamýšlí. Všechno, co dělá, dělá bezmyšlenkovitě, jako automat. Nesnižuj se k něčemu takovému, Barte. Je to jen uzlík vlasů, kostí a svalů – a tys přece ten vyvolený, který tohle nemá zapotřebí.“

Bart poslechl Joela jako v transu. Pak za ním vyšel ven z pokoje a nepodíval se ani vpravo ani vlevo. Pohled na Barta, který bez jediného slůvka kráčel za Joelem jako beránek, mě naplnil dalšími obavami. Jakou podivnou mocí Joel ovládá lidské chování?

Cindy se doslova složila do mé náruče a rozvzlykala se. „Mami, co se to jen se mnou a s Bartem děje? Proč jen jsem taková a proč mu říkám tak ošklivé věci? A proč je on také zlý? Já ale musím Bartovi všechno vracet. Musím mu oplácet všechny ty nechutnosti, které jsem od něho musela snášet.“

Štkala v mém objetí až do úplného vysílení.

V mnoha ohledech mi Cindino chování připomínalo moje mládí, kdy jsem také prahla po lásce a po tom, aby mě někdo miloval. Také jsem toužila po tom, abych mohla žít naplno a užívat si života ještě před tím, než jsem dosáhla plnoletosti a než jsem byla schopna ovládnout všechny své emoce.

Jen jsem si povzdechla a přitiskla ji k sobě blíž. Snad se dočkám dne, kdy všechny problémy v naší rodině budou vyřešeny. Zoufale jsem se na tu představu upnula a přála si, aby už Chris co nejdříve přijel.

Vánoce

JAK UŽ TO BÝVÁ, I TYTO VÁNOCE SE CHYSTALY vší slávou a sváteční nálada převládla nad každodenními starostmi. Zdálo se mi, jako by Foxworth Hall najednou ožil. Sníh sice ještě padal, ale už ne tak hustě a rovněž vítr se poněkud utišil. Sešli jsme se ve velikém pokoji, já, Bart, Cindy i Jory, a začali jsme zdobit vánoční stromeček. Cindy vyšplhala na jeden žebříček, Bart si postavil druhý o kousek dál a Jory na pojízdném křesle rozbaloval světelné kabely, kterými jsme chtěli ozdobit vstupní dveře. Také v ostatních místnostech se činili aranžéři, kteří je náležitě připravovali pro spoustu hostů, které si Bart pozval na vánoční ples. Bart z toho byl značně rozčilený. Ale smál se a pobíhal sem a tam a to mě aspoň trochu uklidňovalo. Jak jen jsem byla ráda, když do dveří vstoupil Chris prohýbající se pod tíhou balíčků, které vždycky kupoval až na poslední chvíli.

Rozběhla jsem se mu naproti a nadšeně jsem ho líbala a vítala. „Jak to, že jsi přijel tak pozdě?“ vyptávala jsem se a on se jen smál a ukázal rukou na přepychově zabalené dárky.

„Venku v autě jich mám ještě celou hromadu,“ pravil potěšené. „Já vím, ty si myslíš, že bych měl dárky nakoupit o něco dřív, ale mně na to prostě nezbýval čas. A najednou byly vánoce přede dveřmi a mě to stálo dvakrát tolik, než kolik bych musel platit za normálních okolností. Ale určitě budeš překvapená, rozhodně se ti budou líbit.“

Melodie se hrbila na nízké židličce u krbu a vypadala dost uboze. Je pravda, že když jsem se na ni podívala zblízka, napadlo mě, že ji třeba něco bolí. „Jsi v pořádku, Melodie?“ zeptala jsem se jí. Přikývla a ujistila mě, že se cítí dobře. Její slova však ostře kontrastovala s tím, jak vypadala. Chris se jí také zeptal, jak se jí daří. Povstala a odpověděla, že normálně.

Vrhla na Barta úpěnlivý pohled, ale on dělal, že nic nevidí. Proto zamířila ke schodišti. Měla na sobě nějaké neforemné šaty prapodivné barvy a střihu a jak se neohrabaně pohybovala, připomínala ženu nejméně o deset roků starší. Jory, který až do té doby měl oči jenom pro Melodii, se raději odvrátil; z jeho pohledu jsem vyčetla až příliš mnoho utrpení. Světelný kabel, který právě držel v ruce, se mu vysmekl a zamotal se do výpletu kola jeho pojízdného křesla. Nevnímal to, jen tiše seděl a zatínal pěsti, jako by snad chtěl rozdrtit ten nelítostný osud, kterému byl nucen neustále čelit, který mu vzal možnost ovládat své dokonalé tělo a tak ho vzdálil od ženy, kterou miloval.

Cestou ke schodům se Chris u Joryho zastavil a přátelsky jej poklepal po rameni. „Zdá se mi, že jsi fit a zdraví ti slouží. Na Melodii se nezlob. To je u žen v poslední fázi těhotenství naprosto obvyklé. V té době bývají podrážděné a vzápětí zádumčivé. Taky by ses necítil dvakrát vesele, kdybys měl nosit takové břímě.“

„Občas by na mě mohla alespoň promluvit nebo na mě pohlédnout,“ stěžoval si Jory. „To na Barta se dívá docela jinak.“

Celá vyplašená jsem zvedla hlavu. To za tak krátkou dobu stačil zjistit, co všechno bylo mezi Melodií a jeho bratrem? Nevěřila jsem, že by v tom ještě pokračovali. Zřejmě to byla pravá příčina Melodiny nerudnosti. Snažila jsem se něco vyčíst z jeho pohledu, ale on rychle sklopil oči a předstíral, že se zabývá zdobením stromku.

Už dlouho jsme s Chrisem dodržovali tradici otevírání prvního vánočního dárku. Usadili jsme se v jednom z krásně vyzdobených salónů dole v přízemí a s rozkoší jsme usrkávali šampaňské z vysokých pohárů. Pozvedli jsme číše. „Tak ať se všichni ve zdraví shledáme,“ zahájil Chris tradiční přípitek a z očí mu vyzařovalo štěstí a láska. Opakovala jsem jeho přání a pak už mi Chris předal zvláštní dárek. Otevřela jsem malou kazetu, ve které ležel dvoukarátový diamant podobný slze, zavěšený na zlatém řetízku.

„Tak, teď se pěkně přiznej a pověz mi, zda ještě nemáš ráda šperky,“ rychle řekl Chris, ale já jen uchváceně hleděla na tu lesklou věcičku, která hrála všemi duhovými barvami. „Naše matka na sobě nikdy nic podobného neměla. Byl jsem v pokušení ti koupit nějaké umělé perly, podobné těm, které nosívala, protože mi připadalo, že nevypadají zrovna špatně. Ale protože tě znám, pustil jsem perly z hlavy a rozhodl se pro tento nádherný diamant. Má podobu slzy, Cathy – a pamatuj, že zrovna takové slzy budu ronit, jestli dojde k tomu, že mě přestaneš milovat a odejdeš ode mě.“

Jeho slova mi vehnala slzy do očí a mé srdce se sevřelo nad tím neblahým osudem, který jsme byli nuceni sdílet; zvlášť události z poslední doby byly víc než nepříjemné. I já mlčky podala Chrisovi svůj dárek určený jen pro tuto příležitost – krásně vypracovaný prsten zdobený blyštivým smaragdem; přesně se hodil na Chrisův ukazováček. Smála jsem se a řekla mu, že je to sice trochu okázalé, ale pěkné.

Za chvíli se k nám připojili Jory s Melodií a Bartem. Jory se smál, když viděl, že jsme tak trochu skleslí. Bart se jen pousmál. Melodie klesla do hluboké lenošky a mně připadalo, že se v ní úplně ztratila. Přiběhla Cindy a vesele zvonila vánočními zvonky. Oblékla si červené přiléhavé kalhoty a svetr. Nakonec se dostavil i Joel, ale zůstal stát v koutě a založil si ruce na hrudi. Prohlédl si nás z nadhledu a udělil nám káravý pohled jako nějakým rozverným zlobivým dětem.

Jory se jako první z toho všeho vzpamatoval a pozvedl číši: „Tak šťastné a veselé vánoce! Kéž by moje matka i otec vypadali stále tak svěže a dobře jako tento večer a kéž bychom u nich nalézali tolik pochopení, lásky a něžnosti jako dosud. Kéž bych opět brzy zahlédl v očích své ženy tolik lásky jako dřív…“

Díval se upřeně na Melodii. Škoda, Jory si nezvolil zrovna nejvhodnější dobu. Stáhla se ještě hlouběji do kouta a odmítala pozvednout oči. Místo toho se odvrátila k ohni a upřeně se zahleděla do plamenů. Naděje na Joryho tváři odumřela. Ruce mu klesly dolů a on pootočil křeslo tak, aby se na ni už nemusel dívat. Odložil sklenku se šampaňským a podobně jako jeho žena upřel oči do plápolajícího ohně. Jako by v něm hledal odpověď na otázku, jak tohle všechno dopadne. V opačném koutě se Joel pousmál.

Cindy se za každou cenu snažila udržet dobrou náladu. Ani Bart nebyl schopen rozptýlit dusnou atmosféru, kterou kolem sebe vytvářela Melodie svým chováním. Po pravdě řečeno, nebyl na naši rodinu zrovna nejveselejší pohled. Od té doby, co začalo Melodiino tělo nabývat na neforemnosti, se Bart už neobtěžoval ani v nejmenším, aby o ni zavadil pohledem.

Po chvíli vstal a přistoupil ke stromku, kde byla kupa nejrůznějších balíčků. V tu chvíli se jeho oči náhodou střetly s Melodiiným pohledem, který byl plný očekávání a touhy. Ale stejně tak rychle se jeho oči odvrátily, jako by mu už jenom pohled na ni nedělal dobře. Po několika minutách tíživého ticha se Melodie překonala a pronesla hlubokým hlasem, který se k ní naprosto nehodil, že se necítí nejlépe.

„Mohu ti nějak pomoci?“ zareagoval okamžitě Chris a vyskočil, aby jí pomohl do schodů. Prošla těžce kolem nás a já si všimla, že našlapuje na plná chodidla. „Nech mě být,“ odbyla Chrise u odpočivadla. „Já se tě neprosím o žádnou pomoc – nikoho z vás!“

„Tak takhle nějak vypadají naše šťastné a veselé vánoce,“ neodpustil si Bart a připomněl mi tím Joela, který dosud tiše postával v temném koutě a jen zaujatě zevloval.

„Radujme se, veselme se,“ prozpěvoval si Bart a parodoval přitom nábožné popěvky strýce Joela, který postával ve stínu a mlčky si nás prohlížel, ostatně jako vždycky.

Jakmile zmizela Melodie z dohledu, Jory celý povadl a prohlásil, že i on se cítí unavený a navíc prý mu není dobře. Předcházející záchvat kašle to jen potvrzoval. „Mám tady u sebe něco, co ti pomůže,“ řekl Chris a vyskočil ze židle. „Ale do postele spěchat nemusíš, Jory. Poseď s námi ještě chvilku. Ještě bychom se mohli chvíli bavit. Ale dříve, než ti podám léky, bych si tě rád poslechl.“

Bart se stáhl do výklenku u krbu a odtud zaraženě sledoval Chrise, který Joryho pečlivě vyšetřoval. Tvářil se, jako by na bratra žárlil. Chris ke mně potom přistoupil a řekl: „Možná bude opravdu lepší, když si teď půjdeme o trochu dřív odpočinout a ráno si o něco přivstaneme, abychom si v klidu prohlédli dárky a před příchodem hostů si ještě trochu po obědě zdřímli. Večer nás přece čeká ples.“ „Glóri aleluja!“ vykřikla Cindy a zavířila pokojem v divokém tanci. „Bude tu spousta lidí, všichni přijdou v krásných šatech – já se snad toho zítřejšího dne nedočkám, jak moc se těším! A všichni se budou smát – jak já už dlouho neslyšela, že by se někdo kolem zasmál. Bude legrace a pěkně se pobavíme, už se na to hrozně těším. Šíleně mě otravuje to věčné hraní na dospělou vážnou osobu, vždyť já málem zapomněla, jak vypadá člověk, který je šťastný. Doufám, že ti staří suchaři s sebou přivedou své synky – studentíky nebo prostě trochu starší kluky – o nějaké cucáky ovšem nestojím!“

Cindy si nás naprosto nevšímala, i když jsme na ni včetně Barta vyjeveně koukali. „Protančím celou noc, protančím celou noc,“ prozpěvovala si, kroužila salónem a napodobovala držení pomyslného partnera. Bylo jí úplně jedno, že se na ni díváme a nemyslela na to, jak se chová. „A tančit budu dál…“

Navzdory původnímu předsevzetí se Jory s Bartem její rozvernou písničkou dobře bavili. Také Chris se usmál a řekl: „Zítra sem dorazí nejmíň dvacet mladých mužů. Snaž se, aby ses neutancovala k smrti. Jory však vypadá značně unaveně a udělá nejlépe, když zamíří do ložnice. Zítra nás čeká dlouhý den.“

Byl to skutečně dobrý nápad.

Náhle Cindy dopadla na křeslo a zatvářila se stejně tak schlíple jako před chvílí Melodie. Vypadala strhané a neměla daleko k pláči. „Co bych za to dala, kdyby tu byl s námi Lance. Z toho bych měla radost daleko větší než ze všeho ostatního.“

Bart na ni vrhl nevlídný pohled. „Ten člověk už nikdy nesmí přes práh mého domu.“ Pak se obrátil na mě. „Neměli bychom dovolit Melodii, aby se zúčastnila té party,“ pronesl rozhodně a pokračoval vztekle, „protože se v jednom kuse tváří jak boží umučení. Jen ať si celý den klidně bručí zalezlá v pokoji; my si zatím dopoledne vybalíme dárky. Pak si trochu zchrupneme a odpoledne budeme pěkně čerství, abychom ten večerní tah bez úhony zvládli.“

Jory zamířil k výtahu; nepožádl nás o pomoc. Bylo pro něho čas od času dobré, aby si dokázal, že je soběstačný. Nám ostatním se však ještě do postele nechtělo. Seděla jsem a poslouchala koledy, které Bart přehrával a přemýšlela o tom, jak se můj mladší syn v poslední době změnil.

Jako chlapec si nikdy nepotrpěl na nějakou přehnanou čistotu. A teď se několikrát denně sprchoval a pečlivě na sebe dbal. Nikdy neopustil dům, aniž by ho celý neprošel odshora až dolů, nezkontroloval okna a dveře, zda jsou pečlivě zavřené a zda Trevorovo kotě neznečistilo koberec. (Trevor už dostal od Barta nesčetněkrát vyhazov, ale nic si z toho nedělal a zůstával v domě dál. Bart na něho koneckonců nijak nenaléhal, aby doopravdy odešel.)

Nemohla jsem si nepovšimnout, s jakou péčí urovnával a natřásal polštáře na pohovce. Také časopisy úhledně seřadil a roztřídil je na hromádky. Tahle práce přece náležela služebnictvu. Ráno si pak zavolal Trevora a nařídil mu, aby dohlédl na služku, která tohle všechno měla na starosti. Pohrozil, že je jinak vyhodí oba dva a ani jim nezaplatí. Ne, vůbec jsem se nedivila, že se v domě služebnictvo neudrželo. Snad jenom Trevor trpělivě snášel všechny Bartovy rozmary, o kterých si myslel své; Bartovi to však ani mrknutím oka nedal najevo.

Všechno tohle mi prolétlo hlavou, když jsem pomyslela na zítřejší ples a na Bartovo neskrývané nadšení. Pohlédla jsem ven; za okny stále ještě sněžilo. Napadaly už nejméně dvě stopy nového sněhu. „Barte… dnes v noci všechny silnice namrznou, možná nebudou ani průjezdné. Myslím, že mnoho tvých hostů se k nám vůbec nedostane.“

„Nesmysl! Jestli někde uváznou, pošlu pro ně helikoptéru, která tu bez problémů přistane.“

Joel se zatvářil prapodivně a opustil pokoj. Nebyl to příjemný pohled a já z něho neměla nejlepší pocit.

„Tvoje matka má pravdu, Barte,“ pravil Chris rozvážně. „Nebudeš jim to moci zazlívat, když se jich řada omluví. Je to pár hodin, ale měl jsem zatraceně co dělat, abych se sem dostal a teď sněží daleko víc než předtím.“

Ale Bart dělal jako by Chrise neslyšel. Popřál mi dobrou noc a odrazoval si to ke schodišti. Za chvíli jsme s Chrisem a Cindy Šli také spát.

Chris ještě zaskočil na pár slov k Jorymu a já počkala, až se Cindy osprchuje. Ten den se sprchovala už podruhé a večer si na sebe oblékla krátkou červenou noční košilku. „Mami, doufám, že mě nečeká další kázání. Myslím, že bych to nepřežila. Když jsem poprvé vkročila do tohoto domu, připadala jsem si jako v pohádce. Teď mi to tu připadá jako ve vězení. Jakmile bude po plese, seberu se a odjedu – k čertu s Bartem! Tebe, tatínka i Joryho mám ráda, ale Melodie se jenom lituje a Bart, ten už se nezmění. Odjakživa mě nenáviděl a já jsem na nejlepší cestě, abych se vykašlala na to si ho nějak získávat.“

Vklouzla pod pokrývku a přehodila si přes sebe teplou deku. Pak se obrátila na bok. „Dobrou noc, mami. Až půjdeš pryč, nezapomeň zhasnout. Jenom mi, prosím tě, nezačni kázat o tom, jak se mám zítra večer chovat. Je to zbytečné, protože jsem se rozhodla, že zítra půjdu za dámu. Klidně mě probuď tři hodinky předtím, než ples začne.“

„To tedy znamená, že s námi ani neposnídáš?“

„Ach,“ pronesla neochotně, „myslím si, že na to, abych si stihla prohlédnout všechny dárky, budu mít času víc než dost… a ještč uvidím ty vaše, které budete celou věčnost rozbalovat. Takže si raději ještě trochu zchrupnu před tou velkou slávou.“

„Dobrou noc, holčičko,“ řekla jsem a zhasla lampu. Pak jsem se sklonila a políbila ji na krk.

Otočila se a objala mě. Začala zase plakat. „Ach, maminko, ty jsi moje nejdražší maminka. Slibuji, že ode dneška se k tobě budu chovat co nejlépe. A žádnému chlapci nedovolím, aby se mě třeba jen dotkl. Ale nedrž mě tady a dovol mi odletět do New Yorku a zařídit se po svém. Chtěla bych strávit Nový rok ve společnosti svých přátel někde na velikém plese.“

Mlčky jsem přikývla. „Tak dobře. Nemám nic proti tomu, abys navštívila své přátele, ale slib mi, že po dobu, co tady ještě zůstaneš, se budeš chovat k Bartovi tak, abys ho nedráždila. Sama dobře víš, jaký je, a navíc se ještě docela nevyrovnal s těmi problémy, které ho trápily v době, kdy byl mladší. Vyjdi mu vstříc, Cindy. Ať má pocit, že jeho rodina za ním stojí.“

„Pokusím se, maminko, pokusím se.“

Zavřela jsem dveře a zašla jsem do Joryho pokoje, abych mu popřála dobrou noc. Zdál se mi neobvykle zamlklý. „To přejde, drahoušku. Jakmile se vám narodí miminko, Melodie o tebe opět bude mít zájem.“

„Myslíš?“ utrousil zklamaně. „Já tomu moc nevěřím. Až bude mít děcko, bude se mu v jednom kuse věnovat a nebude mít na mě ani pomyšlení. Nebude mě postrádat o nic míň než teď.“

Asi za půl hodiny mě Chris náruživě objal a pomilovali jsme se s takovou vášní, kterou jsem dosud nepoznala. Zažila jsem nepředstavitelný pocit štěstí a nádhery… navzdory tomu všemu, co nás tížilo a co jsme ještě ani netušili, že nás čeká.

Ranní svítání se nenápadně vetřelo do mé ložnice a vytrhlo mě ze spánku ještě dřív, než zazvonil budík. Rychle jsem vstala a vyhlédla z okna. Už nesněžilo. Díky bohu, Bart bude mít radost. Rychle jsem spěchala zpátky do postele a probudila Chrise polibkem. „Veselé vánoce, miláčku, veselé vánoce, pane doktore Christophere Sheffielde,“ zašeptala jsem mu do ucha.

„Mě by stačil jenom ten miláček,“ zamrmlal Chris a pomalu se probouzel; zpočátku byl celý popletený.

Rozhodla jsem se, že je čas, aby vylezl z postele. Záhy jsme se oblékli a zamířili do jídelny, kde nás čekala snídaně.

Po dva dny bude dům plný lidí; v podstatě se bude opakovat něco podobného jako tehdy v létě, když pořádal Bart oslavu narozenin. K tomuto účelu nechal Bart přeměnit celé přízemí v kouzelnou vánoční říši.

S určitou nedůvěrou jsem sledovala dělníky, které si Bart najal od zprostředkovatelny práce; právě z našeho domu vytvářeli cosi pohádkového. Cindy stála vedle mě a sledovala, jak pobíhali z pokoje do pokoje a zdobili interiéry nejrůznějšími girlandami a ozdobami. Vztyčili rovněž veliký vánoční strom, který ten náš rodinný převyšoval o dobré tři stopy.

To všechno Cindy přesvědčilo, že nemá cenu zůstávat celý den v posteli. Zapomněla na Lance a na pocit osamělosti, protože dnešní den byl pro ni daleko přitažlivější než ten předcházející.

„Jen se podívej na ten obrovitý koláč, mami! Čtyřiadvacet černých vran je zapečeno v koláči…“ prozpěvovala si a bylo vidět, že ji život opět těší. „Promiň, že jsem se včera chovala tak pitomě. Říkám si, že tu dnes bude spousta pěkných chlapců a taky nějací bohatí pánové. Hm, možná ten dům přece jen nebude tak nudný a protivný.“

„Já také doufám.“ Bart o tom také hodně hovořil a oči mu přitom svítily, jak si to všechno představoval. Byl úplně nadšený. „Ale ty se chovej slušně, oblékni si na sebe něco hezkého a nedělej problémy.“ Bart zatím chodil mezi dělníky, rozdával příkazy, smál se a dokonce byl milý na Joryho, Cindy i Melodii, jako by je tentokrát bral mimořádně na milost.

Den za dnem se Joel šinul v Bartových patách jako nějaký zlověstný stín. Celou dobu se tím svým nakřáplým hlasem odvolával na bibli a citoval jednotlivé pasáže. V půl sedmé už byl oblečen a pokračoval ve své oblíbené činnosti. „To spíš velbloud projde uchem jehly, než se boháč vetře do království nebeského…“

„Kdo se ti o takové kecy prosí, dědku?“ vybafl na něho Bart.

Joel se na okamžik zarazil a v jeho podlitých očích se zračil děsný vztek.

„Ty tady zbůhdarma rozhazuješ tisíce dolarů a myslíš si, že tím někoho ohromíš – ale nenamlouvej si, nikdo to neocení, protože ti, kteří sem přijedou, mají taky spoustu peněz. A někteří z nich mají ještě lepší domy než máš ty. Foxworth Hall býval kdysi dávno skutečně na úrovni, ale kde jsou ty doby.“

Bart se na něho zuřivě obořil. „Vypadni! Ty mi vždycky zkazíš radost, ať dělám co dělám. Všechno, co dělám, je podle tebe hřích! Jsi starý odporný dědek a jenom mi otravuješ život. Já jsem mladý a chci si v životě ještě něco užít. Tak si ty svý náboženský řečičky strč za klobouk!“

„Pýcha předchází pád.“

„Jdi do háje s tou svou pýchou,“ odbyl ho rozezleně Bart a oči mu jen plály. Tajně jsem se z toho radovala.

Konečně, konečně Bart prohlédl a poznal, že Joel není tím toužebně vymodleným otcem, kterého celý život postrádal.

„Jenom hlupák se může takhle chvástat,“ přisadil si Joel a zhnuseně přejel zrakem všechnu tu nádheru, která byla kolem nás. „Vyhazuješ zbytečně peníze, zatímco bys je mohl věnovat na nějaký dobročinný účel.“

„Vypadni! Zalez do toho svýho pokoje a oprašuj si tam ty své relikvie, strýčku! Nepochybně se užíráš závistí, tak to bude!“

Joel se klidil pryč, ale cestou si neodpustil: „Však on prohlédne. Lidi tady v kopcích jen tak nezapomínají a neodpouštějí. Vím to. Kdo by to věděl líp, než já? Všichni Foxworthové na to zle doplatí, i když si myslí, že se těší pevnému zdraví.“

Postavila jsem se před Barta, abych se ho zastala. „Neposlouchej ty jeho řeči, Barte. Uvidíš, že se ten ples vydaří. Teď, když svítí slunce a venku začalo tát, určitě každý rád přijde. Tentokrát je bůh na naší straně a já věřím, že všechno vyjde k naší naprosté spokojenosti.“

Všimla jsem si, že se mu v očích mihl záchvěv neobyčejné vděčnosti. Díval se na mě a pokoušel se cosi říci – ale nedostávalo se mu slov. Nakonec se zmohl na to, že mě prudce objal; musela jsem ho svým jednáním značně překvapit, když se odhodlal k takovému kroku. Je takový vděčný, říkala jsem si. Muselo tu dojít k něčemu, co Bartem mimořádně otřáslo.

V průběhu zimního období jsme některé pokoje nepoužívali, proto je nyní uklidili a naleštili všechno vybavení, aby byly připraveny pro přijetí hostů. Zvláštní pozornost byla věnována koupelnám a dámským pokojům, které byly vybaveny zvlášť pečlivě, aby působily co nejatraktivněji. Všude byla doplněna luxusní mýdla, jemné froté ručníky a další potřeby, které měly hostům zpříjemnit pobyt. Personál připravil sváteční jídelní soupravy z porcelánu a křišťálové sklo a další doplňky, které se používaly vždycky jenom na vánoce.

Kolem jedenácté jsme se shromáždili kolem našeho vánočního stromu. Bart se čerstvě oholil a znovu si upravil vlasy. Také Jory vypadal jako ze škatulky. Jenom Melodie působila ve svých nevzhledných šatech, které už pár týdnů nesvlékla, dost nevábně. Jako obyčejně se tvářila otráveně. Abych nějak rozptýlila dusnou atmosféru, uchopila jsem do ruky figurku malého Ježíška, který spočíval v nádherných jesličkách. „Barte, tohle jsem ještě neviděla. To jsi koupil ty? Ještě nikdy jsem nedržela v ruce tak půvabnou sošku.“

„Tohle přišlo teprve včera a já zásilku dnes ráno rozbalil,“ odpověděl Bart. „Koupil jsem tu věcičku v Itálii někdy minulou zimu, když jsem se tamtudy plavil na lodi.“

Byla jsem mile překvapena tím, jak se změnil. „To svaté děťátko skutečně vypadá jako živé a ta Panna Marie je prostě úchvatná. A Josef se tváří tak chápavě.“

„Musí mít přece pochopení pro věc, nebo mu zbývá něco jiného?“ nadhodil Jory, který se předklonil a pokládal pod stromek další dárky. „Koneckonců mu jistě muselo připadat dost podivné, že by se panně podařilo otěhotnět po zásahu nějaké vyšší síly.“

„Takové otázky nejsou zrovna na místě,“ napomenul ho Bart a zamilovaně pohlédl na sošky, které dosahovaly téměř životní velikosti. „Měl bys bez přemýšlení přijmout to, co je psáno.“

„Tak proč jsi tedy odporoval Joelovi?“

„Jory… nedráždi mě zbytečně. Ten stařík v době svého mládí zatraceně hřešil a teď se dal na pánbíčkářství. Já jsem mladý a přímo prahnu po nějakém tom hříchu, protože cítím, že se na mě podepsala všechna traumata, která mě v dětství potkala.“

„Pak ti mohu doporučit, aby ses ponořil do bahna velkoměsta a vrátil se k nám coby žlučovitý stařík podobný našemu strýčkovi Joelovi,“ nadhodil Jory provokativně. „Nemám ho moc rád. Asi bys udělal nejlépe, kdyby ses ho zbavil. Dej mu pár tisícovek a rozluč se s ním.“

V Bartových očích zasvitlo, jako by se mu ten nápad zalíbil. Naklonil se blíž a podíval se Jorymu zpříma do očí. „Proč ho vlastně nemáš rád?“

„Nemohu to nějak rozumně vysvětlit, Barte,“ odvětil Jory, který vždycky měl spíš sklon lidem odpouštět. „Ometá se v tvém domě, jako by mu snad celý patřil. Jednou jsem si povšiml toho, jak na tebe zíral, když jsi věnoval pozornost něčemu důležitému. Neřekl bych, že to s tebou myslí dobře; spíš ho pokládám za tvého nepřítele.“

Bart se zatvářil, že ho Joryho slova trochu vyvedla z míry. Vykročil směrem z pokoje, ale cestou si neodpustil cynickou poznámku: „Poznal jsem snad v životě někoho jiného než nepřátele?“

Za okamžik se Bart vrátil a v náručí třímal horu dárků. Musel celkem třikrát odběhnout, než ze své kanceláře nanosil všechno, co si připravil.

Také Chris uspořádal pečlivě pod stromek své dárky. Byla to obrovská hora balíčků vysoká alespoň tři stopy, která zabírala téměř celý roh pokoje.

Zamlklá Melodie se vloudila do rozesmátého pokoje jako stín a usedla poblíž krbu. Přisedla si dostatečně blízko, aby se mohla ohřát. Celkově nepůsobila příliš upraveně. Fascinovaně hleděla do plamenů, jako by pro ni na světě už nic jiného neexistovalo. Byla celá přepadlá, strhaná. Zdálo se, že není v pořádku ani po fyzické, ani po psychické stránce. Měla nezvykle odulé břicho; a to ještě zdaleka nebyla na konci těhotenství. Pod očima se jí rýsovaly hluboké tmavé kruhy.

Dělali jsme, co bylo v našich silách, abychom vytvořili dojem milující se rodiny; Cindy se navíc ujala úlohy Santa Clause. Všimla jsem si už dávno, že o vánocích si lidé dávali vždycky hodně podobné dárky. Všechna příkoří byla zapomenuta, nepřátelé si odpustili a celá naše rodina se shromáždila kolem stromku. Dokonce se k nám přidal i strýc Joel. Potřásali jsme balíčky a hádali, co v nich asi může být. Prozpěvovali jsme si koledy, smáli se a měli dobrou náladu. Brzy byla podlaha kolem nás doslova posetá nejrůznějšími kusy papíru a ozdobných stužek z rozbalovaných dárků.

Nakonec podala Cindy Joelovi dárek, který pro něho vlastnoručně vybrala. Štítivě jej přijal, ostatně jako všechno, co jsme mu toho večera darovali. Dával nám najevo, že se chováme jako pomatenci, kteří netuší, že hlavní náplní vánočních svátků rozhodně nejsou jenom dárky. Když vytáhl z balíčku dlouhou bílou noční košili a legrační čepičku se střapcem, nestačil valit oči. Cindy muselo dát hodně práce, než tohle někde splašila. V tomhle hábitu bude vypadat jako nějaký zlý skřítek. K tomu všemu patřila černá hůlka, kterou okamžitě udeřil o podlahu. Za ní následovala čepička i s košilí. „To si ze mně děláš legraci, děvče?“

„Jen jsem myslela, že byste potřeboval něco teplého na spaní, strýčku,“ namítala Cindy a v očích jí blýskalo. „Tu hůlku dokonale využijete, až budete potřebovat někam rychle doběhnout.“

„Doběhnout za kým? To jsi myslela jako provokaci?!“ Ztěžka se předklonil, hůl sebral a divoce jí zašermoval. „Možná, že se mi přece jen bude bude hodit. Bude mě chránit, až mě někdo přepadne v noci na zahradě… nebo na chodbě.“

Jeho slova jsme raději nekomentovali, každý si myslel své. Jen Cindy se rozesmála. „Strýčku, myslela jsem na zadní kolečka. Jednoho dne vám to nebude běhat tak dobře jako dnes.“

Nato Joel okamžitě opustil pokoj.

Jen pár dárků ještě čekalo na své majitele, když se Jory začal znepokojeně rozhlížet po pokoji. Díval se i na podlahu kolem sebe. „Nemysli si, Barte, že jsem na tebe zapomněl,“ pronesl nejistě. „Cindy s tatínkem mi pomáhali dárek pro tebe zabalit, ale já ho ještě jednou přebalil, abych se ujistil, že je v pořádku. Cindy mi ho sem pomohla přinést.“ Snažil se proniknout tou spletí nejrůznějších obalů a krabic. „Dnes brzy ráno, ještě než jste všichni vstali, jsem sjel dolů a položil ho pod stromek. K čertu, to bych rád věděl, kam se jen poděl? Byla to taková veliká červená krabice se stříbrnými stužkami – určitě byla ze všech největší.“

Bart neřekl ani slovo, a dělal, že se ho Joryho zapomnětlivost nijak nedotkla. Jako by ani od Joryho žádný dárek nečekal.

Věděla jsem moc dobře, že Jory na té věci pracoval řadu měsíců a ten model lodi byl aspoň tři stopy dlouhý a stejně tak vysoký a že byl do detailu přesně vypracovaný. Dokonce na něm byly měděné a bronzové součásti, vypadal skutečně naprosto věrohodně. Jory se stále rozčarovaně sháněl po svém dárku. „Nevšiml si někdo z vás toho balíku v červeném papíru a s Bartovou jmenovkou?“ vyptával se.

Rychle jsem vyskočila a dala se do prohledávání kupy použitých krabic, papírů, mašlí a stužek. Také Chris mi pomáhal. Cindy, která odběhla o kus dál, náhle zavolala: „Tady to je, bylo to schované za tím červeným křeslem.“ Přinesla balík k Bartovi a položila ho na podlahu. Přitom se ukláněla a uctivě řekla: „Velkolepý dar pro našeho šlechetného pána domu.“ Zasmála se a rychle uskočila stranou. „Podle mého je Jory hloupý, že ti dává takovou nádheru, protože nad tím strávil spoustu času a hrozně se s tím nadřel, ale možná to přece jen oceníš.“

V tom okamžiku se Joel jako had prosmýkl znovu do pokoje. Tvářil se tak prapodivně, tak hrozně divně.

Bart odhodil veškerou strojenost a radostně začal rozbalovat téměř ztracený dárek. Už odstranil všechny obaly, kterými Jory pečlivě krabici opatřil. Ještě se stihl podívat na Joryho a věnoval mu rozzářený úsměv, ze kterého sálala radost a pocit štěstí. „Deset ku jedné, že je to ta loď, kterou jsi postavil, Jory. Ale měl sis ji nechat pro sebe… i když jsem moc rád, že – „ Zarazil se v půli věty a jen se zhluboka nadechl.

Zíral do krabice a všechna barva z jeho obličeje vyprchala. Celý posmutněl. „Je to rozbité,“ pronesl zklamaně a vůbec nezastíral, jak moc se ho to dotklo. „Někdo to rozštípal na kousíčky. V krabici jsou jen samé třísky a úlomky.“

Hlas se mu zlomil. Povstal a odhodil krabici na podlahu. Vztekle jí smýkl stranou a nehezky se podíval na Melodii. Ta jen tiše seděla a vybalovala dárky, nad kterými se vždycky nepatrně pousmála a kývla hlavou na znamení díků. „To se ti opravdu povedlo. Skutečně jsi mi vyjádřil nevšední dík za to, že jsem se vyspal s tvojí ženou.“

Nastalo hrozivé ticho, které zvěstovalo přicházející bouři. Melodie si poposedla a bez většího zájmu nahlédla do krabice. Něco ucedila mezi zuby. Snad proklínala tento zatracený dům. Zato Joelovi očka jen svítila.

Že by o tom všem dopředu věděl? Jory byl značně pobledlý, ale přece jen se vzmužil a pohlédl na Melodii. „Tak tohle ti, Barte, nevěřím. Vždycky si najdeš způsob, jak člověka ranit na nejcitlivějším místě.“

„Já přece nelžu,“ řekl posměšně Bart a bylo znát, že si potřebuje na mně, Chrisovi i Jorym vykompenzovat pocit zklamání. „Zatímco jsi ležel v nemocnici, zatímco tě dali do toho korzetu, jsem si tu s tvou ženou nejednou pěkně zaskotačil a nemysli si, že byla nějak neochotná, když mi nastavovala.“

Chris prudce vyskočil, v obličeji byl zsinalý vztekem; tak rozčileného jsem ho ještě neviděla. „Barte, kdo se tě kčertu prosil, abys takhle urážel svého bratra? Omluv se Jorymu i Melodii, a to hned! Proč je znovu zraňuješ a týráš, když si oba dva vytrpěli své? Slyšíš mě? Řekni, že všechno to, cos tu povídal, je lež! Sprostá lež!“

„To není lež,“ vztekal se Bart. „Jestli mi to nechceš uvěřit, byl bych rád, kdybys aspoň vzal na vědomí, když ti řeknu, jaká je Melodie v posteli dobrá kočka.“

Cindy zaječela a udeřila Melodii přes tvář. „Jak jen jsi to mohla Jorymu provést?“ vykřikla. „Cožpak jsi zapomněla, jak moc tě miluje?“

Bart se hystericky rozesmál. „PŘESTAŇ S TÍM!“ zařval Chris.

„Uvědom si jedno, Barte – to, že někdo zničil model lodi, tě ještě neopravňuje k tomu, abys rozbíjel svému bratrovi manželství. Kam se poděla tvoje čest? Kam se podělo tvoje dobré vychování?“

Bartovi doslova zamrzl smích na rtech. Zle se na Chrise podíval a napřáhl prst: „Ty mi tak můžeš něco vyprávět o dobrém vychování, ty mi tak můžeš něco vyprávět o cti. Kam se poděly, když jsi začal dolézat za svou vlastní sestrou? A kde jsou teď, když se nestydíš s ní spát? Cožpak si neuvědomuješ, že takový vztah mě staví do pozice, kdy se musím ze všech sil snažit, abyste vy dva šli od sebe? Přeji si, aby moje matka dožila do konce života jako vážená dáma… a ty jí v tom neustále bráníš! Ty, Christophere, ty!“

V jeho zatvrzelém obličeji se zračil odpor; vzápětí se otočil na podpatku a opustil místnost.

Tyhle vánoce snad už hůř dopadnout nemohly.

Melodie se chtěla zachovat podobně, proto náhle povstala a zamířila ke dveřím. Celá se chvěla a hlavu měla skloněnou. Cindy na ni zaútočila: „Tak spala jsi s Bartem? Spala, co? To je od tebe pěkně podlé v době, kdy Jory tolik strádal.“

V tu chvíli na Melodiin strhaný obličej nebyl vůbec pěkný pohled. Panenky se jí rozšířily hrůzou. „Tak proč jste mě tu nechávali pořád o samotě?“ křičela hystericky. „Já nemám takovou hroší kůži jako vy! Já nejsem schopna snášet jednu ránu osudu za druhou. Jory byl zavřený v nemocnici a bylo jasné, že se z toho zranění už nikdy nevzpamatuje, ale Bart zůstal se mnou. Potřebovala jsem přece někoho, kdo by mě utěšil a pomohl mi. Když jsem zavřela oči, bylo mi, jako by se mnou Jory pořád byl.“

Jory se zhroutil. Přiskočila jsem mu na pomoc; rozeštkal se tak prudce, že nebyl schopen zvládnout ruce, které jej přestaly poslouchat. Vzala jsem ho do náruče a Chris se pokusil zastavit Melodii, která se rozběhla ke schodišti. „Dávej pozor!“ volal. „Vždyť můžeš upadnout a můžeš přijít o dítě!“

„Kašlu na všechno,“ zaječela Melodie bezmocně a zmizela nám z očí.

Jory se natolik vzpamatoval, že byl schopen si setřít slzy a vyloudit křečovitý úsměv. „Ano, teď mi to všechno došlo,“ pronesl zlomeně. „Už dlouhou dobu jsem měl podezření, že Bart s Melodií přede mnou něco tají, ale pořád jsem si namlouval, že je to výplod mé zjitřené fantazie. Ale mohlo mě to napadnout. Mel není schopna žít bez muže a potřebuje někoho do postele… v tom jsem se nezmýlil, že?“

Plná bolesti jsem začala sbírat poházené papíry a obaly od dárků, které ještě před chvílí byly s takovou péčí zabalené. Takový je život, člověk se zoufale drží svých iluzí, ale zřídka dojde k tomu, že se jeho pošetilé představy uskuteční.

Také Jory se po chvilce omluvil; chtěl být sám.

„Kdo jen mohl zničit takovou nádhernou loď?“ říkala jsem si tiše. „Naposledy to byla Cindy, kdo pomáhal přebalovat ten dárek, protože se Jory rozhodl, že ještě něco malého opraví. Loď spočívala v krabici vyložené polystyrénem, takže ji nárazy zvenčí nemohly poškodit.“

„V tomhle domě se dějí podivné věci,“ prohodil Chris přiškrceným hlasem. Vzhlédl, protože se ve dveřích objevil Bart; stál široce rozkročen, ruce zatínal v pěsti a upřeně na mě zíral. Chris se k němu obrátil a pokračoval: „Co se stalo, nelze vzít zpátky. Vím jistě, že to není Joryho chyba. On tu loď nezničil. Měl ty nejlepší úmysly. Všichni jsme věděli, že si přál, aby ten model stál v tvé pracovně na krbové římse.“

„Jistě, chápu, že to Jory myslel dobře,“ opakoval Bart a bylo znát, že se už plně ovládá. „Ale ještě je tu moje drahá adoptovaná sestřička, která mě šíleně nenávidí a chce se mi pomstít za to, že jsem jí odtud vykopal jejího miláčka. Příště odtud poletí ona sama.“

„Třeba Jory tu krabici upustil na zem,“ nadhodil Joel nevinně. Pohlédla jsem na toho starého muže, kterému se oči jen blýskaly a nejraději bych mu od plic něco sdělila, ale kolem bylo příliš mnoho lidí.

„Ne,“ zarazil ho Bart. „To musela provést Cindy. Musím připustit, že můj bratr za mnou vždycky stál a pěkně se ke mně choval, i když jsem si to občas ani nezasloužil.“

Po celou tu dobu, co Bart hovořil, jsem upřeně hleděla na Joela, na ten jeho ulízaný ksicht a na ta jeho blýskavá, až příliš spokojená očička.

Teprve na odchodu se mi naskytla vhodná příležitost. Procházeli jsme zadní chodbou prvního patra. „Joeli, Cindy by nikdy nezničila Joryho práci a Bartův dárek. Ale vy jste tady mezi námi nasazený jako veš v kožichu. Jsem přesvědčena, že právě vy jste tu loď rozbil a vy jste potom krabici znovu zabalil.“

Nic na to neřekl, pouze mě sjel nenávistným, protivným pohledem.

„Pročpak neodejdete tam, odkud jste přišel, Joeli?“ zvolala jsem. „Pokud vím, tak jste tvrdil, že jste svého otce přímo nenáviděl a v tom vašem italském klášteře se vám moc líbilo. Tak co tu ještě pohledáváte? Určitě jste tam nechal své nejlepší přátele. Takové jinde už asi těžko najdete. Moje matka mi vyprávěla o tom, že jste tenhle dům zatraceně nenáviděl. Tak se nepřemáhejte a koukejte se odtud rychle ztratit.“

Pořád na to nic neříkal.

Šla jsem za ním až do pokoje a vlastně poprvé jsem se tam pořádně rozhlédla. Na stěny si pověsil nějaké svaté obrázky. V laciných rámečcích měl vyvěšené celé pasáže z bible.

Uvědomila jsem si, že přistoupil velmi těsně ke mně. Cítila jsem jeho sípavý dech tčsně za krkem a vnímala jsem jeho nepříjemný tělesný pach. Potom tiše pozvedl ruku, aby na mě sáhl. Na chvíli jsem ztuhla; pak jsem se prudce otočila. Skutečně – stál těsně za mnou.

Ten se ale dovede tiše a rychle pohybovat. „Moje babička z otcovy strany se jmenovala Corrine,“ pronesl tím nejlíbeznějším hláskem, na který se zmohl, ale neoklamal mě; celá jsem strnula. „Moje sestra se jmenovala stejně. To jméno jí vybral můj otec jako určitou formu trestu, aby na svoji nemilovanou matku nezapomínal. Aby si dokázal, že krásné ženy jsou značně nespolehlivé – v tom se vůbec nemýlil.“

Byl to starý člověk, osmdesátiletý, ale to mi naprosto nezabránilo v tom, abych ho pořádně neudeřila. Zavrávoral, začal couvat a nakonec ztratil úplně rovnováhu a složil se na podlahu.

„Toho budete litovat, Catherine,“ vykřikl s nekrývaným pocitem vzteku. „Stejně jako Corrine se i vy dočkáte odplaty za své hříchy. Vy taky budete dlouho žít, abyste měla dostatek času litovat svých provinění!“

Opouštěla jsem jeho pokoj plna obav, aby se to, co řekl, nesplnilo.

Tradiční ples na Foxworth Hallu

TOHO DNE, NA KTERÝ BYL OHLÁŠEN PLES, SE večeře podávala už kolem páté hodiny, aby všichni v domě měli dost času se v klidu připravit; v devět třicet začínala veliká slavnost. Bart dával nepokrytě najevo, že se na ples těší. Položil svoji rozpálenou dlaň na moji ruku. Byla jsem radostí celá bez sebe, že je najednou takový sdílný, protože k takovému projevu důvěry u něho docházelo opravdu jen velmi zřídka. „Když už nemohu ovládnout celý svět, alespoň jim ukážu, kdo je pánem tady v domě.“

Usmála jsem se a položila svoji dlaň na hřbet jeho ruky. „Jistě, samozřejmě. Uděláme všechno pro to, aby se ta sláva vydařila.“

Joel posedával nedaleko a tvářil se všelijak. Pak se cynicky usmál. „Bůh buď milostiv hlupákům, kteří se vyvyšují nad ostatní,“ breptal si pod vousy. Bart dělal jakoby nic, ale mě Joelova slova pořádně dopálila. Jorymu kdosi zničil loď, kterou chtěl věnovat svému bratrovi jako projev přízně. Nepochybně to byl právě Joel, kdo bez zaváhání vztáhl ruku na dílo, nad nímž Jory strávil tolik měsíců úmorné práce. Co ještě má asi tenhle člověk na svědomí?

Pohlédla jsem mu pevně do očí. Pro toho dědka bych nehnula ani prstem. Vypadal opravdu odpudivě. Právě se ostentativně rýpal v ovocném koláči, který si rozdělil na malé kousky a jeden po druhém je pomocí předních zubů žvýkal jako nějaký králík.

„Raději půjdu spát,“ oznámil po chvíli. „Na ten ples nejsem naprosto zvědavý, Barte. Jen si vzpomeň, jak dopadla ta tvoje oslava narozenin a pochopíš, proč tu nemusím být. Jenom ti chci znovu zopakovat, že je to zbytečné mrhání penězi, protože ty lidi ani pořádně neznáš. Lidi, kteří v době sváteční jenom popíjejí, vyvádějí a dělají nepřístojnosti, se mi z duše protiví. Dnešní den náleží Bohu a jeho synu. Všichni bychom měli padnout na kolena a modlit se od rána do večera. Tak jsme to dělávali v klášteře a vzdávali tak svůj dík za to, že jsme se té chvíle dožili.“

Když jsme mu neodpovídali, Joel pokračoval. „Potom se takoví lidé pod vlivem alkoholu bez výčitek svědomí sníží ke smilstvu s kýmkoliv, kdo se jim naskytne. Vzpomínám si dobře na poslední party a na to, co se po ní dělo. Dnešní svět plný hříchů ostře kontrastuje s tím, jak čistý a nevinný byl lidský život v dobách mého mládí. Svět už není takový, jaký kdysi býval. Lidé se mezi sebou přetvařují a nestydí se vyvádět hříšné věci, když si myslí, že je nikdo nevidí. Teď už není nikdo, kdo by na to dohlédl. Když jsem býval ještě chlapcem, tak se ženy nechovaly jako děvky a nevyhrnovaly sukni kdekomu, kdo byl právě nablízku.“

Zpražil mě i Cindy nelítostným pohledem. „Ti, kteří v jednom kuse hřeší, budou těžce za své hříchy pykat. A budou to kruté tresty, kterých se dočkají. Mnozí už za takové hříchy tvrdě platí.“ Po těchto slovech se významně podíval na Joryho.

„Ten starý kurevník,“ ulevila si tiše Cindy a sledovala Joelova záda. Strýc vyklouzl z místnosti stejně tiše jako se do ní vetřel.

„Cindy, ať podobné věci od tebe už neuslyším!“ rozzlobil se Bart. „V mém domě se takhle mluvit nebude.“

„Tak já tak mluvit nesmím!“ rozohnila se Cindy. „Tak mi vysvětli, proč právě od tebe jsem kdysi vyslechla něco hodně podobného, když jsi se zlobil na Joela? Takže si pamatuj, Barte Foxworthe, že právě v tvém domě budu o takových věcech mluvit bez obalu!“

„Koukej zmizet do svého pokoje!“ nařídil jí Bart. „Dneska je tu zábava k potrhání,“ poznamenal Jory a zamířil se svým vozíkem k výtahu. „I když pokud se jedná o moji osobu, mě už těžko někdo přesvědčí, abych znovu byl zaníceným křesťanem.“

„Ty jsi jím nebyl nikdy, tak co povídáš,“ volal za ním Bart. „Nikdo z vás ani nepáchne do kostela. Ale pamatujte si, že není daleko doba, kdy budeme všichni do kostela chodit ještě rádi.“

Chris se postavil a pečlivě složil svůj ubrousek. Káravě se na

Cindy a Barta podíval a řekl: „Myslím, že mi s vámi dochází trpělivost. Překvapuje mě vaše dětinské chování, protože až dosud jsem předpokládal, že jste dospělí lidé, kteří se nemají zapotřebí předvádět jako malé děti.“

Ale Jory Chrisova slova ignoroval a bez sebe vzteky mířil pořád pryč, směrem k výtahu. Pak se přece jen obrátil a rozezleně prohlásil: „Otče, promiň, ale k tomu se musím vyjádřit.“ Pak se natočil s vozíkem k Bartovi, který podrážděně vyskočil. „A teď zase poslouchej chvíli ty mě, milovaný bratříčku.“ Všimla jsem si jeho rukou, které křečovitě sevřely ovládací páku vozíku. „Já věřím v Boha… ale nevěřím na nějaké náboženství. Náboženství sloužilo vždycky jen jako zástěrka pro to, aby byl člověk snáze ovladatelný a aby jej ostatní mohli pokořit. Mnozí jej zneužili jen ve svůj vlastní prospěch, jen aby mohli z ostatních těžit, protože pro mnohé jsou peníze tím nejvyšším bohem na světě.“

„Barte,“ zaprosila jsem v obavách, že se na mého staršího syna vrhne, „je nejvyšší čas, abychom se rozešli.“

Bart byl celý zsinalý. „Po tom, co jsi mi teď řekl, se vůbec nedivím, že jsi takhle bídně skončil. Tebe postihl boží trest, to vystihl Joel naprosto správně.“

„Joel,“ ušklíbl se Jory. „Kdo se stará o to, co ten starý blázen kde plácne? Já jsem se zmrzačil jenom proto, že nějaký pitomec nechal navlhčit ten písek. To nezařídil Bůh, že by snad nechal zapršet zrovna do těch míst, kde stály ty sloupy. Proto jsem dopadl takhle bídně a nemohu se vrátit tam, kam mě to táhne. Ale hned, jak jen to bude možné, odtud odejdu, Barte! Snažím se zapomenout, že tys mým bratrem, bratrem, kterého jsem se vždycky snažil milovat a pomáhat mu. Už se nebudu namáhat.“

„Správně, Jory! Nedej se!“ vykřikla Cindy, vyskočila a nadšeně zatleskala.

„Tak dost!“ překřikla jsem je a popadla Cindy za paži. Chris ji uchopil z druhé strany a vlekli jsme ji z Bartova dosahu. Pořád se nám snažila vykroutit a uniknout nám. „Ty zatracenej pokrytče!“ ječela jako smyslů zbavená. „Slyšela jsem dobře, jak jsi se chvástal tenkrát na té party, že si s chutí zajdeš do místního bordelu…“

Dveře výtahu za námi naštěstí rychle zapadly a Bart neměl Cindy v bezprostředním dosahu.

„Měla by ses naučit držet jazyk za zuby,“ napomenul ji Jory. „Děláš to ještě horší, Cindy – a já vím, co říkám. Ty jsi neviděla, jak se tvářil? Já bych neřekl, že něco předstíral, když hovořil o náboženství. Hovořil o tom naprosto vážně. Myslím, že je věřící. Pokud je Joel pokrytec a pánbíčkář, Bart takový určitě není.“

Chris se na oba dva zamyšleně podíval a vystoupil z výtahu. „Jory, Cindy, poslouchejte mě teď dobře. Přál bych si, abyste udělali dnes všechno pro to, aby se ten Bartův ples vydařil. Zapomeňte na nesváry, alespoň pro dnešní večer. Bart má svých problémů až dost; vleče se to s ním už od dětství. Potřebuje, aby mu někdo pomohl a vyšel mu vstříc. Jeho nespasí ani celá armáda psychiatrů – on potřebuje pomoc od svých nejbližších, o kterých ví, že o něho stojí. Ať už je mezi vámi cokoliv, vím jistě, že ho i přesto máte rádi. I já, stejně jako jeho matka, ho také mám rád a přeji si, aby neskončil špatně. No, a co se týče Melodie, před večeří jsem za ní zašel; necítí se na to, aby se dnes na plese objevila. Nechtěla ani, abych ji vyšetřil, i když jsem na ni naléhal a řekla mi ještě, že je příliš neforemná a že si nepřeje, aby hosté okukovali její veliké břicho. Myslím, že je to rozumné rozhodnutí. Ale pokud chcete, zaskočte za ní a trochu ji povzbuďte. To ubohé děvče je dočista utrápené…“

Jory se rozejel dlouhou chodbou přímo ke svému apartmá a dveře Melodiina pokoje minul bez povšimnutí. Spolu s Chrisem jsme si povzdechli.

Cindy se sice snažila přes zavřené dveře s Melodií domluvit, ale pak to vzdala a doběhla nás. „Myslím, že Melodie ani nepochopila, co jí chci povědět. Podle mě se chová dočista jako praštěná. Teď se musím připravit na ten noční rej,“ prohodila Cindy, když jsme se rozcházeli. „Kašlu na Barta a na celý jeho slavný ples, jde mi jen o to, abych se dobře pobavila.“

„Cindy mi začíná dělat starosti,“ řekl Chris, když jsme leželi v posteli a chvíli odpočívali. „Myslím, že naše dcera nemá tak úplně čisté svědomí.“

„Jak jen tak můžeš mluvit, Chrisi! To, že jsme ji nachytali s tím klukem ještě neznamená, že bychom ji měli zatratit. Vždyť se pořád ještě hledá; pořád si ještě myslí, že každý mladý muž, se kterým se trochu sblíží, je pro ni v tu chvíli tím pravým a jediným. Když jí některý z nich řekne, že ji má rád, je ochotna věřit, že našla tu správnou lásku. Snad nevěříš tomu, že jí Bart nějak nahlodal sebedůvěru? Ona se naopak bojí toho, aby se nestala tím, co jí Bart v jednom kuse předhazuje. Neví, co se to s ní vlastně děje. Bojí se toho, aby se z ní nestala zkažená dívka a ráda by navíc zůstala v našich očích tím nevinným děvčátkem, za jaké jsme ji dlouho považovali. Cindy je půvabná mladá žena… a Bart se k ní chová úplně nemožně.“

Pro Chrise byl dnešní den značně vyčerpávající. Zavřel oči, otočil se na bok a objal mě. „Řekl bych, že Bart konečně začíná trochu rozumně uvažovat,“ zašeptal ještě. „Poprvé, co ho znám, jsem si všiml, že byl ochoten přistoupit na kompromis. Pořád ještě velmi těžko nese to, že dosud nepotkal někoho, koho by mohl doopravdy milovat. Snad se mu to jednou podaří a stane se z něho normální mladý muž, který nemá zapotřebí se schovávat za nějakou odpudivou pózu.“

Usnula jsem a ve spánku se mi zdály neskutečné věci o tom, jaká jsme idylická rodinka, jak se naše děti vzájemně milují. Ale byl to sen, pouhý sen…

Zaslechla jsem dědečkovy hodiny, které odbíjely sedmou hodinu. Byl právě čas vstát, trochu se osprchovat a obléknout. Zatřásla jsem Chrisem, aby se probudil a oznámila mu, že by sebou měl pohnout a připravit se. Protáhl se, zívl a zvolna se vytratil do koupelny, kde se krátce osprchoval. Já si napustila vanu a na chvíli jsem se do ní naložila; Chris se zatím holil. Teprve potom si vzal oblek. Prohlížel si svoji siluetu, která se odrážela v proskleném nábytku. „Cathy, co myslíš, nepřibral jsem?“ zeptal se mě znepokojeně.

„No hrůza, miláčku. Vypadáš děsně – jak by řekla Cindy.“

„Cože jsi to řekla?“

„Chtěla jsem ti naznačit, že se mi zdáš s každým přibývajícím rokem čím dál tím přitažlivější.“ Přistoupila jsem k němu blíž a zezadu jej objala kolem pasu. „Mám tě postupem času stále víc ráda… a i kdyby jsi byl tak starý jako Joel, pořád v tobě budu vidět pěkného muže… dvanáct stop vysokého, oblečeného do lesklého brnění, jedoucího na bílém jednorožci, třímajícího v ruce dvanáct stop dlouhé kopí se zelenou dračí hlavou nabodnutou na konci.“

V zrcadle jsem si povšimla, že mu po tváři stékají dvě slzy.

„Po tolika letech,“ zašeptal vášnivě, „po takové době si ještě všechno pamatuješ…“

„Jak jen bych mohla zapomenout…“

„Ale přece je to všechno tak dávno.“

„Dnes svítil měsíc za bílého dne,“ zašeptala jsem, pohlédla na něho a lehce jej hladila po zádech. „A lehký větřík vál… a já jsem ke svému úžasu zjistila, že mi stále máš co říci. Ne, ty nemusíš škemrat o moji přízeň.“

Slzy pomalu smáčely Chrisovy líce. Slíbala jsem je. „Neopustíš mě nikdy, Catherine? Pověz mi pravdu, ještě máš šanci začít znovu, protože se mnou máš jenom trápení. Možná by pro Barta bylo přijatelnější, kdybych vystupoval jako jeho strýc a našel si jinou ženu.“

Dávala jsem si dobrý pozor, abych mu neponičila sako svým make-upem, ale přesto jsem si opatrně položila hlavu na jeho srdce, které poplašeně ťukalo do rytmu. Bylo mi jako tehdy, když jsme se poprvé pomilovali a stali jsme se navzájem jeden druhému bližší, daleko bližší, než bychom správně měli být. „Když teď zavřu oči, je mi zase dvanáct let a ty jsi čtrnáctiletý. Vidím tě úplně přesně, vidím tvoji podobu… ale sebe samu nevidím. Chrisi, proč se nevidím?“

Trochu hořce se pousmál. „Protože jsem všechny vzpomínky, které se týkaly tebe, ukradl a pevně uschoval ve svém srdci. Abys mi nikdy neřekla, že mě chceš opustit.“

„Ty si snad myslíš, že bych s tebou zůstávala proti své vůli?“

„Doufám, že ne, a modlím se za to,“ zašeptal a silně mě k sobě přitiskl. Cítila jsem, jak mi skoro praskají žebra v těle.

Venku za okny začal opět padat sníh. Cítila jsem někde ve svém nitru, že můj miláček Christopher zvrátil běh času a že už není žádná Melodie, není tu Lance, který si začal s naší Cindy. Připadalo mi, že jsem tu jen já a můj Chris.

V devět třicet jsme usedli a vyčkávali, kdy se Trevor poprvé rozběhne ke dveřím, aby uvítal první návštěvníky. Ten nedočkavě postával a sledoval hodinky. Na nás shlížel s neobyčejnou pýchou. Opravdu nám to slušelo; Bart, Chris i Jory měli na sobě tmavé společenské obleky. Co chvíli jsme vyhlíželi z oken ozdobených kouzelnými girlandami. Vánoční strom v hale jen zářil; byl osvětlen spoustou drobných světélek. Také to pěti lidem trvalo dobrých pět hodin, než ho celý ozdobili.

Usedla jsem a připadala si jako Popelka z pohádky, kterou našel princ, oženil se s ní a ona prožívala nevýslovné štěstí. Mé vlastní pocity štěstí ale nebyly zdaleka tak pohádkové, někdy jsem měla dojem, že je tomu spíš naopak. Ve stinných výklencích postávali dva rytíři v plné zbroji. A právě za nimi jsem postřehla jakýsi pohyb. I když jsem tam příliš dobře neviděla, přesto jsem si lehce domyslela, o koho se jedná. Byl to pochopitelně Joel, o kterém by každý předpokládal, že je už dávno v posteli, nebo se ještě modlí za naše zbloudilé duše.

„Barte,“ oslovila jsem šeptem svého mladšího syna, který se zastavil za mým křeslem, „neměli bychom Joela během dnešního večera znovu představit všem jeho dávným přátelům?“

„Jistě, také jsem o tom přemýšlel. Ale tušil jsem, že nebude mít zájem a omluví se. Ovšem máš pravdu v tom, že dosud žije řada jeho starých známých a dokonce i řada přátel z dob, kdy ještě bývala moje babička mladá.“ Pevně stiskl má ramena, až to zabolelo. „Vypadáš skvěle – jsi krásná jako anděl.“

Nevěděla jsem, zda to měla být poklona nebo spíš Bartovo zbožné přání.

Pak se na mě cynicky usmál a vzápětí ucukl rukou jako by se nedočkal odezvy, kterou očekával.

Nervózně jsem se zasmála. „Nu, jednou, až budu tak stará jako Joel, tak to už budu nerudná shrbená vdova, která se bude tak tak šourat a všechny své hříchy už budu mít zaživa odpykané. V tom věku už taky nebudu mít příliš náladu na některé známé z mých pubertálních dob…“

Bart s Chrisem byli mými slovy značně zaskočeni, ale já byla radostí celá bez sebe, když jsem zahlédla Joela, jak vypálil pryč od nás.

Vyparáděné služebnictvo, které si dnes obléklo livreje, ještě upravovalo poslední drobnosti na stolech se studeným pohoštěním; Bart zatím netrpělivě přecházel sem a tam. Skutečně mu to v jeho pěkném společenském obleku slušelo.

Uchopila jsem Joryho ruku a stiskla jeho dlaň. „Ty také vypadáš dnes moc pěkně, sluší ti to stejně jako Bartovi,“ zašeptala jsem.

„Mami, co kdybys mu to také řekla? Bart je dnes rovněž velmi elegantní; říkám si, že jeho otec musel být mimořádně pohledný muž.“

Pořádně jsem se zastyděla, ale namítla jsem: „Ne, neřeknu mu ani slovo, protože z něho vyzařuje taková samolibá spokojenost, že si až říkám, že by po mé pokloně nutně praskl samou pýchou.“

„To se pleteš, maminko. Jen pěkně jdi a pověz mu to stejně jako mně. Možná si myslíš, že on to nemá zapotřebí, ale pak se pořádně mýlíš.“

Povstala jsem a zamířila tedy k Bartovi. Ten se díval ven, na ohyb cesty, která se kdesi v dáli ztrácela. „Není vidět ani jediné světýlko,“ postěžoval si rozmrzele. „Přestalo sněžit a silnice jsou pravidelně čištěny. Na tu naši dokonce rozházeli štěrk; tak k čertu, kde všichni vězí?“

„Dnes ti to mimořádně sluší, Barte.“

Otočil se ke mně; nejdříve pohlédl na mě a potom na Joryho. „Jsem hezčí než Jory?“

„Oba dva se mi líbíte naprosto stejně.“

Trochu se zamračil a opět se odvrátil k oknu. Venku zahlédl cosi, co jej rozveselilo. „Podívejte se! Už jedou!“

V dáli jsem opravdu zahlédla šňůru světel, která mířila vzhůru do kopce. „Honem se všichni připravte,“ zvolal Bart a dával Trevorovi znamení, aby neotálel a spěchal ke dveřím.

Chris přistoupil k Joryho křeslu; náš starší syn se jej naučil perfektně ovládat. Chytila jsem se Barta pod paží a připravila se na uvítání prvních hostů. Trevor kolem prosvištěl a zářivě se na nás usmál.

„Slavnosti mám odjakživa rád. Vždycky se těším, jak mé staré srdce pookřeje a celý přitom omládnu. Řekl bych, že dnešní večer bude opravdu skvělý.“

Celá tahle scéna se opakovala asi dvakrát nebo třikrát, ale nakonec k našemu domu nezamířil ani jediný vůz. Zvonek u dveří zůstával němý a nikdo se před domem neobjevil.

Vzadu u dvojitého schodiště, hned vedle rytířů v brnění, bylo právě pro dnešní ples postaveno pódium, na němž si hudebníci připravili nástroje a čekali. Znovu a do omrzení ladili nástroje a mé nohy obuté do střevíčků s vysokými podpadky se už těšily na tanec. Raději jsem usedla do elegantního křesla a pod spuštěnou sukní jsem si je vyzula. Šaty mě začaly

Škrtit a připadalo mi, že mě sukně přímo táhne k zemi. Také Chris se posadil o kousek dál a Bart obsadil křeslo po mé pravici. Všichni jsme mlčeli, téměř se zdálo, že se snažíme nedýchat. Rovněž Jory se na svém pojízdném křesle pohyboval tiše, ozývalo se pouze tiché bzučení motorku. Jezdil od okna k oknu, vyhlížel ven a informoval nás o tom, co venku zahlédl.

Vzpomněla jsem si na Cindy, která se ještě zdržovala někde nahoře a vyčkávala, aby se s malým opožděním snesla mezi přítomné hosty, které chtěla ohromit svým zjevem. Už jsem se na ni těšila; přála jsem si, aby co nejdříve mezi nás přišla. Zatím jsem nervózně posedávala a už jsem se ani nesnažila skrývat své rozčarování.

„Ti si teda dávají načas,“ prohodil Jory, když hodiny ukazovaly deset třicet. „Venku na silnicích se zřejmě vytvořily nějaké sněhové jazyky a oni se sem nemohou dostat…“

Bart sevřel pevně rty, až z nich zbyla jen úzká čárka a jeho oči připomínaly kus ledu. Raději jsme mlčeli. Měla jsem obavy začít rozebírat další důvody, proč se hosté nedostavili. Také Trevor nebyl schopen překonat zklamání, když mu došlo, že nikdo nepřijde.

Abych se trochu rozptýlila a myslela chvíli na něco příjemnějšího, zaměřila jsem se na stoly s občerstvením. Zároveň jsem si připomněla svůj první ples na tehdy ještě původním Foxworth Hallu.

Skutečně se bylo na co dívat.

Červené lněné ubrusy, stříbrné nádobí a mísy. Záplava šampaňského. Veliké naleštěné mísy, z nichž stoupaly libé vůně nejrůznějších pokrmů. Spousta jídel na křišťálu, porcelánu, zlatě i stříbře. Nakonec jsem nevydržela to únavné čekání, vstala jsem a tu a tam jsem ubrala. Naložila jsem si na talíř všechny možné lahůdky i přes Bartovy protesty, který namítal, že potom už naaranžované mísy nebudou tak pěkné. Nad jeho námitkami jsem jen ohrnula nos a podala Chrisovi talíř dobrot, které měl nejraději. Také Jory se vzápětí obsloužil.

Svíčky z červeného včelího vosku pozvolna dohořívaly. Mistrovské výtvory, které daly kuchařům jistě spoustu práce, ztrácely pomalu tvar a měkly. Sýrové zálivky tuhly a horké omáčky vychládaly a srážely se. Vynikající pečivo z křehkého těsta vyhlíželo nedočkavě první konzumenty, zatímco kuchaři na sebe významně pomrkávali. Musela jsem se dívat jinam, aby se mi z toho všeho neudělalo špatně.

Snad jedině krby ve velkém sále příjemně hřály a dodávaly svému okolí teplo a pocit útulnosti. Najatí číšníci sice stáli bez pohnutí, nicméně se také začínali tvářit všelijak. Posléze se rozprchli a bezcílně chodili kolem. Šeptali si a nevěděli, co vlastně mají dělat.

Dolů po schodech se snesla Cindy oblečená do purpurově červených šatů s široce nabíranou sukní, před kterou se celá moje nádhera mohla jít schovat. Měla úzký přiléhavý živůtek zdobený volánky, který přidržovala tenká ramínka. Rafinovaný střih šatů odhaloval její krémově bílou dokonalou pleť a jemnou křivku ňader. Sukně byla poměrně dlouhá, pošitá spoustou náběr a volánů, na nichž se třpytila záplava jemných hedvábných kvítků a lesklých korálků. Také do vlasů si zapletla několik těch něžných bílých kvítků, takže připomínala Scarlett 0'Harovou.

„Kde všichni jsou?“ zeptala se a rozhlížela se kolem. Její rozzářený úsměv pomalu vychládal. „Čekala jsem a čekala, že uslyším hudbu a hluk přijíždějících aut. Když jsem se probudila, myslela jsem zpočátku, že jsem všechnu tu úvodní slávu zmeškala.“

Odmlčela se a znovu se rozhlížela kolem, ale zklamání zakrýt nedokázala. „Neříkejte mi, že by nepřišel dočista nikdo! Nestojím o další zklamání!“ Začala divoce šermovat rukama kolem sebe.

„Dosud se opravdu nikdo nedostavil, slečno,“ pronesl Trevor uhlazeně. „Silnice bude nepochybně nesjízdná. Dovolil bych si vám složit poklonu, slečno; vypadáte dnes večer jako kouzelný kvítek a vaší paní matce to také velmi sluší.“

„Děkuji vám,“ odpověděla Cindy. Přistoupila blíž a pak jej zcela bezelstně a dětsky políbila na tvář. „Je to od vás velmi milé.“ Bartův udivený pohled naprosto ignorovala a zamířila ke klavíru. „Dovolíte?“ zeptala se mladíka, který za ním seděl a který byl vděčný za to, že se konečně něco děje.

Cindy usedla a zabořila ruce do kláves. Začala zpívat: „Ó svatá noci, ó noci plná hvězd…“

Všichni jsme se dívali na dívku, o níž jsme se domnívali, že ji tak důvěrně známe. Nevybrala si jednoduchou píseň, ale zpívala tak dobře, že dokonce i Bart přestal přecházet sem a tam a v úžasu se na ni zahleděl.

Do očí mi vstoupily slzy. Ach, Cindy, jak je možné, že jsme netušili, jaký talent v sobě skrýváš? Na klavír hrála poměrně obstojně, ale ten hlas byl naprosto výjimečný a ona jej dokonale ovládala. Všichni hudebníci se k ní postupně přidali a vytvořili jí doprovod, ale aby se někdo přidal a zpíval s ní, na to jsme nenašli odvahu.

Seděla jsem tam úplně omámená; naprosto jsem netušila, jak nádherně dovede Cindy zpívat. Když skončila, všichni jsme jí nadšeně zatleskali. „Senzační! Fantastické! Byla jsi perfektní, Cindy!“ vykřikoval nadšeně Jory. „To od tebe není hezké – celou dobu jsi před námi tajila, že bereš hodiny zpěvu.“

„Ale ne. Já to zpívala jen tak, jak jsem to cítila.“

Sklopila oči a pak se pokradmu podívala, jak se tváří Bart. Ten se ani nesnažil skrývat údiv, ani překvapení. Bylo vidět, že jej Cindino vystoupení příjemně potěšilo. Bylo to poprvé, co na Cindy objevil něco pěkného, co mohl obdivovat. Neznatelný spokojený úsměv jí kmitl tváří, ale zároveň v něm bylo trochu trochu zklamání; snad si potají přála, aby jí Bart projevoval uznání i při jiných příležitostech.

„Obdivuji vánoční koledy a náboženské písně, myslím, že mi mají co říci. Jednou jsem ve škole zpívala „Sviť nám věčně, naše slunce zlaté“ a učitelka mi potom řekla, že mám pro zpěv předpoklady a že bych se mohla vypracovat velmi vysoko. Ale já bych přece jen byla raději herečkou.“

Zasmála se tomu a bylo vidět, že je opět ve svém živlu. Potom nás požádala, abychom už na nic nečekali a začali se vesele bavit. Už ji netrápilo, že nikdo z pozvaných hostů nepřijel. Ihned spustila „Krásný boží svět“ a hned potom „Rolničky, rolničky“.

Celou tu dobu Bart postával a ani ho nenapadlo, aby si sedl. Teprve potom, když Cindy dozpívala, opět přistoupil k oknu a vyhlédl do noci. Napřímil se a pronesl: „Zřejmě to nebude tím, že by ignorovali moje pozvání; proč by jinak všichni přislíbili účast?“ říkal si polohlasně spíš sám pro sebe.

Nedovedla jsem si představit, že by všichni jeho obchodní partneři do jednoho odmítli přijít. Bart patřil přece mezi jejich nejlepší klienty a navíc to byli lidé, kteří vymetli kdejakou party a takovou, jakou chystal Bart, by si jistě nenechali ujít.

Ať už v tom bylo, co chtělo, Bart se činil a s těmi pětisty tisíci dolary, které dostával každým rokem, dělal hotové zázraky. Chris se sice obával, že některé Bartovy kroky byly příliš riskantní, nicméně Bart s rizikem počítal… a to se mu bohatě vyplácelo. Teprve dodatečně jsem si uvědomila, že tohle všechno musela mít moje matka dávno dopředu promyšlené. Kdyby bývala odkázala Bartovi všechno dědictví hned najednou, určitě by jej nic netáhlo k tomu, aby se s ním naučil nakládat právě takovým způsobem, aby jej ještě víc rozmnožoval. Takže to byl především Malcolmův odkaz. A Bart tedy vlastně pokračoval v jeho díle dál.

Ale co bylo platné zrovna teď uvažovat nad penězi, když Bart nebyl schopen pozřít ani kousek ze všech těch dobrot, když byl tak strašně zklamaný? Na nic už nečekal a zamířil alespoň ke stolu s nápoji a v rychlosti do sebe hodil několik sklenek tvrdého alkoholu. Pak zase netrpělivě přecházel po místnosti sem a tam. Bylo pro mě bolestné sledovat jeho rozčarování, i když jsem sama cítila, že se mi slzy derou do očí.

„Teď by podle mě nebylo vhodné odejít a nechat ho tu samotného,“ zašeptal mi Chris. „Všimni si, Cathy, že ho to hrozně sebralo. Jen se podívej, jak nervózně přechází po sále. A s každým dalším krokem Bartův hněv narůstá. Myslím, že to někdo z nás pořádně odskáče.“

Hodiny ukazovaly jedenáct třicet a čas běžel dál.

V té době byla Cindy jediná, která měla ještě obstojnou náladu. Sloužící i hudebníci dělali, co jí na očích viděli. V jednom kuse hráli a ona zpívala. A když zrovna nezpívala, dala se do tance. Vystřídala všechny muže, kteří byli po ruce, dokonce i číšníky a Trevora vyzvala k tanci. Zvala do tance i dívky z pomocného personálu a ty se rády přidaly a zúčastnily se zábavy, kterou Cindy rozproudila. „Jezte, pijte, radujte se!“ pobízela Cindy každého a usmívala se na Barta. „Vždyť se kvůli tomu svět nezboří, bráško, že ne? Tak co si z toho dělat hlavu? Jsme tak bohatí, že si takové věci nemusíme připouštět. A podívej, nakonec je tu hostů dost a dost… tak jezte, pijte, a užívejte si!“

Bart zapomněl rázovat od stěny ke stěně a překvapeně se na Cindy zahleděl. Ta pozvedla číši šampaňského vysoko do výše. „Na zdraví, bráško Barte. Navzdory tomu, co jsme si kdy udělali, ti přeji dobrou náladu, pevné zdraví, dlouhý život a spoustu štěstí a lásky.“ Přiťukli si; Cindy pomalu usrkávala nápoj a přes okraj sklenice se na něho mile. usmívala. „Myslím, že jsi z toho celý pryč, že se tu neobjevila žádná děvčata. Ostatně, to, že žádná z nich nepřišla, je jejich největší životní prohra. S takovou kapacitou jako jsi ty, se už v životě asi nesetkají. Ale tobě přeji, aby ti to nezkazilo náladu a aby ses dobře bavil, abys byl šťastný a aby tě měl každý rád. Přála bych ti rovněž spoustu štěstí, ale o to ty asi nestojíš.“

Nebyl schopen z ní odtrhnout oči. „Proč jenom bych neměl mít štěstí?“ zeptal se ponuře.

„Jaképak další štěstí bys chtěl mít? Máš přece dost štěstí, protože jsi zdědil milióny a nebude to ani tak dlouho trvat a budeš mít peněz tolik, že si s nimi nebudeš vědět rady.“

Bart sklonil hlavu. „Nemyslím, že bych byl šťastný. A po tom, co na moji party vůbec nikdo nepřišel, už vůbec nemám důvod k nějaké radosti.“ Hlas se mu zlomil; rychle se k Cindy obrátil zády.

Zamířila jsem k němu. „Nezatančíme si, Barte?“

„Ne!“ utrhl se na mě a zamířil k zadnímu oknu, kde se zastavil a opět vyhlížel do tmy.

Zato Cindy se nedala hned tak vyvést z míry. Hudebníci s najatým personálem, který měl původně obsluhovat Bartovy hosty, jí dělali vybranou společnost. Nicméně já sama jsem se cítila dost bídně a Barta mi bylo upřímně líto. Tolik si od toho sliboval. Cindy však se služebnictvem v patách Barta ani na chvilku nelitovala; my ostatní jsme se přesunuli do přední jídelny a nesnažili se brát Bartovi iluzi, že neúčast hostů byla způsobena tím, že Foxworth Hall stál na kopci a cesty k němu nebyly sjízdné.

Starodávné hodiny odbíjely dvanáctou. Bart se odvrátil od oken a klesl na sofa. Předtím se ještě trochu porýpal v krbu. „Tak se mi zdá, že to už jiné nebude.“ Vrhl na Joryho trpký pohled. „Možná, že na moji narozeninovou party přišli jen kvůli tomu, aby se podívali na tvoje představení a teď, když už nemůžeš – Čert aby to spral! Strašně mě pokořili – a za to draze zaplatí,“ zasyčel vztekle. Způsob, kterým se vyjadřoval, mi velice připomínal Joelovy fanatické projevy nenávisti. „Nedám si klid, dokud neskoupím všechno v okruhu dvaceti mil. Přivedu je na buben. Všechny do jednoho. Mně, jako

Foxworthovi, půjčí každý velmi rád, ale po tom, až získám všechny banky, potom ti všichni doplatí na ty své kanadské žertíky. Koupím všechny venkovské krámy a pak je zavřu. Najmu si nové právní zástupce a ty, co mám dosud, okamžitě vykopnu a budu se popásat pohledem na to, jak nebudou vědět kudy kam. Najdu si nové makléře; ti se budou za ty prachy, co jim budu vyplácet, muset sakra pořádně ohánět, jen aby pro mě nahrabali co nejvíc. Až to všechno provedu, tak se možná poněkud uklidním. A v celé Virginii nebude jediná významná rodina, která by netoužila z okolí Charlottesville navždy zmizet! A taky vyrazím dveře se všemi obchodními partnery. Ti si to všechno rovněž pěkně odskáčou!“

„A potom už budeš spokojený?“ zeptal se Chris.

„NE!“ zaječel Bart a udělal příšernou grimasu. „Nebudu klidný do chvíle, dokud nebude spravedlnosti učiněno zadost! Musí poznat můj hněv a to, že neznám slitování – to bude daň za to, že si mě dovolili ponížit! Tvrdě si to odnesou, budou pykat, pykat jako žádný jiný.“

Takhle nějak jsem se vždycky vyjadřovala já! To byla moje slova! Úplně mě omráčilo, když jsem je slyšela z úst vlastního dítěte. Začala jsem se třást po celém těle, ale navenek jsem se snažila nedat své pocity najevo. „Je to každopádně nepříjemná situace, Barte. Ale nemyslíš, že se dnešní večer nedá přirovnat k úplnému fiasku? Vždyť jsme všichni pěkně spolu, celá rodina. A Cindy tak pěkně hraje a zpívá, že má každý z nás docela příjemnou náladu.“

Neposlouchal mě.

Upřeně se díval na tu horu jídla, která byla nachystána pro hosty. Před očima měl zteplalé šampaňské, které pomalu zvětrávalo. Všechno to víno a likéry, které měly potěšit chuťové pohárky všech pozvaných. Zíral na služky, které ve slušivých černobílých uniformách postávaly ve skupinkách, v ruce sklenku a popíjely. Některé z nich měly už docela v hlavě, jiné tančily a hudba hrála jako o závod. Sledoval číšníky, kteří stáli u stolků s nápoji, které už skoro nebyly k pití. Někteří jen tak civěli a čekali, zda už Bart dá nějaký pokyn, aby se mohli rozejít. Impozantní ozdobné jesličky vytvořené z jediného kusu ledu se pomalu rozplývaly a měnily se v obyčejnou kaluž vody, která odkapávala z červeného lněného ubrusu.

Pastýři, mudrci a spousta nejrůznějších lidských a zvířecích postaviček pomalu ztrácela tvar.

„Jak jen jsi musel být šťastný, Jory, když jsi tančil v baletu Louskáček,“ zavolal Bart na Joryho a rychle zamířil ke schodišti. „Byl jsi taková ohyzdná příšerka a najednou se z tebe stal překrásný princ. Ty jsi vůbec dostával jen ty nejlepší role – a měl jsi tu nejpůvabnější partnerku, jakou sis jen mohl přát. Zrovna tak to bylo v Popelce nebo v Romeu a Julii. A taky v Šípkové Růžence, Giselle, Labutím jezeru – i když to všechno se nikdy nevrátí a ty určitě si nic podobného nezopakuješ, nebo si snad myslíš, že ano?“

Bylo to od Barta strašně kruté! Viděla jsem, jak Jory trpěl. Už se ani nesnažil nějak svou bolest zakrývat. Srdce by mi to utrhlo.

„Takže veselé vánoce,“ zavolal ještě Bart a mizel nahoře na schodišti. „Co živ budu, už v tomhle baráku neuspořádám jedinou oslavu; ani vánoce nebudu slavit, ani cokoliv jiného. Joel měl naprostou pravdu. Varoval mě před tím, abych se vyvyšoval nad ostatní a pořádal nějaké trachtace. Varoval mě, abych lidi, kteří mají mít přede mnou respekt, nerozmazloval. Takže od teďka se budu chovat podobně jako starý Malcolm. Budu si vynucovat respekt a úctu tím, že budu tvrdě prosazovat svoji vůli a budu vládnout železnou rukou. S nikým nebudu mít slitování. A ten, kdo si mě dnes dovolil pokořit, ten ještě uvidí.“

Otočila jsem se k Chrisovi, který měl oči navrch hlavy. „Ten se snad dočista zbláznil!“

„Ne, drahoušku, on není blázen – to je pouze náš Bart, nevyzrálý a lehce zranitelný. Náš zoufale pokořený mladší syn. To je ještě pozůstatek z dětství, kdy se choval podobně, protože neměl úspěchy ani ve škole, ani mezi stejně starými kamarády. A teď se rozhodl, že za to všechno udělá ostatním ze života peklo. Na jednu stranu si říkám, Cathy, že je to škoda, neboť mu v životě nic pořádně nevychází.“

Zastavila jsem se u zábradlí a pohlédla vzhůru, kde se ve stínu schovával ohyzdný stařec. Připadalo mi, že se otřásá tichým smíchem.

„Chrisi, jdi zatím napřed, ještě si musím něco malého vyřídit.“ Chrise zajímalo, co mám ještě tak neodkladného na práci, takže jsem se musela uchýlit ke lži. Řekla jsem mu, že musím ještě něco domluvit s naší hospodyní ohledně úklidu toho nepořádku, který po nás dole zůstal. Mé záměry byly však poněkud jiné.

Jakmile jsem se ocitla sama, zamířila jsem do Bartovy pracovny. Zavřela jsem za sebou dveře a vrhla jsem se k jeho stolu. Hledala jsem desky, ve kterých byly odpovědi na pozvánky, které Bart poslal svým hostům před několika týdny.

Musely být značně ohmatané a potrhané, nemohla jsem je přece přehlédnout. Dvěstě padesát lístků. Kousala jsem se do spodního rtu. Ani jedno odmítnutí, ani jediné. Tohle bylo podezřelé, takhle se přece nechovají lidé k někomu, koho zrovna nemají v přílišné lásce. Jestliže nemají o návštěvu zájem, obyčejně pozvánku zahodí a neobtěžují se s tím, že by psali nějaká zdvořilá slůvka. Pečlivě jsem lístky zase uložila a pádila přímo do Joelova pokoje.

Aniž bych se obtěžovala nějakým klepáním na dveře, vtrhla jsem do místnosti. Joel seděl na jednom konci úzké postele a svíjel se tak, že mě zprvu napadlo, zda ho nepostihl nějaký zažívací problém nebo naopak, že se dusí potlačovaným smíchem. Tiše sebou škubal, házel a předkláněl se v nejrůznějších úhlech. Přitom si objímal paže svýma kostnatýma rukama.

Tiše jsem vyčkala, až ten jeho podivný hysterický záchvat pomine a až si konečně uvědomí, že v pokoji není sám. Zakuckal se a ústa se mu propadla, protože postrádal umělý chrup, který před chvílí odložil do sklenky vedle postele. „Co tu chcete, neteři?“ zaskřehotal nepříjemným tónem. Zdálo se, že mu na hlavě vyrážejí čertovské rohy, tak strašně byl rozcuchaný a vlasy mu trčely na všechny strany.

„Tam dole jsem si před chvílí všimla, jak jste se pěkně ve stínu skvěle bavil. Čemu jste se tak srdečně smál, Joeli? Viděl jste přece jasně, že Bart dnes večer neobyčejně trpěl.“

„Já už ani nevím,“ zahučel Joel a vší silou si cpal zuby zpátky do úst. Když se mu to konečně podařilo, prohrábl si rukama rozježené vlasy a přihladil si je k lebce. Pouze jeden pramínek si nějak nedal říci a nenechal se ulíznout. Teď se byl konečně schopen na mě podívat. „Vaše dcera vyváděla dole jako pominutá, takže jsem nemohl klidně spát. Řekl bych, že mi přišlo k smíchu to, jak jste tam seděli všichni vyparádění v tom nejlepším a čekali na hosty, kteří se na vás zvysoka vykašlali. To mě tedy skutečně obveselilo.“

„Máte poněkud drsný smysl pro humor, Joeli. A já myslela, že jste Bartovi vždycky stranil.“

„Ale já toho chlapce mám opravdu rád.“

„Nepovídejte!“ vyjela jsem na něho. „To asi nemyslíte vážně, protože jinak byste se k němu choval úplně jinak.“ Rozhlédla jsem se tím spoře zařízeným pokojem a neočekávaně na něho vypálila: „Nepověřil vás Bart náhodou tím, abyste rozeslal pozvánky všem hostům?“

„Nevzpomínám si na to,“ pravil Joel odměřeně. „Pro takového starého člověka jako jsem já, plyne čas docela jinak, než pro ostatní lidi. To, co se událo před mnoha lety, si pamatuji docela přesně, ale události z nedávné doby pro mě nemají větší význam.“

„Tak já vám trochu osvěžím paměť, Joeli.“

Usedla jsem na jedinou židli, která v tom pokoji byla. „Bart měl tehdy nějakou důležitou schůzku a podle toho, co mi řekl, pověřil rozesláním pozvánek právě vás. Opravdu jste ty pozvánky poslal, Joeli?“

„No samozřejmě, že jsem je rozeslal!“ vyštěkl na mě zlostně.

„Ale vždyť jste mi právě řekl, že si na něco podobného nevzpomínáte.“

„Ale na ten den si pamatuji. Zabralo mi to spoustu času, než jsem je všechny jednu po druhé vyřídil.“

Trochu jsem přivřela oči. „Vy lžete, Joeli,“ pronesla jsem výhružně. „Vy jste ty pozvánky vůbec neodeslal. Vzal jste si je sem, na pokoj. Jednu po druhé jste otevřel a na každou jste jiným druhem inkoustu napsal: „Vaše pozvání s radostí přijímáme“. A pak jste je odeslal zpět na Bartovu adresu. Abyste věděl, našla jsem je v Bartově kanceláři. Nevěřila bych, kolik jeden jediný člověk dokáže napodobit rukopisů a kolik dokáže sehnat nejrůznějších pisátek ve všech možných odstínech modrého, zeleného, černého či fialového inkoustu. Joeli, vy jste to provedl záměrně, aby vznikl dojem, že všichni ti pozvaní hosté do jednoho přislíbili účast!“

Joel se zvolna postavil. Zachumlal se do svého ručně tkaného hábitu neurčité hnědavé barvy, aby navodil dojem, že je pořád tím pobožným mnichem. Ruce mu úplně zmizely pod záhyby látky. „Myslím, že jste se dočista pomátla na rozumu, ženská,“ zasyčel. „No, jestli chcete, klidně si běžte za svým synem a vyklopte mu to své barbarské obvinění. A uvidíme, jestli vám uvěří.“

Vyskočila jsem a rozběhla se ke dveřím. „Tak právě tohle se chystám udělat!“ Pořádně jsem třískla dveřmi a pádila pryč jako smyslů zbavená.

Bart seděl ve své kanceláři, skloněný nad deskou pracovního stolu. Už si oblékl pyžamo a přes ně si přehodil červený vlněný župan. Hned jsem poznala, že pil; nejistě vhazoval jednu pozvánku za druhou do planoucího krbu. Ke svému úžasu jsem zahlédla v plamenech pěknou kupu doutnajících lístků. Bart si znovu přihnul.

„Co tu zase slídíš?“ utrhl se nevybíravě. Napřímil se a užasle se na mě podíval.

„Barte, naléhavě ti potřebuji něco povědět, vyslechni mě. Domnívám se, že Joel ty pozvánky hostům vůbec nerozeslal, takže se nikdo z nich pochopitelně neukázal.“

Snažil se, aby udržel oči na jednom místě a přemohl vliv alkoholu, který na něho začal silně působit. „Ale ne, určitě je poslal. Na Joela je přece spolehnutí.“ Zvrátil se dozadu ve svém křesle, až opěradlo táhle zaskřípalo a přimhouřil oči. „Jsem děsně unavenej. Jdi pryč. Zmiz a neobtěžuj mě. Nestojím o projevy tvý účasti. Všichni určitě ty pozvánky dostali… copak jsem právě před chvílí nepálil jejich odpovědi?“

„Barte, poslouchej mě, přece. Neusni mi dřív, než ti to všechno vysvětlím. Ty sis vážně nevšiml toho, jak podivně byly ty odpovědi napsané? Na každé z nich byl dočista jiný inkoust. A jak divně a pokrouceně vypadalo to písmo? Joel totiž ty tvé pozvánky vůbec nedal na poštu, ale vzal si je do pokoje. Tam je otevřel, oddělil odpovědní lístky, vyplnil je, zalepil do obálek a teprve potom poslal poštou zpět na tvoji adresu. Posílal je po částech, aby neměly všechny lístky stejné datum.“

Teď se Bart tvářil víc než nazlobeně. „Matko, mám za to, že jsi už dávno měla být v posteli. Můj strýček je tím nejlepším přítelem, kterého na světě mám. Ten by mi nikdy takhle neublížil.“

„Prosím tě, Barte. Nevkládej do Joela tolik důvěry.“

„VYPADNI!“ zařval na mě. „To ty můžeš za všechno!

Kvůli tobě nikdo nepřišel! Kvůli tobě a kvůli tomu chlapovi, co se s ním v jednom kuse pelešíš!“

Poplašeně jsem se dala na ústup. Cítila jsem se pokořená, poražená, ale zároveň plná obav, že možná bude mít pravdu Bart a že k nám nikdo nepřišel jen proto, aby nám všichni dali najevo nesouhlas s tím, že jsme s Chrisem porušili jistá pravidla. Bála jsem se, že Bart s Chrisem mají pravdu, když si myslí o Joelovi, že je to jen neškodný bezbranný stařík, před kterým bychom měli pociťovat úctu a milovat ho, a který přišel do tohoto domu dožít zbytek svých posledních dnů.

A zrodil se skrze nás…

VÁNOCE SKONČILY. PŘEVALOVALA JSEM SE V POsteli vedle Chrise, který si klidně usnul a bylo mu naprosto jedno, že nemohu spát a mám veliké trápení. Nad hlavou mi seděla veliká labuť a ostražitě mě pozorovala rubínovýma očima a mně připadalo, že ví naprosto o všem, co se tu dělo. Zaposlouchala jsem se do dutého temného zvuku starých bicích hodin, které právě oznamovaly tři hodiny ráno. Před několika minutami jsem zaslechla zvuk Bartova rozjíždějícího se vozu; pravděpodobně směřoval kamsi do blízké hospody, aby tam utopil v alkoholu svou sebelítost a aby si tam narazil nějakou štětku. Poslední dobou se stávalo skoro pravidlem, že se vracel domů a páchl po alkoholu a po laciných parfémech.

Hodina za hodinou tiše míjela a já trpělivě vyčkávala, až se Bart zase objeví doma. Mezitím jsem si vykreslovala nejrůznější druhy pohrom, které ho mohly potkat. Tušila jsem, že jeho výlety za pitím neskončí jinak, než špatně.

Už jsem to nevydržela; nebyla jsem schopna jen tak se povalovat v posteli. Vyklouzla jsem zpod přikrývky a pečlivě jsem urovnala Chrisovy lůžkoviny. Políbila jsem svého spícího miláčka a obtočila jeho ztěžklou ruku kolem složeného polštáře tak, aby mu připadalo, že objímá mě. Vůbec se neprobral, pouze si přitáhl polštář blíž k sobě. Rozhodla jsem se, že si na Barta počkám v jeho pokoji.

Pomalu se blížila pátá hodina, když jsem konečně zachytila zvuk přibližujícího se vozu. Venku se probouzelo nepříjemné časné zimní ráno. Ležela jsem na jednom z Bartových bílých sofa zachumlaná do červenorůžového župánku. Kolem mě se povalovaly červené a černé polštářky.

Celá jsem strnula, když jsem na schodišti zaslechla jeho blížící se kroky. Cestou kopal do nábytku, což dělával s oblibou v dobách, když byl ještě malé děcko. Zřejmě se rozhodl, že projde všechny pokoje a přesvědčí se, zda služebnictvo před odchodem všechny pečlivě uklidilo. Trvalo to pěkně dlouho, než se dopotácel do pokoje, kde jsem na něho čekala. Kolem dokola se nepovalovaly ani noviny, ani časopisy. Všechno bylo urovnáno v úhledných hromádkách. Také na podlaze nebylo vidět žádné odhozené svršky. Ani na křeslech nebo na dveřích skříně nebylo nic, co by potřebovalo uklidit. Několik minut Bartovi trvalo, než se mu v pokoji podařilo ťuknout do správného vypínače a rozsvítit. Zívl, trochu se protáhl, a teprve pak si mě konečně povšiml. Seděla jsem kousek od něho, ale světlo na mě přímo nedopadalo. Ještě před Bartovým příchodem jsem zapálila oheň v krbu, takže teď vesele plápolal a polena tiše praskala. Po bílých stěnách se divoce roztančily temné stíny a zbarvovaly všechno kolem do růžového či nazlátlého odstínu. Stěna obložená tmavou kůží a také protější zeď teď zářily narudlým odraženým světlem. Tak nějak jsem si představovala, že to vypadá v pekle.

„U čerta, matko, co tady zase čmucháš? Copak jsem tě dostatečně důrazně z těchto míst nevykázal?“ Ano, v tom stavu, v jakém se nacházel, mě opravdu přivítal podle očekávání.

Nejistě zamířil k židli, opatrně se jí přidržel a těžce dosedl. Zavřel oči, pod nimiž se rýsovaly temné kruhy. Vstala jsem a začala mu masírovat krk. Hlava mu přepadla dopředu a on držel, i když ho to muselo asi bolet. Obličej si zakryl dlaněmi a nechal se masírovat, dokud bolest nepolevila. Pak se ohlédl, zvrátil hlavu nazad a pohlédl mi udiveně do očí. „Měl bych dělat něco jiného, než jenom pořád pít,“ zamumlal nezřetelně a povzdechl si, když jsem ustoupila a posadila jsem se naproti. „Vždycky se potom cítím takový zesláblý a vyvádím neuvěřitelné hlouposti. Je to pitomost, že takové věci dělám, protože alkohol za mě žádné problémy nevyřeší. Mami, co se to se mnou vlastně děje? Nemohu se přece v jednom kuse zpíjet do němoty. Vždycky jsem si všechno moc bral. Jednou jsem potají vyslechl rozhovor mezi tebou a Jorym, když jste si povídali o tom, že ten model lodi dostanu jako dárek a já byl štěstím celý bez sebe. Ještě nikdo se neobtěžoval, aby věnoval měsíce tvrdé práce na to, aby mi pořídil podobný dárek – a nakonec jsem ho dostal rozbitý. Byla to taková perfektní loď a věř mi, že se mě to hluboce dotklo, zvlášť když jsem viděl, jakou práci si s ní Jory dával. A pak najednou bylo všechno v trapu.“

Když hovořil, bylo mi, jako bych poslouchala zpověď malého dítěte; pocítila jsem potřebu mu poskytnout tolik potřebnou oporu. Vůbec nevadilo, že předtím hodně pil. Nedělal to z hlouposti, on potřeboval lásku a pocit, že má vedle sebe někoho, kdo mu rozumí. „Netrap se tím, chlapče. Jory ti třeba postaví novou,“ utěšovala jsem ho, ale nebyla jsem si jista, zda by můj starší syn souhlasil s tím, že podnikne celou tu vysilující mravenčí práci ještě jednou.

„Ne, mami, už o to nestojím. Určitě by se to zase nějak zhatilo. Ostatně jako všechno v mém životě. Doposud jsem ve svém životě přišel o všechno, o co jsem jen trochu stál. Už mě nečeká nic dobrého, ani štěstí, ani láska. Nic z toho, co bych si přál – mé srdce pláče a já si vybavuji všechny své bláhové sny z dob mého mládí. Cožpak to není dětinské a pošetilé? Vůbec se nedivím, že na mě pohlížíš s útrpností – asi bych toho chtěl příliš moc. Příliš moc. Ty i ten člověk, s nímž žiješ, jste mi celou tu dobu poskytovali všechno, co jsem potřeboval a o co jsem si řekl. Bylo toho moc a moc, ale nikdy jste mi neposkytli pocit štěstí. Takže jsem dospěl k názoru, že o to už nebudu nikoho prosit. Ani ten vánoční ples by mi něco takového nebyl schopen poskytnout, i kdyby se všichni hosté dostavili. A to jsem se ještě nedostal k tomu, abych jim to všem pořádně osladil. Zatraceně dobře si totiž pamatují, že každá moje party nakonec dopadne špatně; pokud si dobře vzpomínám, nikdy tomu nebylo jinak. Vždycky jsem se dral někam kupředu a byl jsem celý posedlý myšlenkou, že mě konečně potká štěstí a všechno se obrátí k lepšímu.“

Slova mého mladšího syna mě překvapila. Takhle jsem ho ještě nikdy neslyšela hovořit. Alkohol mu zřejmě rozvázal jazyk.

„Že jsem ale pitomec, co?“ pokračoval. „Cindy měla naprostou pravdu, když mě obvinila z toho, že jsem nenormální a buzík navrch. Když se dívám do zrcadla, vidím obraz pohledného muže, tolik podobného mému otci, o němž tvrdíš, že jsi ho milovala víc než jakéhokoliv jiného muže. Ale tam uvnitř, tam uvnitř nejsem hezký ani za mák. Když se probudím a vdechnu čerstvý horský vzduch, vidím nádherné rozkvétající růže, v zimě spatřím třpytící se sníh, tak si říkám, že možná život, který prožívám, mi nabízí spoustu šancí, které bych mohl využít. Pořád v sobě živím naději, že jednoho dne potkám někoho, kdo bude ten pravý – kdo mě bude mít skutečně rád a proto jsem se už hodně dávno rozhodl uspořádat velkolepou vánoční oslavu, ne jenom pro Joryho, který by si ji nejvíc zasloužil, ale i pro tebe a všechny ostatní. Možná si říkáš, že Joryho nemám rád, ale to se mýlíš.“

Znovu si složil hlavu do dlaní a dlouze si povzdechl. „Musím ti to všechno říci, mami. Na druhé straně Joryho totiž silně nenávidím, nemohu si pomoci. A navíc cítím, že Cindy je mi dokonale lhostejná. Nikdy mi nic zlého neudělala – ale ona prostě nepatří mezi nás. Joryho jste vždycky měli o hodně raději než mě, chvílemi jste z něho byli doslova celí pryč. Na mě už tolik vaší lásky nikdy nezbývalo. Myslel jsem si, že teprve s Melodií jsem poznal, co je to láska. Teď už vím, že se jí hodil kterýkoliv jiný muž, jen aby měla pocit, že jí nahrazuje Joryho. K tomu účelu by se spokojila s libovolným mužem, a to je ten pravý důvod, proč jsem ji začal tak nenávidět, stejně tak, jako nenávidím Cindy.“

Odkryl si tvář a já poznala, že v jeho očích je spousta hořkosti. Navíc se v nich zrcadlil plamen z krbu a Bartovy oči připomínaly zlověstné žhnoucí uhlíky. Z úst mu nemožně páchlo po tom, co splácal všemožné drinky. Byla jsem dokonale zmatená. Co tedy vlastně od života očekával? Povstala jsem a přistoupila těsně zezadu k jeho židli. Položila jsem si ruce na jeho ramena a dotkla se hlavou jeho rozježených vlasů. „Barte, když jsi dnes v noci odejel, nemohla jsem za žádnou cenu usnout a pořád jsem čekala, až se vrátíš domů. Pověz mi, prosím, jak ti mohu pomoci. Předně bys měl vědět, že tě nikdo z nás nemá v nelásce, jak si snad domýšlíš. Ani Cindy ne. Občas nás pořádně namíchneš, to je pravda, protože dobře víš, že to s tebou někdy není lehké, ale v žádném případě bychom se tě proto nechtěli zřeknout.“

„Zbav se Chrise, mami,“ pronesl bezbarvým hlasem a bylo znát, že si až příliš dobře uvědomuje, že ve skutečnosti to asi tak lehké nebude. „Tím mi dokážeš, že o mě opravdu stojíš, že mě máš ráda. Pouze když se ho zbavíš, budu vědět, že o mě stojíš a sama sebe si vážíš.“

Strašně mě jeho slova zabolela. „Beze mě by nebyl schopen dál žít, zemřel by, Barte,“ zašeptala jsem. „Je mi jasné, že nedokážeš přesně pochopit všechny ty složité vazby, které mezi námi jsou, ani já sama bych ti nedovedla přesně vysvětlit, proč vzájemně potřebujeme jeden druhého. Jen tenkrát, když jsme ještě byli mladí, žili jsme nějakou dobu odděleně a oba dva jsme prožívali nelehké situace. Navíc jsme jeden na druhého odkázáni. Vytvořili jsme si takový snový, nereálný svět v době, kdy nás tak dlouho drželi pod zámkem a neměli jsme na výběr, čím se zabavit. Teď jsme sice už ve středním věku, ale ten imaginární svět nás stále ještě obklopuje. Už bychom bez něho asi nedokázali žít. Kdybychom jej potlačili, asi bychom se s tím nevyrovnali, ani on, ani já.“

„Ale mami!“ vykřikl zklamaně a vrhl se do mé náruče, „vždyť pořád ještě máš mě!“ Pohlédl mi do obličeje a objal mě kolem pasu. „Jak rád bych očistil tvoji duši dřív, než bude pozdě. To, co děláte spolu s Chrisem, je přece proti božímu přikázání i proti společenským zásadám. Vykašli se na něho, mami. Prosím tě, vykašli se na něho – udělej to dřív a nečekej, až se stane něco hrozivého, až pomine veškerá úcta mezi námi.“

Odtáhla jsem se od něho a upravila si uvolněný pramen vlasů. Cítila jsem, že zase jednou, že jsem jednu bitvu prohrála. Byla jsem vším tím zaskočena, i když mi připadalo nemožné splnit to, co po mě žádal. „Musíš mě takhle zraňovat, Barte?“

Kousl se do spodního rtu, stejně tak, jak to dělával, když byl malý a potkalo ho něco nepříjemného. „Já nevím. Jsou chvíle, kdy si toužebně přeji, aby to mezi vámi skončilo. A vůbec neberu zřetel na to, že on by tím nějak trpěl. A pak se na mě usměješ a já si říkám, že bych rád, aby všechno zůstalo při starém. Když ale usínám, slyším jakýsi vnitřní hlas, který mi našeptává, že to, co provádíte, je ďáblovo dílo a jako takové zasluhuje potrestání. Ale když si představím, že byste zemřeli a leželi někde v hrobě, nahrnou se mi do očí slzy a srdce mám žalem celé bolavé. Jsem naprosto vyčerpaný a nerozhodný. Je mi hrozně – jsem takový chladný, tak osamělý a tak vyděšený. Myslíš si, mami, že jsem se pomátl? Proč se mi nikdy ještě nepodařilo, abych se do někoho bláznivě zamiloval? Proč musím neustále myslet na to, co vy dva spolu mezi sebou máte?

Jednu dobu jsem se domníval, že mezi mnou a Melodií došlo k jistému sblížení. Zdála se mi naprosto dokonalá, ale pozvolna začala tloustnout a byla čím dál tím víc protivnější. Byla doslova vlezlá, neustále mě popichovala a v jednom kuse si na něco stěžovala. Dokonce Cindy byla v porovnání s ní přijatelnější. Bral jsem ji do nejlepších restaurací, do divadla, do kina a snažil jsem se, aby se rozptýlila a nemyslela v jednom kuse jenom na Joryho, ale nebyla schopna to překonat. Neustále omílala, že balet byl pro ni vším a nakonec mi došlo, že jsem jí sloužil jen jako náhradní figurka za Joryho a dospěl jsem k názoru, že mě nikdy doopravdy nemilovala. Využívala mě jen k tomu, aby se jí podařilo zapomenout na to, co v Jorym ztratila. Zdaleka se nemohla rovnat té mladé ženě, kterou jsem v ní miloval. Neustále vyžadovala, abych ji litoval a projevoval jí účast a o lásku v podstatě nestála. Přijímala mé projevy lásky, ale nijak je neopětovala a já ji brzy nemohl ani vystát.“

Povzdechl si a sklopil oči. Pak pronesl jen tak na půl úst, sotva mu bylo rozumět: „Už delší dobu pozoruji to hádě Cindy a pomalu mi začíná docházet, že to s tebou pěkně koulí. Tím se zároveň utvrzuji v tom, že jsem objevil důvod, proč po tobě Chris tolik jede. A to mi na ní zatraceně vadí, mami. Hnusí se mi její chování, abys věděla. Cindy je neobyčejně protřelá holka a připadá mi, že její vztah ke mně je zrovna tak nečistý jako ten Chrisův svinský vztah k tobě. Ta holka se producíruje po své ložnici jen tak tak oblečená, většinou v nějakých titěrných bikinách. A to dobře ví, že než někam odjedu, vždycky si překontroluji všechny pokoje. Dnes v noci si vzala noční košili tak průhlednou, že jí bylo vidět dočista všechno. A to tam jen tak stála a zírala na mě. Joel to říkal dobře, když ji nazval kurvou.“

„Tak co máš co chodit do její ložnice,“ namítla jsem a musela jsem se ovládat. „Je přece nad slunce jasné, že v tomhle velikém domě jeden o druhém prakticky nemusíme vůbec vědět, pokud zrovna nechceme. A Joel na tyhle věci má úzkoprsé a staromódní názory. Mládež v Cindině věku není zvyklá nosit nějaké cudné prádlo. Ale souhlasím s tebou v tom, že by se před tebou neměla ukazovat napůl nahá. Dneska ráno si s ní pohovořím. Víš jistě, Barte, že se před tebou vystavovala záměrně?“

„Vždyť co se mě na takové věci ptáš,“ pronesl rýpavě. „Ty sama se snad před Chrisem celá léta neodhaluješ s tím, abys ho k sobě připoutala?“

Jak jen bych mu to všechno vysvětlila, aby celý problém pochopil? Nikdy pro tyhle věci neměl uši. „My dva se snažíme chovat nenápadně, decentně, Barte. Má to kořeny hezky hluboko v minulosti a já na to nerada vzpomínám. Snažím se na prapůvod všeho zapomenout. Přesvědčuji sama sebe, že nyní je Chris mým manželem, a ne bratrem. Nikdy jsme spolu nezplodili žádné dítě, nikdy. Cožpak i tohle není polehčující okolnost?“

Zavrtěl hlavou a zatvářil se nepříjemně. „Raději odejdi. Neustále mi předhazuješ nějaké výmluvy a zamlžuješ pravou podstatu věci. Dělá se mi zle, jen na vás dva pomyslím. Dosud jsme doufal, že s tebou v téhle věci pohnu. Velmi bych si přál, kdybyste s tím už konečně jednou dali pokoj. Proč myslíš, že si tak ošklivím všechno, co je špinavé a nečisté? Proč myslíš, že se v jednom kuse sprchuji, mydlím, holím? Proč pořád honím služebnictvo, aby smýčili dům, aby leštili všechno zařízení, aby luxovali prach? Snažím se aspoň nějak zbavit té špíny, kterou jste vy s Chrisem nakydali do mého života – a té špíny neustále přibývá!“

Usínala jsem v Chrisově náručí, ale necítila jsem naprosto žádnou pohodu. Upadala jsem do tíživého snu. Najednou mě ze spánku vytrhl jakýsi vzdálený výkřik. Během chviličky jsem byla z postele venku. Už podruhé za tu noc jsem se vydala na obhlídku.

Celá popletená jsem na konci chodby zahlédla Melodii; ležela na zemi. Měla na sobě bílou noční košili, která byla celá potřísněná rudými skvrnami. Plazila se po koberci a naříkala. Zprvu jsem myslela, že se mi to všechno jenom zdá. Dlouhé vlasy jí divoce vlály ve slepených pramenech kolem obličeje, jak otáčela hlavou ze strany na stranu a čelo měla úplně zbrocené potem. Najednou jsem si uvědomila, že opravdu leží v kaluži krve!

Vrhla na mě nepřítomný pohled a táhle zakvílela: „Cathy, dítě se už hlásí…“ Znovu začala bolestně naříkat a najednou se převalila na bok jako mrtvola.

Honem jsem běžela zpátky do ložnice a zatřásla s Chrisem. „Melodie!“ křičela jsem na něho. Posadil se a protřel si bolavé oči. „Už to na ni přišlo. Hrozně vyvádí, válí se tam dole na chodbě v tratolišti krve…“

„Neřekl bych, že to bude tak horké,“ zašeptal a vylezl z postele. Natáhl si na sebe koupací plášť. „První dítě si dá vždycky načas…“ Nicméně mi neuniklo jisté znepokojení, které přede mnou neutajil. Jako by si v duchu počítal, kolik času ještě Melodii zbývá. „Všechno, co potřebuji, mám v lékařské kabele,“ řekl a mezitím vytahoval z prádelníku čistá prostěradla, utěrky a ručníky. Pořád ještě používal tu starou lékařskou kabelu, kterou dostal darem, když před léty promoval. Myslím, že mu ta kabela sloužila jako talisman. „Teď už není čas na to, abychom s ní jeli do nemocnice, zvlášť když jsi říkala, že krvácí. Takže teď pěkně čile seběhni do kuchyně a dej vařit hodně vody, tak jak to vždycky ukazují ve filmu.“

Místo odpovědi jsem něco zavrčela a pomyslela si, že je to jenom záminka, aby se mě na chvíli zbavil. „Ale my nejsme v nějakém filmu!“ odsekla jsem.

Zastavili jsme se nad Melodiiným tělem a Chris se k ní sklonil. „No jo, to je jasné – nejlépe bude, když mě s ní na chvíli necháš pěkně o samotě a nebudeš mi tu dělat hysterické scény. Tak už běž, Catherine,“ zavrčel a předklonil se, aby Melodii zvedl z podlahy. Když ji nesl, připadalo mi, že je lehká jako peříčko. Jen to břicho připomínalo obrovitý nafouklý balón.

V jejím pokoji jí podložil pod záda spoustu polštářů a vyžádal si další ručníky, prostěradla a staré noviny. Neustále mě komandoval: „Pohni sebou, rychle, Catherine! Dítě má normální polohu a co nevidět všechno začne. Tak dělej! Musím si ještě sterilizovat spoustu nástrojů. Doprčic, to mi ta holka nemohla dát vědět dřív, když jí začaly první bolesti? My jsme si dole v klidu vybalovali dárky a ona si tu seděla a neobtěžovala se nám něco naznačit. Tenhle barák mi už taky začíná pomalu lézt na nervy! Kdyby jen klapla pusou, tak jsem se nemusel takhle honit!“

Celou dobu lamentoval, ale platilo to spíš jemu samému než mně. Mezitím jsem stačila doběhnout do kuchyně a postavila vodu na oheň. Netrpělivě jsem čekala, až začne voda vřít. Myslela jsem na Melodii, která nás takhle znenadání zaskočila a vyděsila. Snad si přála, aby dítě zemřelo a ona se mohla vrátit do New Yorku a setřást ze sebe jak dítě, tak zmrzačeného manžela.

Voda se pořád ještě nechtěla vařit. Za tu dobu mi prolétlo hlavou tisíc věcí. Byly to neveselé myšlenky. Zírala jsem do vody, která se dostávala pomalu do varu. Co asi teď Chris dělá? Neměla bych jít k Jorymu, vzbudit ho a připravit ho na to, co se děje? Proč jen to Melodie do poslední chvíle tajila? Nebyla v tomhle náhodou podobná Bartovi, který měl také sklony k sebetrýznění za hříchy, kterých se dopustil na svých blízkých? Konečně se voda dostala do varu a divoce bublala a vřela. Rychle jsem se vydala zpět tou nekonečnou chodbou, na jejímž konci byly dveře Melodiina pokoje. Chris podložil Melodii celou kupou polštářů tak, že skoro seděla. Pokrčená kolena měla daleko od sebe. Chris je navíc fixoval dalšími poduškami, aby se jí nezvrátila. Od pasu dolů byla svlečená a stále ještě krvácela. Měla jsem z toho pohledu smíšené pocity a raději jsem se dívala na ručníky a tampóny, které Chris poházel všude kolem sebe na staré noviny. Byly silně nasáklé krví. „Vůbec se mi nedaří zastavit to krvácení,“ pronesl ustaraně. „Obávám se, aby to dítě něco nevdechlo.“ Rychle na mě pohlédl. „Cathy, natáhni si nové gumové rukavice a vyvař v té horké vodě všechny nástroje, které jsem ti připravil. Dávej do vody pěkně jeden za druhým. Až je budu potřebovat, tak ti řeknu a ty mi je budeš podávat.“

Přikývla jsem a měla jsem obavy, zda si ještě budu pamatovat všechny názvy, jak se jen ty nástroje jmenovaly. Bylo to už hezky dlouho, co Chris dokončil medicínu a od té doby jsem s těmito věcmi pořádně nepřišla do styku.

„Neusínej, Melodie,“ opakoval neustále. „Potřebuji, abys se mnou spolupracovala.“ Zlehka ji popleskal po tváři. „Cathy, namoč jeden ručník do studené vody a trochu ji přiveď k vědomí. Musí se probrat a pořádně zatlačit, aby se to děcko mohlo prodrat ven.“

Studený obklad Melodii skutečně přivedl k vědomí a ona opět dostala bolesti. Okamžitě začala křičet jako pominutá a snažila se Chrise odehnat a něčím se přikrýt. „Přestaň se se mnou prát,“ napomenul ji Chris otcovsky. „To dítě bude co nevidět na světě, ale ty musíš nejdřív pořádně zatlačit.

Hezky se nadechni a zadrž dech. Když se budeš přikrývat, tak na to pořádně neuvidím.“

Křečovitě ječela a celá se třásla. Snažila se Chrisovy rady splnit a pot se z ní jen řinul. Měla úplně zmáčené vlasy i šíji. Také noční košile, kterou jí Chris vysoko vyhrnul, byla jako nasáklá houba. „Pomoz jí, Cathy,“ nařídil Chris a do ruky popadl kleště. Položila jsem ruce na místo, které mi ukázal a nalehla na ně.

„Tiše, holčičko,“ zašeptala jsem, když přestala křičet a mohla mě vnímat. „Teď musíš spolupracovat. Právě v tuhle chvíli tvé dítě bojuje o život a razí si cestu ven.“

Její oči byly plné hrůzy z bolesti a obav z toho, co bude následovat. „Já to nepřežiju!“ vyjekla a pevně zavřela oči. Zhluboka se nadechla a za mé asistence silně zatlačila.“

„Dobré to bude, Melodie. Držíš se dobře,“ povzbuzoval ji Chris. „Ještě jednou si to pořádně zopakuj. Co nevidět bude hlavička venku.“ Melodie zaťala prsty do mých dlaní, pevně stiskla oční víčka a odhodlala se k poslednímu pokusu.

„Výborně… výborně se držíš! Už skoro vidím hlavičku,“ vykřikl Chris a bylo vidět, že si trochu oddechl. Podíval se na mě a já poznala, že je šťastný. V tu chvíli se však Melodiina hlava svezla ke straně a oči se jí zavřely.

Tentokrát jsem propadla panice já. „Všechno je na nejlepší cestě,“ ujišťoval mě Chris a sledoval Melodiin obličej. „Nemá to, chudák, jednoduché. Teď to zůstalo na mně. Už má to nejhorší za sebou a musí se trochu sebrat. Myslel jsem, že budu muset použít kleště, ale asi to nebude nezbytné.“

Velmi jemně vnořil ruce do porodních cest a vytáhl na světlo drobné děťátko, které mi podal. Byl to drobounký, hubeňounký a celý zarudlý človíček. Nábožně jsem jej uchopila do náruče. Joryho dítě. Syn. Jak krásně šermoval ručičkama a jak zatínal drobné pěstičky. Kopal nožkama a krabatil obličejík připomínající červené jablko. Chris zatím pečlivě podvázal pupeční šňůru. Po zádech mi přejel mráz. Navzdory tomu, co bylo v posledních měsících mezi mým synem a jeho ženou, jsme dostali nádherného vnuka, který si získal mé srdce dokonce ještě dřív, než se rozplakal. Srdce mi radostně poskočilo a já se těšila na to, jak se Jory zaraduje, až mu oznámíme, že má syna. Pohlédla jsem na Chrise, který se stále ještě skláněl nad Melodií a vyjímal z jejího těla pravděpodobně plodový koláč.

Znovu jsem sklopila oči a pohlédla na ten svíjející se lidský uzlíček, který určitě nevážil víc než čtyři libry. Dítě zrozené z vášně a lásky světa baletu… zrozené z hudby, která hrála v době, kdy bylo počato. Přitiskla jsem si děcko na srdce a pomyslela si, že je to největší boží zázrak, daleko krásnější než všechno ostatní v přírodě. Krásnější než stromy, krásnější než rozvitá růže. Zrod člověka je tím nejkrásnějším, co nám Bůh dává. Slzy mě polily při pomyšlení, že toto dítě se stejně jako Boží syn zrodilo téměř ve stejný čas. Můj vnuk! „Chrisi, vždyť je tak maličký! Bude žít?“

„Určitě,“ ujistil mě Chris a stále se ještě věnoval Melodii. Řekl to tak nějak divně, jako by se něčemu divil. „Co kdybys vzala váhu na poštovní zásilky a zvážila ho? A pak bys ho taky mohla vykoupat ve vlažné vodě. Určitě by se cítil daleko lépe. Použij ten modrý roztok a vyčisti mu oči a tou vodičkou z růžové lahvičky mu vytři ústa a uši. Někam si tady polož prostěradlo a podívej se, kde jsou plenky. Hezky ho zabal, aby mu bylo teplo.“

„Něco má snad Melodie v kufru,“ vzpomněla jsem si a odběhla do přilehlé koupelny. Pořád jsem ještě držela chlapečka v náručí; vzala jsem růžovou plastikovou vaničku a začala ji plnit teplou vodou. „Ještě že měla výbavičku pro dítě připravenou už několik týdnů dopředu.“

Byla jsem silně rozrušená a měla jsem takový zvláštní pocit. Říkala jsem si, že jsem přece jen měla zajít k Jorymu a umožnit mu, aby byl při tom, když se mu narodilo jeho první dítě. Jen jsem si povzdechla a pomyslela, že to bohužel bude jeho první a poslední dítě. Nebyla velká naděje, že by se někdy v budoucnu mohl stát otcem dalšího syna nebo dcery. Ale i tak bude nesmírně potěšen, až se dozví, že má syna.

Miminko bylo tak útlé a křehké a na hlavičce mělo jemné blonďaté chmýří, které mu komicky trčelo do špičky. Kopalo kolem sebe drobnýma nožkama a šermovalo miniaturníma pěstičkama. Pusinku nakrabatilo jako by už chtělo pít a snažilo se otevřít očka, která byla ještě k sobě slepená. I když na něm ještě byly známky nedávného porodu, pro mě to bylo nejkrásnější dítě na světě.

Nádherný malý človíček. Zlatíčko, které Joryho určitě potěší. Ráda bych zjistila barvu jeho očí, ale on je jakoby naschvál neotevíral. Byla jsem z toho všeho taková nesvá jako bych snad sama kdysi neměla takové dítě. Tohle děťátko však bylo příliš útlé, příliš zranitelné. Moji dva chlapci byli od počátku statní a hned, jak se narodili, se o ně starala zkušená ošetřovatelka.

„Jen ho pořádně zabal,“ nabádal mě Chris z vedlejšího pokoje. „A podívej se, zda má čistá ústa. Prohlédni je pořádně, aby nemělo v pusince kusy sražené krve nebo nějakou nečistotu.“ Novorozenci se často takovými věcmi zalknou.

Děcko se rozplakalo; asi mu nebylo příjemné, že se ocitlo v cizím prostředí a postrádalo teplo a bezpečí mateřského lůna. Jakmile jsem jej však ponořila do teplé vody, ihned se utišilo a mě připadalo, že jej koupel uspává. To miminko bylo tak roztomilé a drobounké, že mi připadalo přímo k politování, i když jsem se snažila jej co nejlépe zaopatřit. I když usínalo, jeho ručičky podobné ručkám panenky neustále hledaly matku a její prsa. Když jsem přes drobounké tělíčko přelila trochu vody, jeho maličký penis se vztyčil. A najednou jsem nechtěla věřit svým uším. Dolehl ke mně pláč dalšího dítěte!

Rychle jsem zavinula svého vnoučka do bílého huňatého froté ručníku a spěchala do ložnice. Chris držel v dlaních další dítě.

Podíval se na mě nevěřícně a tiše pronesl: „Je to děvčátko. Blonďaté, modrooké. Osobně jsem hovořil s lékařem, který Melodii prohlížel a ten mi tvrdil, že nezaslechl nic, co by připomínalo tlukot dvou srdcí. Možná k tomu došlo v důsledku toho, že plody ležely za sebou… ale stejně je to k neuvěření…“ Na chvíli se odmlčel a pokračoval na jiné téma. „Dvojčata bývají většinou drobnější ve srovnání s ostatními dětmi, a právě tento fakt přispívá k tomu, že porod bývá pro prvorodičku často šetrnější. Melodie prostě měla štěstí…“

„Áááách,“ vydechla jsem, položila si holčičku na volnou ruku a podívala se na ni. Okamžitě mě napadlo, co se stalo. Došlo ke znovuzrození Carrie a Coryho!

„Chrisi, no to je prostě něco úžasného!“ rozesmála jsem se, ale vzápětí jsem zvážněla. Zesmutněla jsem při pomyšlení na má milovaná dvojčata, bratra a sestřičku, kteří zemřeli tak mladí. Stále jako bych je měla před očima, jak pobíhají na zahrádce v Gladstone, jak si hrají na té bezútěšné kašírované zahradě mezi papírovými květinami a zvířátky tam v podkrovní místnosti. „Jsou navlas stejní. Dvojníci.“

Chris pozvedl obočí. Rukavice měl samou krev. „Ne, Cathy,“ pronesl rozhodně, „to nejsou dvojníci. Tohle nejsou ta dvojčata, která jsme znali, to jsou docela jiné děti. Jen si vzpomeň. Carrie se narodila jako první; teprve za ní následoval její bratříček. Toto nejsou ty děti, které tehdy tak špatně skončily. Tyto děti čeká na světě jen to nejlepší. Ale teď, kdybys už přestala jenom koukat z jednoho na druhé a s něčím mi pomohla, ano? Nejdřív tu holčičku vykoupej. A chlapce opatři plenkami, než nám to tu všechno počůrá.“

Zacházet s tak mrňavými novorozenci nebylo vůbec nic jednoduchého. Snažila jsem se, co mi síly stačily a hlava mi z toho nadělení šla kolem. Ať si Chris říká, co chce; já stejně dobře věděla, že tato dvojčátka byli znovuzrození Carrie a Cory, kteří si zasloužili šťastnější osud po tom, co jim zkrátila život lidská chamtivost a bezohlednost.

„Jen se ničeho neobávejte,“ šeptala jsem jim a líbala jejich droboučké tvářičky, jejich malinké ručičky a nožičky. „Vaše babička už dohlédne na to, abyste byli šťastni. Ať už vás čeká cokoliv, vy dostanete všechno, co bylo Carrii a Corymu odepřeno.“

Nahlédla jsem do ložnice, kde odpočívala Melodie; dosud byla v mdlobách a ležela nehybně.

Chris mi naznačil, že by bylo vhodné, abych ji omyla a sám se v koupelně začal věnovat oběma novorozencům. Nařídil mi, abych novopečenou matku připravila na neočekávanou zprávu a začal s prohlídkou novorozeňat.

Omyla jsem Melodii a oblékla ji do čisté růžové košile. Už se probrala a mdle se podvolovala mé péči. Dívala se na mě úplně bez zájmu. „Už je po všem?“ zeptala se skomíravě. Uchopila jsem kartáč a pokoušela se dát aspoň trochu do pořádku ty její splihlé, provázkům podobné vlasy.

„Ano, zlatíčko, už to máš za sebou. Už budeš mít pokoj.“

„Co je to? Chlapec?“ V očích jí zasvitla naděje, poprvé po tak dlouhé době.

„Ano, holčičko, máš chlapce… a děvčátko taky. Dala jsi život dvěma nádherným dětem, dvojčátkům.“

Vyvalila na mě oči a vypadala tak vyvedená z míry, že jsem myslela, že mi v tu chvíli znovu omdlí.

„Jsou to opravdu nádherné děti a jsou dočista v pořádku.“

Zírala na mě, až jsem se obrátila a rychle odběhla, abych jí je ukázala. Dívala se nevěřícně na své děti a pak se mdle usmála. „Hm, jsou opravdu velice roztomilí… ale já myslela, že budou mít tmavé vlasy jako má Jory.“

Položila jsem jí děti do náruče. Prohlížela si je takovým způsobem, jako by pořád nemohla uvěřit, že je to všechno pravda. „Dvě,“ opakovala si pořád tiše, znovu a znovu, „Dvě!“ Oči upírala kamsi do neurčita. „Dvě. Měla jsem si to všechno pořádně promyslet, než jsem se rozhodla mít děti. Teď mám rovnou dvě. A já chtěla nejdřív chlapce a děvče až později… a už vůbec ne dvojčata. Tak teď budu dělat matku i otce hned dvěma dětem. Dvojčata! To není fér, to není spravedlivé!“

Jemně jsem jí uhladila vlasy. „Ale holčičko, to tak zařídil sám Bůh. Obdařil vás, tebe a Joryho, dvěma dětmi, protože dobře věděl, že bys takové utrpení určitě podruhé už nechtěla podstoupit. Ale nejsi v tom sama; my všichni ti rádi se vším pomůžeme. Můžeme také najmout ošetřovatelky, chůvy, co si jen budeš přát. Jen aby tobě nebo jim nic nescházelo.“

Zdálo se, že ji to trochu upokojilo. Zavřela oči. „Jsem tak strašně unavená, Cathy, to je hrozné. Taky si říkám, že je pěkné, že máme zároveň chlapce i děvče, zvlášť po tom, když Jory vlastně jiné děti mít nemůže. Myslím, že bude mít radost… když si uvědomím, že ztratil to nejcennější.“

Po těchto slovech upadla do těžkého spánku, i když jsem jí ještě kartáčovala vlasy. Kdysi mívala nádherné vlasy, ale teď byly celé zplihlé a matné. Budu jí je muset umýt Šampónem ještě dříve než ji Jory uvidí. Až se s ní Jory zase setká, musí Melodie vypadat jako ta půvabná mladá žena, kterou si kdysi vzal za ženu.

Musím pro ně udělat všechno, co bude v mých silách, aby se ti dva dali opět dohromady.

Chris k nám přistoupil a vzal si dvojčata z Melodiiny náruče. „Teď už jdi, Cathy. Je na pokraji svých sil a potřebuje si pořádně odpočinout. Zítra bude dost času na to, abys jí ty vlasy vyšampónovala.“

„Že bych trpěla samomluvou? Vždyť já o tom jen přemýšlela.“

Chris se dal do smíchu. „Sice jsi o tom jen přemýšlela, ale podle způsobu, jak jsi se probírala jejími vlasy a podle výrazu v tvých očích jsem přesně odhadl, na co myslíš. A taky vím, co tvrdil o čistých a upravených vlasech; podle tebe jsou nejlepším lékem na potlačení depresí a špatného rozpoložení.“

Políbila jsem ho a přitiskla se k němu. Pak jsem ho nechala o samotě s Melodií a zamířila k Jorymu, abych mu oznámila radostnou zprávu. Vytrhl se ze spánku, protřel si oči a zašilhal po mně. „Co se děje? Nějaké problémy?“

„Ne, nic takového, chlapče.“ Jen jsem tak stála a usmívala se na něho, až si o mně musel myslet, že jsem se pomátla na rozumu. Díval se na mě tak popleteně a nakonec si položil ruce na kolena. „Mám pro tebe jeden zatoulaný dárek od vánoc, Jory, drahoušku.“ Celý zmatený zavrtěl hlavou.

„Mami, to by taková věc nemohla počkat až na ráno?“

„Tahle věc by určitě čekat neměla. Stal jsi se otcem, Jory!“ Vesele jsem se rozesmála a objala svého syna. „Ach, Jory, Bůh byl k tobě milostivý. Určitě si vzpomínáš, že jste si s Melodií plánovali dvě děti. Nejdříve chlapce a později děvčátko. No, a ty jsi dostal přímo neuvěřitelný dar – dar z nebes – máš dvojčata! Chlapce a dívku!“

Do očí se mu nahrnuly slzy. Zprvu se nezmohl ani na slovo. „Jak se daří Mel?“

„Teď je u ní Chris a pečuje o ni. Abys věděl, Melodie už od včerejška musela mít bolesti a vůbec nic nám neřekla.“

„Ale proč?“ zasténal a zakryl si rukama obličej. „Proč nic neřekla, když tu přece otec celou tu dobu byl a mohl jí poskytnout pomoc?“

„Nemám tušení, proč se tak chovala, chlapče, ale teď už na to nemysli. Hlavně, že je už v pořádku. Chris říkal, že odmítala jít do nemocnice. Ale i přesto budeme muset odvézt dvojčata do nemocnice, aby je pořádně vyšetřili. Jsou předčasně narozená a velmi maličká a potřebují jinou péči než děti, které se narodily s normální porodní váhou. A Chris rovněž říkal, že nebude na škodu, když vezme s sebou i Melodii, aby se na ni porodník ještě jednou podíval. Byl by rád, kdyby jí poskytli vyšetření na odpovídající úrovni. Musel jí provést nástřih, aby se nepotrhala. Chris si dal při šití záležet, ale dokud jí stehy nevyjdou, bude mít menší problémy. Jsem přesvědčena, že ji i s dětmi přiveze zase zpátky ještě dnes večer.“

„Díky Bohu za to,“ zašeptal tiše Jory, setřel si nepozorovaně slzu a pokusil se o úsměv. „Než vstanu a pojedu se za nimi podívat, tak už asi budou na cestě do nemocnice – nebylo by lepší, kdybys mi je na chvíli přinesla ukázat?“

Hned se posadil a připravil se, aby mohl obě děti vzít do objetí. Ještě ve dveřích jsem se ohlédla a napadlo mě, že jsem ještě neviděla šťastnějšího člověka.

Zatímco jsem byla pryč, uchystal Chris dětské postýlky ze dvou zásuvek, které vystlal kolem dokola jemným prostěradlem. Okamžitě poznal z mého výrazu, jak Jory přijal tu neočekávanou zprávu a jen se usmíval, když slyšel, jak je Jory nadšený. Pozorně mi položil obě děti do náruče. „Jdi s nimi opatrně, miláčku,“ zašeptal a políbil mě. Spěchala jsem za svým synem s oběma novorozeňátky, co jen mi nohy stačily. Jory je přijal jako dva drahocenné dárky, o které bude celý život s láskou pečovat. S láskou a pýchou hleděl na své vlastní děti.

„Tolik mi připomínají Carrii a Coryho,“ povzdechla jsem si a rozhlédla se zšeřelým pokojem. „Jsou tak nádherní, i když jsou docela mrňaví. Už jsi přemýšlel o tom, jak je pojmenujete?“

Trochu zčervenal a ještě stále se na obě děti obdivně díval. „Jistě, já jsem si už jména připravil, ale Melodie mi do poslední chvíle tajila, že čeká dvojčata. Asi by ji to příliš obtěžovalo.“ Podíval se na mě a v očích mu svitlo. „Mami, celou tu dlouhou dobu jsi mi tvrdila, že se Melodie po porodu změní. Já se už nemohu dočkat, až ji uvidím a vezmu ji do náruče.“

Pak se na chvíli zarazil a lehce uzardělý řekl: „No, konečně budeme moci spát v jedné ložnici, když už nic jiného.“

„Jory, určitě si najdete způsob…“

Pokračoval, jako by neslyšel. „Postavili jsme svůj život na tom, že jsme si naplánovali dlouhou kariéru. Chtěl jsem tančit až do čtyřicítky a pak jsme oba dva pomýšleli na výuku choreografie. Na to, že by nás mohlo potkat nějaké nepředvídané neštěstí, podobně jako vaše rodiče, jsme ani nepomysleli. A zrovna tak by mě nenapadlo, že moje žena bude všechno tak těžce snášet.“

Byl skutečně velmi přímý, ale zároveň také rozumný. Melodie bývala milenkou jeho vlastního bratra, ale on se choval, jako by na to dávno zapomněl.

Ach, bylo docela možné, že měl pochopení pro její potřeby a jak Melodii, tak i Bartovi docela odpustil. Jen velmi nerad mi vracel zpět ta roztomilá dvojčátka.

Když jsem vstoupila zpět k Melodii do pokoje, oznámil mi Chris: „Vezmu Melodii s dvojčaty do nemocnice. Vrátím se, co nejdříve. Rád bych, aby se na Melodii podíval ještě někdo jiný a dvojčata asi dají do inkubátoru, dokud nedosáhnou aspoň pěti liber váhy. Chlapec má jenom tři libry třináct a holčička váží tři libry sedm uncí… i když jsou to nádherné a zdravé děti.

Hluboko v tvém srdci to však pořád budou Cory a Carrie, viď?“ Jak jenom mohl vytušit, že pokaždé, když jsem na ně pohlédla, mě pronásledovala představa našich původních dvojčat, našich malých sourozenců?

Jory seděl u snídaně vedle Barta a celý zářil. Ten den jsme snídali ve sváteční jídelně vyhrazené pro zvláštní příležitosti. Na bílých ubrusech se skvěle vyjímaly červené talíře a uprostřed stolu stála kytice s čerstvou cesmínou. Místnost byla vyzdobena barevnými pryšci, kterým lidé někdy říkají vánoční hvězdy. Některé byly červené, jiné bílé.

„Dobré ráno, mami,“ pronesl Jory a podíval se mi do očí. „Já jsem dnes ráno tak nevýslovně šťastný… a mám pro vás také novinku, ale počkám, až tady bude Cindy s Bartem.“

Pořád se ještě šťastně usmíval, takže jsem se nemohla ani na Cindy doopravdy rozzlobit, když se otráveně dovlekla ke snídani s napůl zalepenýma očima a nevyhlížela zrovna dvakrát vábně. Jory jim celý šťastný oznámil, že se stal otcem dvojčátek, holčičky a chlapce. S Melodií se rozhodli, že je pojmenují Darren a Deirdre. „Dvojčata od „cé“ jsme tu už jednou měli. Měli bychom dodržovat tradici, takže myslím si, že teď je na řadě písmeno „dé“.“

Bart se při jeho slovech nehezky, škodolibě ušklíbl. „Dvojčata dají dvakrát tolik práce. Chudák Melodie, to se už nedivím, že vypadala jako balón. Taková rána, jako by tu nebylo dost jiných problémů.“

Cindy radostě vyjekla: „Dvojčata? Opravdu? No to je báječné! Mohla bych se na ně podívat? Směla bych si je pochovat?“

Ale Jory byl ještě celý špatný z Bartova špičkování.

„Se mnou si starosti nedělej, Barte. Já jsem teď mimo hru. Mel ani já žádné problémy, které by se nedaly vyřešit, nemáme – a navíc se rozhodujeme, že se odtud odstěhujeme.“

Bart se bezeslova zvedl a odešel od nedojedené snídaně. Že by Jory s Melodií odešli a vzali si s sebou dvojčata? Srdce se mi při té myšlence zastavilo. Ruce v klíně se mi začaly třást.

Ani jsem si nevšimla, že mi kdosi stiskl ruku. „Maminko, nekoukej se tak nešťastně. Vždyť my od tebe ani od tatínka nechceme utéci. Někam se už uchýlíme, to je celkem jedno, kam to bude – pokud se Bart nezačne chovat přijatelně. A když budete chtít svá vnoučata navštívit, nikdo vám v tom nebude bránit.“

Chris se vrátil domů kolem desáté; přivezl pouze Melodii a hned ji uložil do postele. „Teď už je v pořádku, Jory. Sice bychom ji nejraději pár dní nechali v nemocnici, ale dělala tam hotové pozdvižení, takže jsem ji raději vzal domů. Dvojčata zůstala na oddělení pro novorozence a dali je do zvláštních inkubátorů, dokud trochu nepřiberou na váze.“

Chris se sklonil, políbil mě na šíji a jen zářil. „Tak vidíš, Cathy, říkal jsem ti přece, že všechno dobře dopadne. A ta jména, co jsi s Melodií vybral, Jory, se mi opravdu zamlouvají. Jsou skutečně hezká.“

Za chvíli jsem už nesla Melodii podnos se snídaní. Melodie vstala z postele a dívala se z okna ven na zasněženou krajinu. Hned se dala do hovoru.

„Pořád přemýšlím o tom, jak jsem byla malá a jak jsem si přála, aby napadl v zimě sníh,“ prohodila zasněně a vůbec se nezdálo, že by jí vlastní děti nějak chyběly. „Vždycky jsem si přála, abych strávila vánoce na sněhu někde mimo New York. Teď se mi to všechno splnilo a vlastně se nic nezměnilo. Nic zázračného se nestalo a žádné kouzlo nepomůže Jorymu, aby se postavil na vlastní nohy.“

Mluvila tak divně, tak zvláštně, že mě to až zarazilo. „Co jen si teď počnu se dvěma dětmi? Co budu dělat? Jednoho dítěte by bylo prozatím až dost. A Jorymu už taky nic na světě nepomůže…“

„Cožpak jsme ti jasně neřekli, že ti budeme se vším pomáhat?“ vyjela jsem na ni dost podrážděně, protože Melodie začínala znovu s tím svým věčným sebelitováním. Pak jsem si uvědomila, že někdo stojí ve dveřích; přišel Bart.

Tvářil se naprosto neutrálně, ani se nepousmál. „Tak ti tedy blahopřeju, Melodie,“ prohodil jen tak na půl pusy. „Cindy mě donutila, abych ji odvezl do nemocnice, protože chtěla mermomocí vidět ta dvojčata. Jsou taková… taková…“ Znejistěl a odmlčel se. „Prostě jsou to mrňata.“

A byl pryč.

Melodie nepohnutě zírala do míst, kde ještě před chvílí stál.

Později jsme se opět Chris, Jory, Cindy i já vydali do nemocnice, abychom navštívili naše dvojčátka. Melodie už zase ležela, tvrdě spala a vypadala přepadle. Cindy se podívala na drobounká miminka, která ležela v malých skleněných inkubátorech. „No né, že jsou strašně roztomilá? Jory, ty jsi ten nejšťastnější člověk na světě. A já budu ta nejlepší teta, jen počkejte. Už se nemůžu dočkat, až si je budu moci pochovat.“ Naklonila se k Jorymu přes opěradlo křesla a pošeptala mu: „Ty jsi můj nejdražší bratříček… díky.“

Když jsme přijeli domů, Melodie se s předstíraným zájmem zeptala na děti a znovu upadla do spánku. Jen jsme jí stačili sdělit, že se jim daří dobře. V následujících dnech nám ale stejně nikdo nezavolal ani nepřišel blahopřát k novým ratolestem a podívat se na novopečeného otce. Bylo nám z toho smutno v těch odlehlých horských končinách.

Stíny se pozvolna rozplývají

POCHMURNÉ ZIMNÍ DNY UBÍHALY JEDEN ZA DRUhým se svými každodenními drobnými radostmi i strastmi. V předvečer Nového roku jsme s Chrisem, Cindy a Jorym odjeli do New Yorku, abychom tam oslavili poslední svátek v roce. Konečně měla Cindy kolem sebe zase spoustu ctitelů. Skutečně, naše dcera byla na té novoroční party středem pozornosti všech mladých mužů. Bart se k nám nepřipojil a oznámil nám, že místo toho zamíří do některého pánského klubu, kam často chodíval.

„To nebude jen tak ledajaký pánský klub,“ šeptala mi Cindy, která se domnívala, že Bartův záměr prohlédla. „Ten se spíš objeví v nějakém bordelu.“

„Ať tě už neslyším takhle mluvit!“ pokárala jsem ji přísně. „To je Bartova věc, jak se chová. A jak jsi vůbec na takovou věc přišla?“

Během naší party jsme se setkali s několika lidmi, kteří byli rovněž na seznamu pozvaných hostů, pro které Bart pořádal vánoční ples. Velmi nenápadně jsem vyzvěděla, zda opravdu obdrželi nějakou pozvánku. Všichni odpovídali záporně a přitom se na mě, Chrise i Joryho, který seděl na vozíku, tak divně podívali. Jako by si potají něco mysleli a nehodlali se o tom dál šířit.

„Mami, přece bys jim nevěřila,“ odpověděl mi na tu zprávu Bart nevzrušeně, když jsem mu vyprávěla o tom, že jeho pozvaní hosté tvrdili, že neměli o žádné pozvánce na ples ani tušení. „Ty nenávidíš Joela, pořád v něm hledáš jen špatné Malcolmovy vlastnosti a domníváš se, že zvrátíš moje přesvědčení o tom, že je to milý a zbožný starý pán. On sám mi odpřisáhl, že všechna pozvání poslal poštou a já nemám důvod mu nevěřit.“

„Takže mi nevěříš?“

Pokrčil rameny. „Podívej se; lidi jsou záludní. Možná zrovna ti, na které jsi narazila, nechtěli mít další problémy a tak ti jen formálně zdvořile odpověděli.“

Hned prvního ledna odjela Cindy zpět do školy a byla celá nadšená, že může uniknout z té nudy, která obestírala celý Foxworth Hall. Na jaře končila studium na střední škole a i když se ji Chris pokoušel přesvědčit o tom, že by měla jít studovat na univerzitu, o něčem podobném nechtěla ani slyšet. „Dokonce i herečka potřebuje vzdělání.“ Ale málo platné. Naše Cindy v tomhle byla tvrdohlavá a neústupná podobně jako bývala kdysi Carrie.

Melodie byla pořád zamlklá, tichá a uzavřená. Kolem sebe šířila dusnou atmosféru a tvářila se neustále nesmírně otráveně. Předpokládala jsem, že ve společnosti roztomilých dvojčátek bude mít lepší náladu a přijde na jiné myšlenky, avšak děti jí byly spíš na obtíž. Netrvalo dlouho a museli jsme najmout chůvu k dětem. Ani s Jorym mi Melodie příliš nepomohla, takže jsem stejně všechny úkony, které sám nezvládal, musela dělat sama.

Chris se ve své práci doslova vyžíval a doma se ukázal vždy v pátek kolem čtvrté hodiny – podobně jako náš otec, který se také vracel domů až na konci týdne. Historie se tedy opakovala. Chris žil ve svém vlastním světě a my v odlehlém podhůří měli taky své problémy. Chris se objevil na krátkou dobu a vzápětí opět odjížděl, stále v pohybu. Působil svěže, vyrovnaně a sebejistě. V dobré náladě s námi trávil každý volný víkend. Vůbec si nepřipouštěl nějaké drobné problémy, které podle jeho mínění nestály za řeč.

My ostatní jsme zatím zůstávali na Foxworth Hallu, protože Jory ještě stále váhal, zda má opustit místo, které mu přece jen poskytovalo pocit bezpečí.

Pomalu se blížily třicáté narozeniny mého staršího syna. Říkali jsme si, že je musíme nějak neobvykle oslavit. A pak jsem dostala nápad. Pozveme všechny jeho přátele z New Yorku, s nimiž dlouhá léta tančil. Jeho přátele ze světa baletu. Ale pochopitelně jsem to nejdřív chtěla probrat s Bartem.

Zrovna seděl v kancelářském křesle u počítače; prudce se ke mně otočil. „Ne! Nejsem zvědavý na nějakou bandu umělců v mém domě! Nebudu tu pořádat další trachtace a zbytečně vyhazovat peníze oknem. A zvlášť pro lidi, kteří mě ani za mák nezajímají. Vymyslete si něco jiného – ale tyhle lidi mi sem netahejte.“

„Ale Barte, já myslela, že jsi tehdy říkal, že by bylo pěkné pozvat celý Joryho ansámbl na některou z našich party.“

„To už dnes neplatí. Změnil jsem na to názor. A mimochodem, nikdy jsem neměl tanečníky nějak zvlášť v lásce. Neměl jsem je rád a nebudu je mít rád. Tohle je boží dům… a na jaře tu nechám vystavět a vysvětit kapli, abychom mohli všichni uctívat a velebit Boha.“

„Jak to myslíš, to chceš opravdu zde v domě zřídit svatostánek?“

Zašklebil se a otočil se na křesle zpět k počítači. „Té modlitebně prostě neunikneš, matko. Copak nemáš radost? Každou neděli budeš moci časně ráno vstát, abys stihla ranní kázání. A všichni takhle budeme vstávat.“

„A kdo bude podle tebe bude mít každý den kázání? Snad ne ty?“

„Ne, matko, já ne. Ještě jsem nebyl očištěn od svých hříchů. Ale můj strýc se toho ujme. To je ten správný člověk, poctivý a zbožný.“

„Chris je ale zvyklý vždycky v neděli dlouho vyspávat a já také,“ bránila jsem se jeho návrhům, které se mi vůbec nezamlouvaly. „Dokonce si s chutí dáme v posteli i snídani a navíc na balkóně u naší ložnice jsou právě letní rána nejkrásnější; když se pozvolna probouzí nový den. A myslím si, že bys o tom měl ještě promluvit i s Jorym a Melodií.“

„To jsem už udělal. Hezky mě poslechnou a zařídí se podle mého.“

„Barte… čtrnáctého má Jory narozeniny. Nezapomeň, je to na den svatého Valentina.“

Zase se na mě tak divně podíval. „Není to zvláštní a trochu příznačné, že v naší rodině přicházejí děti na svět v době svátků? Nebo velmi těsně kolem nich? Strýc Joel říkal, že to o čemsi napovídá – o čemsi velmi významném.“

„To je nesmysl!“ vzplanula jsem. „Ten tvůj milovaný Joel si vždycky v něčem najde nějakou symboliku – a prohlásí o tom, že je to proti boží vůli. Ten jeho pánbůh! Skoro mi připadá, že si ho nejen přivlastnil, ale ještě mu nařizuje, co si má myslet!“ Otočila jsem se a rozhodla se, že si co nejdřív pořádně pohovořím s Joelem. Stejně se mi nelíbilo, jak v jednom kuse dolézal za Bartem. „Přestaňte už konečně cpát do hlavy mého syna ty vaše pitomé myšlenky, Joeli!“ Už jsem křičela, protože z nějakého důvodu jsem cítila podivné obavy.

„Já do hlavy vašeho syna nic podobného cpát nemusím, drahá neteři. To vy sama jste ho poznamenala dávno předtím, než se narodil. A jaké zášti byl vystaven době, kdy ještě byl dítětem. Teď tedy potřebuje svého spásného anděla, který by jej zachránil. Pomyslete na to dřív, než mě začnete soudit.“

Jednoho rána jsem se v místních novinách dočetla o jisté rodině, která doslova přišla na buben. Pozorně jsem si všechno přečetla a pak jsem noviny pečlivě složila. Tu rodinu jsem znala poměrně dobře z matčina vyprávění. Že by měl Bart něco společného s tím jejich náhlým finančním úpadkem? Tato rodina byla také na seznamu hostů, kteří byli pozváni na Bartův vánoční ples. Ale i tak, byl by Bart vůbec schopen nějakým způsobem ovlivnit komoditní burzu a dohnat někoho k bankrotu?

„Vůbec nic o tom nevím!“ rozčiloval se Bart, když jsem se ho na tu věc ptala. „Ti lidé si za to můžou sami s tou jejich nenasytnou hrabivostí! Za koho mě, prosím tě, máš? Za pánaboha? To, že jsem o minulých vánocích plácal nesmysly ještě neznamená, že je teď uskutečním! Nejsem zase tak potrhlý, jak si myslíš. Nehodlám se snížit k tomu, aby se má duše dočkala věčného zatracení. Vždycky se najde nějaký hlupák, který doplatí na vlastní pitomost.“

Joryho narozeniny jsme nakonec oslavili v rodinném kruhu. Cindy se doma ukázala na dva dny a byla celá šťastná, že může být s Jorym. V zavazadlech schovávala spoustu dárečků, kterými chtěla udělat Jorymu radost. „Jestli potkám takového muže jako jsi ty, Jory, hned po něm skočím! A vůbec, moc by mě zajímalo, jestli někdy narazím na někoho, kdo je aspoň z poloviny tak přitažlivý jako ty. Takový Lance Spalding by byl štěstím celý bez sebe, kdyby měl aspoň polovinu toho, co máš ty.“

„Jak jen to můžeš vědět?“ dobíral si ji Jory, který o té příhodě s Lancem neslyšel a netušil pravou příčinu jeho náhlého odjezdu. Podíval se zasmušile na svoji ženu, která zrovna chovala Darrena. Já měla na klíně Deirdre. Obě jsme zrovna krmily děti z lahviček a seděly u příjemně hřejícího krbu. Děti se slibně vyvíjely a my jsme je sledovali s nadějí a těšili se z nich. Řekla bych, že dokonce i Bart byl překvapen tím, jak dvojčata dobře prospívají a rychle rostou. Jak jsou mazlivá a rozkošná, když je občas vzal na ruku, aby si je na okamžik pochoval. Určitě byl na ně pyšný.

Melodie uložila Darrena do kolébky, kterou Chris vyhrabal v jakémsi krámku se starožitnostmi a vylepšil ji tak, že vypadala jako nová. Jednou nohou pohupovala kolébkou a stále upřeně hleděla na Barta, který se zajímal o to, jak hoří plamen v krbu. S námi většinou prohodila jen pár slov a o děti projevila zřídkakdy opravdový zájem. Starala se o ně dost nedbale, jen tak, aby se neřeklo. Ve skutečnosti jsme jí byli my i její vlastní děti lhostejní.

Jory jí téměř denně objednával drobné dárky, kterými ji chtěl potěšit. Melodie však vždycky otevřela krabičku a otráveně za věc poděkovala. Často se ani nenamáhala s tím, aby některý dárek otevřela. Hned jej odkládala stranou a jen vlažně poděkovala. Bolelo mě, když jsem pozorovala Joryho zklamaný obličej. Vždycky sklonil hlavu, aby nebylo vidět, jak ho Melodiino chování zraňuje. Snažil se o to, aby si získal vlastní ženu – a nedařilo se mu to. Co jiného mohl ještě dělat?

A Melodie se každým dnem stále víc a víc odcizovala nejen svému manželovi, ale k mému úžasu dokonce i vlastním dětem. Měla k nim nevyrovnaný přístup bez toho, aby se k nim nějak citově upnula. Její mateřská láska se ještě ani neměla čas pořádně rozvinout, a už uvadala. Musela jsem noc co noc vstávat, abych dětem dala napít. Každou noc jsem chodila vyměňovat mokré plenky a připravovat dolů do kuchyně čerstvou dávku pití. Musela jsem pečlivě dohlížet na to, aby nedostaly nápoj příliš horký a pak jsem je ukolébávala, aby usnuly. Zpívala jsem jim tiché ukolébavky, dokud se jim nezačala modrá očka klížit a neusnuly. Občas bych řekla, že se na jejich tvářičkách mihl drobný, spokojený úsměv. To všechno mě nesmírně povzbudilo a dávalo mi naději, že tohle jsou děti, které jsou k nerozeznání od Coryho a Carrie.

I když jsme žili dost stranou od ostatních lidí, přece jen k nám pronikly poťouchlé pomluvy, které služebnictvo přinášelo do domu z místního krámu. Stávalo se, že jsem vyslechla jejich šeptání, když krájeli cibuli a zelené koření, když připravovali pečivo a pekli koláče nebo jiné dobroty, které jsme tak rádi jedli. Věděla jsem až moc dobře, proč se některé služky zdržovaly v postranních chodbách, proč jim trvalo celou věčnost, než ustlaly a uklidily ložnice. I když jsme vpodstatě žili v ústraní, přece jen jsme nebyli ušetřeni klevet nejrůznějšího druhu.

Z jejich chování jsem si mohla mnohé lehce domyslet. Bart poslední dobou býval jen zřídkakdy doma a já to docela vítala. Když byl pryč z domu, nemusela jsem se s ním neustále o všechno handrkovat; Joel býval obvykle zalezlý někde u sebe a zřejmě se modlil, nebo co tam dělal.

Doslechla jsem se to jednoho rána, když jsem se podobně jako naše služky ochomýtala kolem kuchyně a sledovala, kde se co šustne… kuchařka s naší služebnou zrovna propíraly našeho Barta. Z jejich řeči jsem vyrozuměla, že Bart má řadu pletek s půvabnými a samozřejmě pořádně zazobanými dámami z okolí. Některé byly ještě svobodné, jiné vdané. Takže zase rozházel nejedno manželství, a byli to právě ti, kteří tehdy nepřišli na vánoční bál. Kromě toho jsem vyslechla, že Bart byl častým hostem jednoho značně pochybného veřejného domu vzdáleného asi deset mil odtud.

Teď už jsem byla přesvědčená, že na těch řečech skutečně něco bude. Bart se totiž často vracel domů v podroušeném stavu. To mě utvrdilo v tom, že má stálé místo, kam chodí pít. Teprve po tom, když se napil, zbavil se pocitu napětí a trochu mu to mluvilo a byl schopen se i zasmát.

Jednou jsem se ho na to dokonce zeptala. „Co pořád děláš venku po nocích, vždyť chodíš domů strašně pozdě? Řekni mi to, Bart, prosím tě.“

Přihlouple se rozesmál a já poznala, že to tentokrát poněkud přehnal. „Strýček Joel tvrdí, že nejlepší věřící je ten, kdo býval největším hříšníkem. Tvrdí, že se člověk nejdřív musí vyválet v bahně neřesti, aby dovedl ocenit pozdější očištění od hříchu a aby usiloval o spásu své duše.“ A ještě jednou se na mě tak přiblble usmál.

„Takže momentálně to, co vyvádíš po nocích, má představovat to válení v bahně neřesti?“

„Zajisté, drahá maminečko – ještě jsem neměl tu čest zakusit pocit odpuštění a spásy vlastní duše, doprčic.“

Jaro se pozvolna hlásilo o slovo, ale bylo ještě plaché a nesmělé. Pronikavé mrazivé větry postupně ztrácely na síle a z jihu občas zafoukal teplý vánek. Obloha začínala dostávat příjemný namodralý nádech a já měla hned daleko lepší náladu. Chodila jsem hodně na zahradu, vyhrabávala z trávníků loňské listí a plela vyrážející plevel, který zahradníci přehlédli.

Už jsem se nemohla dočkat, až se v lese objeví první krokusy, až na zahradě vykvetou tulipány a narcisy a až se ohlásí první kvítky růžovobílých sasanek. Nedočkavě jsem vyhlížela první květy azalek, které jsem měla obzvlášť ráda, protože jsem je pokládala za pohádkové květiny, které se k nám na zemi dostaly jen pro to, aby člověka potěšily. Těšila jsem se, až naše dvojčata uvidí všechnu tu nádheru na vlastní oči. Často jsem zvedala hlavu a sledovala stromy, které mi nikdy nepřipadaly osamělé nebo zasmušilé. Kdyby člověk chtěl, mohl by se od přírody mnohému naučit.

Brávala jsem Joryho s sebou všude tam, kam se dalo s jeho masivním elektrickým vozíkem projet. Šlo to celkem snadno, protože měl pořádná kola a pohon na několik rychlostí. „Musíme něco vymyslet, aby ses dostal ještě hlouběji do lesa,“ řekla jsem mu s nadějí v hlase. „Na cestičkách jsou sice ploché kameny, takže to nebude žádný velký problém, ale nejdřív je musíme nechat očistit, aby se po nich dalo bezpečně jezdit a nehrozilo, že se vozík převrhne.“ I když jsem si z duše ošklivila asfaltové a betonové chodníky, občas i tento materiál museli na některé úseky použít.

Jory se mým problémům jen smál. „Mami, nejlepší by byly pálené dlaždice z červené hlíny. Jsou pěkně vybarvené a navíc, tenhle vozík je učiněný zázrak techniky, ten si určitě poradí s každou cestou.“ Rozhlížel se kolem sebe a spokojeně se usmíval. Pak nastavil obličej prvním jarním paprskům, které začínaly pomalu hřát. „Jen bych si přál, aby se Melodie už konečně smířila s tím, co se mi stalo a začala projevovat trochu víc zájmu o naše děti.“

Co jen jsem mu na to měla odpovědět; sama jsem o tom s Melodií nesčetněkrát hovořila. Čím víc jsem jí to předhazovala, tím méně jevila zájem něco na situaci změnit. „To je můj život, Cathy!“ křičela na mě v záchvatu sebelítosti. „Můj život, ne tvůj!“ ječela na mě a obličej měla znetvořený hněvem.

Rehabilitační doktor, který o Joryho pečoval, naučil mého syna, jak se sám, jen pomocí silných paží, dostane z vozíku na zem a zase zpět nahoru. Takže Jory opět udělal krůček vpřed a nebyl na nás tolik závislý. Od té doby mi pomáhal plít růžové keře. Dovedl zacházet s motyčkou daleko lépe než já, protože měl neobyčejně vypracované svaly na pažích.

Zahradníci Jorymu ochotně ukazovali, jak nejlépe prořezávat růžové keře, jak kolem nich kypřit půdu, jak je hnojit. Spolu s Jorym jsem nacházela v zahradničení nejen zálibu, ale i určitou životní náplň, která nás oba uspokojovala. Zahrada byla tak prostorná, že jsem si mohli dovolit pěstovat nejrůznější exotické květiny. Byl to svět jenom pro nás, kde jsme se mohli do libosti vyřádit a měli jsme pocit z dobře vykonané práce. Ale Jorymu tato činnost nestačila; rozhodl se, že bude studovat malbu a vypracuje se na vyšší úroveň.

„Jen ať si otec nemyslí, že je jediný, kdo v naší rodině dokáže namalovat podmračenou oblohu a kdo dovede vyjádřit pochmurnou atmosféru na obraze, kdo svede vystihnout krůpěj rosy na rozvitém růžovém poupěti tak, že vypadá jako živé,“ nadhodil Jory a vesele se přitom smál. „Rozhodl jsem se, že se stanu malířem, mami.“

I když Melodie žila s námi ve stejném domě, Jory se musel bez ní obejít i nadále. Upravil si nosič na záda, aby mohl s sebou vozit dvojčata. Když si je bral z dětského pokoje, který sousedil s Melodiiným apartmá, poskočilo mi srdce radostí pokaždé, když jsem viděla, jak se jeho děti na něho jen třesou. Jory byl radostí bez sebe. „Mami, oni mě mají rádi! Vidím jim to na očích!“

S Jorym byla dvojčata daleko raději než s vlastní matkou. Když se na ně Melodie podívala, z jejích očí vyzařovala melancholie a nezájem.

Ano, dvojčata svého otce nejen zbožňovala a milovala, ale jeho děti mu také důvěřovaly. Když se pro ně natáhl a uchopil je, nikdy neměly strach, že by je upustil nebo jim nějak ublížil. Děti se spokojeně usmívaly, protože jejich otec byl spolehlivý a nikdy, nikdy by je nezradil.

Melodie se zavírala v pokoji a trucovala. Byla už zase štíhlá, ale příliš o sebe nedbala. Vlasy měla tak zplihlé, že připomínaly našedlé provázky. „To chce čas, Melodie, než se v tobě probudí všechny mateřské city,“ řekla jsem a usedla na kraj její postele. Domyslela jsem si, že nejsem vítaná a že by mě u sebe nejraději neviděla. „Přenecháváš péči o děti z větší části mně a chůvě. Jestliže to tak necháš dál, za chvíli tě děti nebudou považovat za vlastní matku. Každý den se k tobě obracejí a s nadějí čekají na tvůj úsměv, na tvoji lásku a porozumění. Určitě se s nimi sžiješ. To, že tě potřebují, ten pocit, že jsi pro ně nenahraditelná, je prostě neopakovatelný. Je to nádherné, když se máte vzájemně rádi.“

Lehce se pousmála, ale v jejím úsměvu bylo víc hořkosti než radosti. „Vždyť ty mi nedáváš příliš šanci, abych jim mohla být dobrou matkou, Cathy. Když k nim v noci vstanu, vždycky zjistím, že jsi mě předběhla. Když si ráno přivstanu, tak zjistím, že jsi je už stačila vykoupat a obléknout. Na co tedy potřebují matku, když mají tak pečlivou babičku jako jsi ty?“

Její bezohledná slova mě dočista vyvedla z míry. Nebylo to jednou, co jsem ležela v posteli a poslouchala dětský pláč, který neustal, dokud jsem se konečně nezvedla a nezjistila, co jim schází. Byly to mučivé okamžiky, když jsem vyčkávala, až k nim Melodie vstane. Co jsem tedy měla dělat? Měla jsem snad předstírat, že neslyším plačící děti? Melodie měla času víc než dost, aby k nim vstala. Pokoj měla prakticky naproti dvojčatům, zatímco já spala až na druhé straně chodby.

Určitě jí došlo, o čem jsem přemítala, takže mě zasyčela jako vzteklý had: „Ty prostě vždycky musíš mít navrch, jen si to přiznej. Ty patříš k těm tchyním, které nedají pokoj, dokud nedostanou to, po čem pasou. Ale pamatuj si, je tu jedna věc, na kterou nebudeš mít nikdy nárok, a to je Bartova láska a jeho respekt k tobě. Když mě miloval – a byly doby, kdy mě opravdu miloval – svěřil se mi, jak tě strašně nenávidí a jak si tě doslova hnusí. Litovala jsem ho, ale tebe mi bylo líto ještě víc. Teď teprve plně chápu jeho pocity. Jestliže Jory má matku jako jsi ty, nepotřebuje ještě navíc ženu jako jsem já.“

Když jsem se druhý den probudila, byl zrovna čtvrtek. Ještě mě brněla hlava z toho, jak na mě předešlý den Melodie chrlila ty své nenávistné řeči. Povzdechla jsem si, posadila se na posteli a spustila nohy na koberec. Vklouzla jsem do saténových pantoflíčků. Čekal mě perný den, protože všechno naše služebnictvo kromě Trevora mělo volný den. Jako správná matka jsem zvládala všechny povinnosti a těšila se na pátek, až se objeví Chris ve dveřích.

Když jsem vstoupila do Joryho pokoje, zastihla jsem svého syna v slzách. Právě jsem mu přinášela v náručí čerstvě vykoupané a načinčané dětičky. Jory svíral v ruce jakýsi kus papíru.

„Přečti si to,“ vyrazil ze sebe a položil papír na stolek. Pak objal děti, nejdříve chlapce, a pak holčičku a zabořil si obličej do jejich jemných vlásků.

Uchopila jsem list; byl to dopis napsaný na světle krémovém papíru. Co pamatuji, všechny zlé zprávy k nám chodily na podobném papíru.

Jory, můj nejdražší, přiznávám, že jsem zbabělá. Vždycky jsem to věděla a tajně jsem doufala, že se mi to před tebou podaří skrýt. Tys byl vždycky silný. Miluji tě a nepochybně tě budu milovat i dál, ale nejsem schopna žít s mužem, který mě už nikdy nebude moci pomilovat.

Když tě tak vidím v té tvé ohavné pojízdné židli, na kterou jsi upoután, nejsem schopna se s tím vyrovnat. Nemohu přijmout tvoji proměnu. Tvoji rodiče za mnou chodili a naléhali na mě, abych se s tvým stavem smířila a všechno si s tebou vyjasnila. Ale já se nikdy k takovému kroku neodhodlala. Kdybych to totiž udělala, třeba bys řekl nebo udělal něco, co by mě přesvědčilo, co by změnilo můj názor. Ale já odtud musím odejít, pokud mi záleží na tom, abych si zachovala zdravý rozum.

Víš, má lásko, vždycky jsem se cítila napůl šílená, když jsem musela přebývat v tomhle domě. V domě, který člověka zpočátku ohromí svou nádherou, ale který je zároveň strašlivý a děsivý. Ležím sama v posteli a sním o baletu. Slyším hrát hudbu, i když všude kolem mě je ticho. Musím se vrátit zpět, táhne mě to tam, kde hudba opravdu hraje. I když je to ode mě nehezké a zavrženíhodné, plně si uvědomuji, co dělám. Odpusť mi, prosím, jestli můžeš.

Až naše děti budou dost velké, aby všechno pochopily, nemluv před nimi o mně špatně, až se budou ptát, kdo byla jejich matka. Řekni jim něco, co je nezraní, i když budeš vědět, že to není tak docela pravda. Zradila jsem je, protože jsem zároveň zradila i tebe. Máš plné právo mě za tohle všechno nenávidět, ale prosím nevzpomínej na mě ve zlém. Uchovej si mě ve vzpomínkách takovou, jaká jsem byla v dobách našeho mládí, kdy jsme měli ještě život před sebou.

Nedávej si vinu za to, co se stalo a neobviňuj ani nikoho jiného. Ty víš velmi dobře, že se jen těžko smiřuji s realitou. Nikdy jsem to pořádně nedovedla a už se to do konce života nenaučím. Nejsem schopna čelit kruté realitě běžného života a pošlapat všechny sny a tajná přání. Měj na paměti jedno: Pouze moje fantazie mi pomáhala překonat všechna ta úskalí a těžkosti posledních měsíců.

Sbohem, má lásko, má první a jediná opravdová lásko. Sbohem, můj drahý. Najdi si někoho, kdo bude tak výjimečný jako tvoje matka a kdo zároveň bude schopen vyplnit místo, které tu po mně zůstalo prázdné. Tvoje matka je dostatečně silná, aby tě podpořila a pomohla ti smířit se s realitou, ať už bude jakkoliv krutá.

Bůh mi byl milostiv, když mi dopřál takovou tchyni jako je tvoje matka.

Tvoje nešťastná Mel

List mi vypadl z rukou a pomalu se snášel k zemi. Oba dva jsme na něj zírali; bylo to neskutečné, ale byla to bohužel pravda.

„Je po všem, mami,“ pronesl Jory bezbarvě. Měl zasmušilý a unavený hlas. „Všechno to, co začalo v době, kdy mi bylo dvanáct a jí jedenáct, je pryč. Vystavěl jsem si svoji budoucnost na její přítomnosti a doufal, že spolu zůstaneme až do konce. Dával jsem jí to nejlepší, co jsem mohl a pořád to ještě nestačilo. Nebylo v mých silách ji u sebe udržet.“

Jak jen jsem mu měla vysvětlit, že by s ním Melodie nevydržela, ani kdyby mohl dál tančit. Měla v sobě jakousi sílu, která ji od něho vzdalovala. Nebyla prostě schopná čelit drobným životním problémům a raději se uchýlila do neskutečného fantazijního světa. Pochopit realitu všedního života bylo prostě nad její síly.

Jen jsem zavrtěla hlavou. Ne, to není fér. „Je mi to strašně líto, Jory.“ Neřekla jsem to, co by asi bylo vhodnější. Neřekla jsem, že mu bude pravděpodobně daleko lépe, když tu Melodie s námi nebude.

„Já toho také lituji,“ zašeptal Jory a nebyl schopen pozvednout oči, aby se na mě podíval. „Bude mě teď vůbec nějaká žena chtít?“

I když už nebude můj syn schopen běžného sexuálního styku, přece jen jsem si dobře uvědomovala, že potřebuje vedle sebe někoho, s nímž by mu ty předlouhé noci nepřipadaly tak nekonečné a osamělé. Poznala jsem na něm, že tohle pro něho bylo nejkrutější procitnutí, jakého se ve svém životě mohl nadít. Zůstal sám a cítil se tak izolovaný, tak citově zranitelný, až jsem si říkala, že je na tom psychicky stejně bídně jako fyzicky. V tom mi byl podobný; potřeboval pomocnou ruku, která by jej v nejhorším okamžiku podepřela. Stejně jako on, i já potřebovala někoho, kdo by mě políbil na dobrou noc a kdo by se probouzel po mém boku zároveň se mnou a poskytoval mi lásku.

„Minulou noc v jednom kuse skučel vítr,“ stěžoval si, když jsem usadila dvojčata do vysokých židliček a krmila je obilnou kaší. „Probudilo mě to. Myslel jsem, že je někde poblíž Melodie, ale to se mi jen zdálo. Pozoroval jsem ptáky za oknem, jak stavěli hnízda a jak vesele čiřikali a vítali zpěvem nový den. A pak jsem si všiml toho lístku, který mi tu nechala. Aniž bych si ho přečetl, věděl jsem, k čemu došlo. A tak jsem raději přemýšlel dál o ptácích a jejich jarních písničkách, kterými vyjadřovali svoji ptačí lásku a kterými si zároveň hájili svá teritoria.“ Opět se mu zlomil hlas a on sklonil hlavu, abych mu neviděla do tváře. „Slyšel jsem, že labutě zůstávají svému životnímu druhovi celý život věrné a přál jsem si, aby se Melodie proměnila také v takovou labuť, která by se mnou chtěla dobrovolně strávit zbytek života a nehleděla by na okolnosti, které s sebou život nutně přináší.“

„Já vím, drahoušku, já vím,“ uklidňovala jsem ho a probírala mu jeho tmavé kučeravé vlasy. „Ale není vyloučeno, že tě opět potká láska, tohle tě za čas přebolí– a navíc, nejsi na světě sám.“

Přikývl a řekl: „Jsem ti velice vděčný, že mi poskytuješ oporu ve chvíli, kdy to nejvíce potřebuji. I otec má pro mé problémy vždycky pochopení…“

Cítila jsem, jak se mi hrnou slzy do očí a objala jsem jej. „Jory, Melodie sice odešla, ale nechala ti tu syna a dceru. Buď rád, že je máš. To, že tě opustila, už je dostatečně výmluvné. Odešla nejen od tebe, ale opustila také své dvě malé děti. Když se s ní rozvedeš, určitě ti budou děti svěřeny do vlastní péče, protože ty jejich výchovu s naší pomocí bez problémů zvládneš. Ty si bez ní už vždycky nějak poradíš, Jory. Dokud nás dva budeš mít, pamatuj si, že se můžeš na své rodiče spolehnout.“

Neustále jsem však myslela na Melodii, která sice opustila Joryho, ale zároveň odešla od malých dětí; taková matka si nezaslouží lásku svých dětí a nezaslouží si ani lásku nikoho jiného. Na rozloučenou nechala své první lásce na krku dvě maličké děti.

Jory si osušil oči a pokusil se o úsměv. Stejně ale jeho pokus vyšel naprázdno, podařil se mu jen ironický úšklebek.

Cindino léto

BART ZAČAL ZCELA NEOČEKÁVANĚ JEZDIT NA kratší pracovní cesty; nikdy se nezdržel pryč déle než dva tři dny, jako by měl strach, že po dobu jeho nepřítomnosti by se všechno jeho úsilí, které vynakládal ve svém domě, obrátilo v jeho neprospěch. „Musím mít dokonalý přehled o všem, co se tu děje. A navíc nedůvěřuju nikomu víc než sobě.“

Zrovna ten den, kdy Melodie z Foxworth Hallu zmizela, se Bart objevil doma. Netušil nic o dopisu, který po ní zůstal na Joryho nočním stolku. Když jsme usedali k večeři a on pohlédl na Melodiino prázdné místo, neodpustil si poznámku. „To už zase někde nahoře trucuje?“ Řekl to docela lhostejně a vlastně tak okamžitě reagoval na první myšlenku, která ho napadla.

„Ne, Barte,“ odpověděla jsem za Joryho, který se neměl ani k tomu, aby se na bratra podíval, ani k tomu, aby mu odpověděl. „Melodie se rozhodla, že znovu začne budovat svoji kariéru. Napsala Jorymu dopis a odešla.“

Bart pozvedl cynicky pravé obočí. Pak se zadíval na Joryho, ale neřekl ani slovo. Neřekl něco v tom smyslu, že toho lituje nebo něco na ten způsob.

Později, když Jory byl nahoře ve svém pokoji a já přebalovala dvojčata, přišel za mnou a postavil se vedle mě.

„To je škoda, že jsem zrovna v tu dobu byl v New Yorku. Strašně rád bych viděl, jak se Jory tvářil, když četl ten dopis. Mimochodem, kde je ten dopis? Docela by mě zajímalo, co nám Melodie píše.“

Prudce jsem se k němu obrátila. Zprvu jsem se totiž domnívala, že to Melodie nastražila tak, aby se s Bartem mohla v New Yorku setkat. „Ne, Barte, ten dopis ti nikdy neukážu… a doufám, že nemáš nic společného s jejím odchodem.“

Bylo vidět, že jsem jej dopálila. „Byl jsem přece za obchodem!

S Melodií jsem od vánoc neztratil ani dvě slova. Já jsem z toho taky úplně vedle, je to pro mě stejná hádanka jako pro vás.“

Na jednu stranu to byla docela příjemná změna, protože jsem se nemusela dívat na otrávenou Melodii a myslet na to, kdy se zase půjde se svou depresí zavřít do pokoje. Vždycky před spaním jsem ještě zašla do Joryho ložnice, pořádně mu upravila přikrývku a vyvětrala. Ztlumila jsem světlo a dohlédla na to, zda má po ruce vodu, kdyby se potřeboval napít. Pak jsem jej na noc políbila, když už neměl žádnou manželku, která by to měla dělat místo mě.

Teď, když Melodie odešla, jsem si teprve uvědomila, jak mi bude scházet při krmení a přebalování dětí; na všechno jsem najednou zůstala sama.

Bart se poslední dobou stále častěji objevoval v pokoji u dvojčat a díval se na ně. Občas jim podal nějaké chrastítko a sledoval, zda se na něho usmívají. Pozoroval, jak neúnavně mávají ručkama a nožkama. Děti neustále chňapaly po zavěšených ptáčcích z pestrobarevné umělé hmoty a snažily se je popadnout a nacpat si je do pusy.

„Jsou to velice roztomilé děti,“ komentoval jejich úsilí zadumaně a já měla potají radost, že mi taky někdy pomůže. Občas mi dokonce podal buď dětský olejíčck, nebo zásyp. Naneštěstí, když už se zdálo, že si s dvojčaty začíná rozumět, se odněkud zjevil Joel. Zamračil se na ta neviňátka a všechno to pěkné, co mezi nimi a Bartem pracně vzniklo, rázem poničil. Bart se na mě provinile podíval a přistoupil ke svému strýci.

Joel ještě jednou ty roztomilé dětičky obdařil nehezkým pohledem. „Jsou to stejně podaření hajzlíkové jako ta první dvojčata,“ zavrčel. „Dočista stejné blond vlásky a nebesky modré oči… od těch se nic dobrého nenadějeme.“

„Co jste tím chtěl naznačit?“ vyskočila jsem. „Cory a Carrie v životě nikomu neublížili! Oni sami doplatili na lidskou bezcitnost. Oni sami trpěli jednáním vaší sestry, matky a otce, Joeli. To byste měl mít neustále na paměti.“

Joel na to neodpověděl a vyšel z pokoje následován Bartem.

Asi v polovině června přiletěla Cindy na prázdniny. Měla velikou snahu, aby si udržela pokoj pěkně v pořádku. Už nepohazovala šaty po zemi, jak bývala dřív zvyklá, ale pěkně si své věci dávala na příslušné místo. Pomáhala mi s převlékáním dvojčat, s krmením a s ukládáním ke spánku. Byl na ni hezký pohled, když seděla u kolébky, v každé ruce jednu lahvičku a snažila se obě děti krmit zároveň. Ten večer si oblékla takové holčičkovské pyžamo a seděla s nohama zkříženýma pod sebou. V tu chvíli mi připomínala jen trochu odrostlé dítě. Také se neustále mydlila a sprchovala, až jsem si dělala starosti, aby se v té vodě nerozpustila.

Jednou večer se vykoupala a navoněla jako nějaká exotická kráska a řekla mi: „Miluju tohle období, kdy se stmívá.“ Točila se kolem dokola a stříkala na všechno kapky vody, které si nestačila setřít. „A zrovna tak miluju večerní procházky lesem, když měsíc stoupá po obloze.“

V té době jsme my ostatní vysedávali na terase a popíjeli. Bart nastražil uši a pozorně se na ni zahleděl. „Kdopak tě dneska čeká tam venku v lese?“

„Ne kdo, ale co, drahý bratříčku.“ Obrátila se k němu; mile a nevinně se na něho usmála. „Snažím se k tobě být milá, jak jen to jde, Bartíčku a vůbec mi nevadí, že se ke mně nechováš zrovna na úrovni. Rozhodla jsem se, že své přátele nebudu urážet nerudnými řečmi a hrubiánským chováním.“

Bart podezřívavě přivřel oči. „Stejně mi nevymluvíš, že se s někým v lese nescházíš.“

„Musím vyjádřit údiv nad tím, Bartíčku, že nevěříš ani jedinému slovu, které jsem tu pronesla. Neustále mě jenom podezříváš. Ale čekala jsem, že si na mě budeš dovolovat daleko víc. Tak abys věděl, jsem šíleně udělaná do jednoho kluka z Jižní Karoliny. A on zbožňuje nádhernou přírodu. To on mě vede k tomu, abych obdivovala věci v přírodě, které nejsou k zaplacení penězi. Proto tak miluju východy a západy slunce. Nejraději bych se rozběhla trávou za divokými králíky. Společně chytáme motýly, abychom je zase mohli pouštět na svobodu.

Táboříme v lesích a koupeme se v jezerech. Ale protože mi tady žádného přítele nepovolíš, chodím támhle nahoru na kopec a válím dolů sudy. Je to pořádná legrace, když se poddám zemské gravitaci a se zatajeným dechem se koulím dolů hlava nehlava.“

„Koho nazýváš gravitací? Billa, Johna, Marka, nebo snad Lanceho?“

„Klidně si mě dobírej, mně to nevadí,“ odpálila Cindy arogantně. „Mně se skutečně líbí, když se mohu dívat nahoru na oblohu, počítat hvězdy, hledat souhvězdí a pozorovat měsíc, jak se schovává za mraky. Občas na mě jako starý známý mrkne a já mu to oplatím. To Dennis mě naučil, kdy mám v pravý čas zmlknout, abych mohla vychutnat všechnu tu nádheru a sílu noci. Hm, naučil mě vidět divy, kterých bych si jinak ani nepovšimla – proto ho miluju. Šíleně, divoce, vášnivě i bláznivě ho miluju!“

Vztekle se na ni podíval a zavrčel: „A co ten tvůj Lance Spalding? Já si moc dobře pamatuju, že takhle jsi kdysi básnila i o něm. Nebo že bych mu ten jeho hezounkej ksichtík pošramotil natolik, že bys už nebyla schopná na něj pohlédnout bez toho, aby se ti neudělalo zle?“

Cindy znatelně zbledla. „Na rozdíl od tebe, velevážený pane Foxworthe, je Lance, podobně jako tatínek, stejně tak hezký uvnitř i zvenčí, a proto ho mám ráda stejně jako Dennise.“

To Barta jenom podráždilo. „Já moc dobře vím, co si mám pod tou tvou láskou k přírodě představit! Tobě se akorát tak líbí někde se rozvalit a rozhodit přitom nohy pro potěšení nějakého venkovského přiblblíka – a to je věc, kterou nedovolím!“

„Co se to tu zase děje?“ zeptal se Chris, který se právě vrátil od telefonu a připadal mi nějak zamyšlený. Všechna pohoda byla najednou ta tam.

Cindy prudce vyskočila a založila si ruce v bok. Podívala se přísně na Barta a měla co dělat, aby se ovládla a neskočila po něm. „Proč si o mně vždycky myslíš jen to nejhorší? Vždyť ti říkám, že mám ráda noční procházky v lese, když svítí měsíc. Pokud vím, tak vesnice je odtud dobrých deset mil. Vždyť je to docela normální; já tě tedy lituju, jestli to nedokážeš pochopit.“

Cindina slova ale jako by jen přilila oleje do ohně a Bart se ještě víc naježil. „Ty nejsi moje sestra, jsi jen svinská vychytralá čubka – stejně taková jako byla tvoje máma!“

Tentokrát vyskočil Chris ze svého místa a tvrdě Barta udeřil. Ten poněkud zavrávoral a zaťal pěsti. Už už mířil na Chrisovu čelist – ale já byla rychlejší. Postavila jsem se mezi ně. „Neopovažuj se vztáhnout ruku na člověka, který se ti snaží celá léta obětavě nahrazovat otce! Jestli to uděláš, Barte, navždycky jsme spolu skončili!“ To stačilo, aby Bart přestal uvažovat o odvetě. Obrátil se na mě a nepříčetně zaječel: „To nejsi schopna tu protřelou čubku prohlédnout? Vy jste odjakživa hledali chyby jenom na mně, ale pokud se jednalo o vašeho miláčka, to jste byli ochotni přivřít oči! Himl hergot, vždyť ona není nic víc než šlapka, zatracená špinavá šlapka!“ Celý ztuhl a jen na mě valil doširoka otevřené oči.

Po těchto rouhavých urážkách, kdy bral boží jméno nadarmo, se Bart obezřetně rozhlédl, ale Joel se naštěstí zdržoval někde jinde. „Slyšelas dobře, matko, co mi řekla? Děvka jedna prohnaná – a ještě se tu roztahuje v mém domě.“

Nesouhlasně jsem se na svého druhého syna podívala. Chris si zase sedl. Cindy se ztratila kdesi v domě. Vyslala jsem za ní zoufalý pohled. Chris zatím stroze vypálil na Barta: „Cožpak si pořád nejsi schopen uvědomit, že to děvče dělá všechno pro to, aby s tebou vycházelo v dobrém? Od té doby, co sem přijela, se o to snaží. Dělá, co může, aby tě nepopudila, ale ty jí naprosto nevycházíš vstříc. Co si myslíš, že při procházkách v okolních lesích může dělat špatného? Já to vidím tak, že ty se prostě snažíš tomu děvčeti za každou cenu ublížit – a k tomu se ti hodí kdejaká záminka. To, že odtud odešla Melodie, to myslím úplně stačí, nerad bych, abychom vyštvali ještě Cindy.“

Ale bylo to, jako když hrách na stěnu hází; Bart Chrise prostě neposlouchal. Chris domluvil a zpražil Barta přísným pohledem. Pak se také zvedl a odešel do domu. Měla jsem zato, že zamířil za Cindy, aby ji trochu uchlácholil.

Když jsem s Bartem osaměla, řekla jsem si, že bych se na celou tu věc měla podívat trochu s odstupem, racionálně. Vždycky jsem se o to snažila. „Barte, proč jen jsi na to děvče tak ošklivý?“ začala jsem opatrně. „Ona je teď v takovém problémovém věku a potřebuje spíš naši podporu než neustálé útoky na její osobnost. A vezmi laskavě na vědomí, že Cindy není ani čubka, kurva nebo šlapka. Je to docela normální mladá dívka, která se jenom chce líbit a dělá jí dobře, že o ni chlapci mají zájem. To ovšem neznamená, že by hned s každým musela jít do postele. Na to si sama sebe moc váží, vždyť má také nějakou čest. Tu epizodu s Lancem jí přece nemůžeš donekonečna předhazovat.“

„Matko, ta byla zkažená dávno předtím; to jenom vy jste to nechtěli vidět. Lance Spalding nebyl zdaleka první.“

„Jak se to opovažuješ tvrdit?“ vyjela jsem na něho podrážděně. „A co si, jen tak mimochodem, myslíš sám o sobě? Ty se klidně vyspíš, s kým se ti zachce, ale ona by podle tebe měla být čistá jak anděl. Seber se a zajdi za Cindy. Omluv se jí!“

„Takové věci se ode mě nikdy nedočká.“ Posadil se zpátky ke stolu a pustil se znovu do jídla. „Služebnictvo si o Cindy vypráví velmi zajímavé věci. Ale ty takové řeči neslyšíš, protože pořád jen poskakuješ kolem těch dvojčat a nejsi schopna se od nich odtrhnout. Ale já dobře poslouchám, co si mezi sebou vyprávějí, když luxují a utírají prach. Ta tvoje Cindy je pěkné číslo. Problém je v tom, že ty ji považuješ div ne za svatou. Myslíš si to, protože ona se tváří jako neviňátko.“

Opřela jsem se lokty o naleštěnou bílou desku stolu a pocítila jsem tíživou únavu. Také Jory vypadal značně vyčerpaně, a to nepromluvil jediné slovo. Měla jsem pocit, jako bych byla opilá.

Upřeně jsem se zahleděla na karmínově rudé růže, které stály ve váze na stolku. „Barte, napadlo tě vůbec někdy, že po takových útocích si musí Cindy připadat značně pokořená a neplnohodnotná? Tímto jednáním v ní rozhodně nepodpoříš sebeúctu.“

„Je to pěkná nestyda, běhna z ulice.“ Říkal to s naprostým přesvědčením.

Nemohla jsem s ním souhlasit. „Když už mluvíme o tom, jak nás naše služebnictvo propírá, ráda bych se zmínila, že jsem zaslechla cosi v tom smyslu, že ty sám se taháš s kdejakou ženskou z okolí.“

Bart prudce vstal, praštil ubrouskem o stůl a zmizel v domě. „Vyrazím každého, kdo se o mně jen slůvkem otře!“

Jen jsem si povzdechla. Brzy k nám nebude chtít nastoupit jediná služebná, když bude personál neustále vyhazovat.

„Já bych do toho praštil, mami,“ stěžoval si Jory. „Takový krásný podvečer, kdy jsme si mohli poklidně vysedávat na terase, a takhle se to zvrtlo; to se dalo čekat.“

Ještě ten večer Bart vyházel všechno služebnictvo kromě Trevora, který se zřídkakdy s někým bavil; snad jen se mnou a s Chrisem občas prohodil pár slov. Kdyby Trevor bral vážně Bartova slova o každém vyhazovu, byl by každou chvíli jednou nohou na odchodu. Naštěstí měl pro Barta Trevor pochopení a jeho nálady si nikdy moc k tělu nepřipouštěl. Nikdy Bartovi nic nevytýkal a nikdy se na něho významně nepodíval. Bart ho možná toleroval jenom proto, že se mylně domníval, že Trevora svým jednáním zastrašil. Ale já bych řekla, že Trevor Barta spíš litoval a plně chápal jeho problémy.

Zamířila jsem do Cindina pokoje; cestou jsem se srazila s Chrisem, který zrovna sestupoval po schodech do přízemí. „Pokus se ji nějak uklidnit, Cathy. Pořád dokola mluví o tom, že odtud odejede a už ji tu nikdo neuvidí.“

Cindy ležela na posteli, obličej zabořený do polštáře. Tiše vzlykala. „Vždycky všechno pokazí,“ poplakávala. „Nikdy jsem své skutečné rodiče nepoznala, ale Bart usiluje o to, aby tebe a tatínka proti mně poštval,“ vzlykala. Usedla jsem na kraj postele. „A teď si vzal do hlavy, že mi zkazí celé prázdniny a vystrnadí mě odtud tak jako Melodii.“

Uchopila jsem ji do náruče; byla taková útlá. Snažila jsem se ji ukonejšit a v duchu jsem si říkala, jestli by nebylo nejlepší ji poslat přes léto někam pryč, aby ji Bart netrápil. Kam ale bych to děvče měla poslat, abych ji ještě víc nezranila? Přemýšlela jsem o tom ještě večer, když jsem usínala a představovala si, že třeba Cindy skutečně odtud uteče s nějakým mladíkem z nejbližší vesnice.

A skutečně se mé obavy o něco později naplnily.

Jak Bart správně předvídal, měla ta náhlá láska k přírodě trochu jiné pozadí. Byl v tom jakýsi Victor Wade. Chris spal po mém boku a já ležela v posteli a přemítala o tom, co si mám počít s Cindy a s Bartem, aby se věčně nehašteřili. V té době Cindy jako stín vyklouzla z domu a běžela za tím Victorem z Charlottesville.

V Charlottesville se Cindy skvěle bavila a do rána protančila podrážky svých stříbrných střevíčků se čtyřpalcovými skleněnými podpatky. (Tedy ty podpatky jenom vypadaly, že jsou ze skla, ale ve skutečnosti to byla nějaká průzračná umělá hmota.) Pak ji Victor podle původní úmluvy vezl zpátky na Foxworth Hall. Kousek pod kopcem, kde odbočovala soukromá silnice k Hallu, zaparkoval a začal Cindy objímat.

„Strašně tě miluju,“ šeptal vášnivě a zkušeně ji líbal. Na tváře, za uši, na šiji, kterou jí odhalil. „Nikdy jsem se nepotkal s takovým děvčetem jako jsi ty. S ostatními to nebylo ani zpoloviny tak zábavné jako s tebou. Měla jsi pravdu. Nejlepší holky jsou právě z Texasu…“

Cindy byla napůl přiopilá a jen těžko odolávala jeho cíleným výpadům; všechna její předsevzetí se pomalu rozplývala a ona se podvolovala jeho nátlaku. Brzy ji přemohla vlastní žádost, a tak se ani nebránila. Naopak; sama mu pomáhala při svlékání. Nalehl na ni – a vtom se objevil Bart.

Řádil jak zdivočelý býk. Vtrhl do zaparkovaného vozu a načapal Cindy právě v okamžiku, když se ti dva začali milovat.

Jak uviděl jejich nahá propletená těla na zadním sedadle, poznal, že se jeho podezření naplnilo. Otevřel dveře a popadl Victora za kotníky. Vyvlekl jej násilím ven z vozu a nechal ho dopadnout obličejem dolů na ostrý štěrk.

Nedal mu ani jedinou šanci, aby se vzpamatoval a brutálně na něho zaútočil pěstmi.

Navzdory tomu, že Cindy byla nahá a k smrti vyděšená, popadla své zmačkané šaty a uhodila jimi Barta do obličeje. Neočekávaný útok ho na chvíli omráčil. Victor využil situace a vyskočil. Udeřil Barta, ale vzápětí to byl on sám, komu tekla z nosu krev.

V měsíčním svitu Cindy připadalo, že je Victorovo nahé tělo spíš modré než bílé. „Bart byl tak děsně surový, mami! Bylo to strašné! Připadal mi dočista jako šílenec – zvlášť po tom, co se Victorovi podařilo mu zasadit jednu pořádnou šupu přímo do zubů. Pak se snažil Barta nakopnout do slabin. Ale moc se nestrefil, rozhodně mu toho moc neudělal. To jen Barta rozzuřilo až k nepříčetnosti. Začal ječet a vrhl se na Victora s takovou silou, že jsem si myslela, že ho umlátí k smrti. Řezal do něho jako smyslů zbavený – bylo to k nevydržení, maminečko – nevypadalo to, že by měl v úmyslu přestat.

Vyváděl jak ďábel a zasypával Victora těmi nejsprostšími nadávkami, co jsem kdy slyšela. Byl tak oplzlý, že jsem na podobné výrazy ještě nikdy nenarazila. Srazil Victora k zemi a pořád do něho mydlil jako by se pomátl na rozumu. A pak se vrhl na mě! Měla jsem šílený strach z toho, že mi přerazí nos a nadobro mě zohaví, protože v tom se přímo vyžíval. Nějak se mi podařilo se navléci do svých šatů, ale nebyla jsem s to zapnout na zádech zip. Popadl mě za ramena a zatřásl se mnou tak surově, že mi šaty sjely až ke kolenům a já byla zase nahá. A on se choval jako by si toho ani nevšiml. Jenom na mě tak zíral a vrazil mi děsně velkou facku, pak druhou, až se mi hlava obrátila ze strany na stranu. Zmocnila se mě závrať a slabost. Hlava se mi točila. Popadl mě jako pytel hadrů a vlekl pryč do lesa. Victora tam nechal ležet na zemi.

Bylo to něco děsného, maminečko, bylo to tak pokořující! Táhl mč za sebou jako nějaký dobytek. Celou cestu jsem naříkala a zapřísahala Barta, aby zavolal Victorovi ambulanci, protože ho určitě vážně zranil… ale on jako by neslyšel. Prosila jsem ho, aby mě pustil a nechal mě trochu se obléci, ale on mi poručil, abych toho nechala nebo jinak že mi provede něco nechutného. A pak mě –“

Zarazila se vprostřed slova a nedopověděla. Zírala před sebe doslova ochromená hrůzou.

„Co ti vlastně provedl, Cindy?“ naléhala jsem a bylo mi z toho úzko stejně jako bych to pokoření prožila já sama místo ní. Byla jsem na Barta neobyčejně rozzlobená a nebylo mi po chuti, jak s mojí dcerou zatočil. Zároveň jsem měla dopal i na Cindy, která s klidem pošlapala všechny své sliby, které mi ohledně této záležitosti dala.

Sklonila hlavu tak, že jí nebylo vidět do obličeje a tichým hlasem ze sebe vypravila: „Raději až jindy, mami… až jindy.“

Asi se tam toho odehrálo víc, ale Cindy o tom už nechtěla mluvit. Měla jsem sto chutí ji vyhubovat a potrestat a připomenout jí, že s Bartem kvůli jeho prchlivé povaze nejsou žádné žerty, ale ona byla příliš vyděšená, aby byla schopna poslouchat mé výtky.

Vstala jsem a chystala jsem se odejít z jejího pokoje. „Od této chvíle si na tebe dohlédnu osobně, Cindy. Požádám služebnictvo, aby ti odpojili telefon pro případ, že bys chtěla někomu za svých přátel volat a navádět je, aby ti odtud pomohli uniknout. Vyslechla jsem si tvoji verzi a od Barta se ráno jistě dovím, jaký názor na to má on sám. Mohu ti jen říci, že nesouhlasím se způsobem, jak Bart s tím chlapcem naložil. Silně to přehnal a byl k němu zbytečně surový. To je mi opravdu líto. Avšak na druhou stranu jsme ti doposud tolerovali lecjaké výstřelky, pokud jde o sex. Zdá se, že jsi se nějak moc brzy otřepala po tom maléru, co jsi tu měla tehdy s Lancem. Velmi mě mrzí, že sis nevzala má slova k srdci, protože jsme o tom tenkrát spolu detailně hovořily. Pochopitelně je mi jasné, že to nemáš jednoduché; jsi mladá a postrádáš přátele, se kterými se obyčejně během roku stýkáš. Nicméně si ale myslím, že bys s intimnostmi neměla tak spěchat. Na tvém místě bych takovému cizímu člověku nedovolila, aby se mě třeba jen prstem dotkl. Nějaké miliskování by už vůbec nepřicházelo v úvahu. Vždyť ty jsi ho sotva znala, Cindy! Vždyť ten člověk ti klidně mohl něco udělat!“

Udělala ztrápený obličej a rozplakala se. „Pomoz mi, maminko!“

„Cožpak jsem celý život nedělala nic jiného, než že jsem se snažila, abys měla to nejlepší? Teď mě, Cindy, pořádně poslouchej. Na lásce je nejhezčí to období, kdy se vzájemně poznáváte. Měla bys sobě i svému chlapci dopřát, abyste se nejdříve poznali po té lidské stránce, a teprve potom byste měli pomýšlet na tělesné sblížení. Přece si hned nenarazíš prvního chlapa, kterého sebereš na ulici!“

Znechuceně se ode mě odvrátila. „Mami, ve všech knihách se píše jen o sexu. Nějaká láska se tam vůbec nevyskytuje. Většina psychiatrů zastává názor, že se láska nedá spojovat se sexem. Ani ty jsi nebyla nikdy schopná mi přesně vysvětlit, co je to vlastně láska. A já už vůbec nejsem přesvědčená, že něco takového existuje. Domnívám se, že v mém věku je sex stejně tak potřebný jako voda a potrava a láska je spíš něco nezachytitelného, imaginárního. Při sexu se člověku zvýší tep, stoupne mu tlak, srdce začne rychleji tlouci, dech se zrychlí a prohloubí, ale pořád je to jen jakási fyziologická záležitost podobně jako potřeba spánku. Takže si myslím, že se není třeba vzrušovat nějakými zastaralými názory na věci, které ty sama vyznáváš. A Victor Wade mě přece chtěl… a já chtěla jeho. A nekoukej se na mě tak divně! On mě přece k ničemu nenutil! On mě přece neznásilnil – a já jeho taky ne! Prostě jsem chtěla dělat ty věci společně s ním!“

Vyzývavě na mě upřela své modré oči a pak najednou vyskočila z místa. „Tak, a teď mě klidně můžeš přirovnat k Bartovi, který je stejně zkažený jako já. Můžeš všude chodit a vykládat, že jsem nenapravitelně zvlčilá, ale mně je to stejně všechno jedno. Tím jenom dokážeš, že nemohu věřit ani tobě, ani Bartovi. A jestli si myslíš, že máš pravdu, tak si pamatuj, že devadesát devět procent všech lidí na světě patří mezi stejné hříšníky jako já – včetně tebe a tvého bratra!“

Povstala jsem raněná do hloubi srdce a raději odešla.

Cindy trucovala zavřená ve svém pokoji a letní dny plné slunce pozvolna plynuly. Cindy se zlobila nejen na Barta, ale i na mě a dokonce i na Chrise. Když byl u stolu Joel nebo Bart, odmítala přijít ke společnému jídlu. Přestala se dvakrát nebo třikrát denně sprchovat; netrvalo dlouho a její vlasy vypadaly stejně jako tehdy Melodiiny – doslova jako myší ocásky. Jako by se zhlížela v jejích manýrech. Nicméně, i když se pořád tvářila vzdorovitě, přece jen byla ještě docela přitažlivá navzdory tomu, že o sebe přestala dbát.

„Tím, že vypadáš pod obraz, celou záležitost jenom komplikuješ,“ napomínala jsem ji a snažila jsem se ji dostat od televize, na kterou bez přestání koukala. Jako by mi chtěla naznačit, že nemá sebemenší úmysly někam pláchnout, když je její pokoj tak luxusně vybavený. Postrádala snad jen telefon, který jsem nechala odstranit, aby si nemohla domluvit schůzku s Victorem nebo někým jiným.

Seděla na posteli a mračila se na mě. „Pusť mě odtud, mami. A Bartovi můžeš vyřídit, že ho už propříště za žádného bratra nepovažuju. Do tohoto domu se už nikdy nevrátím! NIKDY!“

„Kam bys šla a co by sis bez nás počala, Cindy?“ zeptala jsem se jí s údivem. Začala jsem se bát, aby někdy v noci nevyklouzla z domu a nezmizela navždy. Trochu jsem se utěšovala tím, že by jí peníze vystačily tak na čtrnáct dní.

„Odejdu, protože to tu už nevydržím!“ ječela a slzy sebelítosti jí stékaly po tvářích. Byla teď mimořádně bledá, ztratila svou obvyklou zdravou barvu. „Ty i tatínek jste mi vždycky dávali všechno, co jsem potřebovala, takže nehrozí, že bych se musela prodávat, o to nemějte strach. Ale já prostě chci odejít. V tuhle chvíli se prostě cítím díky Bartovi strašně bídně, ale já mu ukážu, ten se může těšit!“

„Ty tady hezky zůstaneš tak dlouho, dokud se nepolepšíš a nebudeš se chovat podle toho, jak já chci. Až začneš mluvit rozumně a nebudeš na mě pořád jenom křičet a začneš uvažovat jako dospělá, pak ti vyjdu vstříc a pomohu ti odtud odejít. Taky se postarám, aby sis mohla zařídit život podle svého.“

„Mami!“ rozplakala se znovu. „Proč mě nemáš ráda! Copak za to můžu, že se líbím chlapcům a že mě přitahují? Snažila jsem se počkat, až se objeví on s velkým O, ale po celou tu dobu jsem na nikoho takového nenarazila. A když je budu neustále odmítat, půjdou a najdou si jiné děvče, které bude povolnější. Co bys dělala na mém místě, mami? Jak jsi to dokázala, aby všichni ti muži, kteří tě milovali, zůstali u tebe a neopustili tě?“

Všichni ti muži? Ne, na to jsem nebyla schopna odpovědět.

Místo toho, abych jí dala přímou odpověď, jsem podobně jako ostatní rodiče začala kličkovat. „Cindy, tvůj otec a já tě máme velice rádi, toho sis určitě musela všimnout. I Jory tě má rád. A dvojčata se na tebe jen jen třesou. Než provedeš nějaký neuvážený krok, raději si sedni s otcem nebo s Jorym a všechno si s nimi prober. A vysvětli nám podrobně, co všechno hodláš udělat. Jestliže přijdeš s rozumným návrhem, všichni ti budeme ze všech sil pomáhat a podporovat tě, abys svého cíle dosáhla.“

„A nebudete do toho zatahovat Barta?“ zjišťovala si nedůvěřivě.

„Ne, holčičko. Bart jenom dokázal, že pokud se jedná o tebe, tak nemá právo mluvit do tvých osobních záležitostí. Pokaždé, když jsi přijela domů, si našel nějakou záminku, abyste se pohádali. Je nejvyšší čas, abychom s tím něco udělali. A co se týká Joela, ten je mi taky pořádně proti srsti. Myslím, že ten už vůbec nemá co mluvit do našich rodinných záležitostí.“

Zcela neočekávaně se mi vrhla kolem krku. „Ach, maminko, já se tak stydím, že jsem se k tobě tak ohavně chovala. Chtěla jsem si na tobě vylít vztek jenom proto, že Bart byl ke mně tenkrát tak hnusný. Ochraň mě před ním, mami. Nějak to zařiď, prosím, prosím.“

Spolu s Chrisem a Jorym jsme uvážili Cindiny problémy a našli způsob, jak z té problematické situace ven. Já se ještě pokusila zapůsobit na Barta, který trval na tom, že Cindy musí být tvrdě potrestána.

„Ona nám tady v okolí dělá jen ostudu,“ vyváděl jako pominutý, když jsem za ním zašla do jeho pracovny. „Já se snažím o to, abych tu žil poklidně, bohabojně – tak se tu na mě moc nerozkřikuj a rozumně uvažuj. Jsem ochoten připustit, že i já jsem kdysi vedl hříšný život, ale teď je poněkud jiná situace. Já tady tu ženskou prostě nesnesu. Snad jenom Melodie mi kdysi byla schopna porozumět a s ní jsem zažil cosi, co se podobalo skutečné lásce.“

Snažila jsem se ovládnout, aby nepoznal, co si o něm v té chvíli myslím. Nějak nápadně rychle změnil názor na vztah, který mezi ním a Melodií byl loni na podzim, když ji tolik miloval…

Když jsem se tak rozhlížela po předmětech, které tvořily zařízení jeho kanceláře, napadlo mě, zda Bart neupřednostňuje věci před lidmi; měl tam spoustu věcí orientálního původu, které koupil na aukci. To musely být pořádně drahé kousky. A za ten nábytek by se nemuseli stydět ani v Bílém domě. Pracoval na tom, aby se zařadil mezi nejbohatší lidi na světě a usilovně se snažil co nejlépe investovat všechny peníze, které získal dědictvím. Do té doby, než dostane veškerý majetek po babičce, bude jistě disponovat nějakou tou miliardou, ke které přišel vlastním úsilím. Byl mazaný, obratný a důsledný. Jaká škoda, že se z něho stával hrabivý a nelidský boháč.

„Teď koukej odejít, matko. Zbytečně s tebou ztrácím čas.“

Otočil se i s židlí ke mně zády a zahleděl se z okna na rozkvetlou zahradu. „A Cindy pošli co nejdřív pryč – to je jedno, kam půjde. Ale ať ji tady už nikdy nespatřím.“

„Včera večer se nám Cindy svěřila, že by ráda strávila zbytek léta v činoherní škole kdesi v Nové Anglii. Má adresu na jednu školu s velmi dobrou pověstí. Chris si tam zavolal, aby si to ověřil a myslím, že je to opravdu tak, jak Cindy říkala. Takže během tří dnů odtud skutečně odjede.“

„Tam tedy bude ve svém živlu,“ prohodil lhostejně.

Povstala jsem a vrhla na něho vyčítavý pohled. „Když už ji tak tvrdě odsuzuješ, jestlipak jsi pomyslel na sebe? Cožpak ona dělala něco horšího než ty?“

Začal něco psát na počítači a nechal moji otázku bez odpovědi.

Vyšla jsem tedy z místnosti a třískla za sebou dveřmi.

O tři dny později jsem pomohla Cindy dobalit poslední věci. Nakoupily jsme spolu nějaké šaty, šestery střevíčky a dvoje plavky. Cindy políbila Joryho na rozloučenou a na chvíli se zastavila u dvojčat, aby si je naposled pochovala. „Moji broučkové,“ zašeptala, „já se na vás zase přijedu podívat. Přijdu sem potají, aby to Bart nevěděl. Jory, měl bys odtud odejít. A vzít s sebou maminku i tatínka.“ Váhavě uložila dvojčata do ohrádky a obrátila se ke mně, aby mě objala a políbila. Měla jsem pláč na krajíčku. Ztrácela jsem dceru. Podle toho, jak se na mě podívala, mi došlo, že to mezi námi už nikdy nebude takové jako dřív.

Pořád ještě stála vedle mě a pevně se mě držela. „Tatínek mě odveze na letiště,“ řekla a položila si hlavu na mé rameno. „Můžeš jet s námi, ale musíš mi slíbit, že nebudeš plakat ani mě litovat; já jsem teď šťastná jako pták osvobozený z těsné klece, z tohoto zatraceného domu. Už mě jednou berte vážně a dejte na to, když vám říkám, že nejlépe uděláte, když odtud odejdete. Je to prokletý dům a já ho nenávidím stejně tak, jako jsem ho kdysi obdivovala.“

Rozhodli jsme se, že se Cindy nerozloučí ani s Bartem, ani s Joelem.

Podle Cindina výrazu mi bylo jasné, že by o to ani nestála. Vřele se rozloučila s Chrisem a políbila jej. Ještě jednou mi zamávala, než zmizela v odbavovací hale. „Nečekejte, až se mé letadlo připraví k odletu. Co nevidět půjdu na nástupiště.“

„Napíšeš?“ zeptal se ještě Chris.

„Jistě, když si najdu čas.“

„Cindy,“ zavolala jsem na ni, jako by se tím ještě dalo něco změnit. „Piš nám nejméně jednou týdně. Budeme mít starost, co s tebou je. A když budeš něco potřebovat, klidně se na nás obrať. Bart dřív nebo později sám pozná, že udělal chybu. Určitě změní názor. Já už si na něho dohlédnu, aby si to uvědomil. Udělám všechno pro to, abychom byli zase jedna velká rodina.“

„Ten nemusí mít starost o spasení své duše, mami,“ zavolala drze nakonec. „Ten se beztak narodil už bez ní.“

Když se letadlo zvedalo od země, už jsem skoro neplakala a odhodlaně jsem vykročila zpět k domovu. Dříve než zemřu, chci, aby má rodina zase držela pěkně pohromadě. To mě udržovalo při životě a dávalo mi sílu do dalších dní.

Chris se mě snažil vytrhnout z deprese. Pomalu jsme ujížděli zpět k takzvanému „domovu“. „Tak jak jsi spokojená s novou ošetřovatelkou?“

Poslední dobou jsem byla natolik zaujatá naší Cindy a jejími problémy, že jsem nové tmavovlasé ošetřovatelce, kterou Chris najal, aby pečovala o Joryho, nevěnovala velkou pozornost. Děvče mělo u nás bydlet a také mi trochu pomáhat s dvojčaty. I když byla v domě už několik dní, sotva jsem s ní prohodila pár slov.

„Tak co jí říká Jory?“ vyptával se. „Dalo mi to pořádnou práci, než jsem našel tu pravou. Podle mého názoru by měla být spolehlivá.“

„Nemyslím si, že by měl Jory na ni nějaký konečný názor, Chrisi. Má plné ruce toho svého malování a děti mu nedají na chvíli pokoj. Začínají lézt a je jich všude plno. No, zrovna včera jsem přistihla Coryho – tedy Darrena – jak si cpal nějakého brouka, kterého našel v trávě, rovnou do pusinky. Naštěstí u toho byla Toni a rychle zasáhla. Ale nevzpomínám si, že by se o ní Jory nějak moc se mnou bavil.“

„To chce čas, dřív nebo později se to může změnit. A Cathy, ty bys měla v dvojčatech přestat vidět Coryho a Carii. Kdyby tě Jory slyšel, kdyby věděl, že jim říkáš Cory a Carrie, určitě by se zlobil. To nejsou naše dvojčata – ty děti patří Jorymu.“

Pak už Chris až k Foxworth Hallu nepromluvil; mlčel dokonce i tehdy, když pomalu dojel k domu a zajel do garáže.

„Co se to tu zase děje? Ten dům je naprosto nevyzpytatelný,“ stěžoval si Jory, když jsem přišla na terasu, kde seděl na sportovní žíněnce položené na dláždění. Dvojčata byla u něho a spokojeně si hrála na sluníčku. „Chvíli po tom, co jste s Cindy odjeli na letiště, sem vtrhla parta nějakých dělníků a kutili cosi v tom pokojíku, kde se obvykle Joel zdržoval na modlitbách. Barta jsem od té doby ještě nespatřil a s Joelem se o tom bavit nechci. V tom bude něco jiného než –“

„Teď ti nerozumím…“

„V tom bude ta podařená ošetřovatelka, co jste s tatínkem najali, mami. Na takovou práci je jí až škoda – když ji potřebuju, tak není k zastižení. Deset minut jsem ji volal a ona pořád nikde. Dvojčata byla úplně mokrá a ona se stále někde zdržovala místo toho, aby je přišla přebalit. Nakonec jsem to musel udělat sám. Nemohl jsem jít zpátky do domu a nechat je tu bez dozoru. Když jsem je chtěl zavřít do ohrádky, tak z toho byla spousta křiku. Ty děti prostě nesnesou, když je někdo omezuje v pohybu; zvlášť Deirdre to těžce nese.“

Znovu jsem dvojčata přebalila a uložila je ke spánku. Pak jsem se vydala na obchůzku domem, abych se po naší ošetřovatelce trochu poohlédla.

K mému překvapení jsem ji našla v tom novém plaveckém bazénu; s Bartem se smáli a cákali vodu jeden na druhého.

„Nazdar mami!“ zahalekal Bart. Byl opálený a vypadal tak dobře a spokojeně jako tehdy, když byl zamilovaný do Melodie. „Toni dovede perfektně hrát tenis. To je vynikající, že je tady. Byli jsme po hře tak utahaní, že jsme se museli trochu svlažit v bazénu.“

Tvářila jsem se jako bůh pomsty. Antonie okamžitě vylezla z bazénu a začala se utírat. Vytřela si vlasy do bílého froté ručníku a pak si otírala tělo. Měla na sobě hodně vykrojené bikiny. „Bart mě požádal, abych mu říkala křestním jménem. Nebudete snad proti tomu nic namítat, že, paní Sheffieldová?“

Dívala jsem se na ni zamyšleně a říkala jsem si, zda je to ta pravá osoba, která by se měla starat o Joryho a jeho dvě děti. Její tmavé vlasy jí spadaly kolem obličeje v jemných vlnách a docela jí to slušelo. Nepoužívala téměř žádný make up. Měla pěknou postavu; trochu připomínala Cindy. Divné – Bart byl přímo alergický na tělesné křivky své sestry. Ale podle toho, jak se díval na naši ošetřovatelku, bych řekla, že na ní se mu líbilo úplně všechno.

„Toni,“ pronesla jsem, když už jsem se zase začala ovládat. „Jory, kvůli kterému vás platíme, potřeboval vaši pomoc a nemohl se vás dovolat, když mu scházely čisté plenky pro dvojčata. Byl po celou dobu na terase i s dětmi a vy byste tam správně měla být s ním, a ne s Bartem. Předpokládali jsme, že ve vaší přítomnosti nebude Jorymu ani dvojčatům nic chybět.“

Bylo vidět, že toho lituje. „Promiňte prosím, ale tady Bart…“ znejistěla a nebyla schopna na mého mladšího syna pohlédnout.

„To je v pořádku, Toni. Za všechno můžu já,“ pronesl Bart. „Řekl jsem jí, že Jory je momentálně v pořádku a je schopen na chvíli dohlédnout na děcka. Připadalo mi, že Jory jenom přivítá možnost nebýt na nikom věčně závislý.“

„Ať už se to příště nestane, Toni,“ napomenula jsem ji a nedbala Bartových vysvětlivek.

Co si jen o sobě myslí! A pak jsem dostala báječný nápad. „Barte, vy dva s Toni byste mohli Jorymu nesmírně pomoci v jiné věci; mohli byste ho vzít mezi sebe a trochu si s ním zaplavat. Paže má naprosto v pořádku a silný je až dost. Barte, měl bys mít na paměti, že ten bazén bez zábradlí je dost nebezpečný; nezapomeň na to, že tu jsou dvě malé děti. Takže co kdyby Toni s Joryho pomocí naučila dvojčata plavat? Čistě jen tak pro jistotu…“

Bart se na mě zamyšleně podíval a zdálo se, že uhodl mé myšlenky. Pak mrkl na Antonii, která už kráčela k domu. „Takže jste se rozhodli, že tu přece jenom zůstanete, nebo se pletu?“

„Chtěl bys, abychom ještě zůstali?“

Usmál se, a v tu chvíli mi připomněl podobu jeho otce. „No, jistě, jistěže bych chtěl. Zvlášť teď, když Toni vnesla do tohoto ponurého domu trochu světla.“

„Nech ji raději na pokoji, Barte!“

Vrhl na mě významný pohled; pak se obrátil na záda a plaval podél bazénu. Náhle udělal ve vodě obrat a vyhoupl se z bazénu napůl ven. Uchopil mě za kotníky, až to zabolelo. Skoro jsem měla strach, aby mi nezmáčel hedvábné šaty, které jsem měla právě na sobě.

Podívala jsem se na něho a výraz v jeho očích se mi ale vůbec nelíbil. „Pusť mě. Já jsem si zaplavala už dneska ráno.“

„A proč by sis to nemohla se mnou občas zopakovat?“

Co ho to jen popadlo, že mi nechtěl dovolit, abych odešla? V jeho pohledu bylo tolik touhy a tvářil se jako odstrčené dítě. Sklonil hlavu a začal mi líbat prsty u nohou, které vykukovaly z letních sandálků. Tím mě dočista odrovnal. A navíc zarecitoval úryvek z jedné básně, verše, které kdysi říkával jeho pravý otec: „Myslím, že po celou dobu, co jsem živ, nespatřil jsem tak krásnou ženu, jaký div…“ Vzhlédl ke mně. „Tak co, mami, že mám trochu hereckého talentu, viď?“

Musela jsem využít situace, která se naskytla. Byl teď přístupný a vnímavý. Zřejmě jej cosi zaujalo na mém chování.

„Jistěže máš, Barte. Ale není ti trochu líto toho, že Cindy musela odejet?“

Zamračil se a odvrátil tvář. „Ne, toho nijak nelituju. Jsem moc rád, že odtud vypadla. Cožpak jsem ti dostatečně jasně nenaznačil, jaká ve skutečnosti je?“

„Zatím jsi mi dokázal jen to, že dovedeš být pěkně protivný.“

Teď se už zlobil doopravdy. Pohlédl na mě tak, že jsem se pořádně vylekala. Pokynul hlavou směrem k domu, odkud se nesly jakési nezřetelné zvuky. Když jsem se tím směrem podívala, všimla jsem si Joela. Právě vyšel před dům na trávník, který byl hned vedle oválného plaveckého bazénu.

Joel si nás nesouhlasně změřil svýma pomněnkovýma očima a poklepal si kostnatým prstem na bradu. Vztyčil hlavu a zatvářil se vyčítavě. Pak zaskřehotal tím svým nakřáplým hlasem: „Tady zbytečně marníš čas, Barte, zatímco Bůh tě již očekává.“

Bezmocně jsem sledovala Bartovu tvář; nejdřív se zatvářil provinile, a potom vyskočil z bazénu. Měl pěkně stavěné tělo; byl dohněda opálený a měl vypracovanou figuru. Pod napjatou pokožkou se mu rýsovaly pevné svaly a nikde nebyl jediný tukový polštářek nebo nějaká jiná deformace. Líbily se mi jeho tmavé zkadeřené vlasy, které si nechával na krku poněkud odrůst. Nejdřív jsem si myslela, že napne svaly a vyšle své silné paže proti Joelovu slabému hrudníčku. Napjala jsem se v očekávání, zda svého strýce opravdu udeří.

Slunce se schovalo za mrak. Zatmělo se natolik, že se automaticky zapnulo osvětlení v bazénu; byla to světélka uspořádaná do kříže. Bart na ně tiše zíral.

„Tak vidíš, Barte,“ pronesl Joel naléhavě. V jeho hlase bylo něco, co jsem nedokázala pořádně identifikovat. „Ty tady zanedbáváš své povinnosti a slunce se na to nemohlo dívat. Ten kříž, to je boží znamení. Stále ještě tě čeká. A slyší tě. Ví o tobě. Jsi jeden z jeho vyvolených.“

Jak to – vyvolený?

Bart se jako hypnotizovaný vydal po stopách svého povedeného strýce směrem k domu. Nechal mě bez povšimnutí stát na okraji bazénu. Rozběhla jsem se za Chrisem, abych mu pověděla, co Joel zase udělal. „Chrisi, co myslíš, že mínil Joel tím, že řekl, že je Bart vyvolený?“

Chris se právě vracel od dvojčat a od Joryho. Skoro násilím mě posadil a poručil mi, ať si udělám pohodlí. Přinesl mi na balkón dokonce můj oblíbený míchaný drink. Dívali jsme se na okolní hornatou krajinu. „Zrovna před chvílí jsem s Joelem prohodil pár slov. Myslím, že jsem z jeho řeči vyrozuměl, že Bart objednal nějaké lidi, aby tu místnost, kam se Joel chodil modlit, předělali na rodinnou kapli, která na Foxworth Hallu chyběla.“

„Kapli?“ opakovala jsem celá popletená. „Nač my tady budeme potřebovat nějakou kapli?“

„Neřekl bych, že ji stavějí pro nás, spíš bude pro Barta a Joela. Asi potřebují nějaké místo, kde by mohli vzdávat hold Bohu, aniž by přitom museli chodit dolů do vesnice a nechat se tam okukovat místními starousedlíky, kteří nás, Foxworthy, nemají zrovna v lásce. No, a pokud si Bart myslí, že mu tato činnost prospěje a pomůže mu v hledání vnitřní rovnováhy, je mi docela jedno, že se do toho pustil s Joelovou pomocí. Cathy, pochop, mě hned tak nepřesvědčíš, že Joel je nějaký zvrhlík. Já si naopak myslím, že usiluje o to, aby se zbavil svých předešlých hříchů a že by se rád stal světcem.“

„Světcem? To bychom mohli narazit svatozář rovněž starému Malcolmovi!“

Chris na mě netrpělivě pohlédl. „Ať si Bart dělá, co uzná za vhodné. Konečně, myslím si, že nadešel čas, abychom odtud odešli. Nerad to říkám a vůbec nečekám, že tím budeš nějak moc nadšena. Ale přestěhujeme se do Charlottesville a Joryho s dvojčaty a Toni vezmeme s sebou. A to co nejdřív, jen co připadnu na nějaký vhodný dům.“

Netušila jsem, že zatím do pokoje přijel Jory a tak jsem se až polekala, když jsem ho zaslechla, jak řekl: „Mami, v tomhle má tatínek pravdu. Joel možná opravdu bude ten laskavý a milý zbožný člověk, za kterého jej otec považuje. Občas si říkám, že jsme k němu až příliš podezíraví, ale na druhé straně bych ti někdy i dal za pravdu. Pečlivě jsem jej nejednou pozoroval a řekl bych, že se občas značně podobá tomu, koho jste oba dva tak upřímně nenáviděli – dědečku Malcolmovi.“

„Přesto přese všechno si myslím, že je to směšné! Joel se určitě nepodobá svému zavrženíhodnému otci,“ vyjel náhle z ničeho nic Chris. Bylo znát, že ho rozčilil nejen můj, ale i Joryho přístup k problému. „Všechny ty řeči o převtělování duší našich předků do někoho v následující generaci jsou naprosto nesmyslné! Podle mého nemá smysl si takovou hloupostí komplikovat už beztak dost složitý život.“

Příští pondělí Chris opět odejel, aby se ponořil do práce, kterou si velmi oblíbil. Pracoval teď se stejným zápalem jako kdysi, když provozoval lékařskou praxi. Stála jsem a dívala se za jeho vozem a cítila, že ta jeho biochemie mi dělá pořádnou konkurenci v lásce.

Při večeři mi to připadalo bez Cindy a bez Chrise takové smutné. Toni byla zrovna nahoře a ukládala děti ke spánku a Bartovi se to ani trochu nelíbilo. Prohodil několik slůvek o Toni a snažil se Jorymu naznačit, že ta dívka se do něho dočista pobláznila. Jorymu takové řeči nevadily; byl příliš zamyšlený, než aby věnoval pozornost narážkám svého bratra. Během celého jídla prohodil jen pár slůvek a jeho chování se nezměnilo ani poté, co si k nám Toni přisedla.

Nadešel další páteční večer a Chris se opět objevil doma, podobně jako se vždycky každý pátek vracel náš tatínek, když jsme ještě byli děti. Buď jak buď jsem byla tou podobností v životě trochu zaskočena. I naši rodiče žili takhle nějak podobně. Skoro celou sobotu jsme strávili s Jorym a dvojčaty v bazénu. Toni nám pomáhala s dětmi a Chris se věnoval Jorymu, který ovšem plavání zvládal téměř bez problémů. Plaval čile po celém bazénu, mohutně zabíral silnými pažemi; jen nohy za ním bezvládně a poslušně splývaly. Řekla bych, že v bazénu, kde si tolik neuvědomoval své bezmocné končetiny, si připadal daleko šťastnější.

„Hej, že je to fajn! Myslím, že se odtud hned tak neodstěhuju. Řekl bych, že v Charlottesville není zas tolik domů s bazénem, který by se vyrovnal tomu, co máme tady. A navíc bychom museli najít dům se širokými chodbami a zdviží. V podstatě jsem si už skoro zvykl i na Barta, i na Joela.“

„Vypadá to, že příští víkend nepřijedu,“ oznámil mi Chris. Když mi tu udivující zprávu sděloval, zrovna jsme seděli u snídaně. Do očí mi nepohlédl. Dával si velký pozor, aby se nestřetl se zraky ostatních spolustolovníků. „V Chicagu pořádají biochemickou konferenci a já bych se tam rád podíval.

Měl bych být asi dva týdny pryč. Kdybys chtěla jet se mnou, Cathy, byl bych jenom rád.“

Bart natahoval uši naším směrem a rýpal se lžičkou v melounu. Zpozorněl a já si všimla, že přímo dychtivě čeká na moji odpověď. S Chrisem bych hrozně ráda jela. Aspoň bych na chvíli unikla z toho prokletého domu plného problémů někam pryč. A byla bych s mužem, na kterém mi záleží. Jak ráda bych mu byla nablízku, ale musela jsem se toho vzdát; Barta jsem svou odpovědí samozřejmě zklamala, ale odmítla jsem hlavně kvůli němu. „Moc ráda bych s tebou jela, Chrisi. Ale Jory je v rozpacích, když má Toni požádat o některé věci kolem intimní hygieny. Prostě tu musím zůstat.“

„Kriste pane! Kvůli čemu ji tu asi platíme? Vždyť je to ošetřovatelka!“

„Chrisi, nepřeji si, aby v tomto domě bral kdokoliv jméno boží nadarmo.“

Chris se podíval na Barta, který jej neomaleně napomenul a povstal. „Nějak jsem přestal mít chuť k jídlu. Možná, že se najím ve městě, jestli ještě vůbec na něco dostanu chuť.“

Významně se na mě podíval a na Barta se pořádně zamračil. Krátce položil ruku na Joryho rameno a zmizel.

Opravdu se mi příliš nevyplatilo, když jsem ho požádala, aby najal Jorymu nějakou ošetřovatelku. Teď se domníval, že si jenom hledám další problémy. Zatím se však mezi oběma mými syny otevírala stále větší propast, jako by mezi sebe úmyslně vráželi klín. A Toni by se po tu dobu určitě nebyla schopna o Joryho pořádně starat.

U oběda se Toni objevila u stolu v nažehlené bílé uniformě. Během jídla jsme se bavili o počasí a podobných nudných věcech, ale ona pouze tiše seděla a oči měla jen pro Barta. Její šedé, zářivé oči odrážely oddanost – a zaslepenost. Pochopitelně se ani nenamáhala, aby věnovala jediný pohled Jorymu, který v jejích očích musel vypadat spíš jako někdo, kdo je ostatním na obtíž.

Bart vycítil její obdivné pohledy a pokračoval ve vyprávění nějakého příběhu, který se mu stal, když byl ještě malý. Bylo znát, že se předvádí jen kvůli ní; Jory raději rozevřel ranní noviny a pustil se do čtení.

Bylo nepochybné, že Tonina náklonnost k Bartovi rostla den ze dne, i když se trpělivě věnovala dvojčatům a obětavě posloužila Jorymu, kdykoliv její pomoc potřeboval. Můj starší syn trpěl poslední dobou zádumčivou náladou; neustále si namlouval, že zazvoní telefon a ozve se Melodie. Čekal na dopisy, které ovšem nepřicházely. Potřeboval by prostě někoho, koho by mohl mít rád, kdo by mu byl blízký. Vídala jsem jeho nelibost, když služebnictvu trvalo příliš dlouho, než si poradí s ranním úklidem jeho ložnice. Očividně se těšil, až všichni odejdou a dají mu pokoj.

Neustále si hledal nějakou práci; třikrát týdně k němu docházel učitel malby a zasvěcoval jej do tajů malířské techniky. Jory usilovně pracoval… jako by se snad chtěl vypracovat mezi špičkové umělce. Vrhl se do té práce se stejným zápalem, jako kdysi všechnu svoji energii věnoval baletnímu umění.

Sklon k sebeodříkání, tvrdé práci, disciplíně a vůli překonávat překážky si vypěstoval už v době, kdy patřil mezi uznávané tanečníky.

„Co myslíš, Jory, je Toni dostatečně způsobilá pro výchovu dvojčat?“ zeptala jsem se svého syna jednou k večeru. Toni zrovna usadila děti do sportovního kočárku a zamířila s nimi někam dolů k vesnici. Děcka milovala jízdy v kočárku. Sotva jej spatřila, už jsme viděli, jak moc se těší na procházku. Ještě jsem to ani nedořekla a už se odkudsi vynořil Bart a připojil se k Toni. Oba dva pak před sebou tlačili kočárek s Joryho dětmi pryč od domu.

S těžkým srdcem jsem čekala, co mi na to Jory odpoví. Mlčel. Zahlédla jsem v jeho pohledu hořkost, když tak sledoval svého bratra a ošetřovatelku, kterou jsme původně najali, aby pečovala o Joryho. Jako bych četla v jeho myšlenkách. Teď, když nemůže chodit, ztratil šanci, že by si jej nějaká žena vůbec kdy všimla. Vždyť není schopen tančit, a dokonce ani chodit. Doktoři nám sice vysvětlovali, že i takto postižení lidé mohou uzavřít manželství a žít víceméně normálním životem. A bylo zjištěno, že postižení muži daleko častěji vstupují do manželství než ženy s podobným handicapem. „Ženy mají daleko větší sklony k sebeobětování. Většina zdravých mužů totiž má na starosti především své vlastní potřeby, proto se zřídkakdy vyskytne muž, který by měl pochopení pro tělesně postiženou ženu, a který by byl ochoten uzavřít s ní sňatek.“

„Jory, ty ještě pořád postrádáš Melodii, vid?“

Nepřítomně na mě pohlédl a bylo vidět, že jen stěží odtrhl zrak z dvojice mladých lidí, kteří právě usedli na pařez a jen tak si povídali.

„Snažím se na to raději příliš nemyslet. Je to nejlepší způsob, jak si podržet zdravý rozum i do dalších let. Jenom se bojím jedné věci; obávám se toho, že jednou tady opravdu zůstanu sám. Ta představa je k nesnesení.“

„Ale Chris i já s tebou přece pořád zůstaneme, dokud budeme naživu, i když věřím, že hodně dlouho předtím, než zemřeme, si určitě najdeš někoho, kdo ti bude blízký. Vím to, cítím to.“

„Jak to jen tak můžeš vědět? Vždyť já ani nevím, zda bych někoho doopravdy chtěl. Asi by mě to uvádělo do rozpaků, kdybych se teď měl znovu oženit. Zatím se snažím najít nějakou činnost, která by mě plně zaměstnala a vyplnila prázdné místo, které zůstalo v mém životě po tom, co mi bylo odepřeno tančit. Jediné, co mi ze života zbylo, jsou moje děti a rodiče.“

Znovu jsem pohlédla k páru sedícímu na velikém pařezu. Bart si právě vzal děti a hrál si s nimi na trávníku. Děti si v krátké době oblíbily každého dospělého v domě; dokonce se zdálo, že i Joel k nim změnil postoj, i když se jich nikdy nedotkl a nikdy na ně v naší přítomnosti nepromluvil. Vzápětí k nám dolehl veselý smích rozdováděných dětí, které byly den ze dne hezčí a hezčí. Zdálo se, že i Bartovi se hra s dětmi líbí. Napadlo mě, že možná i Bart by potřeboval někoho blízkého, a možná dokonce ještě naléhavěji než Jory. Můj starší syn si však také bude muset své místo v životě ještě hledat, ať už sám, nebo s manželkou.

Seděli jsem dlouhou dobu a sledovali, jak si hrají. Nad obzor se vyhoupl měsíc a nám ve večerním šeru připadalo, že je mimořádně veliký a má nazlátlou barvu. Nedaleko od nás, kdesi nad jezerem, se ozýval křik osamělého ptáka. „Co je to?“ napřímila jsem se znepokojeně. „Nikdy jsem ještě neslyšela tak podivné ptačí volání.“

„To je divoká kachna, alka,“ odpověděl Jory a pohlédl směrem, odkud volání přicházelo. „Občas se sem dostanou s bouří. Když jsme s Mel kdysi pobývali na chatě na ostrově Mount Desert Isle, často jsme jejich volání poslouchali a připadalo nám romantické. Docela by mě zajímalo, jaký by na to měla názor dnes. Mně to teď rozhodně připadá jako zoufalý bezmocný výkřik do prázdna.“

Odněkud z temného křoví se vynořila Joelova postava. „Někteří lidé říkají, že v alkách sídlí neklidné duše zemřelých.“

Obrátila jsem se k němu a ostře se ho otázala: „Co je to podle vás neklidná duše, Joeli?“

Strýc poněkud ztlumil hlas. „To jsou duše těch, kteří nemohou nalézt klid ani v hrobě, Catherine. To jsou duše těch, kteří se potácejí mezi nebem a peklem a nemohou dojít klidu pro své pozemské skutky. Když se ohlédnou po tom, co po nich na zemi zůstalo, snaží se nějak dostat zpět, aby odčinili to, co za života nedotáhli do konce.“

Zachvěla jsem se, jako by ze hřbitova zavál ledový vítr.

„Neber si to tak, mami. Rád bych si vzpomněl na nějaký přiléhavý výraz, kteří pro to používají Cindini vrstevníci, když chtějí nad něčím mávnout rukou a nechtějí být přitom právě vulgární. Je to zvláštní,“ pokračoval poněkud volněji, když Joel zmizel kdesi ve tmě, „když jsem ještě žil v New Yorku a něco mě pořádně naštvalo nebo jsem někdy neměl náladu, taky jsem používal ostřejší slova. Ale teď, i když si na vhodný výraz vzpomenu, váhám, zda ho mám použít.“

Nemusel mi nic vysvětlovat. Velmi dobře jsem pochopila, co tím myslel. Příčina toho všeho tkvěla v čemsi, co nás obklopovalo, tkvěla kdesi v neposkvrněné horské přírodě, tkvěla ve hvězdách, které jsme tady měli na dosah… tkvěla v přítomnosti samotného Boha.

Noví milenci

POTAJÍ SE SCHÁZELI. LÍBALI SE NA CHODBÁCH. S oblibou navštěvovali prosluněnou prostornou zahradu. I v noci si vyšli na procházku mezi stromy. Společně chodili plavat, zahrát si tenis, spolu se donekonečna procházeli kolem jezera; zašli si do lesa, běhali po cestičkách. Často si udělali výlet na plovárnu, k jezeru, do lesů, ale také chodili tančit, do restaurací, do divadla i do kina.

Žili dočista v jiném světě; my ostatní jsme pro ně byli naprosto nepodstatní, jako by nás ani neviděli ani neslyšeli. Jen se na sebe zahleděně dívali přes stůl, když jsme každý večer zasedli k večeři. Chovali se, jako by jim svět ležel u nohou a nikdy by tomu nemělo být jinak. Byla jsem jejich vztahem na jednu stranu nadšena, protože i mě nakazila ta jejich mladá a čistá láska. Slušelo jim to spolu, i když měli oba dva téměř stejnou, antracitově černou barvu vlasů. Byla jsem šťastná a nešťastná zároveň; měla jsem radost z toho nového vztahu, ale na druhou stranu mě bolelo, že na Bartově místě teď není Jory. Ráda bych Toni nějak varovala, protože jejich láska nestála na pevném základě. Věděla jsem, že Bart pro takový vztah není dostatečně vyzrálý, ale stačilo, když jsem pohlédla do zářícího obličeje svého mladšího syna a všechna chuť k rozhovoru s Toni mě přešla; dokonce jsem se trochu zastyděla. Vždyť tentokrát ten chlapec vlastně Jorymu nic nevzal, nic, co by mu náleželo. Takže jsem raději pěkně mlčela. Jak bych asi vypadala, kdybych mu neustále nařizovala, koho má a koho nemá mít rád? Nechala jsem tedy věci volný průběh a do ničeho se nemíchala. Opravdu to byla jiná situace než tenkrát s Melodií; Toni Jorymu opravdu nepatřila.

Bart poslední dobou vypadal vyrovnaně, snad proto, že získal větší sebedůvěru. Bylo na něm znát, že jeho láska mu dává pocit bezpečí a jakoby zázrakem zapomněl na všechny své špatné vlastnosti a návyky. Už nehledal chyby na ostatních a raději se místo toho vyžíval ve sportu. Dříve si dával záležet na tom, aby měl nejdražší obleky s hedvábnými košilemi a vázankami; teď ovšem na to jakoby zapomněl. S Toni nacházel zcela jiný smysl života. Skoro bych řekla, že poprvé v životě se choval způsobem, který napovídal, že snad už konečně našel své pevné místo na zemi.

Pořád byl samý úsměv a neustále mě líbal. „Já moc dobře vím, jak jste to chtěli nastrojit! Moc dobře to vím! Ale nakonec si vybrala mě, mami! Mě! Toni na mně vidí daleko víc, než na jiných. Já jsem pro ni ten nejlepší! Uvědomuješ si vůbec, co to pro mě znamená? I Melodie kdysi říkávala, že ji ke mně cosi podobného přitahovalo, ale ona si nemyslela, že bych byl nějak moc ušlechtilý nebo na úrovni, když jsem si s ní začal a věděl jsem, že je ženou mého bratra. Ale s Toni je to jiné. Ona nebyla nikdy vdaná, nikdy předtím nikoho neměla, ačkoliv o ni měla zájem spousta mladých mužů. Jen si to představ, mami! Já jsem její první muž! To napovídá o tom, že ve mně spatřuje toho, kdo by měl být tím pravým! Ona ve mně vidí někoho tak dokonalého, koho bys ty přirovnala asi ke svému Jorymu.“

„To je opravdu hezké, Barte. Jsem ráda, že jste oba dva šťastni.“

„Myslíš to vážně?“ Obrátil ke mně své tmavé oči plné údivu; jako by byl překvapen mými slovy. Než jsem mu ale stačila odpovědět, objevil se ve dveřích Bartovy pracovny Joel.

„Ty jsi učiněný hlupák! Snad si nemyslíš, že o tebe ta sestra skutečně stojí? Té ženské jde čistě o tvoje peníze! To je ten pravý důvod, proč o tebe jeví zájem, milý Barte! Cožpak sis nevšiml, jak se tu nosí po domě, oči jako ve snách a už už se vidí jako paní domu? Ta tě nemá ani trochu ráda, to mi věř. Potřebuje tě jenom k tomu, aby dosáhla toho, po čem baží všechny ženské – ta chce jenom peníze, spoustu peněz a jde jí o to, aby tu mohla poroučet – jak jen si ji vezmeš, udělá ti z života peklo a nezbavíš se jí leda rozvodem.“

„Zavři klapačku!“ odsekl Bart a hodil po starém pánovi vzteklý pohled. „Mluví z tebe žárlivost, protože na tebe poslední dobou nemám tolik času – ale já ti nedovolím, abys mi šlapal po štěstí!“

Joel pokorně sklonil hlavu a zatvářil se zkroušeně. Sepjal dlaně a přiložil si špičky prstů k bradě. Pak se nepozorovaně vytratil kamsi na chodbu; patrně spěchal do toho malého pokojíku, který nechal Bart adaptovat na rodinnou kapli, i když se tam chodívali modlit jen oni dva. Mě ani nenapadlo, abych tam strčila špičku nosu.

Postavila jsem se na špičky, abych mohla políbit svého syna na tvář, vzít jej kolem krku a popřát mu, aby si své štěstí udržel co nejdéle. „Mám z tebe radost, Barte. Opravdu jsem na tebe pyšná. Po pravdě musím přiznat, že jsem původně pomýšlela na to, že by si Toni oblíbila Joryho a nahradila mu to, o co přišel po rozchodu s Melodií. Přála jsem si, aby dvojčata měla matku, dokud jsou ještě tak malá. Děti by si na ni lehce zvykly a ani bychom jim nemuseli říkat, že měly docela jinou matku. Ale pokud je to tak a vy dva jste šťastní, jsem ráda, že to tak dopadlo a mám z toho velmi dobrý pocit.“

Zabodl do mě oči a pronikavě studoval moji tvář jako by chtěl zjistit, co si doopravdy myslím. Zeptala jsem se ho: „Chceš si ji vzít?“

Jeho dlaň zlehka spočinula na mých ramenou. „Ano, už brzy ji požádám o ruku, ale ještě než to udělám, chci si ověřit, jestli to se mnou opravdu myslí vážně. Už jsem si to všechno dopodrobna promyslel.“

„To není zrovna férové, Barte. Jestliže ji skutečně miluješ, měl bys jí věřit.“

„Člověk má slepě důvěřovat pouze Bohu, nikomu jinému.“

Moc dobře jsem si pamatovala Bartova slova, když říkával: Hledej a najdeš. Zase jsem si na to vzpomněla. Vždycky jsem hleděla s nedůvěrou na to dobré, co mi život přinášel, protože jsem o to vzápětí vždycky zase přišla.

„Mami…“ obrátil se na mě a bylo vidět, že chce být upřímný, „vím docela jasně, že kdyby se Jorymu nepřihodil ten úraz, tak by si mě Melodie ani nevšimla. Vždycky milovala jeho, ne mě. Možná si jenom představovala, že jsem jako Jory, protože v některých rysech jsme si skutečně blízcí. A také mi bylo docela jasné, že na mně Melodie viděla jen to, co vidět chtěla a uchýlila se ke mně jenom proto, že potřebovala nějak ukojit své tělesné potřeby. Byl jsem jí vlastně náhradním milencem, který zaskakoval za jejího manžela, ale vždycky jsem byl až na druhém místě. To u Toni je to docela něco jiného. U ní hraju prim.“

„Tentokrát máš naprostou pravdu, Barte. Toni pro Joryho nemá oči, to je jasné. Pro ni existuješ jenom ty.“

Trochu ironicky se pousmál. „Jo… a navíc by sis měla uvědomit, že já na rozdíl od něho mohu chodit. Já zdědil všechen majetek a on jenom utřel nos. A navíc má na krku dvě malé děti, které jsou jí úplně cizí. To je tři ku jedné v Joryho neprospěch… takže nebylo o čem uvažovat. Vyhrál jsem.“

Vlastně jsem byla ráda, že to tak dopadlo; Bart potřeboval Toni desetkrát víc než Jory. Jory byl silný sám o sobě, i když byl upoutaný na invalidní vozík, zatímco Bart byl značně zranitelný a rozkolísaný, i když byl jinak v perfektní fyzické kondici. „Barte, neměl by ses tak vychvalovat; co kdyby to vzal někdo vážně? Není přece možné si myslet, že by tě Toni chtěla jenom pro tvé peníze.“

„O tom se co nevidět přesvědčíme,“ pronesl bezbarvě a v očích se mu objevil výraz, který jsem doposud vídala jen u Joela. Vycítila jsem, že se snažil, aby se mě zbavil. „Mám teď spoustu práce, mami. Raději už jdi…“ Nakonec mě obdařil takovým úsměvem, který jsem u něho neviděla hezkou řádku let.

Co si toho jen musel chudák Bart prožít… protiklady, problémy, rozpory, hledání…

Napsala nám Cindy a nadšeně nám líčila své zážitky z prázdninového pobytu v Nové Anglii, kam odjela do letní divadelní školy. „Učíme se opravdické divadelní hry, mami. Hrajeme ve veliké stodole, která je dočasně upravená jako divadlo. Strašně se mi to líbí, je to opravdu jako skutečné divadlo.“

Cindy mi teď v létě opravdu chyběla. Zatímco léto ubíhalo, chodili jsme se často koupat do jezera nebo si zaplavat do bazénu. Dvojčata rostla jako z vody a už měla první zoubky. Obě děti teď lezly po čtyřech a snažily se dostat z našeho dohledu. Člověk si nebyl jistý směrem, kudy se zrovna vydají. Nic před jejich nenechavýma ručkama nebylo dost bezpečné. Všechno, k čemu se dostaly, okamžitě popadly a strčily si to do úst. Vlásky v barvě lnu měly kučeravé, samý prstýnek. Tvářičky jim zčervenaly a měly zdravou barvu. A jejich modrá kukadla si každého hned získala.

Snažili jsme se zachytit co nejvěrněji jejich podobu a tak jsme kolem nich neustále poskakovali s foťáky, jen abychom nepropásli nějaký okamžik, který stál za zvěčnění. Naše roztomilá dvojčata ze všeho nejvíc milovala procházky po zahradě. Voněla k rozkvetlým květinám, osahávala kůru stromů, pozorovala ptáky, ještěrky, divoké králíky, mývaly. Líbily se jim i divoké kachny a husy, které občas zalétly k našemu bazénu a kterých jsme se zase hleděli co nejrychleji zbavit.

Než jsem se nadála, bylo léto nenávratně pryč a pomalu se blížil podzim. Jory se nadšeně věnoval objevování krás podzimní horské přírody.

„Ještě před rokem jsem prožíval pravé peklo,“ prohodil Jory a díval se na stromy a okolní hory. Pak jeho pohled zabloudil na prsteník, kde dříve nosíval zlatý snubní prsten. „Už jsem dostal konečné rozhodnutí o rozvodu; možná mi to nebudeš věřit, ale příliš se mě to nedotklo. Vím totiž, že jsem svoji ženu ztratil už tenkrát, když jsem utrpěl ten úraz. Od té doby se snažím s věcí vyrovnat a zjišťuji, že život jde dál a není zase tak špatný, i když se nemohu hnout z toho vozíku.“

Objala jsem ho. „To proto, že jsi silný a plný odhodlání se nevzdat. Máš přece děti, takže tvé manželství přece jen nebylo marné. A navíc nezapomínej na to, že se na tebe ještě docela nezapomnělo a pokud bys chtěl, mohl bys vést hodiny baletu.“

„Nesmysl, nemohu přece jen tak opustit své děti; beztak nemají matku.“ Zvrátil hlavu dozadu a usmál se na mě. „Tím nechci nějak snižovat ten obrovský úkol, který sis na sebe jako jejich babička vzala, ale přece jenom si myslím, že byste si s otcem zasloužili trochu klidnější život, a ne být v jednom kuse svázáni s malými dětmi. S takovým úvazkem si těžko můžete dopřát pořádný život.“

Zasmála jsem se a prohrábla mu kučeravé vlasy. „Co to plácáš o pořádném životě? Já i Chris jsme rádi, že můžeme být s tebou a s našimi vnoučaty.“

Pěkné dny se pozvolna vytrácely a nastupovala chladnější rána. Ve vzduchu byl cítit zápach spáleného listí, který pocházel z lesních požárů. Každý den jsem chodila na dlouhé procházky a brala s sebou Joryho i s dětmi. Dvojčata se už pomalu stavěla s pomocí opory na nožky. Deirdre se občas pokoušela o váhavé krůčky. Vykračovala si s nohama široko od sebe. Na zadečku měla plenky, přes které jsme jí oblékali ještě jedny parádní kalhotky, takže to byla holčička k zulíbání. Darren se zatím spokojil s tím, že kam potřeboval, tam se doplazil po kolínkách. Šlo mu to rychle a nic před ním nebylo jisté. Jednou jsem ho doslova na poslední chvíli zachytila, když si to namířil dolů po schodišti. Deirdre samozřejmě nemohla chybět a byla mu v patách.

Vzala jsem tedy Joryho s Deirdre na klíně na podzimní procházku. Byl pěkný říjnový den a holčička spokojeně brebentila. Sama jsem nesla Darrena, který byl o mnoho klidnější než Deirdre. Vyrazili jsme po nové stezce, kterou nechal Bart upravit tak, aby se Jory dostal co nejdál do lesa. Nechal odstranit některé kořeny, které by snad mohly ohrozit stabilitu Joryho vozíku. Vůbec poslední dobou, co prožíval Bart novou lásku, se ke svému postiženému bratrovi choval daleko ohleduplněji než dřív.

„Mami, Bart s Toni jsou milenci, nebo se snad mýlím?“ zeptal se mě Jory znenadání.

„Ano, mají se rádi,“ připustila jsem váhavě.

„Není to divné, že se člověk narodí do určité rodiny a je potom nucen podřídit se jejím zvyklostem? Nevybrali jsme si jeden druhého dobrovolně, a přesto jsme nuceni se vzájemně respektovat a jsme k sobě daleko těsněji poutáni, než bychom si přáli v případě, kdybychom nebyli pokrevně příbuzní.“

„Ale ty nemáš Barta zase tak docela nerad, viď, Jory?“

„Nemám teď vůbec na mysli mého bratra, maminko. Poslední dobou je dočista jiný, lepší. Měl jsem na mysli toho starce, který si nechává říkat strýčku. Čím déle vedle něho žiju, tím víc se mi protiví. Když jsem se s ním setkal poprvé, nejdřív jsem ho litoval. Ale teď, když se na něho podívám, vidím pod jeho nevinným pohledem ďábelskou masku. Pořád mi nějak připomíná Johna Amose Jacksona. Mám dojem, maminko, že nás ten člověk zneužívá. Nemyslím teď vůbec na to, že tu bydlí a má co jíst… je v tom něco docela jiného. Právě dneska jsem zaslechl, jak si Bart a Joelem cosi šuškali tam dole v hale. Podle toho, co jsem z jejich hovoru vyrozuměl, chystá se Bart seznámit Toni s celým svým problematickým příběhem – s psychickými potížemi, které jej trápily – a s tím, že v případě ztráty svéprávnosti mu hrozí, že přijde o všechno bohatství, které mu babička odkázala. To Joel ho k tomu všemu navedl. Mami, to by jí nikdy neměl říkat! Jestli ho Toni doopravdy miluje, určitě by pochopila problémy, které ho potkaly. A pokud mohu z jeho chování v poslední době usuzovat, řekl bych, že je naprosto v pořádku a navíc je velmi obratný co se týče finančních operací.“

Sklonila jsem hlavu. „Víš, Jory, Bart se mi s tím záměrem také svěřil. Chce se prostě přesvědčit, zda má ráda jeho samotného, nebo jí záleží spíš na jeho penězích.“

Jory jen přikývl a přitáhl si Deirdre blíž k sobě. Děvčátko se pokoušelo sklouznout na zem a vydat se vlastní cestou. Sotva si toho Darren všiml, hned se také snažil vykroutit a dostat se na svobodu.

„Nevzpomínáš si, zda se Joel někdy vyjádřil v tom smyslu, že by usiloval o zrušení závěti jeho mrtvé sestry ve svůj vlastní prospěch a že by chtěl Barta připravit o veškerý majetek, který na něho má přejít v okamžiku jeho pětatřicátých narozenin?“

Jory se krátce, suše zasmál. „Opravdu si na něco podobného nevzpomínám, mami. Ten člověk mě nemá zrovna v lásce a dělá, co může, aby se mi vyhýbal. Není prostě schopen strávit pomyšlení, že jsem kdysi tančil a nosil podle jeho mínění nestydaté kostýmy. Ani ty mu nejsi po chuti. Kolikrát jsem si všiml, jak tě pozoroval přivřenýma očima a šeptal si: „Jako její matka… ale daleko zkaženější, daleko horší.“ Nerad ti to říkám, maminko, ale ten člověk mi nahání hrůzu. V tom starci je cosi zlověstného. A na tatínka se také dívá nenávistně. Celé noci proslídí kolem našich pokojů. Od té doby, co jsem utrpěl ten úraz, mám daleko ostřejší sluch. A velmi často slyším vrzání prken na chodbě před mými dveřmi. Občas se dokonce dveře tichounce pootevřou; že je to Joel, to vím naprosto jistě.“

„Ale z jakého důvodu by tě chodil špehovat?“

„To právě nevím.“

Ťukala jsem se do spodního rtu, zrovna tak, jak to dělal Bart, když byl nervózní. „To, co mi říkáš, Jory, mě znepokojuje. Já totiž také mám plno důvodů si myslet, že ten člověk to s námi nemyslí dobře. Pořád se nemohu zbavit podezření, že to byl právě on, kdo tehdy rozbil ten model lodi, který jsi daroval Bartovi. A taky pevně věřím, že to byl on, kdo schválně neodeslal pozvánky na ten vánoční ples. Chtěl Barta nějakým způsobem ranit. Určitě si ty pozvánky vzal k sobě, vytrhal z nich odpovědní lístky a vyplnil je tak, aby to vypadalo, jako že adresáti pozvání přijali. A pak ty lístky prostě poslal Bartovi zpět. To je jediné možné vysvětlení, proč se tehdy nikdo z pozvaných neobjevil.“

„Mami… proč jsi mi o tom nikdy předtím neřekla?“

Jak jen jsem mu měla vysvětlit, že až doposud měl na mé námitky proti Joelovi podobné odpovědi jako Chris? Ten také nechtěl ani slyšet o tom, když jsem mu chtěla svěřit své podezření, že Joel chce Bartovi spíš uškodit než pomoci. I když jsem to občas asi opravdu přeháněla a podsouvala Joelovi daleko ďábelštější vlastnosti než skutečně měl.

„A navíc si myslím, že to byl právě Joel, kdo špehoval služebnictvo, vyslechl jejich řeči o tom, že se Cindy sešla s tím Victorem Wadem a hned zatepla všechno donesl Bartovi. Jak jinak by se to Bart dověděl? Ten na služebnictvo vždycky koukal spíš skrz prsty a nikdo z nich mu nestál za to, aby se zajímal o to, co si mezi sebou povídají. Nutně to musel být Joel, kdo je vyslechl a honem honem utíkal za Bartem.“

„Mami… myslím, že máš pravdu jak o té lodi, tak o té příhodě s Cindy. Joel se o nás opravdu nějak moc zajímá, a neřekl bych, že to dělá proto, že by mu na srdci leželo naše blaho.“

Byla jsem na okamžik tak zamyšlená, že mi Jory musel dvakrát zopakovat, abych mu posadila Darrena na klín, protože si všiml, že se mi nešlo zrovna nejlíp. Opravdu mi připadalo, že se mi jde stále hůř, a to jsem nesla pouze jedno dítě. Sotva jsem chlapce usadila, Deirdre se na bratříčka vrhla a začala ho objímat. „Mami, já si přesto myslím, že pokud Toni Barta skutečně miluje, zůstane s ním bez ohledu na jeho minulost a bez ohledu na to, zda něco zdědí, nebo ne.“

„Jory… to je právě to, co si on chce mermomocí ověřit už teď.“

Kolem půlnoci jsem už byla pořádně ospalá a skoro bych usnula, když v tu chvíli někdo tichounce zaklepal na mé dveře. Byla to Toni.

Měla přes sebe přehozený hezký noční kabátek z růžové látky. Tmavé vlasy si rozpustila a když kráčela k mé posteli, všimla jsem si, že má opravdu pěkné nohy. „Snad se na mě nezlobíte, paní Sheffieldová… ale počkala jsem si schválně na večer, kdy tu s vámi nebude váš manžel.“

„Můžeš mi říkat Cathy,“ navrhla jsem jí a natáhla jsem se pro župan. „Ještě jsem nespala. Jen jsem tak ležela, přemýšlela a vlastně jsem docela ráda, že si s tebou mohu pohovořit.“

Začala nervózně přecházet ložnicí. „Potřebuji se někomu svěřit, nějaké ženě, prostě někomu, kdo by mě pochopil. Proto jsem se rozhodla, že za vámi zajdu.“

„Jen se posaď, Toni. Ráda tě vyslechnu.“ Váhavě pohlédla na křesílko a pohrávala si s pramenem vlasů, kterým občas přejížděla přes rty.

„Jsem z toho celá zmatená… Cathy. Dnes mi Bart sdělil takové znepokojující zprávy. Navíc se zmínil o tom, že jste si určitě všimla toho, že si vzájemně nejsme lhostejní. Mám zato, že jste nás někdy musela vidět při nějaké intimní chvilce. Jsem vám za to velmi vděčná, protože jste mi to nepředhazovala a já se necítila provinile. To víte, mnozí lidé mají na takové věci ještě staromódní názory.“

Vrhla na mě nervózní úsměv a čekala, že jí vyjdu vstříc. „Do Barta jsem se zamilovala na první pohled. V jeho tmavých očích bylo cosi, co mě nepředstavitelně přitahovalo. Bylo to silnější než já. Ale dnes večer mě pozval k sobě do pracovny, posadil mě za stůl jako někoho docela cizího a sdělil mi o sobě plno podivných věcí. Bylo mi, jako by hovořil o někom docela cizím, o někom, koho nemá v přílišné lásce. Cítila jsem se jako nějaký jeho obchodní partner, jehož každá reakce je něčím významná. Skutečně nevím, co od toho očekával. Snad chtěl zjistit moji reakci. Skoro mi připadá, že pátral po tom, zda mě jeho slova vyvedou z míry nebo že z toho budu znechucená. Pořád na mě tak divně, tak pátravě hleděl.

Bart vás miluje, Cathy… miluje vás tak silně, že to až hraničí s normálním vztahem mezi matkou a synem,“ pronesla Toni. Musela jsem se posadit, protože mi její slova doslova podrazila nohy. Taková nehoráznost! „Nikdy bych si nemyslela, že bude schopen takového vztahu ke své matce. Namlouvá si, že vás nenávidí, protože mu vadí váš poměr k vlastnímu bratrovi.“ Začervenala se a rychle sklopila oči.

„Promiňte mi, prosím, že jsem se o tom zmínila, ale ráda bych k vám byla upřímná.“

„Jen pokračuj, Toni,“ vybídla jsem ji.

„Na jedné straně Bart cítí, že by vás měl za váš vztah odsoudit, ale na straně druhé ho vaše chování přitahuje. Netuším přesně, co je to za sílu, nevím ani, zda to vězí ve vás, nebo v něm, ale on není schopen si vybrat mezi jednou ze dvou možností. Potácí se mezi láskou a nenávistí. Váš syn podvědomě tuší, že potřebuje ženu vašeho typu, i když si to nechce připustit.“ Na okamžik se odmlčela a zahleděla se do mých vytřeštěných očí. „Cathy, po pravdě jsem mu pověděla, co si o tom všem skutečně myslím; řekla jsem mu, že hledá ženu, která by se vám podobala. Nejdříve zbledl, a pak ztratil barvu docela. Byl tím úplně šokovaný.“

Přestala mluvit a čekala na moji reakci. „Toni, v tom se mýlíš. Bart přece nehledá typ ženy, mezi které patřím já. Můj mladší syn hledá úplně opačný typ ženy.“

„Cathy, studovala jsem přece psychologii a podle toho, co jsem viděla a slyšela, usuzuji, že mám pravdu. Barta také znepokojuje další věc; on totiž nikdy nebyl po psychické stránce příliš silný, a pokud ztratí jasnou mysl, přijde rovněž o všechno bohatství, které by jinak dostal. Mně to připadá, jako by usiloval o to, abych ho najednou začala nenávidět, abych s ním přerušila všechny svazky a… tak jsem se tedy rozhodla, že tu už nebudu překážet a vyhovím mu,“ rozeštkala se. Dlaně si položila na obličej a mezi jejími dlouhými štíhlými prsty se objevily slzy. „A to i navzdory tomu, že jej mám tolik ráda a myslím, že i on mě miluje. Ale já prostě nemohu, nemám tu sílu zůstávat dál s člověkem, který má tak málo víry v moji lásku – a co je horší, s člověkem, který si sám sebe naprosto neváží.“

Rychle jsem vyskočila a snažila se ji utěšit. „Nechoď pryč, Toni, ne, to nesmíš udělat. Musíš mu dát šanci. Dopřej mu chvíli, aby si to všechno ještě jednou celé promyslel. Bart byl odjakživa v podobných situacích značně prchlivý. A ten jeho povedený strýček, co mu našeptává jenom nesmysly, ten tu situaci jenom komplikuje. To on mu namluvil, že ho máš ráda jen proto, že je bohatý. Ne, Bart není pomatený, za to všechno může Joel. To Joel mu namluvil, že si tě má nejdřív vyzkoušet.“

Toni se na mě podívala s nadějí v očích a snažila se otřít si slzy. Pokračovala jsem a vysvětlila jí, jak se Bart od dětství snažil setřást pocit méněcennosti a jak v dospělosti narazil na Joela. „Toni, dvojčata tě milují a já udělám všechno pro to, abys u nás zůstala. Potřebuji, abys mi pomáhala s Jorym a abys mu dávala víru do života. Vždyť i on potřebuje mít u sebe sebe někoho blízkého, kdo se vyzná nejen v rehabilitaci jeho postiženého těla. A navíc, uvědom si, že u Barta jeden nikdy neví; čas od času má nevypočitatelné reakce, ale jedno vím jistě, Toni. Bart tě miluje. Mnohokrát mi o tom vyprávěl a říkal mi, jak moc tě miluje a obdivuje. Chce si jenom ověřit, zda ho máš doopravdy ráda, a proto ti sdělil celou pravdu o své minulosti. V dětství býval velmi nevyrovnaný a teď vidí příležitost, jak si aspoň trochu vyspravit pošramocené sebevědomí. Neber mu ten pokus o znovuzískání sebeúcty a stůj pevně při něm; jen tak si ho udržíš a ochráníš ho před vlivem jeho strýce.“

Toni tedy zůstala.

Dny ubíhaly a všechno bylo jako dřív.

Deirdre ještě neoslavila ani první narozeniny, a už běhala; došla si, kam potřebovala nebo kam jsme jí dovolili. Byli jsme u vytržení, když roztomile žvatlala, ale brzy začala vyslovovat jednotlivá slova, která už dávala nějaký smysl. Darren měl co dělat, aby stačil své kudrnaté, blonďaté sestřičce. Jak se jednou dala do povídání, nebyla prakticky k zastavení. I když Darren nebyl tak rychlý a v chůzi byl poněkud těžkopádnější, všechno si vynahradil při odhalování nejrůznějších podezřelých zákoutí a neznámých míst, ze kterých měla jeho sestřička strach. V této činnosti byl naprosto neúnavný a vlezl všude, kam se jen dalo a uchvátil každou věc, na kterou dosáhl. Musela jsem proto postavit všechny předměty, na kterých jen trochu záleželo, na vyšší poličky, kam se nedostal.

Ozvala se Cindy a psala nám, jak moc se jí po nás stýská. Plánovala, že se k nám podívá alespoň na vánoce. Protože však byla zároveň pozvaná na velkolepou vánoční party v New Yorku, neslibovala nám dlouhou návštěvu.

Ukázala jsem její dopis Jorymu, aby si jej přečetl. Usmál se a vzhlédl. „Jestlipak jsi jí naznačila něco o Bartovi a o tom, že se nám zamiloval?“

„Ne,“ odpověděla jsem, „protože jsem si řekla, že si toho

Cindy stejně beztak sama všimne. Koneckonců, když tehdy Cindy v létě odlétala, byla u nás Toni jen krátce, pouhé dva dny a v té době měla Cindy navíc úplně jiné starosti, než aby přemýšlela nad novou ošetřovatelkou, která u nás přece byla proto, aby nám pomáhala.“

Zrovna ten den, kdy se měla Cindy objevit, bylo venku nepříjemně chladno. Spolu s Chrisem jsme jí vyjeli na letiště naproti. Když procházela odbavovacím prostorem, každý si ji musel všimnout; měla na sobě zářivě karmínové oblečení a slušelo jí to tak, že se za ní všichni otáčeli. „Mami! Tati!“ zavolala na nás vesele a vrhla se nejdříve do mé, a potom i do Chrisovy náruče. „Já jsem tak šťastná, že vás zase vidím. Už předem vám slibuji, že tentokrát vám všem udělám čáru přes rozpočet a Barta nechám na pokoji. Budu se prostě chovat jako ta nejroztomilejší holčička, proti které nebude mít nikdo žádné výhrady… no, a když si přece jen někdo něco najde a chtěl by mi to vyčítat, nebudu ho zbytečně dráždit.“ Pak se nás vyptávala na Joryho, zajímalo jí, co dělají dvojčata a chtěla vědět, zda jsme náhodou neslyšeli o Melodii. A co ta ošetřovatelka, pracuje dobře? A co velký pán domu? A co Trevor, je pořád ještě tak milý jako dřív?

Ať už mezi námi bylo, co chtělo, přece jen mi Cindy dávala pocit, že jsme jedna velká rodina, skutečná rodina… a to mi dělalo strašně dobře. Když jsme doma vstupovali do haly, už tam netrpělivě všichni čekali; Toni s Bartem i Jory s dětmi na klíně. Čekali, aby ji mohli společně přivítat. Pouze Joel se držel kdesi v pozadí a odmítal se té slávy zúčastnit. Bart jí srdečně potřásl rukou a já z toho přijetí byla blahem celá pryč. Cindy se jen smála. „Možná se jednou dočkám i toho, bráško Barte, že budeš svoji hříšnou sestru vítat cudným polibkem.“

Bart trochu zčervenal a podíval se poočku na Toni. „Musím se ti k něčemu přiznat, Toni. Je to sice už dávno za námi, ale byly doby, kdy jsme se se Cindy nemohli ani cítit.“

„Chtěl jsi říci, že k poslednímu střetu došlo při našem posledním setkání,“ poopravila ho Cindy. „Ale klid, Barte, nepřijela jsem proto, abych tu dělala nějaké problémy. A navíc nemám s sebou ani žádného přítele. A budu se chovat, jak nejlépe dovedu. Přijela jsem se podívat na svátky, ale po celou dobu vás tu rozhodně otravovat nebudu.“

Musím poznamenat, že tyto vánoce se opravdu vydařily; jen kdyby se mi ještč podařilo vrátit čas a nčjak zařídit, aby Jory mohl zase chodit a Melodie se k němu vrátila.

Během několika dni se Cindy s Toni dokonale spřátelily. Vzali jsme Toni dokonce i na nákupy a děti jsme zatím svěřili Jorymu a služebné. Čas rychle ubíhal, určitě letěl rychleji, než v době, kdy byla Cindy mimo dům. Vůbec nevadilo, že mezi Toni a Cindy je věkový rozdíl čtyř let. Cindy jí dokonce půjčila jedny ze svých nejhezčích šatů, když se vypravily do Charlottesville, aby si tam zatančily s nějakými chlapci, které poznala Cindy minulý rok. Joryho jsme pochopitelně vzali s sebou, ale netvářil se příliš šťastně, když musel sledovat Toni, která tančila v Bartově objetí.

„Mami,“ zašeptala Cindy, když se vrátila zpět k našemu stolu, „řekla bych, že se Bart hodně změnil. Je teď daleko přátelštější než dřív. Hm, dokonce si myslím, že je lidštější než býval.“

S úsměvem jsem přikývla, ale nemohla jsem se zbavit pomyšlení na Joela a na to, že s ním Bart trávil až příliš mnoho času zavřený v té malé rodinné kapli. Proč jen to dělali? Vždyť kolem Foxworth Hallu bylo přece dost veřejných kostelů.

Přiblížil se předvečer Nového roku a Bart s Toni se rozhodli, že odletí s Cindy do New Yorku, aby tam společně oslavili poslední svátek v roce. Takže jsme doma zbyli sami s Chrisem a Jorym. Využili jsme tedy příležitosti a pozvali některé Chrisovy kolegy i s jejich manželkami nebo přítelkyněmi. Sice mi bylo jasné, že Joel si neodpustí, aby Bartovi nežaloval, ale bylo mí to dokonale jedno.

Když jsem tu noc vycházela z dětského pokoje, srazila jsem se u dveří s Joelem. Usmála jsem se a sladce pravila: „Tak si myslím, Joeli, že můj syn přece jen nebude na vás tak závislý, když se rozhodl, že se ožení s Toni.“

„Nikdy si ji nevezme,“ ucedil a jeho skřehotavý hlas zněl přímo prorocky. „Chová se jako všichni zamilovaní hlupáci, kteří nechtějí vidět, co za tou velkou láskou vězí. Té ženské jde jen o jeho peníze, ne o něho samotného. Však už brzy uvidíme.“

„Joeli,“ pronesla jsem tiše a skoro jsem ho litovala, „Bart je velmi pohledný mladý muž, i když poněkud prchlivý; dokonce i v dobách, kdy nebyl tak vyrovnaný jako dnes, měla o něj děvčata zájem. Nechte ho raději na pokoji. Přestaňte ho směrovat někam, kde byste ho rád viděl vy osobně. Pro něho by to určitě nebylo dobré řešení. Jen ať si o svém životě rozhodne pěkně sám… myslím, že je na správné cestě, i když se vám to třeba zrovna moc nezamlouvá.“

Vrhl na mě pohrdavý pohled. „Co vy můžete vědět o tom, co je a co není vhodné, drahá neteři? Cožpak vy sama jste svým chováním dostatečně neprokázala, že nemáte právo někoho z hlediska morálky soudit? Bez mého vedení Bart nikdy nedosáhne toho, aby našel sám sebe. Cožpak jeho život nebyl až doposud jedním velkým fiaskem? Tak mu tedy pomozte – jestli o to opravdu stojíte. Bůh si Barta vyvolil, zatímco vy, Catherine, jej svým hříšným chováním jenom strháváte do stále většího bahna neřesti.“

Po těchto slovech se odvrátil a šouravě se vydal pryč chodbou.

Zatímco Bart s Toni a Cindy byli v New Yorku, dokončil Jory akvarel, na kterém zachytil Foxworth Hall. Celá stavba působila ponuře jako by právě povstala z mrtvého popela, v který se kdysi obrátila. Zahrady kolem domu zarůstaly pozvolna plevelem; také hřbitov byl jaksi blíž než ve skutečnosti, protože vlevo byly vidět náhrobní kameny, které vrhaly dlouhé stíny na zdi Foxworth Hallu, jako by jej chtěly uchvátit. Joryho Foxworth Hall mi připadal nejméně dva tisíce let starý, děsivý na pohled a plný strašidel.

„Někam to schovej, Jory, a zkus namalovat něco veselejšího,“ vyzvala jsem svého syna se smíšenými pocity. Ale vduchu jsem dobře věděla, že za můj vnitřní neklid nemůže jen Joryho akvarel.

Když se Bart s Toni vrátili z New Yorku, hned jsem si té změny povšimla. Ani se na sebe nepodívali a každý z nich zamířil beze slova do vlastního pokoje. Nedočkali jsme se ani toho, aby nám vyprávěli, zda se jim večírek líbil. I když jsem se na to pokoušela zavést řeč, stejně jsem z nich nedostala pořádnou odpověď. „Nech mě na pokoji!“ odbyl mě Bart. „Ukázalo se, že je stejná jako všechny ostatní ženské!“

„Co ještě chceš slyšet, Cathy,“ rozplakala se Toni. „Nemá mě rád, tak je to!“

Leden pomalu končil a čekal nás únor, kdy měl Jory oslavit své jedenatřicáté narozeniny. Nechali jsme mu upéci obrovský dort ve tvaru srdce s červenou ledovou polevou, aby zároveň symbolizoval svátek svatého Valentina, kdy se můj syn narodil. Dort byl ozdoben bílými růžemi a Joryho jménem. Největší radost měla dvojčata, která pištěla nadšením, když pozorovala svého otce, jak se jedním dechem pokoušel uhasit všechny svíčky. Obě děti seděly na vysokých židličkách vedle Joryho a ještě než se oslavenec odhodlal k tomu, aby dort rozkrájel, Deirdre s Darrenem se hbitě naklonili a hrábli ručkama do té sladké nádhery. Jen jsme bezmocně přihlíželi, jak umělecké cukrářské dílo podléhalo zkáze. Děti si zatím cpaly pusy polevou a mazaly si ji až za uši.

„Naštěstí i to, co nám nechaly, je ještě k jídlu,“ ubezpečil nás se smíchem Jory. Toni zatím rychle vstala, aby umyla ruce a pusinky těm nenasytným nenechavcům. Bart se na ni jen zamyšleně a sklesle díval.

Poslední dobou se nedalo vůbec vycházet ven z domu, a tak jsme vysedávali doma jako ve vězení. Venku vál mrazivý vítr a my se nemohli vypravit ani na krátkou procházku.

Dny rychle ubíhaly a pozvolna přestával padat sníh. Chris se opět vrátil do své vědeckovýzkumné laboratoře. Pracovali tam na jakémsi úkolu a stále ne a ne najít uspokojivé řešení.

Následující sněhová bouře však zastihla Chrise zrovna ve chvíli, kdy pobýval v Charlottesville, takže jsme se dva týdny neviděli, i když jsme si denně telefonovali, pokud zrovna nebylo telefonické spojení přerušeno. Ale nebyly to zrovna potěšující rozhovory. Měla jsem navíc pocit, že někdo nepovolaný nás odposlouchává.

Přísti středu se Chris znovu ozval a oznámil, že se k nám chystá, takže by jen přivítal něco dobrého k jídlu a pěkně vytopené pokoje. „…dal bych si vypečený biftek s křupavou kůrčičkou a k tomu salát… a oblékni si tu bílou noční košilku, co jsem ti dal k vánocům.“

Celá nedočkavá jsem vyhlížela u dveří, až zahlédnu Chrisovo modré auto blížící se k našemu domu. Když jsem jej opravdu uviděla, seběhla jsem dolů po schodech až ke garáži, kde Chris zaparkoval. Vrhli jsme se na sebe jako odloučení milenci, kteří se řízením osudu neměli už nikdy obejmout a políbit. Ale s ostatním jsme počkali raději, až budeme sami ve svých pokojích. Teprve potom jsem jej opět objala kolem krku. „Jsi takový odtažitý. Myslím, že tě rozehřejí všechny ty přihlouplé historky, které se tu za tvé nepřítomnosti odehrály

– neujdeš jedinému detailu. Zrovna minulou noc jsem vyslechla, jak Joel zase do Barta hučel, že Toni záleží jen na jeho penězích.“

„Že by?“ zeptal se Chris a kousal mě do ucha.

„Neřekla bych, Chrisi. Myslím, že ho má opravdu ráda, ale nemám zdání, jak dlouho jim ta láska ještě vydrží. Připadá mi, že v době, kdy si na Nový rok Toni s Bartem vyjeli do New Yorku, došlo k nějaké nepříjemnosti mezi mým synem a Cindy. Zřejmě to byla jedna z jejich obvyklých tahanic a navíc podle Cindina dopisu soudím, že Bart udělal Toni scénu, když tančila s nějakým cizím mužem. Vyváděl tam asi opravdu příšerně, protože Toni se vrátila jako vyměněná. Myslím, že má z jeho žárlivosti pořádně nahnáno.“

Chris pozvedl tázavě obočí, ale zdržel se jakéhokoli dalšího komentáře k této Bartově záležitosti. „A co Jory, jak tomu se daří?“

„Zvykl si, je velice přizpůsobivý, ale je osamělý a melancholický, pořád ještě doufá, že se Melodie ozve. Probouzí se v noci a často ji volá. Někdy se splete a osloví mě jejím jménem. Našla jsem ve Variety malý článek, kde o ní psali. Prý se znovu přidala k té baletní skupině, se kterou předtím tančila a našla si nového partnera. Právě dnes jsem ten článek Jorymu ukázala; myslím, že by to měl vědět. Měl jsi vidět, jak se tvářil. Odhodil všechny malířské potřeby, a to zrovna maloval takovou pěknou zimní krajinku a odmítl dál pokračovat v práci. Nicméně jsem odklidila ty věci stranou, protože se k nim stejně dřív nebo později zase vrátí.“

„Ano… všechno se zase urovná.“ Pak už jsme se věnovali pouze jeden druhému a zapomněli jsme na všechny problémy, které nás trápily. Zůstalo jen to krásné, jen to, co jsme dávali jeden druhému.

Čas rychle běžel a zametl za sebou všechny drobné a nepodstatné problémy. Na programu teď byly každodenní hádky mezi Bartem a Toni; věčně se dohadovali o něčem, co se týkalo Cindy, kterou si Toni skutečně oblíbila a o tom, že Bart neustále podezříval Toni z toho, že mu není věrná. „Proč bys jinak šla tančit s chlapem, kterého jsi sotva znala?“ a tak pořád dokola. Také se donekonečna dohadovali o výchově dvojčat a za chvíli se mezi nimu rozevírala široká propast, která je od sebe ještě více vzdalovala.

My ostatní jsme měli nervy napjaté až k prasknutí z těch jejich věčných nesmyslných rozepří, které neslibovaly, že by někdy mohly skončit.

Rozhodla jsem se, že do jejich problémů nebudu zasahovat. Měla jsem pocit, že si to musí vyříkat sami mezi sebou. Ještě bych tím mohla celou situaci jenom zkomplikovat. Jednou dokonce vyrazil Bart někam do baru a zůstal mimo dům celou noc. Pak se to začalo opakovat častěji a nic bych za to nedala, že skončil vždycky v nějakém místním bordelu nebo si dokonce odskočil někam do města. Toni zatím trávila čas s dvojčaty; od té doby, co je Jory začal učit prvním tanečním krůčkům a co začal dbát na jejich správnou výslovnost, musela být Toni pochopitelně s dětmi i s ním častěji.

Konečně jsme se dočkali března, kdy sice ještě foukal studený vítr a padal déšť, ale už se nesměle hlásilo jaro. Dávala jsem si pozor, zda se Toni začne k Jorymu chovat spíš jako k muži a nebude na něho pohlížet jen jako na pacienta. Jory ji ani na okamžik nespustil z očí, když mu byla nablízku. Během roku se stalo několikrát, že jsem podlehla nachlazení a Toni za mě musela převzít veškerou péči o Joryho včetně jeho tělesné hygieny a masáží. Navzdory naší péči se však jeho nohy stejně spíš podobaly hůlkám a už dávno nepřipomínaly ty silné pěkné nohy, které kdysi míval. Bylo mi zle z toho pohledu, ale nedalo se nic dělat. Požádala jsem Toni, aby Jorymu masírovala nohy několikrát denně. „Vždycky si na nich dával tolik záležet, Toni. Byl tak úžasně pohyblivý a měl neobyčejně pěkně tvarovanou postavu. Nicméně si myslím, že i teď, když už nemůže tančit ani chodit, by jeho nohy mohly aspoň trochu vypadat k světu. Vždyť pak by se třeba tolik netrápil.“

„Cathy, ale on má přece pořád pěkné nohy; jsou sice štíhlé, ale pořád ještě jsou dokonale tvarované. A vůbec je to pohledný muž. Je tak jemný, chápavý a má smysl pro humor. A to jsem ještě před krátkou dobou neměla oči pro nikoho jiného, než pro Barta.“

„Ty ale považuješ Barta za pěkného muže, viď?“

Toni se po této otázce celá schoulila a zatvrdila. „Kdysi ano. Ani dnes nemohu popřít, že je to velmi pohledný a zajímavý muž, ale rozhodně se mi nezdá tak přitažlivý jako Jory. Kdysi jsem si myslela, že nad něho není, ale od té doby, co jsme spolu byli v New Yorku, se mi otevřely oči. Choval se tam ke mně a k Cindy tak neurvale, že jsem si musela na něho poněkud poopravit názor. Byl doslova nechutný a navíc k nám oběma hrubý. Než jsem si vlastně uvědomila, k čemu došlo, napadl mě ještě navíc jen proto, že nesouhlasil s tím, co jsem si na sebe oblékla. A přitom to byly docela normální a pěkné šaty. Možná byly trochu víc vystřižené, ale takhle chodí všechny dívky v mém věku. Když jsem se vrátila zpátky, měla jsem z něho pořádný strach. A každým dnem mé obavy vzrůstaly. Udělal z té nepodstatné záležitosti div ne aféru a obviňoval lidi na potkání. Já vím, že mu to dělalo nesmírně dobře, ale zapomněl, že krása Člověka spočívá v jeho duši. Zrovna včera mě obvinil, že sexuálně obtěžuji jeho bratra. To by mi přece nikdy nemohl udělat, kdyby mě skutečně miloval. Cathy, on mě nikdy nemiloval tak, jak bych si to přála. Když jsem se dnes ráno probudila, měla jsem v srdci dokonalou prázdnotu. Uvědomila jsem si, že s Bartem je konec. Zničil i ten poslední argument, pro který bych si byla ochotná ho vzít,“ zašeptala zlomeně. „On zřejmě hledá dokonalou ženu, ale já nejsem zdaleka dokonalá, Cathy. I na vás si našel chybu; vyčítá vám, že žijete s vlastním bratrem jako manželé… i kdyby našel někdy dokonalou ženu a zpočátku jí neměl co vytknout, určitě by se během času našlo něco, co by mu dalo záminku k tomu, aby ji později začal nenávidět. Takže jsem raději s Bartem skončila sama.“

Byla jsem sice v rozpacích, když jsem s ní o této záležitosti hovořila, ale přesto jsem si neodpustila další otázku. „Avšak… jste ale s Bartem ještě stále milenci, i když máte poslední dobou mezi sebou nedorozumění?“

Prudce zavrtěla hlavou. „NE! Rozhodně ne! On se neustále mění, den ze dne, a řekla bych, že k horšímu. Vrhl se na náboženství, Cathy, a neustále prohlašuje, že jedině skrze víru může dojít spasení. Každým dnem mě nutí, abych se víc a víc modlila, abych začala chodit do kostela… a přestala se starat o Joryho. Vzhledem k tomu, že to nepochybně myslí vážně, si říkám, že není žádná škoda, když se rozejdeme, než dojde k nejhoršímu. Na začátku to mezi námi bylo všechno tak pěkné a já bych si ráda na tu dobu uchovala nezkreslené vzpomínky.“ Povstala a chystala se k odchodu. Ještě si stačila utřít slzy do kapesníku zmačkaného do hrsti. Stáhla si trochu úzkou bílou sukni a pokusila se o úsměv. „Pokud máte v úmyslu mě propustit a najít Jorymu a dětem jinou ošetřovatelku, počítám s tím.“

„Ne, Toni, jen s námi zůstaň,“ vyhrkla jsem trochu překotně. Stejně jsem měla obavy, že u nás nevydrží. A já bych tak nerada, aby právě teď od nás odešla, protože jsem vycítila, že nelhala, když říkala, že Barta už nemiluje a Jory pomalu přestával věřit tomu, že se Melodie přece jen vrátí zpět. Nerada bych, aby odešla zrovna ve chvíli, kdy Jory svou naději začal upínat k ženě, o které si až dosud myslel, že patří jeho mladšímu bratrovi.

Budu mu muset co nejdříve vysvětlit, k jaké změně mezi Toni a Bartem došlo. Avšak… i když už Toni dávno odešla, pořád jsem ještě seděla a přemýšlela o Bartovi a o tom, že je to zapeklitá situace, když není schopen si udržet lásku, která se zpočátku tak slibně vyvíjela. Nebo že by celý vztah záměrně ukončil, protože se obával vazeb a povinností, které by pro něho z toho svazku plynuly? Podobně, jako tomu bylo mezi mnou a mým vlastním bratrem Chrisem?

Následovala řada nekonečných dní. Toni už k Bartovi nevysílala toužebné pohledy plné nevyslovených přání, ani se nesnažila obnovit jejich vztah, aby bylo zase všechno jako dřív. Obdivovala jsem její statečný postoj, kterého se držela bez ohledu na to, že si Bart během společného jídla neodpustil čas od času nevhodné poznámky. Překroutil všechno, co mezi nimi bylo a zneužil to proti ní. Nakonec by si člověk mohl myslet, že právě Toni je ta nemorální osoba s uvolněnými mravy, která chudáka Barta nemravně svedla.

A tak jsem mohla sledovat, jak se večer co večer navzdory Bartovým nechutným výpadům Toni s celou věcí statečně vyrovnává.

Toni mě poslední dobou plně nahradila a věnovala se Jorymu i ve volných chvílích… a byla tak dobrá, že si vedle ní Jory zase začal připadat jako normální člověk.

Počasí se postupně lepšilo a na trávnících začaly vykukovat první zelené lístky nové trávy. V okolních lesích se objevily krokusy a rozkvétaly narcisy. Zahořely rudé tulipány a k tomu se přidal zlatý déšť, který jsme s Jorym vysadili všude, kde se nedařilo trávníkům. Dohromady to byla opravdu pestrá směsice barev. S Chrisem jsme zase postávali na balkóně a sledovali divoké husy, které se vracely do starých hnízdišť. Samozřejmě jsme pozorovali i měsíc, který byl pro nás jednou důvěrně známý, jindy zas jsme si vybavovali vzpomínky méně příjemné. Když se však nad obzorem objevilo hejno divokých kachen, nemohla jsem od nich odtrhnout oči, dokud mi nezmizely někde za vzdálenými kopci.

S nadcházejícím létem jsme pocítili jakési uvolnění, protože jsme se už nehrozili neprostupných sněhových závějí, které v zimě občas Chrise zdržely během víkendu mimo dům. Napětí zvolna vyprchávalo, protože jsme měli možnost vyjít si ven, do přírody a přijít na jiné myšlenky.

V červnu byla naše jedenapůlroční dvojčata natolik samostatná, že si doběhla, kam se jim zrovna zachtělo, nebo kam jsme jim dovolili. Mezi dvě staré limby jsme upevnili houpačku, která byla vhodná i pro malé děti. Dvojčata byla štěstím celá bez sebe, když se mohla houpat… samozřejmě jsme je houpali jen tak vysoko, aby to bylo ještě bezpečné. I když děti jednou otrhaly poupata mých nejoblíbenějších květin, stejně jsem se na ně nemohla zlobit; vždyť kolem kvetlo tolik jiných! A denně jsme měli ve všech pokojích kytice čerstvých květů.

Poslední dobou začal Bart naléhat, abychom my všichni, já, Chris, Jory, Toni i dvojčata, začali navštěvovat bohoslužby. Tak jsme se o to pokusili. Každou neděli jsme vysedávali v kostelní lavici před kazatelnou a dívali se ven oknem, které bylo nádherně vykládané barevnými sklíčky. Dvojčata jsme si pokaždé posadili mezi sebe. Během bohoslužby měl Joel na sobě dlouhý černý hábit a plamenně o čemsi kázal. Bart sedával vedle mě a pokaždé mi tiskl ruku tak pevně, až jsem měla obavu, že mi rozmačká kosti. Z druhé strany seděl Chris a vedle něho Toni. Bylo mi jasné, že Joel patřil mezi ty kazatele, kteří si dali za úkol spasit hříšníky před ohněm pekelným. Dvojčata, stejně jako všechny děti v jejich věku, byla značně neklidná a tyto chvíle doslova nenáviděla. Bohoslužby pro ně znamenaly nudné a protivné maření času. Jen ve chvíli, kdy jsme povstali a zpívali nábožné písně, se na nás upírala dětská očka plná očekávání.

„Zpívejte, jen zpívejte,“ povzbuzoval je Bart a vždycky je nutil, aby spínaly ručky a občas je dokonce povzbudil lehkým plesknutím přes kučeravé hlavičky.

„Neopovažuj na mé děti ještě někdy sáhnout!“ varoval ho Jory. „Jestli budou zpívat, nebo ne, záleží čistě na jejich rozhodnutí.“

A opět tu byly ty staré známé bratrské rozepře.

Pomalu se blížil podzim a už tu byl předvečer svátku Všech svatých. Spolu s Chrisem jsme s našimi dětmi tento svátek poprvé oslavili, i když ti malí rošťáci měli chvílemi sami pořádně nahnáno. Váhavě si také vzali nějaké sladkosti, které jsme jim večer darovali. Nadšeně se radovali ze sladkých tyčinek a žvýkačky.

Následovala zima, která se obešla bez zvláštních příhod. Ani vánoce a novoroční svátky nebyly ničím pozoruhodné, protože se tentokrát Cindy doma ani neukázala. Byla velmi zaneprázdněná, a proto se náš kontakt odehrával na úrovni krátkých dopisů či telefonátů. Cindy si budovala hereckou kariéru.

Bart i Toni se pohybovali každý v naprosto odlišném světě. Asi jsem nebyla sama, kdo si povšiml, že se Jory do Toni zamiloval. Navíc všechny kontakty s jeho mladším bratrem byly předem odsouzené k nezdaru. To, že se oba bratři vzájemně odcizovali, jsem Jorymu nemohla zazlívat. Vždyť to byl právě Bart, kdo Jorymu přebral Melodii. A poté, co zjistil, že Toni není Jorymu tak docela lhostejná, se pokoušel dokonce o to, aby ji od nás vypudil. Dělal, co mohl, jen aby jejich vztah nějakým způsobem překazil… Láska k Toni dávala Jorymu novou chuť do života. Dalo se mu to vyčíst z očí; nesmlouvavě vstával časně ráno a věnoval se únavným cvičením. Dokonce se poprvé postavil na nohy, i když se musel podpírat berlemi. Jakmile byla voda venku v bazénu přijatelně teplá, třikrát ráno i večer přeplaval celý bazén podél.

Toni možná ještě stále čekala na to, že Bart změní chování a přece jen se s ní ožení, ačkoliv by to asi nikdy otevřeně nepřiznala. „Ne, Cathy, opravdu ho už nemám ráda. Je mi ho trochu líto, protože vím, že se sám v sobě nevyzná. Neví ani pořádně, co vlastně chce; jde mu jen o peníze, o co největší množství peněz.“ I když to bylo neuvěřitelné, Toni vystihla dokonale pravdu, jako by mezi námi žila odjakživa.

Ty nedělní bohoslužby mi lezly pořádně na nervy a obtěžovaly mě. Neustálé hřímání toho staříka ve mně probouzelo vzpomínky na moji vlastní minulost a na člověka, se kterým jsem kdysi žila tady pod jednou střechou. Ďáblovo potomstvo.

Ďáblovo sémě. Ďábelská setba, která plodila jen zlo. Dokonce i hříšné myšlenky měly podle Joela váhu hříchu – před Joelem prostě nic neobstálo. Dočista nic.

„Už mě tam nikdo nedostane,“ oznámila jsem Chrisovi a myslela jsem to naprosto vážně. „Stejně jsme tam chodili jen kvůli Bartovi. Vůbec se mi nelíbí, jakým způsobem ovlivňuje ty malé děti.“ Rozhodli jsme se tedy, že od příště na ty „bohoslužby“ už nepůjdeme a nedovolíme rovněž ani dvojčatům, aby poslouchala ty hrozné řeči o pekle a pekelném zatracení.

Joel se vypravil na hřiště, které bylo ukryto v zahradě pod stromy. Bylo tam pískoviště, houpačka, klouzačka a kolotoč. Dvojčata to místo doslova zbožňovala. Byl zrovna hezký červencový den a já si říkala, že je na Joela docela zajímavý pohled, když tam tak seděl mezi dvojčaty a vysvětloval jim, jak mají pohybovat prsty, aby se jim podařily vytvořit nejroztodivnější tvary z provlékaných provázků. Joel je natolik zaujal, že děti dokonce opustily pískoviště, posadily se vedle něho a okouzleně hleděly na svého nového kamaráda, který pro ně ještě docela nedávno byl synonymem nudy s tím věčným kázáním.

„Váš dědeček vám teď ukáže, jak si dovede hrát s malými dětmi. Jestlipak víte, že dovedu dovedu složit vlaštovky a lodičky z papíru? A ty loďky dokonce plavou po vodě.“

Děti měly oči navrch hlavy, ale já tím nebyla nijak nadšená. Jen jsem se ušklíbla. To přece dovede každý.

„Kdybyste raději šetřil síly na svá nová kázání, Joeli,“ neodpustila jsem si poznámku a vrhla na něho nesmlouvavý pohled. „V jednom kuse omíláte to samé. Co takhle Nový zákon? O tom byste měl Bartovi něco bližšího sdělit. O tom, jak se narodil Kristus. O jeho Kázání na hoře. Povězte mu právě něco o tomto kázání, strýčku. Promluvte k nám o vzájemném odpouštění a o tom, že bychom neměli činit jiným to, co bychom sami nechtěli, aby se přihodilo nám. Vyprávějte nám o tom, jak Kristus nasytil celé zástupy hladovějících a o dalších pozoruhodných věcech.“

„Prosím za odpuštění, jestli jsem opravdu nevěnoval tolik pozornosti Synu Božímu, kolik bych podle vašeho mínění měl,“ pronesl Joel pokorně.

„Cory, Carrie, pojďte sem,“ zavolala jsem na děti a snažila jsem se vycouvat z nepříjemné situace. „Půjdeme se podívat, co dělá tatínek.“

Joelova skloněná hlava se rázem napřímila. Všimla jsem si, že jeho oči dostaly nebesky modrý nádech. Nebyl schopen zakrýt úsměv, který se mu dral do tváře. Chápavě přikývl. „Jistě, jistě. Pro vás jsou ty děti pořád těmi „druhými dvojčaty“ – těmi zrozenými z ďábelského sémě, těmi odkojenými pekelným mlékem.“

„Jak se opovažujete takhle mluvit!“ vyletěla jsem na něho zuřivě.

V tu chvíli jsem si prostě ještě neuvědomila, že jsem Joryho dvojčata oslovila jmény mých milovaných dvojčat.

Zlověstné ráno

HNED ZRÁNA SE NA OBZORU ZAČALY HROMADIT pochmurné a temné mraky a vypadalo to, že místo pěkného letního dne si užijeme pořádný déšť a vichřici. Rychle jsem vyběhla do zahrady, abych ještě stihla natrhat čerstvé květiny, než je prudký déšť poničí. Cestou jsem se skoro srazila s Toni; právě voněla ke žlutým a bílým sedmikráskám, které nesla Jorymu v malé lahvičce od mléka. Postavila je kousek od pracovního stolku; Jory zrovna pracoval na nějakém akvarelu. Na obrázku byla žena s dlouhými tmavými vlasy, která velmi připomínala Toni. Právě trhala květiny. Ustoupila jsem rychle do tmavého křoví a nikým nepozorována jsem sledovala, co se bude dít. Nějaký šestý smysl mi přikazoval, abych zůstala pěkně tiše stát a jen se dívala. Jory Toni potěšeně poděkoval, usmál se na ni a vypral si štětec v čisté vodě. Pak namočil do modré a cosi na čtvrtce maloval. „Mně se snad nikdy nepodaří zachytit tu oblohu, pořád nemohu trefit tu správnou barvu,“ stěžoval si polohlasně. „Ta obloha je každou chvíli jiná… myslím, že by to byl pořádný oříšek i pro mého učitele…“

Toni jen stála a sledovala slunce, které se lesklo v Joryho lesklých havraních vlasech. Jory nebyl ještě oholený a i když nevypadal příliš upraveně, přece jen působil velmi mužně. Náhle můj syn zvedl neočekávaně hlavu a zachytil její zasněný pohled. „Promiň, Toni, dnes vypadám určitě hrozně,“ omlouval se a bylo vidět, že se za svůj zevnějšek stydí. „Ale strašně jsem spěchal, abych se co nejdříve dostal ven a stihl to domalovat dřív, než začne pršet. Pak by z toho už nic pořádného nebylo. A já jsem strašně nerad, když je venku ošklivé počasí a já musím být celý den jen doma.“

Toni stále ještě mlčela; slunce se odráželo na její hebké dohněda opálené pleti. Jory se zahleděl na její něžný jemný obličej a pak rychle sklopil oči. „Děkuji za ty sedmikrásky. Co vlastně znamená v květomluvě, když někdo daruje sedmikrásky? Nevíš?“

Dívka se sklonila a posbírala několik skic, které se Jorymu nepovedly a chystala se je hodit do koše. Ale ještě předtím, než to udělala, ji něco na obrázcích zaujalo. Zčervenala a váhavě se zeptala: „To jsi maloval mě?“

„Radši to zahoď!“ řekl rychle. „Moc se mi to nepovedlo. Dovedu sice namalovat květiny, kopce, dokonce i krajinky svedu, ale abych zachytil lidskou postavu, na to prostě nemám. Tebe bych stejně nikdy nedokázal věrně vystihnout.“

„Ale já bych řekla, že to není zase tak špatné,“ namítala Toni a znovu si malby prohlédla. „Neměl bys je zahazovat. Mohla bych si je nechat?“

Snažila se uhladit pomačkané čtvrtky a pak je položila na stůl a zatížila je několika knihami. „Jsem tu sice placená od toho, abych pečovala o dvojčata a o tebe, ale ty nikdy neřekneš, co bys rád. A tvoje matka si děti bere vždycky hned jak se probudí, takže většinou po ránu mívám dost času na to, abych se ti mohla věnovat. Přál by sis něco?“

Jory se ještě několikrát dotkl čtvrtky štětcem namočeným v šedé barvě, pak náhle přestal a obrátil se v židli tak, aby na Toni dobře viděl. Trochu kysele se usmál. „Člověka napadne ledaccos. Ale teď bych tě rád požádal, abys mě raději nechala na pokoji. Nerad to říkám, ale mrzáci nemají myslet na podobné věci.“

Bylo vidět, že Toni Joryho slova zabolela. Pomalu klesla na zahradní křesílko. „Chováš se stejně jako Bart; ten mi taky v jednom kuse říkal, abych ho neotravovala, pořád mě odháněl a chtěl být sám. Ale já si nemyslím, že jsi jako on.“

„A proč ne?“ zeptal se hořce Jory. „Jsme bratři, tedy nevlastní bratři. Oba dva míváme své špatné dny – a v takových okamžicích je lépe nás nechat na pokoji.“

„Vždycky jsem si o něm myslela, že je to vynikající člověk,“ pronesla Toni sklesle. „Ale dospěla jsem k názoru, že si musím na tvého bratra poopravit názor. Nejdřív všechno nasvědčovalo tomu, že si mě chce Bart vzít – a vzápětí na mě křičel, abych se mu klidila z očí. No, a za chvíli mě zase odprošoval a čekal, že mu odpustím. Ráda bych odtud odešla a už nikdy se sem nevrátila – ale přece jen mě tu něco drží, něco mi říká, že ještě není vhodná doba k odchodu…“

„Jistě, já vím,“ prohodil Jory a znovu se pustil do práce. Pečlivě vymalovával obrázek, míchal barvy a vymýval štětec. „Za to může Foxworth Hall. Jakmile jednou vstoupíš do tohoto domu, zřídkakdy se dokážeš vymanit z jeho vlivu.“

„Ale tvá žena odtud přece jen odešla.“

„Ano, máš pravdu; nemohu se na ni pro to zlobit.“

„Říkáš to s takovou trpkostí.“

„Ne, nejsem zatrpklý. Spíš jsem trochu sarkastický. Snažím se žít, jak nejlépe dovedu. Pohybuju se mezi dvěma extrémy, kdesi mezi nebem a peklem. Je to něco jako očistec, kde se v noci po chodbách pohybují duchové. Slyším, jak chřestí řetězy a když se delší dobu neobjeví, jsem celý štěstím bez sebe. Možná, že je děsí také vrzání mého invalidního vozíku.“

„Ale proč tu tedy zůstáváš, když je to tak?“

Jory vzhlédl od práce a pozorně se na Toni zahleděl. „Co tě tu kčertu pořád drží? Klidně si jdi i se svým Bartem. Mám dojem, že ti dělá neobyčejně dobře, když tě může zraňovat. Aspoň si nějak zdůvodníš svůj odchod. Ty tady nejsi vázána vzpomínkami, tebe netíží nesplněné naděje, které jsi vkládala do druhých. Nepatříš mezi Foxworthy ani mezi Sheffieldy. Tenhle dům tě k sobě ničím nepoutá.“

„Proč jen Barta tak strašně nenávidíš?“

„A proč ty ho nejsi schopna nenávidět?“

„Občas myslím, že ho nenávidím až dost.“

„Tak se už konečně rozhodni a odejdi odtud. Odejdi, dokud je ještě čas. Odejdi, dokud se nestaneš jednou z nás.“

„Jste snad něčím odlišní od jiných lidí?“

Jory popojel k okraji dlážděné terasy. Zastavil až u rozkvetlých záhonů a zahleděl se ke vzdáleným horám. „Když jsem ještě tančil, nikdy jsem si podobné myšlenky ani na okamžik nepřipustil. Ale po tom, co se mi to stalo, trpím pocitem, že už nikoho nemohu zajímat. Takže tu raději zůstávám a říkám si, že je daleko vhodnější, když budu tady, než abych se hnal někam pryč.“

„Jak jen takhle můžeš o sobě mluvit? Cožpak ty si neuvědomuješ, jak moc tě mají rádi tvoji rodiče, sestra a jak moc tě milují tvé dvě děti?“

„Ale oni by se bez mě docela dobře obešli, nemyslíš? Moji rodiče by mě taky dlouho nepostrádali. Stačily by jim mé děti. A Bart má tebe, tak co. Cindy také žije ve svém vlastním světě. Takže jsem lehce postradatelný.“

Toni povstala a přistoupila k jeho křeslu. Začala mu jemně masírovat krk. „Ještě tě pořád v noci trápí ty bolesti v zádech?“

„Ne, už ne,“ odpověděl neochotně. Ale já dobře věděla, že nemluví pravdu. Stála jsem pořád ještě schovaná za křovím a šlapala po růžích. Oni dva však o mně neměli tušení.

„Kdyby se ti ty bolesti zase ozvaly, klidně na mě zazvoň. Trochu ti namasíruji záda a bolest ustoupí.“

Jory se prudce otočil a podíval se na Toni. Dívka musela rychle ustoupit dozadu, aby ji neudeřil. „Tak se mi zdá, že když jsi neulovila Barta, že se spokojíš aspoň se mnou – jen abys měla někoho, kdo se ti bude obdivovat. Ale děkuju, nechci. Záda mi může docela dobře namasírovat i moje matka.“

Toni se otočila a zvolna odcházela. Ještě se jednou nebo dvakrát ohlédla. Nemohla tušit, že za ní hledí s bolestí v srdci. Tichounce za sebou zavřela francouzské dveře do zahrady. Přestala jsem se zajímat o natrhané růže a usedla jsem do trávy. Kousek opodál si dvojčata hrála na „kostel“.

Snažili jsme se dodržet Chrisovy rady, abychom dbali na rozvíjení jejich slovní zásoby a skutečně se zdálo, že se naše snaha setkávala s úspěchem.

„A potom Bůh nařídil Evě: Jdi pryč z těchto míst.“ Darren se neudržel a rozesmál se.

Obrátila jsem se, abych na ně lépe viděla.

Obě děti si rychle svlékly opalovačky; na nohou jim zůstaly jen bílé sandálky.

Deirdre přiložila list z nějakého keře na Darrenův pohlavní orgán a pak se podívala sama na sebe. „Dare… co je to hřešit?“

„Něco jako tohle,“ odpověděl chlapec. „Ale to nesmíš na sobě mít ani botičky.“

Děti se rozesmály a rozběhly se přímo ke mně. Popadla jsem je do náruče, přitáhla jsem si jejich něžná nahá tělíčka blíž k sobě a zasypala je polibky. „Už jste snídali?“

„Ano, babičko. Toni do nás nacpala grapefruit, který byl hrozně odporný. Snědli jsme všechno, až na vajíčka. Vajíčka nám nechutnají.“

Byla to Deirdre, která za Darrena všechno napřed vyřídila. Ale pokud si vzpomínám, Carrie kdysi za Coryho taky všechno odříkala.

„Mami – jsi tam schovaná už dlouho?“ zavolal na mě Jory. Bylo vidět, že ho moje přítomnost nepříjemně zaskočila.

Povstala jsem a uchopila oba naháče do náruče. Pak jsem s nimi zamířila k Jorymu. „Toni zrovna učila děti plavat, tak jsem si je od ní vzala a poslala ji za tebou, aby se zeptala, jestli něco nepotřebuješ. Děti jsou ve vodě jako doma a plavou jako rybičky. Proč sis s námi dnes ráno nešel zaplavat?“

„Kde jsi se tu schovávala?“

„Zašla jsem si jen natrhat pár růží, Jory. Víš moc dobře, že sem chodím každé ráno. Aspoň to doma vypadá trochu útulně. Každý den přece dávám do pokojů čerstvé květiny.“ Rozverně jsem jednu rudou růži zastrčila za jeho ucho. Jory ji popadl a zapíchl ji mezi sedmikrásky, které mu přinesla Toni.

„Ty jsi nás poslouchala, když jsme si tu s Toni povídali?“

„Víš, Jory, pomalu končí srpen a přijde září. Snažím se využít každou volnou chvilku a být co nejdéle venku. Když mohu přivončt k růži, jsem rázem v sedmém nebi. Paul míval kdysi také takovou zahradu. Měl tam nejrůznější parkové úpravy – třeba japonskou zahradu, anglickou nebo i francouzskou –“

„To jsi mi říkala aspoň stokrát!“ přerušil mě netrpělivě. „Já ale chci vědět, jestli jsi nás poslouchala?!“

„Ale jistě, viděla a slyšela jsem samozřejmě všechno. A neustále jsem vykukovala z růžového keře, jen aby mi nic neuniklo.“

Jory se zamračil tak, že mi připomněl Barta. Raději jsem postavila obě děti na zem a zlehka je popleskala po zadečku. Pak jsem jim řekla, aby se rozběhly za Toni a požádaly ji, aby je do něčeho oblékla. Dvojčata odhopkovala pryč jako dva pohádkoví andílci.

Usedla jsem a usmála se na Joryho. Můj syn se na mě ale ještě pořád nevlídně mračil. Byl tolik podobný svému mladšímu bratrovi, když se tak zlobil. „Po pravdě řečeno, Jory, neměla jsem v úmyslu vás nějak sledovat. Byla jsem tu dokonce dřív, než jste sem přišli.“ Na chvíli jsem se odmlčela a pozorovala Joryho reakci. „Ty máš Toni rád, viď?“

„Nemám ji ani trochu rád! Ona má přece Barta! A já se neprosím o to, o co Bart už nestojí!“

„Ale?“

„Co si budeme namlouvat, mami. Ty víš moc dobře, z jakého důvodu odtud Mel odešla. Bart to měl všechno pěkně dopředu promyšlené, už od toho dne, kdy došlo k tomu záhadnému poničení modelu té plachetnice. Zůstala by tu jen za předpokladu, že by Bart beze zbytku zaujal mé místo. Pořád si myslím, že z její strany v tom nebyl jasný záměr, že se k němu uchýlila jen z nouze. Ona prostě potřebovala někoho, kdo by jí nahradil sex, který jí pochopitelně chyběl. Slýchával jsem ji často, jak po nocích plakala. Já mohl jen ležet na posteli a i když jsem si přál za ní zajít a utěšit ji, tak jsem prostě nemohl. Mohl jsem ji jen litovat a sebe taky. Bylo to děsivé. Prostě k nesnesení.“

„Jory, pověz, co bych mohla pro tebe udělat?“ Naklonil se kupředu a pohlédl mi do očí s takovou naléhavostí, jak to kdysi dělával Julian. Ne, tu podobnost prostě nešlo přehlédnout.

„Mami, navzdory tomu, že tobě se v tomto domě dvakrát nelíbí, si myslím, že jsem si tu pomalu zvykl a nalezl tu svůj druhý domov. Je tu všechno, co potřebuji; široké chodby, dveře, výtah, který mě dopraví do prvního patra. Mám tu bazén, terasu, zahradu i lesy. Myslím, že je to skutečný ráj na zemi – i když to má také své stinné stránky. Dlouho jsem si to rozvažoval a dospěl jsem k názoru, že odtud nechci odejít. Tedy alespoň ne teď. Když to už chceš slyšet, nerad bych vám přidělával ještě víc starostí. Beztak vám zabírám spoustu času.“

S obavami jsem přemýšlela, jaké stinné stránky má Jory na mysli.

„Když jsem byl ještě děcko, měl jsem zato, že svět je plný fantastických věcí a věřil jsem na zázraky. Věřil jsem tomu, že slepec může jednoho dne prohlédnout, že mrzák může jednoho dne opět chodit a tak podobně. Když jsem všude kolem sebe viděl nejrůznější nepravosti a ohavnosti, stále ještě jsem doufal, že jednoho dne pominou. Myslel jsem si, že prostřednictvím baletu se těmto věcem vyhnu. Doufal jsem, že pokud člověk bude něčemu opravdu věřit, že si uchová čistotu dětské duše, i když dospěje. Podobně jako se o tom zpívá v té písni

„Když si něco přeješ za noci plné hvězd, tvé sny se splní…“ A protože se v baletním světě dějí zázraky skoro každý den, zůstal jsem v podstatě velkým dítětem. Věřil jsem tomu, že když si to budu opravdu přát, že se svět kolem nás změní k lepšímu. Že bude všechno daleko lepší než dosud. I Mel si to velmi přála. Víš, v baletu je cosi zvláštního, co uchová v člověku nevinnost, rozumíš, co tím chci říci. Prostě člověk nevidí zlo, neslyší zlé řeči, dokonce ani nesmýšlí o svém okolí ve zlém. Jistě chápeš, co mám na mysli, vždyť i ty jsi něco podobného určitě prožila.“ Na chvíli zmlkl a upřel oči na potemnělou oblohu.

„A v takovém prostředí jsem žil se ženou, která mě milovala. Tam v tom vnějším, pro nás cizím světě, si rychle za mě našla fyzickou náhradu. Strašně jsem Barta nenáviděl za to, že mi ji odlákal, když jsem ji nejvíce potřeboval. Pak jsem začal nenávidět i Melodii, protože dovolila, aby k tomu došlo. To jsou přesně Bartovy způsoby, neustále se ke mně tak chová, mami. Ale nerad bych tě s tím obtěžoval, protože je to už za námi. Teď se totiž neobávám jen o svůj život, teď se také bojím o životy vlastních dětí.“

Znepokojeně jsem mu naslouchala a zmocňoval se mě šok. O těchto věcech se mnou nikdy předtím nehovořil.

„Víš přece dobře, že když provádím posilující cviky, tak používám ta kovová madla zapuštěná do zdi. No, a nějaký dobrák je poškodil, takže když jsem opět cvičil, měl jsem ruce plné kovových třísek. Otec je dal do pořádku a slíbil mi, že to nebude dál rozmazávat, a že ti o tom raději nepoví.“

Uvnitř jsem se celá třásla. „Co ti ještě udělali, Jory? Určitě to není všechno, vidím na tobě, že jsi ještě neskončil.“

„Nic moc důležitého, mami. Jen pár věcí, které mi čas od času ztrpčovaly život. Třeba mi občas někdo hodil nějakou odpornou mouchu do nápoje. Nebo jsem měl cukřenku naplněnou solí a ve slánce byl naopak cukr… samé takové přihlouplé kousky. Puberťácké vtípky, které by někdy mohly nedobře skončit. Třeba takové věci jako napínáčky, které mi kdosi podstrčil do postele nebo na vozík… člověk by řekl, že si v tomto domě ze mě někdo dělá neustále dobrý den. Občas jsou to věci, nad kterými bych se docela s chutí zasmál, jak jsou naivní. Ale jestliže si na necitlivou nohu natáhnu botu, ve které je hřebík, může se lehce stát, že si poraním chodidlo do takové míry, že se pak už infekce nedá zvládnout. A tady končí veškerá legrace. Vždyť bych klidně mohl přijít o nohu. Co jen já promarním zbytečně času, když musím všechno nejdřív prozkoumat. Vždyť i mé nové žiletky v krátké době záhadně zrezavěly.“

Po celou dobu se rozhlížel a dával si pozor, zda se někde nepohybuje Bart nebo Joel. Také já se měla na pozoru. I když jsme nikoho nezahlédli, hovořil velice tiše a chvílemi dokonce šeptal. „Včera byl velmi teplý den, vzpomínáš si, že? Sama jsi mi otevřela tři okna, aby do pokoje přišlo trochu čerstvého a chladnějšího vzduchu. Pak se náhle vítr obrátil a začalo foukat od severu. Byla pořádná zima. Když jsi za mnou znovu zašla, tak jsi okna zase zavřela a ještě jsi přes mě přehodila další pokrývku. Brzy na to jsem usnul. Asi půl hodiny poté jsem se probral; zdálo se mi, že jsem někde na severním pólu. Všech šest oken někdo otevřel. Pršelo a foukal vítr a já měl všechnu tu spoušť přímo v posteli. Ale to by nebylo to nejhorší. Kdosi ze mě stáhl přikrývky. Pokoušel jsem se na někoho dozvonit, aby mi s tím pomohl. Ale zvonek nefungoval. Posadil jsem se a natáhl se po svém vozíku. Zjistil jsem, že nebyl tam, kam jsem jej posledně postavil. Na chvíli jsem propadl panice. Potom jsem si řekl, že mám dostatečně silné paže a nějak se doplazím k židli, která stála poblíž okna. Když se mi to konečně podařilo, docela dobře bych si s těmi okny poradil. Ale hned první okno bylo nějak zaseklé a nedalo se zavřít. Navíc bylo upatlané ještě nezaschlou barvou. Bylo mi jasné, že ani ta další okna prostě nepůjdou zavřít, protože jsem na to pouhou silou svých paží nestačil. Víš moc dobře, že se hned tak nevzdávám, ale tady jsem neměl šanci něco podniknout. Tak jsem se zase svezl na podlahu a lezl jsem ke dveřím. Byly zamčené. Vlekl jsem se podél nábytku a doručkoval tak až do šatny. Stáhl jsem z věšáku nějaký zimník, přikryl jsem se a usnul vyčerpáním.“

Co se to se mnou jen dělo? Celý obličej mi ztuhl, takže jsem nemohla pohybovat ani rty, natož něco říci. Navíc jsem nechtěla před Jorym přiznat, že jeho vyprávění mě přímo šokovalo. Jory přitom na mě vyčítavě hleděl.

„Mami, posloucháš mě vůbec? Co na to říkáš? Teď… no, dobře, poslechni si to až do konce. Jak jsem tedy řekl, usnul jsem v té šatně, na podlaze. Byl jsem dočista promočený. Když jsem znovu procitl, zjistil jsem, že ležím v posteli. Ta postel byla suchá. Měl jsem na sobě nové pyžamo a byl jsem pečlivě přikrytý.“ Významně se odmlčel a pohlédl na mě.

„Mami… jestli mi někdo z domu chce přivodit zápal plic, proč by mě vzápětí převlékl a uložil do suché postele? Otec určitě doma nebyl, takže to nebyl on, kdo mě odnesl z té šatny a kdo mě převlékl do čistého pyžama. Ty bys to taky nedokázala, protože pro tebe jsem příliš těžký.“

„Nemohu prostě uvěřit,“ zašeptala jsem, „že bys Bartovi tolik překážel. Že by tě tak silně nenáviděl…“

„Možná mě našel Trevor, a ne Bart. Ale stejně si nedovedu představit, že by to Trevor bez problémů zvládl; přece jen už není nejmladší a nemá takovou sílu. Prostě je tu mezi námi někdo, komu jsem silně na obtíž,“ prohlásil Jory nesmlouvavě. „A ten někdo by byl nejraději, kdybych odtud co nejrychleji vypadl. Hodně jsem o tom přemýšlel a došel jsem k závěru, že to musel přece jenom být Bart, kdo mě našel v té šatně a uložil mě zpět do čisté postele. Nevím, jaký máš na to názor, ale jestli ty, otec, já i dvojčata odtud odejdeme, pak bude mít Bart celý dům jen pro sebe, nebo ne?“

„Ale vždyť už stejně všechno shrábl! Vždyť už má všechno, po čem toužil!“

Jory se natočil obličejem k východu a zahleděl se na slepnoucí slunce. „Nikdy dřív jsem z Barta neměl strach. Vždycky jsem ho spíš litoval a přemýšlel jsem o tom, jak bych mu pomohl. Ale teď vážně uvažuji o tom, že vezmu dvojčata, tebe i otce… ale to je zbabělé. Jestliže to byl přece jenom Bart, kdo na mě otevřel všechna okna dokořán a nechal mě prochladnout a promáčet deštěm, třeba později změnil názor a vrátil se zpět, aby napravil, co způsobil. Když se zamyslím nad tím, jakým způsobem byl poničený ten model lodi, docházím naopak k názoru, že to určitě nebylo Bartovo dílo. Vždyť si jej tolik přál a těšil se na něj. Ale když si vzpomenu na Joela a na to, že v něm pokaždé vidíš potenciálního viníka, zase si říkám, že je to on, kdo má na Barta až nezdravý vliv. Kdosi Barta ovlivňuje, používá ho jako nástroje a zachází s ním jako s nezvedeným desetiletým klukem. Ten někdo by nejraději viděl, aby tenkrát při tom požáru zahynula jak tvá babička, tak také ty sama…“

„Buď tak hodný, Jory, nepřipomínej mi ty události. Víš dobře, že jsme se dohodli, že o těchto věcech už nebudeme mluvit.“

Chvíli jsme oba mlčeli, ale pak Jory pokračoval. „Ráno jsem zjistil, že rybičky v akváriu do jedné zahynuly. Někdo jim vypnul vzduchový filtr. A navíc bylo poničené zařízení ovládající kontrolu teploty.“ Opět se rozhostilo ticho. Jory si mě pátravě prohlížel. Pak se naklonil a řekl: „Je ti jasné, že všechno, co jsem ti tu povídal, není jen pouhá smyšlenka?“

Odvrátila jsem oči a pohlédla k horám zahaleným do namodralého mlžného oparu. Jejich oblé vrcholky byly uspořádány tak, že mi připomínaly nějaké obrovité ležící tělo nahé dívky. Dovedla jsem si představit její boky, ňadra, ramena, křivku její tváře… Když jsem pozvedla oči a zahleděla se na šmolkově modrou oblohu a těžké bouřkové mraky, zahlédla jsem sluncem prozářené okraje některých oblaků. Slunce se dralo o svá práva a dávalo okolnímu světu najevo, že zase přijdou lepší chvíle.

Na stejném místě, pod stejnými těžkými mraky jsem kdysi s Chrisem, Corym a Carrií musela snášet těžký úděl trpících a nevinných dětí, zatímco Bůh k tomu všemu mlčel. Nervózně jsem se ošila a snažila se přijít na něco, co bych k tomu mohla dodat.

„Nerad o tom mluvím, maminko, ale po těchto zkušenostech jsem dospěl k názoru, že budeme muset odtud odejít. Nebudeme přece pouze trpně přihlížet, jak se k nám Bart chová a nebudeme snášet jeho nálady. On je už tak zrovna zralý na to, aby se svěřil do profesionální péče nějakého psychiatra. Po pravdě řečeno jsem si vždycky myslel, že můj bratr je v jádru dobrý člověk, který pouze nedovede nebo nechce dávat svoji náklonnost najevo okolnímu světu. Kvůli jeho chování ho jen tak z jeho vlastního domu vykázat nemůžeme – jedině snad, kdybychom mu zařídili pobyt v nějakém léčebném ústavu. Nerad bych, aby k něčemu podobnému muselo dojít a věřím, že ani ty bys to neviděla ráda. Takže se zdá, že nám nezbývá než odtud odejít. Nad tím, co se tu děje, se už vůbec nedá mávnout rukou – a přece jsem se rozhodl, že tu zůstanu, i když vím, že to tu pro mě není zcela bezpečné. Příliš jsem si na ten dům zvykl; líbí se mi tady, takže to riziko podstoupím i s vědomím toho, že spolu se mnou budou ohroženi i ti, kteří jsou mi blízcí. Na jednu stranu se tu aspoň nenudím, protože nevím dne ani hodiny… Maminko, víš, že nejhorší věc, která může člověka v životě potkat, je nuda?“

Už jsem ho ani moc nevnímala.

Právě jsem totiž zahlédla Deirdre a Darrena, kteří směřovali s Bartem a Joelem do rodinné kaple, která měla ještě jeden boční vchod ze zahrady. Za okamžik za nimi zapadly dveře.

Zapomněla jsem na košíček s nařezanými růžemi a rázně jsem vyrazila směrem, kterým zmizeli. Kde vězí Toni? Proč nechránila dvojčata před Bartem a před Joelem? Hned jsem si však uvědomila absurdnost své myšlenky; vždyť neměla sebemenší důvod předpokládat, že by těm sladkým a roztomilým dětem chtěli Bart s Joelem ublížit? Chvatně jsem se rozhodla. Nejdřív jsem se rozloučila s Jorym a ubezpečila ho, že si nemusí dělat starosti; za pár minut budu přece zpátky. Přivedu Deirdre i Darrena a společně se naobědváme. „Jory, mohl bys mě na chvilku omluvit? Za okamžik budu u tebe.“

„Jistě, mami. Zaběhni pro děcka. Dnes ráno jsem o tom všem hovořil s Trevorem a on mi dal mobilní telefon, takže si ho mohu kdykoliv zavolat. A na Trevora je plné spolehnutí.“

Bylo mi dobře při pomyšlení, že Trevor je tak vstřícný. Několika skoky jsem se ocitla u vchodu do kaple.

Za minutku jsem zvládla schody a vklouzla jsem dovnitř. Zrovna ve chvíli, kdy Joel sliboval Bartovi vykoupení jeho hříšné duše. Byli jsme v malé kapli, která bývá součástí mnoha rodinných sídel. Takové prostory slouží pouze k rodinným bohoslužbám. Bart klečel hned v první řadě před oltářem. Darren i Deirdre klečeli po stranách. Nad nimi se na kazatelně tyčil Joel. Hlavu si mírně naklonil a dal se do modlení. Bez dechu jsem se přemístila do stínu jednoho z výklenků.

„My chceme pryč,“ zašeptala Deirdre Bartovi, ale její slova se nedala přeslechnout – byla přece jen příliš hlasitá.

„Ticho. Toto je boží stánek,“ napomenul ji Bart.

„Někde tady pláče naše koťátko,“ zkoušel to Darren a snažil se nepozorovaně uniknout.

„Tady nemůže být slyšet žádné kočičí mňoukání. Sem nedolehne ani hlásek. A kromě toho, není to vaše kotě, ale Trevorovo. Vy si s ním smíte pouze hrát.“

Dvojčata se dala do popotahování a snažila se ovládnout slzy, které se jim draly do očí. Obě děti milovaly koťata, štěňata, ptáčky, prostě všechno, co bylo malé a milé. „TICHO!“ okřikl je Bart. „Zvenčí sem není nic slyšet, i když byste se o to moc snažili. Teď dávejte pěkně pozor, Bůh vám zjeví, jak se máte chovat, abyste došli ke spasení svých hříšných duší.“

„Co je to spasení?“

„Darrene, proč má tvoje sestra pořád tak pitomé otázky?“

„Ona se dovede zeptat líp než já.“

„A proč je tu taková tma, strýčku Joeli?“

„Deirdre, jsi stejná jako většina ženských; jsi moc ukecaná.“

Deirdre se dala do hlasitého pláče. „Nejsem! Babička přece říkala, že mluvím moc pěkně…“

„Tvoje babička přímo zbožňuje každého, kdo se dokáže vybavovat o ničem,“ zasyčel Bart a štípl Deirdre do ramínka, aby už dala pokoj. Joel pozvedl hlavu. Kolem něho na oltáři hořela spousta svíček. Architekt, který projektoval tuto kapli, si dal záležet na tom, aby ten, kdo stojí před oltářem, byl doslova omráčen velikým světelným křížem.

Joel hlasitě zahřímal: „Teď se postavíme a budeme vzdávat chválu našemu Pánu Bohu. Teprve potom začne vlastní bohoslužba.“ Měl autoritativní a nesmlouvavý hlas.

V tu chvíli jsem se opírala o jeden ze sloupů, odkud jsem všechno viděla jako na dlani. Dvojčata poslušně jako dva malí roboti plnila příkazy dvou dospělých mužů. Bylo zřejmé, že tu nejsou bez doprovodu poprvé. Děti byly celé vystrašené a dělaly automaticky všechno, co jim ti dva nařídili. Darren s Deirdre stáli poslušně vedle Barta, který si položil ruce na jejich útlá ramínka a začal s nimi prozpěvovat nábožné písně. Tenké hlásky se jim třásly a děti nezpívaly nijak zvlášť pěkně. I když se snažily, jak nejlépe mohly, přece jen nebyly schopny držet krok s Bartem, který zpíval hlubokým hlasem.

Pročpak takhle Bart nikdy nezpíval, když jsme byli na bohoslužbách i my ostatní? Že by přede mnou, Jorym nebo Chrisem měl trému? Že by neměl zájem se pochlubit svým působivým zpěvem? Tehdy, když jsme Cindy chválili za to, jak krásně zpívala, se jen ušklíbal a přitom dovedl zpívat stejně hezky jako ona. Ach, Bartova složitá povaha pro mě zůstane asi navždy velkou neznámou.

Za jiných okolností bych byla přímo nadšena Bartovým zpěvem, který se nesl rodinnou kaplí. Zatemněným oknem proniklo dovnitř kaple trochu světla a osvítilo jeho tvář rudými, žlutými a zelenými paprsky. Byl na něho nádherný pohled, když tam tak stál, zpíval, oči upřené kamsi do výše, jako by opravdu věřil v jakési božské zjevení.

I mě se dotkla celá ta povznášející atmosféra. Do očí mi vstoupily slzy a já pocítila nesmírnou úlevu na duši.

Ach, Barte, ty přece nemůžeš být tak zlý, když dovedeš tak nádherně zpívat. Vypadáš tak božsky. Ještě není pozdě, ještě se dá mnohé zachránit, ještě nejsi ztracený.

Nebylo divu, že se do něho Melodie zamilovala. Vůbec jsem se nedivila Toni, že se jí nedařilo od tohoto muže beze zbytku odpoutat a hledat si někoho jiného.

„Ó, Bože, Bože všemohoucí… zpíváme pro Tvoji potěchu, z lásky k Tobě… věříme v Tebe, věříme v Tebe, ó, Pane Bože…“

Bartův hlas se vznášel kdesi ve výši a přehlušil tenké hlásky našich dvojčat. I já se cítila povznesena a zmocnilo se mě posvátné vytržení z víry v Boží prozřetelnost. Klesla jsem na kolena a sklonila hlavu.

„Díky, Bože, díky,“ šeptala jsem. „Díky za spásu mého syna.“

Myslela jsem na svého staršího syna a obestírala mě víra, že všechno zlé kamsi zmizí a bude zase dobře. Všechno bude záviset jenom na něm. „Musíme se Jorymu hodně věnovat a dávat pozor, aby se mu nic zlého nestalo,“ nabádal mě Chris. „Má narušený imunitní systém. Musíme dohlédnout na to, aby se nikde nenachladil, protože by mohl dostat zápal plic s těžkými komplikacemi…“

Stále ještě jsem klečela na kolenou jako přikovaná. Barta jsem teď považovala pouze za mladého muže, který má sám kupu problémů a který hledá způsob, jak se nejlépe zapojit do života.

Bart dozpíval a mně ještě zněl v uších jeho silný, mocný hlas. Kéž by ho mohla slyšet naše Cindy. Mohli by si společně zazpívat, třeba by je společný zpěv smířil, vždyť oba měli stejné předpoklady. Dozpíval, ale nikdo mu nezatleskal. Všude bylo tíživé ticho, které rušilo pouze mé srdce, které bilo jako o závod.

Dvojčata tiše zírala na Barta. „Zazpívej ještě, strýčku Barte,“ zaprosila Deirdre. „Zazpívej to o té skále…“

Teď mi bylo jasné, že děti sem do kaple chodily častěji – aby slyšely zpěv strýčka Barta, aby pocítily nábožné vytržení, aby zažily ten nepopsatelný pocit pramenící z víry v Boha.

Bez dlouhého pobízení se Bart pustil do zpěvu. Zpíval píseň „Věkovitá skála“. Bylo mi z toho smutno. S takovým pěveckým vybavením by mu mohl svět ležet u nohou, a on se zatím zahrabal v kanceláři.

„To by už stačilo, synovče,“ pravil Joel, jakmile Bart dozpíval. „Usedněte na svá místa, dnešní bohoslužby začínají.“

Bart si tedy poslušně sedl a usadil vedle sebe obě děti. Držel je kolem ramen jako by je chtěl před něčím ochránit a mně z jeho gesta bylo opět do pláče. Že by měl Joryho děti opravdu tak rád? Že by pouze předstíral, že je nemá v lásce jen proto, že byla tak nesmírně podobná těm dvojčatům, která podle Joela spral čert?

„Skloňme hlavy a modleme se,“ přikazoval Joel.

I moje hlava klesla na prsa a začala jsem se modlit.

Naslouchala jsem jeho modlitbám a nechtěla jsem věřit vlastním uším. Choval se a mluvil jako opravdový kněz, dovedl najít pochopení i pro ty, kteří netušili pravý význam slova „spasení“ a vedl je cestou k božímu poznání.

„Když otevřete své srdce a dovolíte Kristu vejít do vaší duše, naplní vás nekonečnou láskou. Jestliže milujete Boha, milujete rovněž jeho syna, který zemřel skrze vás a vy uvěříte ve spravedlnost Boží. Vždyť jeho syn zemřel v mukách na kříži jenom proto, aby vykoupil vaše hříchy. Zbavte se svých poklesků, svých hříchů, své touhy po moci a penězích. Odhoďte své pozemské chtíče, které mají potěšit vaše hříšné tělo. Zbavte se všeho, co vás tíží a táhne k zemi, věřte ve spásu, věřte, věřte! Vydejte se v Kristových šlépějích. Následujte jej a uvěřte v jeho učení a budete spaseni. Budete spaseni od ďábelských svodů pozemských, od hříchů a chtíče, jakož i touhy po moci světské. Zachraňte své hříšné duše, dokud je čas!“

Joel se začal chovat dočista jako fanatik a já pocítila jisté znepokojení. Proč jen jsem neuvěřila jeho plamennému kázání, když na mě přece Bartův nábožný zpěv tolik zapůsobil? Proč se mě dotklo Joryho vyprávění o tom, jak trpěl v zimě a dešti při otevřených oknech a proč se mnou nehnulo Joelovo pobožné kázání? Zřejmě jsem cítila, že bych Joryho zradila, pokud bych v tu chvíli uvěřila Joelovým pobožným řečem.

Ale jeho kázání nebylo jen tak obyčejné řečnění. Poněkud mě udivoval neobvyklý, hovorový tón, který většinou používal jen v případě, když se bavil s Bartem. „Zlé jazyky tam dole ve vesnici teď dají na chvíli pokoj, protože jsme si tu nechali vybudovat tenhle malý svatostánek, abychom mohli denně uctívat Boha. Dělníci, kteří tu pracovali na stavbě a lidé, kteří sem instalovali výzdobu, si tyhle věci určitě nenechají pro sebe a poběží s tím od domu k domu. Budou říkat, že Foxworthové dělají všechno pro spásu svých duší. Oni totiž o nic jiného nestojí, než se nějak pomstít Foxworthům, kteří jim více než dvě století vládli. Hluboko v jejich srdcích je ukryta touha po odplatě a po tom, aby nám nějak odvedli všechna příkoří, kterých se na nich naši předkové dopustili. Nikdy nezapomněli ani nám neodpustili hříchy a neřesti, které měla na svědomí Corrine Foxworthová, která vstoupila do manželského svazku se svým vlastním strýcem a stejně tak si velmi dobře pamatují, že tvoje prostopášná matka, Barte, žije v hříšném spojení se svým pokrevním bratrem. A to všechno se děje pod tvým vlastním krovem, pod tvojí vlastní střechou se tu spolu peleší a dělají to nejhorší… a Bůh se musí dívat na to, jak ti dva se spolu válejí v hříšném loži, zaslepeni chtíčem jeden po druhém. Jeden druhého se nemohou nasytit a chovají se, jako by byli zdrogovaní. Jsou stejní jako celá ta dnešní zkažená a prohnilá lidská společnost, kde si jde každý jen za svým prospěchem.“

„Ten doktůrek, ten její povedený bratříček, má aspoň jakousi naději na to, že dojde očištění, protože celý život zasvětil tomu, že pomáhal potřebným a nemohoucím, že léčil nemocné a trpící. On má tedy daleko větší naději na spásu vlastní duše, než ta hříšná osoba, která se považuje za tvoji matku a která světu dala jen tu zvrácenou holku. Ta děvka je horší než nejšpinavější poběhlice a ten její rozmazlený fracek se bezostyšně a nemravně vystavoval při tanci a ještě si za to nechával od lidí platit. Jenom kvůli tomu, že předváděl své hříšné tělo! A za to mu každý ochotně vyklopil nekřesťanské peníze; a vida – stačilo, že přišel o nohy a kde je konec jeho slávy. Jako by ani tělo neměl. I jeho vlastní žena od něho musela utéci. Osud je nekonečně prozíravý a sám ví, koho má potrestat a komu má nahrát, aby z toho měl zisk.“ Joel na chvíli přestal se svou plamennou rétorikou a upřel na Barta svůj fanatický pohled. Zdálo se, že by mu svá slova nejraději násilím přímo vtloukl do hlavy. „Já vím, můj synu, že svoji matku bezmezně miluješ a častokrát bys jí byl ochoten všechny její hříchy odpustit… to je ovšem zlé, velmi zlé, to je proti vůli samotného Boha. To ovšem vůbec není správné. Jak jen by jí mohl Bůh všechny její skutky prominout, když ona sama nese zodpovědnost za to, že do náruče uchvátila vlastního bratra?“

Opět na chvíli ustal. V očích mu jen jiskřilo jako nějakému náboženskému pomatenci a jeho oči pátravě sledovaly, co Bart na to.

„Já chci jíst!“ rozplakala se Deirdre náhle.

„Já taky,“ přidal se Darren.

„Vy tady pěkně zůstanete a budete dělat, co se vám nařídí nebo tvrdě doplatíte na vaši neposlušnost!“ vybafl na ně Joel od kazatelny.

Dvojčata se tiše schoulila a zírala na Joela v němé hrůze. Co všechno asi s nimi Joel musel provádět, že se ho ty děti tak strašně bály? Ach Bože, cožpak si to musí ty nevinné děti nechat od Joela a od Barta líbit?

Chvíli byli všichni zticha a Joel pravděpodobně vychutnával účinek svých slov. Chtělo se mi vyskočit z úkrytu a okřiknout Joela, aby nezastrašoval ty nevinné dětské dušičky a nevtloukal jim do hlaviček ty děsné nesmysly. Bart zatím jen tak seděl a dělal, že Joelova slova nevnímá. Upřeně se díval na výzdobu přímo nad oltářem, která představovala jistý náboženský výjev. Malovaná sklíčka byla poskládána do obrazce, který zpodobňoval Ježíše Krista s malými dětmi u nohou, které k němu obracely hlavičky v posvátném vytržení. Zřejmě opravdu nevnímal, co jeho povedený stýček říkal. Jeho myšlenky se pohybovaly někde mimo, rozhodně nevěnoval pozornost tomu, co se dělo kolem.

Bůh tu kdesi byl, cítila jsem jeho přítomnost, i když jsem si ji nechtěla připouštět.

Kristovo učení mělo i v dnešním světě svoji váhu – a něco z něj určitě uvízlo v Bartově těžce zkoušené duši. Určitě jej zaujalo.

„Barte, tvůj synovec a tvoje neteř mi tu usínají!“ rozkřikl se Joel vztekle. „Ty tomu vůbec nevěnuješ pozornost! Ihned je probuď! Okamžitě!“

„Nesmíš se na ty malé děti zlobit, strýčku Joeli,“ omlouval je Bart. „Tvé kázání bylo příliš dlouhé a děti už nebyly schopny udržet pozornost a přišla na ně dřímota. Nedělaly to proto, že by byly nějak zlé, zkažené. Jsou to děti, které vzešly z legitimního svazku. To nejsou ta dvojčata, za která bys je rád považoval. To nejsou ta ďáblova semena…“

Bart rozepjal ruce a položil paže na ramínka dětí, jako by je chtěl ochránit. Měla jsem strach, ale zároveň jsem tajně doufala, že to všechno dobře dopadne. Bart právě znovu dokázal, že je zrovna tak silný a zároveň citlivý člověk; stejně takový jako býval jeho otec. Celá jsem strnula. Joelova slova mě zasáhla jako ledová sprcha. Až mi z toho tuhla krev v žilách.

Bart vzal obě děti do náruče. „Hned je pusť dolů,“ nařizoval mu Joel. Vzhledem k tomu, že kázání skončilo, vrátil se zase ke svému nakřáplému nevýraznému hlasu. Že by mu došla veškerá energie a on byl po tom vysilujícím kázání tak vyčerpaný? Modlila jsem se, aby to byla pravda.

„Tak, a teď mi dětičky, které nemyslí na nic jiného, než na smyslné žádosti, pěkně zopakují všechno to, co se naučily. Poslouchám vás, Darrene a Deirdre! Zopakujte to, co si máte navždy vštípit do paměti. Mluvte, a vězte, že Bůh vás slyší.“

Děti měly tenoučké hlásky, které jim ještě moc nesloužily; častokrát si pletly pořadí slov a někdy nedaly dohromady ani pořádnou větu… ale tentokrát odříkávaly naučenou pasáž bez chybičky a tak vážně, jako by byly předčasně dospělé.

Bart pečlivě poslouchal, aby jim případně přispěchal na pomoc.

„Jsme děti zrozené z ďáblova semene. Jsme ďáblovo sémě, jsme ďáblův nástroj. Máme v sobě ďábelské vlohy, které nás svádějí ke krvesmil – krvesmilství.“

Děti měly ohromnou radost, že se jim to podařilo odříkat bez chyby a spokojeně se na sebe usmály. Vůbec jim nevadilo, že většině odříkaných slovíček naprosto nerozuměly. Obě děti pak upřely svá modrá očka na toho starého žlučovitého pána, který stál na kazatelně.

„Zítra tedy budeme pokračovat s dalším vyučováním.“ Stařec domluvil a zavřel obrovskou bibli vázanou v černých deskách.

Bart sebral dvojčata a obě děti políbil na tváře. Pak jim řekl, že se mohou jít převléknout, naobědvat, zaplavat si a trošku si zdřímnout. Připomněl jim, že je večer čeká další bohoslužba.

Když domluvil, vystoupila jsem tak, aby si mě všimli. „Barte, jaké plány máš vlastně s Joryho dětmi?“

Můj mladší syn na mě chvíli zíral a pomalu se mu vytrácela barva z tváří. „Mami, tady nemáš co pohledávat. Sem smíš jen o nedělích…“

„Ale? Snad si nemyslíš, že mě odsuneš na vedlejší kolej, abych jen nečinně přihlížela tomu, jak z Joryho dětí děláš povolné osobnosti, se kterými bys mohl později manipulovat, jak by se ti líbilo? Je to tak, že? Nepletu se?“

„A kdo vás zmanipuloval do podoby, v jaké se teď nacházíte?“ oslovil mě Joel mrazivě. Při řeči přivíral oči a díval se na mě značně nesmlouvavě.

Jeho otázka mě pořádně rozběsnila a tak jsem se k němu naklonila a vyštěkla: „Vaši rodiče! Vaše sestra, Joeli, nás neustále držela pod zámkem a léta nás živila pouhými planými sliby. V té době jsme já i Chris pomalu dospívali a protože jsme neměli nikoho jiného nablízku, byli jsme nuceni se navzájem citově vázat! Tak došlo k tomu, že od té doby jeden bez druhého nemůžeme být! Takže si dobře rozmyslete, co říkáte, když mě takhle osočujete!

Abyste věděl, já Chrise miluji a nijak se za svoji lásku nestydím. A jestliže se domníváte, že jsem svému okolí nedala nic pořádného, tak si laskavě povšimněte, že před vámi stojí můj mladší syn a na terase sedí můj prvorozený. A to nejsou lidé, kteří by žili hříšným životem. To nejsou ta ďábelská semena či ďábelské nástroje – a sotva jimi kdy budou. Co živ budete, varujte se něco podobného ještě jednou přede mnou vyslovit, protože jinak s vámi pořádně zatočím a vysypu vás odtud!“

Jak jsem tak pozorovala Barta, začínal zase dostávat svou normální barvu. Zato Joel byl teď bledý jako stěna. Zoufale se snažil vyhledat Bartův pohled, ale ten na mě zíral takovým způsobem, jako by mě nikdy předtím neviděl. „Mami,“ promluvil konečně slabým hlasem a chtěl pokračovat, avšak dvojčata se mu vyvlékla z objetí a rozběhla se ke mně.

„My chceme jíst, babičko, my chceme jíst…“

Pohlédla jsem na Barta. „Máš krásný hlas; ještě jsem neslyšela nikoho tak nádherně zpívat,“ pronesla jsem a otočila se k odchodu. Dvojčata jsem pochopitelně brala s sebou. „Buď svým vlastním pánem, Barte. K tomu Joela nepotřebuješ. Máš veliký talent; snaž se jej využít.“

Stál tam celý zkoprnělý a zdálo se, že by mi toho rád spoustu řekl, ale Joel ho prosebně zatahal za rukáv, stejně tak, jak to před chvílí dělala dvojčata, když se dožadovala jídla.

Nebesa nečekají

V PŘÍŠTÍCH NĚKOLIKA DNECH BYL JORY POŘÁDNĚ nastydlý a nevycházel z domu. Přece jen se na něm podepsala zima a vlhko, kterému byl vystaven tehdy, když na něho kdosi otevřel všechna okna. Teplota mu prudce stoupla a tak musel zůstat v posteli. Na čele se mu perlily krůpěje potu. Ustavičně převracel hlavu ze strany na stranu, vzdychal a naříkal a nepřetržitě volal Melodii. Všimla jsem si, že kdykoliv k tomu došlo, a on vyslovil Melodiino jméno, Toni sebou prudce trhla. Jinak se však o něho po celou dobu jeho nemoci vzorně starala.

Když jsem ji tak pozorovala, nabývala jsem přesvědčení, že má o Joryho opravdový zájem; bylo to zřejmé ze všeho, co dělala. I její oči a rty ji prozradily. Když si myslela, že se nedívám, dokonce se jemně dotkla rty jeho tváře.

Právě omývala Jorymu hrudník chladnou vodou. Obrátila se ke mně a statečně se na mě usmála. „Nemusíme se nijak znepokojovat, Cathy,“ zašeptala. „Většina lidí si ani neuvědomuje, že horečka je vlastně prospěšná, protože organismus se tak brání virové infekci, která ho zachvátila. Určitě to jako manželka lékaře víte lépe než já, i když si děláte starosti, aby se z toho nevyvinul zápal plic. Ale k tomu určitě nedojde. Jsem si tím naprosto jistá.“

„Modleme se, aby k tomu nedošlo…“

Pořád jsem však žila v obavách; vždyť Toni byla jen pouhá ošetřovatelka a její úsudek neměl takovou váhu jako prohlášení skutečného doktora. Volala jsem Chrisovi do univerzitní laboratoře každou chvíli a snažila jsem se ho dostat k telefonu. Proč jen se mi ještě neozval? Byla jsem nejen znepokojená Joryho zdravotním stavem, ale navíc jsem začala cítit vztek, protože Chris nebyl opravdu nikde k zastižení. Cožpak mi jasně neslíbil, že mám bude k dispozici pokaždé, když to bude nezbytné?

Od Joelova nezapomenutelného kázání už uplynuly dva dny a Chris se stále neozýval.

Parné a vlhké počasí a občasný déšť se silnými bouřemi nikomu z nás na zdraví nepřidaly; všichni jsme byli skleslí a unavení a postrádali jsme duševní pohodu. Bouře střídaly jedna druhou. Blesky křižovaly oblohu, jasné záblesky čas od času pročísly husté mraky, které se hromadily nad naším domem. Kousek ode mě si na podlaze hrála dvojčata a potichu si šeptala, že jindy touto dobou bývala zavřená v kapli na bohoslužbě. „Babičko, pusť nás, prosím. Strýček Joel nám přísně nařídil, abychom určitě přišli.“

„Deirdre, Darrene, ráda bych, kdybyste mě poslechli a zapomněli na to, co vám strýček Joel se strýčkem Bartem kdy řekli. Váš tatínek si přeje, abyste zůstali tady se mnou a s Toni a nechodili pryč. Víte dobře, že váš tatínek je nemocný a vůbec by neměl radost z toho, že by jeho holčička a jeho chlapeček teď odešli někam do kaple, kde… kde…“ najednou jsem se zarazila. Proč jsem to všechno vlastně říkala? Čeho jsem tím chtěla dosáhnout? Joel je přece učil jen tomu, co sám považoval za správné. Kdyby je jen nenutil odříkávat ty hrozné fráze… To jeho ďáblovo potomstvo. Ďáblovo sémě.

Děti se vzápětí usedavě rozplakaly. „Tatínek nám umře?“ ptaly se a bez přestání vzlykaly.

„Ale to určitě ne, tak zlé to zase není. Co vy dva drobečkové můžete tak vědět o smrti?“ Musela jsem jim vysvětlit, že jejich dědeček je přece lékař a že každou chvíli přijde, aby se na tatínka podíval.

Děti na mě upřely nechápavý pohled; teprve pak mě napadlo, že ti chudáčkové se často učili nazpaměť celé pasáže, kterým naprosto nerozuměli. Smrt – co takové děti o tom proboha mohly vědět?

Toni se na mě divně podívala. „Něco mě napadlo. Vždycky, když děti převlékám nebo koupu, tak v jednom kuse štěbetají a pusu nezavřou. Opravdu jsou to chytré a čiperné děti. Říkám si, že to, že jsou neustále ve styku s dospělými, jim prospívá daleko víc, než kdyby si hrály pořád jenom s ostatními dětmi. Když si hrají o samotě, tak většinou plácají páté přes deváté a používají tu svou hatmatilku. Když jim občas uklouzne nějaké slůvko, které slyší u dospělých, tak se zarazí a začnou mezi sebou mluvit šeptem. Je na nich vidět, že z něčeho mají obavy. Oči mají vytřeštěné a ohlížejí se kolem sebe jako by se něčeho vyděsily. Chovají se jako by jim něco hrozilo. Jeden druhému něco potichu šeptají. Skoro mi připadá, že mají z toho, co jim Joel napovídal o Bohu a jeho hněvu, pořádně nahnáno. To mě znepokojuje.“ Toni domluvila, pohlédla na mě a na dvojčata, ale pak hned zase věnovala pozornost Jorymu.

„Poslyš, Toni, dávej chvilku pozor na to, co ti teď řeknu. Od této chvíle nesmíš ty děti spustit z dohledu. Měj je celý den neustále na očích. Odejít od nich smíš jedině tehdy, když budou u mě nebo u Joryho či s mým manželem. Pokud by ses zrovna musela nějak víc věnovat Jorymu, klidně mě zavolej a já na ně dohlédnu. A už vůbec jim nedovol, aby někam odešly s Joelem či s Bartem.“ I když mi to jen těžko šlo přes rty, přece jen jsem ještě vyslovila jméno svého mladšího syna.

Toni na mě vrhla další poplašený pohled. „Cathy, já myslím, že to všechno mělo příčinu v tom, co se přihodilo mezi mnou, Bartem a Cindy tehdy v New Yorku. Když jsme se vrátili, Joel mu o mně musel napovídat spoustu lží, protože se na mě od té doby Bart dívá jako na tu nejzkaženější ženu pod sluncem. Hrozně mě to zraňuje, protože jistě chápete, co jsem k němu cítila a jakých konců jsem se dočkala.“

Povstala a začala znovu svlažovat Joryho hruď chladivými obklady. „Jory by nikdy takové věci ani nevypustil z úst, i kdybych bych provedla něco opravdu pohoršujícího. Občas je sice taky unáhlený a prudký, ale vždycky se ovládá a ví, co říká a nikdy by si nedovolil mě nějak urážet. Nikdy jsem ještě neviděla někoho tak ohleduplného a taktního jako je váš starší syn.“

„To ale říkáš teď, když máš Joryho ráda, že?“ zeptala jsem se zkusmo v naději, že mi přisvědčí. Zároveň jsem se ale obávala toho, že její náklonnost pramení z toho, že u Barta neuspěla a proto si vzala Joryho jako náhradu za mého mladšího syna.

Zčervenala a sklonila hlavu. „Už tady s vámi žiju skoro dva roky a viděla a zažila jsem tu spoustu věcí. Dokonce jsem se tu bláznivě zamilovala do Barta, ale nebyla to romantická a čistá láska, co bylo mezi námi. Spíš bych ten vztah nazvala vzrušující, něčím znepokojivý. Jory se na mě nedívá takovým podivným způsobem, nikdy na mě nekřičí a neříká mi ošklivé věci, když neudělám někdy něco po jeho chuti. Moje láska k Bartovi by se dala přirovnat k hořící pochodni, která mě spálila hned toho prvního dne, kdy jsem se s Bartem setkala, ale zdaleka jsem si nebyla jistá, jak se ten vztah bude vyvíjet dál; jako bych stála na písku, nikdy jsem nemohla předvídat další krok. Netušila jsem, jakého člověka Bart ve skutečnosti hledá, kdo by se mu zavděčil. Pořád jsem měla neodbytný dojem, že hledá typ, který se vám, Cathy, podobá…“

„Přála bych si, abys takhle nemluvila, Toni,“ namítla jsem popuzeně. Bart se ještě stále nenaučil vážit si sebe sama a navíc se obává, aby jej jeho dívka nenechala jako první. Podobně se zachoval i vůči Melodii, s níž se rozešel dřív, než ji napadlo, že by se s ním mohla rozejít ona sama. Později se jeho mindrák začal znovu projevovat, když se sblížil s Toni. Také s ní přerušil kontakt, když se ukázalo, že jejich láska začíná mít první trhliny. Jen jsem si nad tím povzdechla.

Toni mi dala najevo, že se se mnou už o Bartovi nehodlá propříště bavit. Společně jsme začaly převlékat Joryho do čistého pyžama. Pomáhal nám, jak jen to šlo. Dvojčata si zatím hrála kousek od nás na podlaze a pouštěla si autíčka a náklaďáky, zrovna tak jak to kdysi dělávali také Cory s Carrií.

„Bylo by vhodné, kdyby sis uvědomila, který z bratrů tě má skutečně rád a nedělala ukvapené závěry, protože bys tím mohla jen někomu ublížit. Chystám se, že si s Jorym i s mým manželem ještě jednou pořádně pohovořím a udělám všechno, co bude v mých silách, abychom z tohoto proklatého domu zmizeli hned po tom, co se Jory jen trochu sebere. Pokud se ti bude chtít, klidně můžeš odejít s námi.“

Jen na mě vykulila poplašeně oči. Dívala se na mě, pak na Joryho, který se převrátil na bok a mumlal cosi nesrozumitelného; pravděpodobně ho sužovaly vysoké teploty. „Mel… co tady děláš?“ Myslím, že říkal něco na ten způsob…

„Ale Jory, to je Toni, tvoje ošetřovatelka,“ řekla jsem tiše shrnula mu pramen vlasů, který mu spadl do očí. Měl hrozně zpocené čelo. „Jsi pořádně nastydlý… ale už brzy se z toho dostaneš.“

Jory na Toni zíral celý popletený, jako by se pokoušel ji odlišit od té ženy, o níž se mu každou noc zdávalo. Během dne měl oči jenom pro Toni, ale v noci se mu zjevovala Melodie, která jej připravovala o klidný spánek. Co je to podivného v lidské povaze, co nás nutí, abychom své nezdary a tragédie prožívali s takovou intenzitou a na šťastné chvíle zapomínali téměř obratem ruky?

Joryho začal sužovat těžký kašel, který jej doslova dusil a dávil. Po každém takovém záchvatu vykašlával celé chuchvalce hlenu. Toni držela jeho hlavu něžně v dlaních a neustále mu měnila použité kapesníky za čisté.

Vůbec všechno, co dělala, dělala procítěně a s láskou. Natřásala a upravovala Jorymu polštáře, masírovala mu záda, cvičila mu nohy, aby dočista neochably, i když s nimi Jory už nemohl vědomě pohybovat. Byla jsem u vytržení nad jejím přístupem k pacientovi. Toni zkrátka dělala všechno pro to, aby mu alespoň ulehčila a aby se cítil pohodlně.

Obrátila jsem se k odchodu a tušila, že jsem právě byla svědkem něčeho velmi významného. Jory totiž právě otevřel oči a pokusil se ji uchopit za ruku. Zároveň jí pohlédl do očí. I když byl těžce nemocný, přece jen pohled jeho očí byl dostatečně výmluvný a cosi naznačoval. Tiše jsem vzala Darrena a Deirdre za ruku. „Na chvíli půjdeme pryč, děti,“ zašeptala jsem a koutkem oka jsem ještě zachytila, jak se Toni zachvěla a sklonila hlavu.

K mému úžasu jsem, ještě než za námi zapadly dveře, zahlédla, jak Toni uchopila Joryho ruce do svých dlaní a začala mu líbat prsty, jeden po druhém. „Musím využít příležitosti, kdy jsi docela bezbranný,“ slyšela jsem její šepot, „a nemůžeš se bránit, abych ti pověděla, jaký jsem byla blázínek. Byl jsi vedle mě takovou dobu a já pro tebe neměla oči. Viděla jsem jen Barta, který stál mezi námi dvěma.“

Joryho potěšila její vřelá slova a do své odpovědi vložil veškerou svoji lásku. „Neřekl bych, že je zase tak moc těžké přehlédnout člověka na kolečkovém křesle. Vždyť takový člověk většině lidí nestojí ani za to, aby se na něho pořádně podívali. Ale přesto jsem tu pořád byl, čekal, doufal…“

„Ach, Jory, nebuď na mě tak zlý jenom proto, že jsem podlehla Bartovi; byl pro mě příliš přitažlivý. Byla jsem do něho celá pryč a přestala jsem soudně uvažovat, když mi dal najevo, že o mě stojí. Dočista jsem tehdy ztratila půdu pod nohama. Myslím, že každá žena potají sní o muži, který jde nesmlouvavě za svým cílem a nedá pokoj, dokud jej nezíská. Odpusť mi, že jsem byla tak pošetilá a tak lehce jsem se nechala dobýt.“

„Ale ne, nezlobím se na tebe, Toni,“ zašeptal Jory a zavřel oči. „Jen bych si nepřál, aby ses ke mně snížila jen ze soucitu – určitě bych to poznal.“

„Nemluv tak, hrozně mi tím připomínáš Barta!“ rozplakala se a přiblížila své rty k němu.

V tu chvíli jsem zavřela dveře.

Vrátila jsem se zpátky do svého apartmá a čekala, až se Chris ozve na mé nesčetné telefonické výzvy. Když už jsem upadala do plíživého polospánku a dvojčata sladce spinkala v mé posteli, zazvonil telefon. Rychle jsem popadla sluchátko a ohlásila se. Jakýsi hluboký, drsný mužský hlas se ptal po paní Sheffieldové; představila jsem se tedy.

„Nechceme, abyste vy a vám podobní lidé tady mezi námi zůstávali,“ pronesl neznámý dunivým hlasem. „My moc dobře víme, co se to tam u vás nahoře děje. Ta vaše rodinná kaple, co jste si nechali postavit, nás neobalamutí. Je to hanba se za něco takového schovávat, když se vysmíváte základním božím přikázáním a nerespektujete mravopočestnost. Jděte pryč – dřív než vezmeme boží spravedlnost do svých vlastních rukou a vypakujeme vás a vám podobné z našeho kraje.“

Nezmohla jsem se na nic, co bych mu na jeho slova odpověděla. Seděla jsem strnule a celá jsem se chvěla. Pak jsem slyšela, že neznámý zavěsil. Ještě dlouho jsem seděla se sluchátkem v ruce. Slunce vykouklo z mraků a vyslalo ke mně hřejivé paprsky… teprve potom jsem odložila sluchátko. Rozhlédla jsem se pokojem, který jsem si sama zařídila podle svého vkusu a pro své vlastní potěšení; ke svému úžasu jsem zjistila, že mi tyto místnosti už ničím nepřipomínají moji matku ani jejího druhého manžela. Zbyly tu jen kousíčky minulosti, jen ty, které jsem si chtěla uchovat v paměti.

Nad mojí toaletkou to byly dětské fotografie Coryho a Carrie, které visely hned vedle obrázků Darrena a Deirdre. Děti si byly vzájemně velmi podobné a ten, kdo by je blíž neznal, by si určitě myslel, že se jedná o tatáž dvojčata. Mé oči zabloudily k dalšímu obrázku ve stříbrném rámečku, ze kterého se na mě usmíval Paul a na vedlejším se mile dívala Henny. Z dalšího zlatě orámovaného obrázku se na mě trucovitě mračil Julian; byl to výraz, který tehdy pokládal prostě za neobyčejně sexy. Kromě toho jsem si na stěnu pověsila několik momentek jeho matky, madame Maryši tak, aby byla co nejblíž svého syna. Ale fotografii Bartholomewa Winslowa jsem si na stěnu nepověsila. Pohlédla jsem na obrázek svého otce, který zemřel v době, kdy mi bylo devět let. Byli si teď s Chrisem neobyčejně podobní, až na to, že Chris byl už o něco starší než můj otec v době, kdy zemřel. Než jsem se nadála, Chris, ten malý chlapec, se změnil v dospělého muže. Léta utíkala přímo šíleným tempem; tehdy mi jeden den připadal dlouhý přinejmenším jako jeden rok. Opět jsem pohlédla na obrázky obou dvojčat; skutečně mezi nimi byly jen nepatrné rozdíly. Na Joryho dětech byly patrné jisté rysy, které vzdáleně připomínaly Melodii. Prohlížela jsem si další obrázek, na kterém jsem byla zachycená s Chrisem. Ta fotografie pocházela ještě z doby, kdy jsme žili v Gladstone ve státě Pennsylvania. Mně tehdy bylo deset a Chrisovi v té době táhlo na třináct. Stáli jsme ve sněhu hlubokém tři stopy; právě jsme postavili sněhuláka a smáli se na otce, který nás fotografoval. Snímek už dávno zašel a dostal nahnčdlý nádech. Byla to fotografie, kterou si kdysi moje matka uložila do alba s modrými deskami. To album jsme dosud měli.

Celý náš život by se dal poskládat z těch lesklých obdélníkových nebo čtvercových obrázků zachycených na lesklém papíru. Čas se zastavil právě v okamžiku, kdy dívenka Catherine posedávala ve výklenku podkrovního okna, oblečená do tenké noční košilky právě v okamžiku, kdy Chris schovaný ve stínu zmáčkl spoušť fotoaparátu. Jak jen jsem tehdy vydržela tak tiše a klidně sedět a tak zvláštně se dívat? Sama dodnes nevím. Přes tenkou látku noční košilky se daly rozpoznat něžné rysy dívčích ňader – a v mém zasněném pohledu bylo tolik touhy a smutku zároveň, že na tu chvíli dodnes nemohu zapomenout.

Jak jen byla ta dívka krásná – tedy – jak já jsem bývala krásná. Dlouho a kriticky jsem si ten obrázek prohlížela. Ta jemná a křehká dívka se postupem doby změnila v ženu v takzvaných nejlepších letech. Povzdechla jsem si nad tou změnou, nad tím, že už nejsem tou dívenkou, která měla hlavu plnou ideálů a snů. Pokusila jsem se odtrhnout oči od toho snímku; ale namísto toho jsem povstala a sňala obrázek, který měl Chris na koleji, když ještě studoval medicínu. Kam se tehdy obrátil, všude bral s sebou svůj fotoaparát. Že by to byl právě tenhle obrázek, který probudil Chrisovu lásku ke mně? Ten obrázek patnáctileté dívky věčně zavřené v dusné podkrovní světničce, která vysedávala za svitu měsíce na okenní římse? Dívky, která toužila, strašně toužila po lásce, která by jí vydržela po celý život? Už dávno jsem nepřipomínala vzhledem tu dívku, jejíž fotografii jsem stále ještě držela v ruce. Dnes jsem se podobala mé matce; měla jsem stejnou podobu jako ona té noci, co starý Foxworth Hall lehl tím strašným požárem.

Zazvonil telefon a jeho zvuk mě vytrhl z dalšího snění. „Píchl jsem pneumatiku,“ vysvětloval Chris, když zaslechl můj přiškrcený hlas. „A musel jsem na nějakou dobu odejet na přidružené pracoviště a prakticky jsem se odtamtud nehnul, takže jsem dostal všechny zprávy o Jorym teprve když jsem se vrátil zpátky. Doufám, že se jeho stav nezhoršil?!“

„Ne, miláčku, myslím, že se nezhoršil.“

„Cathy, stalo se snad něco?“

„Všechno ti povím, až přijedeš domů.“

Chris se doma objevil o hodinu později. Vášnivě mě objal a pak hned rychle zamířil do Joryho apartmá. „Tak jak se ti daří, chlapče?“ zeptal se, sotva usedl na Joryho postel. Změřil mu puls. „Maminka mi už řekla, že na tebe kdosi otevřel všechna okna, takže tě déšť promáčel a tys nastydl.“

„Ach!“ rozplakala se Toni. „Kdo jen mohl provést něco tak ohavného? Promiňte, prosím, pane doktore Sheffielde. Většinou se v noci chodím na Joryho, tedy chci říci pana Marqueta, každé dvě tři hodiny dívat, abych se přesvědčila, zda něco nepotřebuje.“

Jory se na ni hezky usmál. „Mám takový dojem, že jsi mi už dávno přestala říkat pane Marquete, Toni.“ Hovořil tichým zastřeným hlasem. „Ale tohle se stalo zrovna v den, kdy jsi měla volno.“

„Ach,“ vydechla Toni, „to tedy muselo být tehdy, když jsem si zajela do města za svou kamarádkou.“

„Je to pouhé nachlazení, Jory,“ ubezpečoval jej Chris. Proklepal mu pro jistotu ještě jednou hrudník. „Na plicích není naštěstí ani památky po nějakém zánětu. Neměla by to podle všeho být ani chřipka. Takže pěkně užívej tyhle léky a vypij všechno, co ti Toni přinese. A už přestaň vyvádět kvůli Melodii.“

O něco později jsem usedla do svého oblíbeného křesla v našem obývacím pokoji a pověděla jsem Chrisovi všechno, co se poslední dobou v domě stalo. „Poznala jsi ten hlas?“

„Chrisi, víš dobře, že z těch starousedlíků tady dohromady nikoho pořádně neznám. A dávám si zatraceně velký pozor, abych jim nepřišla do cesty.“

„Tak jak tedy můžeš vědět, že to byl někdo z vesnice?“

„Nikdy v životě by mě nenapadlo uvažovat o tom, že by to mohl být někdo jiný. Prostě jsem předpokládala, že to musel být někdo od nich. Nicméně, jakmile se Jory dostane z nejhoršího, hned začneme uvažovat o odchodu z tohoto domu.“

„Jestli chceš znát můj názor,“ prohodil Chris a rozhlížel se lítostivě kolem sebe, „tak se musím přiznat, že se mi tu vlastně líbí. Opravdu, nerad bych odtud odcházel. Ale pokud bychom odtud odešli, stejně bychom neměli odcházet někam hodně daleko. Nerad bych se loučil se svou prací na univerzitě.“

„Neměj obavy, Chrisi. O to bych tě skutečně nerada připravila. Jestliže tento dům opustíme, můžeme se usadit někde v Charlottesville a modlit se, aby si někdo odtamtud náhodou nevzpomněl, že jsme vlastně sourozenci.“

„Cathy, drahoušku, zlatíčko moje, i kdyby to o nás věděli, nemyslím si, že by nás pro to zatratili. A jen tak mimochodem, vždyť ty spíš vypadáš jako moje dcera než jako moje žena.“

Dovedl být tak úžasně milý a říkal to všechno s takovým výrazem v ocích, že jsem mu dočista uvěřila. Ale dobře jsem věděla, že Chris mě viděl jinýma očima než ostatní lidé. On na mně viděl jen to, co vidět chtěl. Pořád ještě jsem pro něho byla tou malou dívkou jako tenkrát.

Zasmál se tomu, jak jsem se pochybovačně zatvářila. „Líbíš se mi i teď po létech, kdy se z tebe stala dospělá žena, Cathy. Nedívej se na mě tak podezřívavě; opravdu ti říkám jenom to, o čem jsem pevně přesvědčen. Je to, jako bych ti dával šperk z čistého čtyřiadvacetikarátového zlata. Možná bys mohla namítat, k čemu ti takový šperk bude, vždyť takové zlato je příliš měkké, takže ti místo toho nabízím svoji osmnáctikarátovou lásku, která by tě měla po všech stránkách uspokojit. Taková věc prostě nemá kaz.“

Cindy se u nás krátce zastavila a překotně nám popisovala všechno, co se týkalo jejího nového života. Nevynechala snad jediný detail. Zdálo se skoro neuvěřitelné, co všechno zažila tahle devatenáctiletá dívka.

Zatímco my jsme zůstali ještě dole v přijímacím pokoji, rozběhla se Cindy nahoru a vrhla se Jorymu do náruče. Vítali se tak vřele, že jsem začínala mít obavy, aby Cindy nepřekotila Joryho kolečkové křeslo. „Ale vždyť ty skoro nic nevážíš, jsi jako pírko, Cindy.“ Políbil ji, prohlédl si ji, a pak se rozesmál. „Ha! Co sis to zase na sebe navlékla, no?“

„No, myslím, že kdyby to viděl bráška Bart, tak by z toho byl pořádně odvázaný. Vzala jsem si tyhle šaty jen proto, abych trochu nadzvedla našeho milovaného strýčka Joela a bratříčka Barta.“

Jory se k Cindy obrátil s vážnou tváří. „Víš, pokud ti mohu radit, tak si myslím, že bys Barta neměla zbytečně provokovat. Pochop, že už není malý kluk.“

V tu chvíli vstoupila do pokoje Toni; o Cindy neměla ponětí. Přistoupila k Jorymu, podala mu teploměr a trpělivě čekala, až si změří teplotu.

„Ach,“ vydechla Cindy a otočila se, aby si Toni prohlédla. „Já myslela, že jsi po tom hrozném výstupu tenkrát v New Yorku odtud okamžitě vypadla. Měla jsem dojem, že ti to stačilo k tomu, abys poznala, jaký Bart opravdu ve skutečnosti je.“ Obličej, který na ni Toni udělala, přiměl Cindy, aby se podívala na Joryho, pak znovu na ni a nakonec se rozesmála. „No né, teď mi teprve dochází pravý smysl toho všeho! Vaše oči vás prozradily! Toni! Jory! Že vy se máte rádi? Jé!“ Vrhla se k Toni, aby ji políbila a pak přiskočila i k Jorymu a objala se s ním. Prohlížela si ho s patřičnou pýchou. „Víš, setkala jsem se s Melodií v New Yorku. Hrozně plakala, když jsem jí vyprávěla o dvojčatech, jaké jsou z nich pěkné děti… ale ihned po tom, co jste se rozvedli, si vzala nějakého tanečníka. Je ti trochu podobný, Jory, ale není tak pohledný jako ty a rovněž není tak dobrý tanečník; v tom se ti nemůže rovnat.“

Jory se trošku pousmál a bylo vidět, že ho už problémy s Melodií příliš netíží. Prostě mu to bylo jedno. Obrátil se k Toni a hezky se na ni usmál. „No, prosím, a pak že potřebuje, abych jí platil alimenty. Konečně tedy vím, na čem jsem.“

Cindy znovu upřela oči na Toni. „A jak jsi na tom s Bartem?“

„Ptala jsi se po mně?“ ozval se od otevřených dveří Bartův dunivý hlas.

Teprve teď jsme si Barta všimli; stál ve dveřích a ležérně se opíral o dveřní rám. Drze si nás prohlížel a samozřejmě vyslechl všechno, co jsme si povídali. Vrhl na nás pohled hodný velkomožného majitele pojízdného cirkusu s nejrůznějšími zrůdičkami.

„Mno,“ protáhl úmyslně nedbale, „vidím, že co živ budu, tak se té malé nepodařené imitace Marilyn Monroe prostě nezbavím. V jednom kuse nás tu bude obšťastňovat těmi svými hysterickými teatrálními kousky.“

„Obávám se, že jsi se nevyjádřil zrovna nejvýstižněji, bratříčku Barte,“ odpálila ho Cindy s planoucíma očima. „Já jsem až moc klidná, když tě vidím, o hysterii tu nemůže být ani řeči.“

Bart si ji prohlédl od hlavy až k patě. Zíral na těsné kalhoty ze zlatavé kůže, zlatý a bílý ručně pletený bavlněný pulovr. Příčné pruhy jen zdůrazňovaly její plná ňadra, která se jí chvěla při každém rychlejším pohybu. Na nohou měla vysoké zlaté holínky, které dosahovaly až ke kolenům a patřičně dokreslovaly její nevšední úbor.

„Kdy odjíždíš?“ zeptal se jí Bart, ale očima zabloudil k Toni, která seděla na Joryho posteli a držela jej za ruku. Chris usedl ke mně na sofa a společně jsme se probírali korespondencí, která přišla ten den ranní poštou.

„Milovaný bratříčku, říkej si, co chceš, na mě ty tvoje řeči beztak neplatí. Přijela jsem k vám jenom proto, abych navštívila své rodiče a ostatní členy rodiny. A co nejdřív odtud zase vypadnu. Ani ocelové řetězy mě tu neudrží déle než to bude opravdu nezbytné.“ Zasmála se a udělala několik kroků, až se dostala do Bartovy těsné blízkosti. „Neprosím se tě ani o to, abys mě měl rád, ani o to, abys schvaloval mé chování.

A pokud přece jen otevřeš tu svou klapačku, aby z ní vypadla nějaká urážka namířená na moji osobu, ani to se mnou nehne. Mám teď bezvadného přítele, který mě děsně miluje a na takové, jako jsi ty, se dívá jako na něco, co právě vylezlo zpod placatého kamene!“

„Cindy!“ okřikl ji Chris ostře a odložil neotevřené dopisy stranou. „Po dobu, co tu budeš mezi námi, by ses měla přiměřeně oblékat a chovat se k Bartovi s odstupem. A měla bys vyžadovat, aby i on se k tobě choval podobně. Dělá se mi zle z pomyšlení, že ty vaše dětinské tahanice budou zase na denním pořádku.“

Cindy na Chrise vrhla ukřivděný pohled a tak jsem musela přispěchat s vysvětlením. „Holčičko, pochop, že tohle je Bartův dům. A já bych rovněž přivítala, kdyby ses tu pohybovala v poněkud vhodnějším oblečení.“

Teď už Cindy nevyhlížela jako dospělá mladá žena, ale zase se z ní stala nezralá dívenka. „Oba dva jste na jeho straně,“ začala naříkat, „a to i přesto, že moc dobře víte, že je to hnusný podrazák, který nás všechny chce jenom oddělat!“

Toni si znepokojeně poposedla, naklonila se k Jorymu a cosi mu pošeptala. Pak se na něho usmála. „To nic, to zase přejde,“ prohodil Jory jen tak mimochodem. „Tohle je jen taková osvědčená Bartova a Cindina metoda, jak jeden druhého škádlit.“

Naneštěstí si Bart povšiml ještě jedné věci; Jory totiž právě položil Toni ruku kolem ramen. Bart se zakabonil a naklonil se k Toni. „Pojď se mnou. Chci ti ukázat vnitřek kaple, nechal jsem tam udělat nějaké úpravy.“

„Kaple? Na co tu potřebujeme kapli?“ podivila se Cindy, která ještě nebyla informovaná o poslední novince na Foxworth Hallu.

„Cindy, Bart se rozhodl, že ve svém domě vybuduje rodinnou kapli.“

„No jasně, mami, chápu. Jestli v tomhle baráku na konci světa někdo naléhavě potřebuje kapli, pak je to právě tenhle vesnický podrazák.“

Můj mladší syn to naštěstí nijak nekomentoval.

Toni mu naznačila, že nikam nepůjde. Vymluvila se, že nejdřív musí vykoupat dvojčata. Na okamžik Bartův obličej znetvořila grimasa plná vzteku. V tu chvíli vypadal nebezpečně a nebylo radno jej dál pokoušet. Vzala jsem ho za ruku. „Drahoušku, možná, že bys mi mohl to vybavení kaple přece jenom ukázat; docela ráda bych se na ty nové úpravy podívala.“

„Až někdy jindy,“ odsekl.

Poočku jsem Barta u večeře sledovala. Cindy jej neustále popichovala a snad očekávala, že nám ostatním budou její narážky k smíchu. Bart na její poznámky nereagoval. Nikdy nebyl na to, aby si sám ze sebe dělal legraci, spíš měl vždycky sklony k sebelitování. Všechno v životě bral příliš vážně. Cindy se vítězně usmála. „Poslyš, Barte,“ prohodila škádlivě, „jestli chceš, klidně s těmi hloupými hříčkami přestanu a budu se chovat úplně přirozeně. Ale co se týče tebe, dost pochybuji o tom, že by ses dokázal zbavit té tvé věčné zatrpklosti. Ty prostě všechno musíš nejdřív dokonale přežvýkat a nakonec ti to vleze na mozek. Připomínáš mi něco jako žumpu, která taky do sebe pojme všechnu špínu a marast a člověk to z ní už nikdy nevydoluje.“

Bart ještě pořád mlčel.

„Cindy,“ ozval se Chris, který po celou dobu, co jsme jedli, byl zticha, „za to se Bartovi omluvíš.“

„Ani nápad.“

„V tom případě se zvedneš, odejdeš od stolu a budeš jíst ve svém pokoji, dokud se nenaučíš u stolu slušně chovat.“

Cindy se zatvářila uraženě a podívala se na Chrise. „NO TAK TEDA DOBRÁ! Půjdu do svého pokoje – ale zítra odtud odjedu a už nikdy se k vám nevrátím! NIKDY, ROZUMÍTE!“

„To je ta nejlepší zpráva, kterou jsem v posledním roce slyšel,“ prohodil konečně Bart.

Cindy se se slzami v očích zvedla a váhavě opustila jídelnu. Tentokrát jsem nevyskočila jako obvykle, ani jsem se za ní nerozběhla. Zůstala jsem dál sedět na svém místě, jako by se vůbec nic mimořádného nestalo. Dřív jsem se vždycky Cindy zastávala a haněla Barta, ale teď jsem celou věc začínala vidět jinýma očima. Ten chlapec, do kterého jsem nikdy pořádně neviděla, najednou dokázal, že není zase tak zlý a nevypočitatelný.

„Pročpak neběžíš za Cindy, jako jsi to vždycky dělávala, mami?“ zeptal se mě Bart a čekal na moji reakci.

„Ještě jsem nedojedla večeři, Barte. A Cindy by se měla konečně naučit respektovat názory druhých, nemyslíš?“

Zíral na mě beze slova a ani nezastíral, že ho má slova vyvedla z míry.

Druhý den časně ráno vtrhla Cindy jako vichřice do naší ložnice, ani se neobtěžovala s nějakým zaklepáním. Byla jsem právě zabalená v osušce, protože jsem před chvílí vyšla z koupelny, kde jsem si dala ranní sprchu. Chris se ještě holil. „Mami, tati, odjíždím pryč,“ pronesla škrobeně. „Prostě mě to tu nebaví. A nepředpokládám, že bych se sem ještě někdy podívala. Pochopila jsem, že jste začali stranit Bartovi, ať už provede co chce. Takže mi došlo, že tu nemám co pohledávat. V březnu mi bude dvacet a myslím si, že už budu natolik dospělá, že mi rodinné zázemí nebude chybět.“

Nalíčené oči měla rozmazané od toho, jak plakala. Už se ani nesnažila slzy skrývat. Mluvila tiše a její hlas zněl ublíženě. „Chtěla bych vám oběma poděkovat za to, že jste mi poskytli hezké dětství a byli jste mi těmi nejlepšími rodiči v době, kdy jsem byla malá a kdy jsem vás oba dva moc potřebovala. Ale teď od vás musím odejít, musím opustit Joryho, Darrena i Deirdre, protože pokaždé, když za vámi přijedu, jsou z mé návštěvy jen nepříjemnosti. Jestli se jednou rozhodnete, odejdete odtud a usadíte se někde jinde, možná se u vás zase někdy ukážu… možná ano.“

„Ach, Cindy!“ rozplakala jsem se a vrhla se jí do náruče. „Neodjížděj tak brzy!“

„Ne, maminko,“ pronesla nesmlouvavě. „Vracím se zpátky do New Yorku. Ostatně tam mám spoustu přátel, dobrých přátel. Prostě je mi tam s nimi dobře.“

Ale slzy jí tekly po tvářích v celých proudech. Chris si otřel tvář od holicí pěny a přitáhl si ji blíž k sobě. „Chápu, jak ti je, Cindy. Bart se nechá snadno vyprovokovat, ale uznej, že včera večer jsi zašla příliš daleko. Pro tebe to byla možná legrace, ale on to tak neviděl. On všechno, co jsi řekla, bral smrtelně vážně. Prostě to nepochopil. Měla bys propříště odhadnout, z koho si můžeš dělat legraci, a kdo na tohle vtipkování prostě není. Jsi teď rozumnější než Bart, Cindy. Nebudeme ti v tvém odjezdu bránit. Ale ještě než odtud odejdeš, chtěl bych ti říci jedno: tvoje matka, já, Jory i Toni s dvojčaty jsme se rozhodli, že se odtud přestěhujeme do Charlottesville. Najdeme si tam pohodlný dům a usadíme se tam, abychom byli v kontaktu s ostatními lidmi. Takže se tam za námi můžeš přijet podívat. Nebudeš tam trpět pocitem osamění a Bart zůstane tady nahoře a nebude ti nablízku.“

Cindy jen vzlykala a přitiskla se k Chrisovi. „Je mi to líto, že jsem se k němu zase tak odporně chovala, ale on mě vždycky tak vyprovokuje, že zapomenu na veškerá svá dobrá předsevzetí. A navíc mu nedovolím, aby se o mě otíral. A trvám na tom, že je to pěkný hajzlík, ten náš Bart.“

„Možná se jednou dočkám toho, že na něho aspoň trochu změníš názor,“ pravil Chris tiše. Přitáhl si její uslzenou tvář k sobě a jemně ji políbil. „Tak, teď hezky polib maminku a rozluč se s Jorym, Toni, Darrenem a Deirdre… ale jenom nám tu proboha nevykládej, že za námi už nikdy víc nepřijedeš. Víš dobře, jak bychom z toho byli smutní. Chtěli bychom z tebe mít radost a nestojíme o to, abys nás zarmoutila.“

Pomohla jsem Cindy s balením věcí, které si právě den předtím vybalila. Když jsme spolu osaměly, všimla jsem si, jak váhá, jak je nerozhodná. Kdybych ji začala přemlouvat, určitě by ještě zůstala. Naneštěstí jsme nechaly dveře do jejího pokoje otevřené a když jsem zvedla oči, zahlédla jsem Joela; stál na prahu pokoje a tiše na nás zíral.

Upřel ty své nevýrazné oči na Cindy a zeptal se: „Pročpak máš tak zarudlé oči, holčičko?“

„Nejsem žádná malá holčička!“ utrhla se na něho Cindy. Hodila po něm vražedný pohled. „Vy dva držíte spolu, nemám pravdu? Pěkně jste ho zkazil, jen co je pravda. A teď tady postáváte a čumíte, jak si balím věci, co? A celý se tetelíte radostí, že odjíždím – ale než odtud odejdu, tak vám něco pěkně od plic řeknu, vy starej dedku. A je mi dočista jedno, že mě moji rodiče budou napomínat za to, že nemám úctu ke starým lidem.“ Přistoupila blíž a napřímila se, takže proti Joelově titěrné postavě vypadala značně velká. „Jak já vás nenávidím, vy starej dědku! Nenávidím vás, protože jste z mého bratra udělal cvoka, který se teď bez vás nehne ani na krok! Děsně vás nenávidím!“

Chris, který zaslechl křik, seděl právě u okna. Strašně se rozzlobil. „Cindy, proč tak vyvádíš? Mohla jsi klidně odejít a nedramatizovat to.“ Joel se v tu chvíli kamsi ztratil a nechal rozzlobenou Cindy spolu s Chrisem. „Cindy,“ oslovil ji Chris rozvážně a políbil ji na vlasy. „Joel je starý pán, který umírá na rakovinu. Pochop, že tu už dlouho nebude.“

„Co mi tu chceš namluvit?“ protestovala Cindy. „Ten vypadá daleko líp než v době, kdy k nám přišel.“

„Možná u něho došlo k přechodnému zlepšení stavu. Odmítá však lékařskou prohlídku a nedovolil ani, abych ho vyšetřil. Hovoří o tom, že jeho dny jsou sečteny. V tom jsem s ním zajedno.“

„Předpokládám, že budeš po mně chtít, abych se mu omluvila – ale to já neudělám! Každé slovo, které jsem mu řekla, jsem myslela vážně! Tehdy, když jsme s Toni a Bartem byli v New Yorku, a mezi těmi dvěma to ještě klapalo a měli se rádi, jsme zašli na jednu party. Náhle se tam objevil jakýsi stařec, který až nápadně připomínal Joela – a Bart se změnil jako mávnutím kouzelného proutku. Byl najednou dočista jiný a hned začal kritizovat moje šaty. Toniny šaty označil za nestydaté – a kdybyste přitom viděli, jak jí to slušelo… a to vůbec nemluvím o tom, že ještě před několika minutami jí skládal komplimenty, jaká že je v těch šatech úžasná. Takže mi nikdo ne vymluví, že právě Joel má největší zásluhu na tom, že se z našeho Barta stal najednou takový cvok.“

Rychle jsem přispěchala Cindy na pomoc. „Tak vidíš, Chrisi, Cindy má na tu věc úplně stejný názor jako já. Pokud by Joel Barta neovlivňoval, určitě by se z těch svých problémů vykřesal. Chrisi, donuť Joela, ať odtud odejde dříve, než bude pozdě.“

„Jasně, tati, přinuť ho, ať odtud ten stařec zmizí. Zaplať mu a nějak se ho zbav.“

„Jak bych to ale vysvětlil Bartovi?“ díval se na nás ustaraně Chris. „Cožpak si neuvědomujete, že mu na Joelovi nesmírně záleží? Nemůžeme mu přece namluvit nějaké báchorky o jeho zdravotních potížích. Bart by na to zatraceně brzy přišel.“

Hned potom jsme se vypravili do Richmondu, abychom Cindy včas dopravili na letiště. Chtěla stihnout nejbližší linku a odletět do New Yorku. Za týden se chystala přesídlit do Hollywoodu, aby se tam pokusila o filmovou kariéru. „Už se na Foxworth Hall nevrátím, maminko,“ opakovala mi už po několikáté. „Mám tě ráda a mám ráda i tatínka, i když se na mě zlobí kvůli tomu, že jsem Joelovi řekla, co si o něm myslím. Pozdravuj Joryho a děti a vyřiď jim, že je mám pořád ráda a vzpomínám na ně. Ale jakmile vstoupím do Bartova domu, padne na mě beznaděj a trudnomyslnost. Odejděte odsud, maminko, tatínku. Odejděte z toho domu, dokud je ještě čas.“

Tiše jsem na její slova přikývla.

„Mami, vzpomínáš si na tu noc, kdy Bart napadl Victora Wadeho? Přivlekl mě domů dočista nahou – a zatáhl mě do Joelova pokoje. Tam mě držel, takže si mě ten starý dědek mohl pořádně prohlédnout. Pak na mě plivl a proklel mě. Tehdy jsem vám to prostě nemohla říci. Ti dva mě tehdy k smrti vyděsili. Kdyby Joel Barta neovlivňoval, možná by se z těch svých problémů dostal. Ale s Joelem, který má na něho značný vliv, se z něho stal nebezpečný člověk.“

Rychle nastoupila do letadla a my už jen čekali na letišti, až se letadlo vznese.

Odletěla první ranní linkou. A my se dostali domů až se soumrakem.

Celá ta záležitost se stěhováním se nedala dlouho odkládat. Abych dostala Joryho, Chrise, dvojčata i sebe do bezpečí, neváhala jsem jednat i za cenu toho, že už Barta nikdy víc nespatřím.

Nebeská zahrada

CHUDINKA CINDY, POMYSLELA JSEM SI. CO SI jen počne v tom Hollywoodu? Jen jsem si povzdechla a začala se shánět po dvojčatech. Děti tiše vysedávaly na písku, nad hlavami pestrobarevný baldachýn, ačkoliv zářijové slunce už nemělo žádnou sílu a počasí bylo spíš chladné. Jen tam tak nečinně seděly a báboviček si vůbec nevšímaly. Ani hrady z písku nestavěly. Dočista nic nedělaly. „Posloucháme, jak fičí vítr,“ oznámila mi Deirdre.

„Já nemám rád vítr,“ přidal se Darren. Dříve, než jsem jim na to mohla něco odpovědět, jsem zjistila, že k nám rázně kráčí Chris, takže jsem se ho hned zeptala, co se děje. „Cindy právě volala z Hollywoodu. Říkala, že si tam našla spoustu přátel. No, nevím, jestli to neříkala jen tak. Ale jedno vím určitě. Chce po nás hromadu peněz. Takže jsem hned zavolal jedné své známé, aby zjistila, co vlastně Cindy provádí.“

„To je rozumné,“ přikývla jsem utrápeně. „Tady by však Cindy neudrželo nic na světě. Ona prostě nemůže žít v blízkosti Barta a s Joelem se rovněž vůbec nesnese.“

„Skoro si myslím, že Joela považuje za ještě horšího než Barta.“

„Ale vždyť on takový je, Chrisi! Cožpak sis toho dosud nevšiml?“

Chris začal dávat najevo znepokojení; a to jsem si myslela, že jsem ho v poslední době přesvědčila. „Jsi vůči němu zaujatá, protože je Malcolmův syn, tak je to. Hned, jak jste na něho obě dvě začaly nasazovat, hned jste mě dovedly k přesvědčení, že to s tím jeho vlivem na Barta nebude zas tak horké. Pokud mohu vyjádřit svůj názor, tak podle mého je Bart nevycválaný mladík, který si nedokáže nic odepřít, ale to vás zřejmě nenapadlo. A Joel navíc už má své dny sečtené. Ta rakovina ho den po dni užírá víc a víc, takže se doslova ztrácí před očima. Podle mého mu zbývají tak jeden dva měsíce života. Víc určitě ne.“

Nijak se mě to nedotklo. Ani jsem ho nelitovala, a vůbec jsem se v tu chvíli za to nestyděla. Upřímně jsem si přiznala, že podle mého Joel sejde ze života přesně tak jak si zasluhuje. „A jak můžeš tak přesně vědět, že má zrovna rakovinu?“ vyzvídala jsem.

„Abych tak řekl, on sám se mi svěřil s tím, že se vrátil do rodných míst, aby zde zemřel. Přeje si být pohřben na rodinném hřbitově.“

„Chrisi, ale já plně souhlasím se Cindy, která tvrdí, že Joel vypadá daleko lépe než v době, kdy se tu poprvé objevil.“

„To bude zřejmě tím, že si může dopřát kvalitní stravu a má vhodné podmínky k životu. Tam v klášteře zažil jen bídu a odříkání. Ty ho prostě vidíš z jedné stránky, a já zase z té druhé. A Joel mi důvěřuje, Catherine. Kolikrát mi už vyprávěl o tom, jak se tě neúspěšně snažil získat. Když o tom mluvil, vždycky měl v očích slzy. Pořád dokola opakoval, že mu tolik připomínáš tvoji zemřelou matku a jeho milovanou sestru. Byl doslova neodbytný, znovu a znovu se k tomu vracel.“

Ani na vteřinku jsem neuvěřila tomu, co mi teď Chris povídal; po tom, co jsem měla možnost shlédnout a vyslechnout tam v té rodinné kapli, jsem tomu zatracenému dědkovi nevěřila ani slovo. I když jsem Chrise dopodrobna zpravila o té události v kapli, nebyl schopen mi uvěřit. Teprve, když jsem mu řekla, jaké pasáže učili odříkávat naše malá dvojčata, trochu se zarazil.

„Opravdu jsi to slyšela? Skutečně ta děcka musela říkat, že jsou ďáblovo sémě?“ Ve tváři mu zračila nedůvěra.

„Cožpak si neuvědomuješ, že se historie opakuje? Cožpak se nepamatuješ na Coryho a Carrii, jak museli klečet vedle postýlek, modlit se k Bohu a prosit jej za odpuštění za to, že je nařkli ze spojení s ďáblem? A že to musely ty ubohé děti opakovat, aniž by pořádně chápaly smysl slov, která odříkávaly? Cožpak si někdo jiný, než my dva, může lépe uvědomit, jakou spoušť ta výchova nadělala v nevinných dětských dušičkách? Chrisi, my jsme odtud měli už dávno odejít! Nečekat na to, až Joel zemře, ale sbalit se a co nejdřív někam zmizet!“

Chris mi na to odpověděl přesně v tom duchu, jak jsem s obavami předpokládala. Musel myslet na Joryho a mít na zřeteli, že potřebuje dům se zvláštními pokoji a zařízením. „Budeme tam muset nechat postavit výtah. A dveře bude nutno rozšířit. A musíme pamatovat na to, aby chodby byly prostorné. A ještě na jednu věc musíme brát ohled. Jory se pravděpodobně s Toni ožení. Už se mě ptal, co si o tom myslím. Chtěl znát můj názor, protože měl pochyby, zda by Toni po jeho boku mohla být skutečně šťastná. Samozřejmě jsem mu odpověděl, že by se měl oženit. Vždyť nemohu nevidět, že se mají den ode dne raději. Také vím, co jej trápí. Má prostě obavy, zda Toni v něm nevidí pouze invalidu, protože by byl rád, kdyby na něm byla schopna ocenit i jiné lidské stránky.“

„Ovšemže je to docela jiný vztah, než byl mezi Toni a Bartem. Ale podle mého v tom bylo víc vášní než zdravého rozumu. Prostě takové citové vzplanutí. Ale láska to nebyla. Tedy, ne taková, která by jim vydržela na celý život.“

„Ne…“ vydechla jsem, „taková láska na celý život to rozhodně nebyla…“

Dva dny po našem rozhovoru se mi Chris ozval z Charlottesville a oznámil mi, že objevil odpovídající dům.

„A je tam skutečně hodně místa?“

„Má jedenáct pokojů. Skoro bych řekl, že je to takový Foxworth Hall v malém. Ale pokoje jsou daleko prostornější, světlejší a tak nějak přívětivější. V domě jsou čtyři koupelny, jedna dámská šatna, pět ložnic, pokoj pro hosty a nad garáží je ještě jedna koupelna. A v prvním patře je také jedna veliká místnost, ze které bychom mohli zřídit Jorymu ateliér. Z jedné ložnice bych si docela rád udělal pracovnu. Určitě si ten dům zamiluješ.“

Dost jsem o tom pochybovala, zvlášť když ten dům objevil Chris tak rychle. Ostatně, byla jsem to já, kdo ho nutil k tomu, aby se co nejdříve po něčem vhodném poohlédl. A navíc mi to všechno vykládal s takovým zaujetím, že mě taky nakonec přesvědčil a já se začala těšit. Smál se a hovořil dál. Je opravdu báječný, Cathy, je to skutečně přesně takový dům, o němž jsi vždycky snila a o němž jsi pořád vykládala. A není ani příliš malý, ani příliš rozlehlý. Je přesně takový, že není třeba se obávat, že by tam člověk neměl potřebné soukromí. A kolem domu se prostírá asi tříakrová zahrada se spoustou květin.“

Takže jsme našli dům, jaký jsme potřebovali.

Dříve než jsme však mohli přistoupit ke stěhování, museli jsme vyřešit spoustu věcí, které se za tu dobu, co jsme na Foxworth Hallu žili, nahromadily.

Na jednu stranu jsem se cítila jaksi nesvá, když jsem bloudila prázdnými pokoji, které jsme postupně zařizovali podle vlastního vkusu. Bart si v jednom kuse stěžoval na okolnosti, které se pojily k našemu odchodu z jeho domu. Ale nakonec musel uznat, že všechny ty změny, které jsme po dobu našeho pobytu na Foxworth Hallu provedli, byly k něčemu dobré; aspoň ten dům nevyhlížel jako nějaké muzeum. Takže mi dal nakonec za pravdu.

V pátek večer se jako obyčejně objevil Chris a tak nějak zvláštně se na mě díval. „Tak, holčičko moje, vydrž ještě pár dní. Musím zajet do Charlottesville a pořádně se na ten dům podívat, než se rozhodneme jednat o tom, zda ho koupíme. Objevil jsem docela příjemný byt, kam se můžeme uchýlit na tu dobu, která bude nezbytně nutná k tomu, aby se na našem novém domě provedly všechny úpravy. A taky si musím zařídit ještě pár věcí v laboratoři, abych si mohl vzít na pár dní volno, až se budeme stěhovat. Jak jsem ti už říkal do telefonu, ty úpravy zaberou asi dva týdny. Potom už bude náš nový dům připraven ke stěhování. Bude tam samozřejmě rampa, výtah a takové ty věci.“

S jakou lehkostí zapomněl na celou řadu let, kdy byl nucen žít v blízkosti Barta. Po celou tu dobu byla mezi nimi napjatá situace, která každým okamžikem hrozila výbuchem. Bylo to něco podobného, jako sedět na časované náloži, která dříve nebo později exploduje. Ani slůvkem se nezmínil o vzdorovitosti a nevděčnosti mého syna, který odmítal uznávat Chrisovu autoritu a vůbec se choval nehezky ve srovnání s tím, kolik lásky jsme mu my všichni z rodiny poskytovali.

Určitě si ve styku s Bartem vytrpěl své a přece si nepostěžoval a nevyčítal mi, jakého že to mám nezvedeného mladšího syna. Položila jsem si hlavu do dlaní a cítila, že se zase začíná ozývat prudká bolest kdesi uvnitř hlavy.

Druhý den hned časně ráno Christopher odjel a já musela čelit dalšímu dni plnému úzkosti a očekávání. Během těch mnoha let, co jsme spolu žili, jsem si na jeho přítomnost zvykla a byla jsem na něm značně závislá. A to jsem si kdysi dávala záležet na tom, abych byla nezávislá a dělala jen to, co se mi líbilo. Odmítala jsem ze zásady vykonávat takové věci, které mi jiní poručili nebo po mě vyžadovali. Když jsem bývala mladší, brala jsem život dost sobecky. A teď byly potřeby mých blízkých na prvním místě. Neúnavně jsem bloumala domem a prohlížela si všechny ty známé a milé věci. Dívala jsem se na Barta, který právě přicházel domů a snažila jsem se omlouvat všechna obvinění, která až dosud padala na jeho hlavu. Trochu jsem ho pro to všechno litovala. Seděl za stolem a tvářil se naprosto nevinně. Ani náznak nějakých výčitek svědomí nedal najevo. Dočista nic se nestyděl za své podivné praktiky a postupy, díky nimž byl schopen nadělat další a další hory peněz. V jednom kuse někam telefonoval nebo seděl u počítače. Když jsem k němu přistoupila, pozvedl hlavu a usmál se. Dával mi najevo, že mě rád vidí.

„Joel mi oznámil, že se Cindy rozhodla k odjezdu. Byla to pro mě potěšující zpráva a já byl celý ten den v neobyčejně dobrém rozpoložení. Pořád se z toho ještě raduji.“ Co jen to bylo v jeho pohledu? Něco přede mnou skrýval. Proč najednou takové jednání, když jindy se na mě hned rozkřikl? „Barte, kdybys snad potřeboval se mi s něčím svěřit –“

„Nemám, co bych ti chtěl svěřit, mami.“

Mluvil se mnou tak tiše. Tak tiše se většinou hovoří s někým, u něhož předpokládáme, že tu s námi už dlouho nepobude – a navždy odejde.

„Možná si to nechceš připustit, Barte, ale můj bratr a tvůj strýc, kterého máš v takové nelásce, se celý život snažil ti nahrazovat otce jak nejlépe uměl.“

Jen potřásl hlavou a dal mi najevo, že má slova považuje za plané řeči. „Měl možnost udělat ještě spoustu dalších užitečných věcí, a přece je neudělal. Tak třeba tě mohl nechat na pokoji, když jsi jeho sestra, a ne s tebou uzavírat manželský svazek. Možná bych si ho i mohl vážit, kdyby zůstal pouze mým strýcem. Vy dva víte až moc dobře, jak mi ublížit a zneuctít mě. Neměla bys zapomínat na to, že všechny děti, které v takovém prostředí vyrůstají, musejí být nutně poznamenané. Ale to ty sis ani na chvilku nepřipustila. Ale dítě si uchová v paměti vzpomínky i na takové věci, které v době, kdy s nimi přišlo do styku, ještě nechápalo. A kam až mé vzpomínky sahají, tak si vzpomínám, že vy dva jste na sobě lpěli tak silně, že bylo jasné, že vás rozdělí leda smrt.“

Srdce mi v hrudi poskočilo. Tehdy, v pokroví starého Foxworth Hallu, jsme si přece s Chrisem za svitu hvězd a měsíce odpřisáhli vzájemnou věrnost, na věky. Byli jsme tehdy tak mladí a nerozvážní. Byla to jakási léčka, do které jsme oba upadli…

Oči se mi zalily slzami, aniž bych si to přála. „Barte – cožpak si myslíš, že bych byla schopna bez něho žít?“

„Ale mami, jasně že bys to přežila! O tom vůbec nepochybuj. Jen ho klidně pusť k vodě, mami. Prokaž mi tu laskavost. Pro to, abych se sám před sebou očistil, je nezbytně nutné, aby má matka žila bohabojným životem.“

„A jestliže se Chrise nevzdám – jak se zachováš potom, Barte?“

Smutně svěsil hlavu. „Pak ti Bůh pomáhej, matko. Já od toho všeho dám ruce pryč. I já se budu dožadovat boží pomoci. Ale už budu myslet jen na spásu své vlastní duše.“

Raději jsem odešla.

Celou noc se mi zdálo, že se smažím v ohni pekelném. V jednom kuse mě budily nějaké úzkostné představy, ale nebyla jsem si schopna nic konkrétního vybavit, jen ten oheň mě bez ustání strašil. Odkudsi z mého podvědomí vystupovaly hrozivé zážitky, které mi nedopřály klidný spánek. Co jen to mohlo být? Nebyla jsem schopna překonat tu nesnesitelnou únavu a vyčerpání, které se mě zmocňovalo. Upadala jsem znovu a znovu do spánku a opět mě z něho vytrhovala ta tíživá noční můra. Ve snu jsem si zaměňovala Joryho dvojčata s Corym a Carrií a obávala se o jejich osud. Vzápětí jsem se přinutila, abych se probrala a už neusnula. Poručila jsem si, že musím vstát, ačkoliv mně hlava nesnesitelně bolela.

Hlava mi doslova třeštila a já se po tom celodenním trápení cítila jakoby napůl přiopilá. Za sebou jsem neustále vláčela dvě děti a odpovídala jim na tisíce nejrůznějších otázek; hlavně Deirdre si dovedla vymýšlet. S tím svým věčným proč? nač? a co je to? mi připomínala Carrii. Tu taky neustále zajímalo, na co je tohle a k čemu je dobré tamto? Neustálé štěbetání a pletení pátého přes deváté nahrávalo Darrenovi, který věčně šmejdil po skříních, zásuvkách a tmavých koutech a otvíral všechny obálky, na které přišel, listoval časopisy, které pak nemilosrdně rozškubal. Až jsem ho musela okřiknout: „Cory, hned toho nech! To jsou věci tvého dědečka a ten si tyhle časopisy chce přečíst. Tobě se tam líbí akorát tak obrázky. Carrie, byla bys tak hodná a nechala mě aspoň pět minut, abych si od vás mohla odpočinout? Jen pět minutek.“

Bylo samozřejmě nad chápání těch malých dětí, proč jsem jim občas říkala Cory a Carrie a tak dvojčata ani nevěděla, jak jsem k těm divným jménům přišla.

Nakonec mě od těch dotěrných dvojčat zachránila Toni. „Omlouvám se, Cathy, ale Jory mě prosil, abych mu stála modelem v zahradě. Chtěl namalovat obrázek ještě dřív, než všechny růže zahynou…“

Než všechny růže zahynou? Zírala jsem na ni a pak jsem jen kývla hlavou a řekla si něco v tom smyslu, že každý zřejmě myslíme a cítíme jinak. Růže přece pokvetou do té doby, dokud je mráz nespálí, a to ještě dost dlouhou dobu nehrozilo.

Kolem druhé hodiny odpolední se v mém pokoji rozřinčel telefon. Zrovna jsem uléhala k odpočinku. Byl to Chris. „Drahoušku, mám takovou divnou předtuchu a nemohu se toho pocitu prostě zbavit. Připadá mi to, jako bys mě nakazila svými obavami. Ale měj trpělivost. Za hodinku jsem u tebe. Jste všichni v pořádku?“

„Proč by proboha něco nemělo být v pořádku?“

„Jen tak se ptám. Prostě se mě zmocnila taková neblahá předtucha. Nashledanou, miláčku.“

„Nashledanou.“

Dvojčata byla nějak nepokojná, nechtěla si hrát na písku a rovněž odmítala všechny návrhy, se kterými jsem přišla.

„Dí – dí si se mnou nechce přeskakovat švihadlo,“ stěžovala si Deirdre, která ještě nedovedla správně vyslovit jméno svého bratříčka a zdálo se, že se o to ani příliš nesnaží. Čím víc jsme ji to totiž učili a vysvětlovali, tím víc jeho jméno komolila. V tomhle byla paličatá zrovna tak jako Carrie. Darren jí dělal věrný doprovod kamkoli se vrtla, a když začala šišlat, vděčně se k ní připojil. Na Darrena měla prostě domácí výchova poněkud jiný dopad než na jeho sestřičku.

Popadla jsem dvojčata a uložila je na chvíli do postýlky, aby si trochu zdřímla. Děti se hlasitě bránily a protestovaly a nedaly pokoj, dokud nepřišla Toni; přečetla jim pohádku, kterou jim už dlouho slibovala – a to prosím jsem tu přihlouplou pohádku četla dětem nejmíň třikrát! Brzy potom děti skutečně usnuly. Tiše ležely v pěkně zařízeném pokojíčku se staženými závěsy. Jak jen vypadaly ve spánku roztomile a sladce, když si čas od času převrátily hlavičku ze strany na stranu. Zrovna tak to dělávali Cory s Carrií.

Ještě jsem nahlédla k Jorymu, zabranému do jakési knihy, která popisovala cviky na posílení svalů potřebných při sexuálním styku. Pak jsem zamířila do pokoje ke svému rukopisu, který jsem poslední dobou trestuhodně zanedbávala. Skutečně jsem si dělala už jen stručné poznámky. Když jsem už cítila únavu a nemohla se v tom ztichlém domě soustředit na psaní, zvedla jsem se a šla vzbudit dvojčata.

V postýlkách však děti nebyly.

Jory s Toni byli na terase a oba dva leželi na cvičebních žíněnkách. Objímali se a dlouho a vášnivě se líbali. „Prosím za prominutí, jestli ruším,“ ozvala jsem se a cítila jsem se trochu nesvá, že nerespektuji jejich soukromí. Trochu jsem se styděla za to, že jsem je obtěžovala ve chvilce, která byla pro oba dva jistě velmi příjemná. „Nevíte, kde jsou dvojčata?“

„My jsme mysleli, že jsou u tebe,“ ozval se Jory a trochu zamžoural očima. Pak se obrátil zpátky k Toni a dodal: „Poohlédni se po nich někde kolem domu, mami… já teď mám plno práce s dnešním cvičením.“

Vzala jsem to nejbližší cestou ke kapli. Spěchala jsem zahradou a znepokojeně jsem pokukovala ke vzdáleným lesům; někde tam byl přece hřbitov. Zdálo se mi, že mě cestou pronásledují jakési vytáhlé stínové postavy, které po mně už už vztahovaly ruku. Ty hrůzyplné příšery měly zřejmě původ v proudění teplého vzduchu, který se sem dostal od moře. Prostě to byly pouhé přeludy. Nicméně jsem začala utíkat a bez dechu jsem doběhla k rodinné kapli. Srdce mi bouchalo až někde v krku. Od mé poslední návštěvy sem nechal Bart naistalovat varhany. Pak jsem se tiše jako had prosmýkla dovnitř kaple.

Joel seděl u varhan a hrál; jeho hra byla prostě úchvatná a jen dokazovala, že kdysi býval skutečně profesionálním hudebníkem se značným nadáním. Bart se postavil a připravil se ke zpěvu. Když jsem zahlédla v první řadě obě děti, zřetelně jsem si oddechla. Dvojčata vypadala spokojeně a plna očekávání hleděla na svého strýčka, který zpíval tak překrásně, že jsem cítila, jak mě pomalu opouští strach a po celém těle se mi rozlévá pocit klidu a pohody. Už jsem se nebála.

Pobožná píseň skončila. Děti bez pobízení klesly na kolínka a sepjaly drobné ručky pod bradičkami. V tu chvíli se podobaly andílkům – nebo snad ovečkám určeným pro obětní účely.

Jak jsem tak mohla uvažovat? Tohle bylo přece svaté místo.

„Ačkoliv nám bude souzeno překonati údolí smrti, přece jen se nebudeme obávati osidel pekelných…“ přednesl klečící Bart. „A teď opakujte po mně, Darrene a Deirdre.“

„Ačkoliv nám bude souzeno překonati údolí smrti, přece jen se nebudeme obávati osidel pekelných,“ poslušně opakovala Deirdre svým jasným pronikavým hláskem, který byl příkladem pro pomalejšího Darrena.

„Nedopusť, abych ztratil víru v Tebe…“ napovídal Bart.

„Nedopusť, abych ztratil víru v Tebe…“

„Dej mi sílu a nedopusť, abych pochyboval…“

„Dej mi sílu a nedopusť, abych pochyboval…“

Udělala jsem několik kroků kupředu. „Barte, co to tu s těmi dětmi zase provádíš za nečisté kousky? A vůbec, dnes není neděle a navíc nikdo neumřel.“

Bart pozvedl skloněnou hlavu. Jeho oči byly jediná studnice žalu a bolesti. „Odejdi odtud, prosím.“

Rozběhla jsem se k dětem, které mezitím povstaly. Popadla jsem je do náruče. „Nám se to tady nelíbí,“ šeptala mi Deirdre. „Je to tu ošklivé.“

Joel se pomalu zvedl. Vztyčil se a postával v přítmí. Na jeho obličej dopadalo přes barevné vykládané okno světlo. Všimla jsem si, jak je vychrtlý a přepadlý. Vůbec nic neříkal; jen se střídavě díval vzhůru a zase dolů.

„Vrať se zpátky do svého pokoje, matko, buď tak laskavá.“

„Nemáte žádné právo v těch dětech vzbuzovat strach před Bohem. Jestliže je chceš učit náboženství, měl bys jim, Barte, především vyprávět o tom, jak je Bůh dobrotivý, a ne je strašit božím hněvem.“

„Tyhle děti se Boha nebojí. To z tebe mluví vlastní strach před boží odplatou, matko.“

Dala jsem se na ústup, obě děti jsem vlekla za sebou. „Možná snad jednou pochopíš, co je to opravdová láska, Barte. Pak také možná zjistíš, že láska se nedá vynutit a že nepřijde, kdykoliv si člověk zamane. Lásku si musíš nejdříve, chlapče, zasloužit. Láska tě navštíví ve chvíli, kdy bys to nejméně čekal. Tiše vstoupí dveřmi do tvého pokoje a chová se jako myška. A teprve, pokud bude všechno tak, jak má být, teprve potom u tebe zůstane. Sám o sobě ji žádnou silou na světě neudržíš, pokud u tebe nebude chtít zůstat. Ani se ti ji nepodaří nějakým způsobem přesvědčit, aby neodcházela. Lásku si musíš nejdříve zasloužit, protože jinak s tebou těžko někdo zůstane a nikdo tě nebude mít rád.“

Ponuře se na mě podíval. Pak také povstal; v tu chvíli mi připadal až hrozivě vysoký. Potom vykročil a sestoupil po třech schodech směrem k nám.

„Odcházíme odtud, Barte. Možná to tak bude pro tebe lepší. Nikdo z nás se sem už nevrátí, protože ti v žádném případě nechceme být propříště na obtíž. Jory s Toni půjdou samozřejmě s námi. A půjdou tentokrát do svého. Teď budeš mít celý tenhle obrovský palác jen a jen pro sebe. Pokud by sis přál, může se Chris vzdát poručnictví v Joelův prospěch na tu dobu než dovršíš pětatřiceti let.“

Na chvíli, na kratičkou chviličku jsem zahlédla, že se v Bartově obličeji mihl záchvěv strachu. A Joel se zrovna v ten moment zatvářil jako skutečný vítěz.

„Ať tedy Chris pověří poručnictvím mé advokáty,“ navrhl Bart překotně.

„Jistě, udělá to, pokud si to budeš opravdu přát.“ Usmála jsem se na Joela, který se díval všelijak. Vysílal k Bartovi pohledy plné nesouhlasu, čímž jen potvrdil mé podezření – jemu se prostě vůbec nelíbilo to, že by nad Bartem mohl ztratit kontrolu…

„Hned ráno se sbalíme a odejdeme odtud, všichni odejdeme,“ zašeptala jsem a bylo mi z toho všeho nanic.

„Jistě, matko. Bůh vás provázej a hodně štěstí.“

Stála jsem a upřeně hleděla na svého mladšího syna, který stál jen malý kousek ode mě. Kde jsem to jen slyšela slova, která před chvílí pronesl? Ach, mm… to už je hrozně dávno. Vybavila jsem si postavu průvodčího, který s námi jel tehdy ve vlaku, když jsme do těchto míst jako malé děti přijeli. Stál na schůdkách spacího vagónu a volal za námi. A celý vlak jako by mu přizvukoval takovým tím temným, táhlým a smutným hučením.

Vytrhla jsem se ze vzpomínek; vlastně to byl Bartův zádumčivý pohled, který bych mohla jen stěží přesně vystihnout slovy, která jsem měla v tu chvíli k dispozici. Stáli jsme v té rodinné kapli proti sobě a já neměla daleko k pláči.

Bart promluvil jako první. „Matky jsou už takové, že raději odejdou a nechají své syny trpět. Proč mě vlastně opouštíš?“

V jeho hlase jsem cítila tolik bolesti a žalu, až mě to zabolelo. Takže jsem mu řekla to, co jsem stejně jednou říci musela. „Odcházím proto, že i tys ses mi před mnoha léty vzdálil.“ Hovořila jsem zlomeně a sklesle. „Mám tě ráda, Barte. Vždycky jsem tě měla ráda, i když jsi mi to nikdy nechtěl uvěřit. A Chris tě má rovněž rád. Ale ty ho neustále odmítáš. Ty si v jednom kuse jen namlouváš, že tvůj pravý otec by pro tebe byl tím nejlepším otcem na světě – ale ty nevis, zda by tomu opravdu tak bylo. Tvůj otec byl nevěrný své ženě, mé matce – a já rozhodně nebyla jeho první milenka. Nechci hovořit nějak nehezky o muži, kterého jsem svého času silně milovala, ale tvůj otec se jako člověk nemohl v mnohém Chrisovi ani přiblížit. A vaše soužití by určitě nebyla taková idylka, jak sis vsugeroval.“

Přes okno s barevnými sklíčky dopadala teď na Bartův obličej rudá záře. Zavrtěl odmítavě hlavou. Zase jsem ho ranila. Zpozorovala jsem, že zaťal ruce v pěsti. „Už o tom nechci slyšet ani slovo!“ rozkřikl se na mě. „Vždycky jsem toužil jenom po svém pravém otci, po nikom jiném! Chris mě uvrhl jen do hanby a kvůli němu se na mě každý dívá přes prsty. Vypadni odtud! Jsem štěstím celý bez sebe, že odcházíte. Sbal si ty svý krámy a zapomeň na to, že máš syna!“

Čas rychle běžel a Chris pořád nikde. Už jsem zavolala i do univerzitní laboratoře. Sekretářka mi však oznámila, že odtamtud odejel před třemi hodinami. „Už by měl u vás dávno být, paní Sheffiledová.“

Neustále mě mučily vzpomínky na mého otce. Na tu nehodu tehdy na dálnici. Že by se historie opakovala? Hodiny nervózně odměřovaly čas. Tik tak. Ťuky, ťuk, ťuky, ťuk, bilo moje splašené srdce. Musela jsem si sednout k dvojčatům a číst jim nějaké dětské říkanky, aby konečně usnuly a daly pokoj s těmi věčnými otázkami. Malý Tomáš Tucker mlsá jenom cukr… když si budeš přát, abych tě provedl pod hvězdami… po celý náš život… jen tančit ve tmách…

„Mami, prosím tě, přestaň s tím věčným přecházením sem a tam,“ zaprosil Jory. „Mám z toho nervy napjaté k prasknutí. Kdy se konečně trochu zklidníš? Tak už konečně promluv. Stalo se snad něco?“

Objevil se Bart s Joelem v patách. „Nepřišla jsi k večeři, matko. Nařídil jsem kuchaři, aby vám sem poslal jídlo na podnosu.“ Pak se podíval na Toni a dodal: „Ty tady můžeš zůstat se mnou.“

„Ne, Barte, odejdu.“ Vzdorovitě pozvedla bradu. „Jory mě právě požádal o ruku. Jsem přesvědčena, že mě miluje tak, jak bys to ty nikdy nesvedl.“

Z jeho pohledu se dalo vyčíst zklamání i údiv. „Přece se s ní neoženíš. Vždyť ty jí jako muž můžeš sotva co dát.“

„Do toho ty nemáš co mluvit!“ vyjela na něho Toni a rychle si stoupla vedle Joryho židle. Položila svoji ruku zlehka na jeho rameno.

„Pokud si myslíš, že má prachy, tak nemá ani setinu toho, co patří mně.“

„Nestarám se o peníze; nevadilo by mi, ani kdyby neměl dočista nic,“ odpověděla povýšeně a pevně se mu podívala do očí. „A navíc ho mám ráda jako dosud nikoho předtím.“

„To je jen taková láska z útrpnosti,“ konstatoval Bart.

Jory sebou trhl, ale pořád ještě nic neříkal. Dobře věděl, že si tyhle záležitosti musí Toni s Bartem vyřídit sama.

„Kdysi jsem ho opravdu litovala,“ přiznala Toni otevřeně. „Říkala jsem si, že to je strašná rána pro takového mladého a nadaného umělce, když je najednou odkázaný na invalidní vozík, protože se zmrzačil. Ale teď mi Jory nepřipadá ani za mák handicapovaný. Asi bys měl vědět, Barte, že každý z nás je do jisté míry poznamenaný. U Joryho je jeho postižení viditelné na první pohled. Ty naopak dovedeš své problémy skrývat, ale máš jich daleko víc než Jory. Jsi z nich dočista vyřízený, takže si myslím, že pokud je tady mezi námi někdo k politování, pak jsi to právě ty! JENOM TY!“

Bart se výhrůžně zatvářil. „Co tady všichni stojíte? Proč už dávno nejste v posteli? Je zatraceně pozdě.“

„Čekáme na Chrise, až se vrátí domů.“

„Na dálnici došlo prý k nějaké nehodě,“ oznámil Joel. „Poslouchal jsem zprávy. Prý tam někdo zahynul.“ Bylo na něm znát, s jakou radostí nám tu novinu oznámil.

Srdce se mi skoro zastavilo. Že by se Chris stal obětí té nehody?

Ne, to ne. Určitě to nebyl můj Chris. Můj miláček Christopher. Ne, ne, určitě ne.

Zaslechla jsem, jak se někde v domě otevírají a zase pomalu zavírají dveře; asi to byly dveře do kuchyně. To asi odchází kuchař do svého pokoje vzadu nad garážemi, pomyslela jsem si – nebo by to mohl být Chris. Plná naděje jsem tam zamířila. Ne, nikdo tam nebyl. Nepřivítaly mě jeho modré oči, nikdo se na mě neusmál ani mě neobjal. U dveří prostě nikdo nebyl.

Minuty ubíhaly a my jsme hleděli jeden na druhého a nebylo nám do smíchu. Začalo mě píchat u srdce; v tuto dobu už jindy býval dávno doma. Na to, aby sem dojel, měl času až až.

Joel si mě bez přestání prohlížel. Rty měl sevřené do odporného úsměvu; zdálo se mi, že ten člověk před námi něco tají, že toho ví víc, než nám řekl. Otočila jsem se k Jorymu a poklekla vedle něho. Nechala jsem ho, aby mě k sobě přivinul. „Mám hrozný strach, Jory,“ rozvzlykala jsem se. „Už měl být dávno doma. Nikdy mu to přece netrvalo celé tři hodiny, ani v zimě, když byly silnice zaváté a samý led.“

Všichni jsme byli zticha. Ani Jory nepromluvil. Jen mě pevněji sevřel. Ani Toni nic neříkala. I Bart s Joelem mlčeli. Všichni jsme setrvávali bez hnutí a mně se před očima vybavila scéna, jak k nám tehdy, když náš otec slavil právě šestatřicáté narozeniny, přišli dva policisté, aby nám oznámili, že tatínek měl smrtelnou autonehodu.

Uvědomila jsem si, že jsem vyjekla, když jsem zahlédla bílé auto s rozsvícenými červenými blikajícími světly. Blížilo se po naší soukromé silnici k domu.

Všechno jako by se znovu opakovalo.

NE! NE! NE! Znovu a opět mi v hlavě vířily věty o tom, že lékař, který vyskočil ze svého vozu a rychle spěchal napříč křižovatkou na pomoc lidem, kteří utrpěli autonehodu a krváceli, se stal obětí nějakého nepozorného řidiče, který jej srazil a na místě usmrtil.

Pak tiše a pomalu vyložili na stůl Chrisovy osobní drobnosti, úplně stejně jako tehdy, když podobní lidé přivezli věci po našem mrtvém tatínkovi. Tentokrát jsem však strnule zírala na věci, které Chris vždycky nosil po kapsách. Všechno mi to připadalo jaksi neskutečné, podobné spíš nějaké noční můře, která pomine, jen co se probudím z ošklivého snu. Ne, v té náprsní tašce přece nemohla být moje fotografie, ne, tohle nebudou Chrisovy hodinky a co ten safírový prsten, co jsem mu dala na vánoce? Ne, to nebyl můj miláček Christopher, ne, ne, ne.

Ty věci vypadaly jako nějaká strašidla, tak ponurý měly vzhled. Obestíraly mě mrákoty a všechno se kolem mě točilo v jediném víru. Policista byl najednou strašně maličký. Doslova se scvrkl. Jory i s Bartem mi připadali hrozně vzdálení, strašně daleko. Zato Toni, která ke mně přistoupila, aby mi pomohla vstát, se mi najednou zdála nějaká veliká. „Cathy, to je strašné… to je strašné.“

Myslím, že mi říkala ještě něco. Ale já se jí vytrhla ze sevření a běžela pryč. Pryč od té hrůzy, pryč od té noční můry, která byla až příliš skutečná na to, aby se mi celá ta věc jen zdála. Když budeš chtít na něčem najít chybu, určitě si ji najdeš.

Běžela jsem někam pryč, snažila se uniknout před tou tíživou zprávou. Doběhla jsem až do kaple, vrhla se na oltář a začala se zoufale modlit. Nikdy v životě jsem se tak úpěnlivě nemodlila.

„Ach, Bože, to mi přece nemůžeš udělat. Ani mně, ani Chrisovi! Neznám na světě ušlechtilejšího člověka, než je Chris… a ty to víš.“ Usedavě jsem se rozplakala. Plakala jsem také pro svého otce, pro jeho dobré srdce. A přece i on musel tak brzy zemřít. Proč to neštěstí nepotkalo někoho nemilovaného, nepotřebného či nechtěného. Osud, ta příšera bez těla, si svým krutým spárem uchvátí prvního člověka, který mu stojí v cestě, osud nepřemýšlí nad důsledky svého počínání. Je nelítostný a neúprosný.

Christophera, mého milovaného Christophera nepohřbili do rodinné hrobky Foxworthů, ale do míst, kde odpočíval Paul, moje matka, Bartův otec a Julian. Jen kousek dál od nich měla svůj malý hrobeček také Carrie.

Navíc jsem zařídila, aby k nim přenesli rovněž ostatky mého otce, který až dosud ležel v Gladstone ve státě Pennsylvánia. Určitě by si přál, aby spočíval po boku svých blízkých, než v tamté ohavné hrobce.

Ze všech čtyř sourozenců jsem zbývala už jenom já jediná. Pouze já… cítila jsem však, že život pro mě ztratil cenu.

Byl slunečný den. Den jako stvořený pro to, aby si šel člověk zaplavat, na ryby či na tenis. Den jako stvořený pro to, aby se člověk radoval, a právě v ten den pohřbili mého miláčka Christophera do černé země.

Pokoušela jsem se nemyslet na to, že tam teď leží, blankytně modré oči navždy zavřené. Dívala jsem se na Barta, který měl proslov a oči se mu topily v slzách. Poslouchala jsme jeho hlas a připadalo mi, že hovoří odkudsi z dálky, ze strašně veliké dálky. To, co Bart říkal, měl Chrisovi povědět ještě v době, kdy byl naživu; určitě by mu ta vřelá a láskyplná slova udělala velikou radost.

„A v Bibli se praví,“ pronesl Bart takovým zvláštním a příjemným hlasem (hovořil tak jen ve chvílích, kdy o to opravdu stál), že nikdy není pozdě na to, abychom vzdali svůj dík. Modlím se za tohoto muže a přeji si, aby jeho duše vyslechla má slova. Pevně věřím, že zatímco přede mnou leží jen tělo tohoto muže, jeho duše se již raduje tam nahoře na nebesích a jistě mi už dávno odpustila, že ne vždy jsem se k tomuto člověku choval s láskou a pokorou. Že ne vždy jsem se choval jako poslušný a milující syn. Tohoto muže, který se mi snažil nahradit otce, jsem totiž nikdy nepřijal za svého vlastního otce, nikdy jsem nepřijal jeho pomocnou ruku. Teď, když tu stojím, mám srdce bolavé, protože cítím velkou vinu a hanbu. Promarnil jsem své dětství i svá nejlepší léta, aniž bych dal tomuto muži šanci, aby se radoval z milujícího syna.“

Tiše sklonil hlavu a slunce prozářilo jeho tmavé lesklé vlasy. „Měl jsem tě rád, Christophere Sheffielde Foxworthe. A modlím se za to, aby má slova dolétla až k tvé duši. Velmi lituji, že jsem prohlédl teprve nyní a modlím se za to, abys mi odpustil.“ Slzy mu stékaly po tvářích. Jeho hlas byl tak procítěný a v jeho slovech se skrývalo tolik bolesti a žalu. Všichni plakali zároveň s ním.

Pouze já nemohla plakat. Srdce jsem měla vyprahlé jako na poušti.

„Doktor Christopher Sheffield zanevřel na své původní příjmení Foxworth,“ pokračoval Bart poté, co zase získal kontrolu nad svým hlasem. „Teprve teď jsem pochopil, proč to musel udělat. Byl lékařem do poslední chvíle, co žil a snažil se pomáhat druhým, potřebným a trpícím. Snažil se vycházet vstříc všem lidem kolem sebe, zatímco já, jeho syn, jsem mařil všechny pokusy, kterými se mi chtěl můj nevlastní otec přiblížit. Alespoň tedy dnes pokorně skláním svou nehodnou hlavu a modlím se za odpuštění…“

Proslov ještě pokračoval, ale já zavřela oči a odvrátila se. Byla jsem doslova zdeptaná žalem.

„No, jen řekni, maminko, není to od něho hezké?“ zeptal se mě Jory. „Já tam jenom plakal a nevěděl, co si počít. A Bart se tam vyzpovídal a prosil za odpuštění. Nikdy předtím jsem jej neviděl takhle zkroušeného. A to tam bylo tolik lidí. Řekl bych, že Bart se stal někým docela jiným, lepším.“

Prosebně se na mě zahleděl, zda s ním budu souhlasit.

„Nesmíš jen pořád plakat, maminko. Nedělá ti to dobře a vůbec, to není správné, žít jenom ve vzpomínkách. Vždyť od té doby uběhly málem dva týdny. A nezůstala jsi přece sama. Máš přece nás. Joela jsme se zbavili, když odejel zpátky do toho svého kláštera, aby tam v ústraní zemřel. Pořád nám tvrdil, že má rakovinu. Toho už nikdy neuvidíme. Když napsal dopis na rozloučenou, uvedl přece, že si nepřeje, aby byl pohřben společně s ostatními v rodinné hrobce Foxworthů. Máš přece mě, Toni, Barta, Cindy a vnoučata. My všichni tě máme moc rádi a vážíme si tě. A dvojčata se jenom diví, proč si s nimi už nechceš hrát. Nestraň se nás. Vzpomeň si, že jsi každé neštěstí překonala. Nevzdaluj se nám. Zůstaň s námi – už především kvůli Bartovi. Když bys mu zemřela ještě ty, byla by to pro něho nepřekonatelná rána.“

Jen kvůli Bartovi jsem zůstala na Foxworth Hallu a snažila se přežívat, jak se dalo, i když to vlastně nebyl žádný opravdový život.

Uběhlo devět smutných měsíců. Když byla nade mnou modrá obloha, viděla jsem v ní Chrisovy blankytné oči. Všechny zlaté věci mi připomínaly jeho světlé zářící vlasy. Když jsem šla po ulici, zastavovala jsem se a hleděla na mladíky, kteří se podobali mému Chrisovi v dobách, kdy jsme byli mladí. Dlouze jsem se za nimi ohlížela. Všichni vysocí, urostlí muži se světlými vlasy mi mého Chrise připomínali. Toužebně jsem si přála, aby se alepoň jeden z nich otočil a já spatřila milou usměvavou tvář mého Chrise. Občas se skutečně některý z nich otočil, jako by vycítil žár mých roztoužených očí. Vždycky jsem se rychle odvrátila, protože nikdo z nich nebyl můj drahý miláček.

Osaměle jsem bloudila okolními lesy a kopci a představovala si, že je vedle mě, na dosah ruky, jen kousíček za mnou.

I když jsem zůstala sama, přece jen jsem cítila, že Chris tady někde nablízku musí být, že všechno to, co se stalo, se stalo jaksi omylem, nedopatřením a že je vlastně všechno při starém.

Bart dělal všechno možné, aby mě nějak rozptýlil a abych se začala zase chovat jako dřív. Usmívala jsem se tedy a přemáhala se, abych se občas někdy zasmála a snažila jsem se předstírat, že se mu podařilo na mě v dobrém zapůsobit. Musela jsem mu poskytnout oporu, o kterou vždycky tolik stál a kterou i nezbytně potřeboval.

Čím dál tím víc jsem nabývala přesvědčení, že s Bartem je všechno na nejlepší cestě, že už našel smysl svého života. Cítila jsem jasně, že Bart se z těch svých vleklých problémů vymanil. Když jsem tak vysedávala v opuštěném Foxworth Hallu, v tom velikém přepychovém paláci, cítila jsem, že to bude pravda.

Konečně jsem dospěla k pravému poznání. Už jsem věděla, proč si s Bartem neporadil ani celý zástup psychiatrů, kteří s ním vyváděli všemožné kousky, jen aby ho zbavili duševních problémů. Co jen se ho ta jeho duševní choroba natrápila, když byl malým chlapcem! Kolikrát jsme už mysleli, že je to ztracený případ a lámali nad ním hůl v domnění, že už mu není pomoci! Navíc nás, mě s Chrisem, nenáviděl, byli jsme v jeho očích čímsi zkaženým, zvrhlým.

Teprve po dlouhé době se v posledních měsících dalo hovořit o tom, že Bart objevil smysl svého bytí a že se se svou minulostí vyrovnal. U mě to došlo tak daleko, že jsem si každou neděli ráno a někdy i během týdne, pouštěla televizi a sledovala svého mladšího syna, jak vykonával bohoslužby. Modlil se, zpíval a kázal tak, jako snad žádný evangelický kněz na světě. Jeho slova nacházela úrodnou půdu u všech, kteří jej poslouchali. Bart ostře vystupoval proti lidské hrabivosti a nenasytnosti. Sám šel příkladem a rozdával své peníze těm, kteří byli potřebnější.

Jednou, když jsem opět sledovala nedělní kázání, jsem ke svému úžasu zahlédla Cindy, která vystoupila na pódium, kde Bart hovořil. Objala ho kolem ramen a můj syn s pýchou v hlase oznámil celému světu, že spolu s Cindy zazpívají píseň, kterou chtějí věnovat své matce. „Maminko, jestli se na nás díváš, určitě pochopíš, co jsme tou písní chtěli říci.“

A pak společně zazpívali moji oblíbenou nábožnou píseň… a to jsem se už hodně dlouho stranila všech náboženských aktivit, protože jsem se domnívala, že náboženství je ještě tak dobré pro lidi jednoduché, pro náboženské fanatiky a pro ty, kteří chtějí druhé ovládat.

Slzy mi smáčely tváře… tiše jsem plakala. Po všech těch měsících, co Chris zemřel, co jej srazili tam na té dálnici, jsem plakala. A byl to pláč plný úlevy.

Bart setřásl poslední nehezké vlastnosti, kterými tak bohatě oplýval starý Malcolm a jeho chování se nyní nedalo naprosto nic vytknout. K tomu, než dospěl do stadia vyrovnaného a dobrotivého člověka, k tomu vedla dlouhá cesta, lemovaná papírovými květinami, které kdysi vykvetly tam vysoko nahoře, v tom zaprášeném podkrovním pokojíku. Byla to opravdu dlouhá cesta, která vedla plameny, které kdysi strávily tento veliký a podivný dům, cesta, která byla vykoupena smrtí naší matky a našeho otce. A bylo velmi krásné, že Bart se dostal na cestu, po které se rozhodl vyvést lidstvo ze záhuby.

Když program skončil, vstala jsem a vypnula televizi. Byl to jediný pořad, na který jsem se dívala. Netrvalo dlouho, a Bart nechal postavit nové výzkumné pracoviště, které neslo jméno mého Christophera.

Centrum Christophera Sheffielda pro výzkum a léčbu rakovinových onemocnění se ten ústav jmenoval.

V Jižní Karolíně, v Greenglenn, založil Bart fond na podporu mladých právníků; pojmenoval ho Nadací Bartholomewa Winslowa.

Teď jsem už věděla, že Bart pochopil Chrisův odkaz a snažil se konat dobro stejně jako jeho nevlastní otec, když byl ještě naživu. Nesčetněkrát jsem Barta ujišťovala, že jeho jednání je správné a že jeho nevlastní otec by z něho měl ohromnou radost, kdyby se toho všeho dožil.

Toni se provdala za Joryho. Dvojčata se v ní jen viděla a zbožňovala ji. Také Cindy se uchytila u filmu a začala si budovat slibnou kariéru. Cítila jsem, že po těch létech sebeobětování se pro druhé, jsem najednou jaksi zbytečná. Kdysi jsem se věnovala dvojčatům mé matky, pak jsem měla manžele, vychovávala jsem děti a po nich i vnoučata. A najednou přede mnou bylo prázdno. Ztratila jsem smysl života.

„Mami!“ překvapil mě jednoho dne Jory. „Toni bude mít dítě! Ty si ani nedovedeš představit, co to pro mě znamená! Jestli to bude chlapec, pojmenujeme ho Christopher. A když se nám narodí děvčátko, bude to Catherine, po tobě. Je to prostě neuvěřitelné, ale je to tak.“

Modlila jsem se, aby se jejich chlapec podobal Chrisovi nebo Jorymu a rovněž jsem se modlila, aby si Bart nalezl ženu, která by jej učinila šťastným. Ale vzápětí jsem musela dát Toni za pravdu; Bart totiž potřeboval ženu, která by se mi podobala, ale která by neměla moje chyby. Ženu, která by měla pouze mé kladné stránky, moji sílu a vytrvalost – a já tušila, že někoho takového asi sotva v životě potká.

„A ještě něco ti musím povědět, maminko,“ vychrlil ze sebe jedním dechem Jory. „Získal jsem první cenu za své akvarely… takže se mohu směle pustit na další uměleckou dráhu.“

„Vidíš, tvůj otec ti to předpověděl,“ pronesla jsem tiše.

Tohle všechno mi proběhlo myslí, a já se cítila nevýslovně šťastná. Měla jsem radost z Joryho i Toni, radovala jsem se z úspěchů Barta i Cindy. Zamířila jsem k točitému schodišti z mramoru a stoupala jsem po něm výš, výš a výš.

Minulou noc jsem poslouchala skučení větru za okny. Jako by mě zval pryč odtud, jako by mi říkal, že nadešel čas mého odchodu. Probudila jsem se a pochopila, že skutečně musím odejít.

Opět jsem cítila, že mě to táhne do toho studeného šerého pokoje bez nábytku a bez koberců na podlaze. Všechno bylo stejné jako tehdy; snad jen domeček pro panenky nebyl tak pčkný jako ten původní. Otevřela jsem vysoké dveře a začala stoupat krok za krokem nahoru po schodech.

Až tam nahoru, do podkrovní mansardy.

A tam někde se opět setkám s mým Christopherem…

Epilog

Tehdy to byl Trevor, kdo našel moji matku až tam docela nahoře, v zastrčeném pokojíku. Seděla tam u okna, o kterém tak často hovořila ve svých vzpomínkách na doby, kdy byla se svými sourozenci vězněna v bývalém Foxworth Hallu. Dlouhé, rozpuštěné vlasy jí splývaly až na ramena. Oči měla otevřené a dívala se kamsi do neurčita, někam vzhůru k obloze.

Trevor mi zavolal a popsal mi všechny okolnosti, jak moji matku objevil. V jeho hlase jsem cítil účast. Naklonil jsem se blíž k Toni, aby i ona slyšela všechno to, co Trevor do sluchátka říkal. Bylo mrzuté, že zrovna v tu dobu byl Bart kdesi na cestách kolem světa. Jinak by se určitě okamžitě vrátil domů. Nemohl však tušit, že by jí měl být zrovna v tu chvíli nablízku.

„Abych tak řekl,“ pokračoval Trevor, „paní se už řadu dní necítila ve své kůži. Byla taková zamyšlená, jako by se zahleděla do minulosti a připadalo mi, že ji život přestal těšit. V očích se jí usadila taková skleslost a smutek, že moje srdce usedalo, kdykoliv jsem na ni pohlédl. Když jsem ji hledal, vystoupil jsem k mansardě těmi druhými schody, těmi, které nejsou točité. Rozhlížel jsem se kolem sebe. Velmi mě udivila jedna věc; pokojík měl stěny ozdobené papírovými květinami. Paní je tam musela nepochybně zavěsit nedlouho předtím.

Na chvíli se odmlčel, protože poznal, že se dusím pláčem. Litoval jsem, že jsem jí nemohl poskytnout útěchu a pomoc ve chvíli, kdy to nejvíc potřebovala. Trevor pokračoval a v jeho hlasu jsem rozeznal jakýsi podivný podtón. „Ještě vám musím něco povědět. Všiml jsem si totiž něčeho velmi podivného. Vaše matka seděla ve chvíli, kdy ji zastihla smrt, v okenním výklenku. Když jsem ji poprvé zahlédl, připadala mi nesmírně omládlá, byla taková křehká a útlá – a i ve smrti si její tvář podržela šťastný a milý úsměv.“

Trevor mi popsal ještě další podrobnosti. Vyprávěl mi o svém podezření, že matka tušila svůj konec, a proto slepila ty papírové květiny a ozdobila jimi stěny pokojíku. Byl tam také takový podivný oranžový šnek a purpurová housenka. V ruce držela kousek papíru, který pevně zmačkala do kuličky.

Tam nahoře v oblacích je zahrada, která mě očekává, která čeká na můj příchod. Je to právě ta zahrada, kterou jsme si s Chrisem před mnoha lety společně vysnili. Tehdy jsme leželi na střeše, která nás tlačila do zad a hleděli nahoru, na slunce a na hvězdy.

On se tam do té zahrady už dostal a šeptá mi spolu s větrem, že tam roste purpurově červená tráva. A že tam všichni už na mě čekají.

Takže nemohu jinak, než jít. Prostě tu už nemohu dál zůstat. Jsem tolik unavená. Žila jsem už příliš dlouho a mohu říci, že můj život byl šťastný i nešťastný zároveň. Možná, že to někomu v mém okolí tak nepřipadalo, ale bylo to tak. Všichni jste mi nesmírně drazí, všichni. Miluji Darrena, Deirdre a přeji jim do jejich života jen to nejlepší. A totéž přeji i děťátku, které se Toni a Jorymu brzy narodí.

Můj příběh je pomalu u konce.

V mé tajné zásuvce najdete poslední deník, který jsem dopsala. Naložte s ním podle vlastního uvážení.

Jsem u konce své cesty. Nemám už jinou možnost, než jít stále kupředu, nemohu se vracet. Nikdo mě v tuto chvíli nepostrádá víc než můj Chris.

Ale nesuďte mě přísně a nemyslete si, že jsem z tohoto života zbaběle utekla. Možná, že jsem nebyla tak skvělou primabalerínou, za kterou jsem se jednu dobu považovala. Možná jsem nebyla ani perfektní matkou svým dětem a dobrou manželkou – ale přece jen se mi jedna věc v životě dokonale podařila. Přesvědčila jsem totiž jednoho člověka, že skutečně měl pravého a milujícího otce.

Na takovou věc není nikdy pozdě, Barte.

Nikdy není opravdu pozdě.

Z anglického originálu Seeds of Yesterday

(Simon and Schuster, Inc.,

New York 1984) přeložila Alena Šimková.

Redigoval Pavel Augusta.

Fotografie na obálce Jozef Sedlák.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Technická redaktorka Renáta Hrabušická.

Vydalo nakladatelství Ikar Praha, s. r. o., v roce 1993

jako svou 21. publikaci.

AA 23,35.

VA 23,83.

Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica.

TS 13

ISBN 80-901535-8-5

SETBA MINULOSTI – ve čtvrtém díle rodinné ságy Virginie Andrewsové se vracíme do vzkříšeného Foxworth Hallu. Po zničujícím požáru, který tak dramaticky ukončil jednu životní etapu hlavních hrdinů, ho dal znovu postavit mladý Bart, univerzální dědic obrovského foxworthovského majetku, který, jak se zdá, zdědil i povahové vlastnosti praděda Malcolma, kdysi krutého a nelítostného vládce nad osudy všech příslušníků rodiny. Nový Foxworth Hall je věrnou kopií starého sídla, ale i v něm, stejně jako v původním, vřou vášně a jeho obyvatelé nenacházejí klid. Cathy a Chris i nadále nesou tíhu zodpovědnosti za své blízké, a navíc se v prostředí, kde prožili nejnepříjemnější roky svého života, necítí dobře. Neočekávaně, jakoby zázrakem, se na scéně objevují osoby, o kterých se předpokládalo, že již dávno nežijí. Tato skutečnost vyvolá nové napětí, nelehká situace se ještě více vyhrocuje… K životu ve Foxworth Hallu je zapotřebí velké duševní síly. Budou jí mít hrdinové románu dost?

Digitalizoval Wendy

14.11.2007