Virginia Andrews If There Be Thorns

Copyright © 1981 by Virginia Andrews.

All rights reserved

Translation © 1993 by Ivana Nuhlíčková

Jacket photo © 1993 by Jozef Sedlák

Jacket design © 1993 by Viera Fabianová

Czech edition © 1993 by Ikar

V. C. Andrews is a trademark of the Virginia C. Andrews Trust

TENTO PŘÍBĚH JE VYMYŠLENÝ. JMÉNA POSTAV, MÍST A UDÁLOSTÍ JSOU VÝPLODEM AUTORČINY FANTAZIE NEBO JE POUŽILA NÁHODNÉ. JAKÁKOLI PODOBNOST SE SKUTEČNÝMI UDÁLOSTMI, MÍSTY NEBO LIDMI, AŤ ŽIVÝMI ČI MRTVÝMI, JE ZCELA NÁHODNÁ.

Prolog

Je pozdní odpoledne, stíny se prodlužují a já sedím tiše a nehnutě vedle jedné z Paulových mramorových soch. Jeho sochy mi šeptávají o minulosti, na kterou nedokážu nikdy zapomenout. Jejich šepot se dotýká i budoucnosti, na kterou se pokouším nemyslet. V matném světle vycházejícího měsíce probleskují výčitky, že jsem se mohla a měla zachovat jinak. Ale nezměnila jsem se. Stále jsem to já a řídím se především instinktem. A obávám se, že jiná už nebudu.

Dnes jsem si všimla prvních stříbrných vlasů. Uvědomila jsem si, že zanedlouho budu možná babičkou a zachvěla jsem se. Jak to zvládnu? A jakou jsem byla matkou? V příjemném šeru jsem čekala, až přijde Chris, sedne si ke mně a ujistí mě, že neztrácím barvu. Že nejsem žádná papírová květina, že jsem skutečná.

Obejme mě kolem ramen a já si položím hlavu na to místo, kde je jí nejlépe. Oba víme, že náš příběh se už chýlí ke konci a Bart a Jory nás obdaří budoucností, která může být krásná, ale i strašná.

Teď už je to jejich příběh, příběh Joryho a Barta a oni ho budou vyprávět tak, jak ho sami prožívali.

Část první

Jory

KDYŽ JSEM NEJEL ZE ŠKOLY S TATÍNKEM, ŽLUTÝ školní autobus mě vyložil na jednom opuštěném místě. Z blízkého úvozu jsem si vzal kolo, které jsem si tam ráno schoval.

Domů jsem jel po úzké klikaté cestě bez jediného stavení, až jsem dojel ke zchátralému domu, který mě neodolatelně přitahoval. Přemýšlel jsem, kdo tam bydlel a proč dům tak zpustl. Když jsem dojel až k němu, automaticky jsem zpomalil, protože jsem byl skoro doma.

K našemu domu zbývalo už jen asi sto metrů. Stál osamělý a opuštěný u cesty, která se klikatila a zatáčela víc, než labyrint, ve kterém měla myška najít svůj sýr. Žili jsme ve Fairfaxu v okrese Martin asi dvacet mil severně od San Francisca. Na druhé straně hor byly sekvojové lesy a potom už moře. Byly to chladné končiny, někdy až pochmurné. Mlha se nad nimi válela ve vysokých vzdouvajících se vlnách a často se nezvedla celý den. Všechno se pak zdálo studené a děsivé. Ta mlha vypadala strašidelně, ale byla i romantická a záhadná.

Svůj domov jsem miloval, ale občas mě zneklidňovaly vzpomínky na zahradu plnou vzrostlých magnólií pokrytých mechem. Pamatoval jsem se na vysokého tmavovlasého muže, který začínal šedivět. Ten člověk mě oslovoval jako svého syna. Na jeho tvář jsem se už rozpomenout nedokázal, ale pamatoval jsem si pocit tepla a bezpečí, který mi poskytoval. Smutné je, že když člověk roste, není už nikdo tak velký a silný, aby ho zvedl a přitiskl k sobě a vzbudil v něm pocit bezpečí.

Chris je třetím manželem mé maminky. Můj vlastní otec zemřel ještě před mým narozením. Jmenoval se Julian Marquet a znal ho každý, kdo se zajímal o balet. Doktora Paula

Scotta Sheffielda znal stěží někdo mimo Clairmont v Jižní Karolíně. To byl maminčin druhý manžel. Ve stejném státě ve městě Greenglenna žila moje babička, otcova matka, madam Maryša.

Každý týden mi psala a v létě jsme ji jezdili navštěvovat. Zdálo se, že stejně jako já touží, aby ze mě byl nejslavnější světový tanečník. A abych tím jí a ostatním dokázal, že můj otec nežil a nezemřel zbytečně.

Babičce bylo čtyřiasedmdesát, ale nebyla to žádná usedlá stařenka. Kdysi bývala velice slavná a ani na chvíli na to nikomu nedovolila zapomenout. Pokud byl někdo v doslechu, nesměli jsme ji oslovovat babičko, abychom neupozornili na její věk. Jednou mi pošeptala, že nejlepší by bylo, kdybych jí říkal maminko. Ale mně to nepřipadalo vhodné, protože jednu maminku už mám a mám ji moc rád. Tak jsem ji, jako všichni ostatní, oslovoval madam Maryšo nebo madam M.

Na každoroční návštěvu Jižní Karolíny jsme se těšili celou zimu a když jsme byli zase usazeni v domě ze sekvojí v našem údolíčku, rychle jsme na ni zapomněli. „V bezpečí údolí, kde nefouká vítr,“ říkávala často maminka. Vlastně hodně často – jako by v ní vítr vzbuzoval úzkost.

Vjel jsem na naši točitou příjezdovou cestu, zaparkoval kolo a vešel do domu. Po mamince ani po Bartovi nebylo ani vidu, ani slechu. Kruci! Běžel jsem do kuchyně, kde Emma vařila večeři. Trávila v kuchyni většinu času a to byla také příčina její „příjemně zaoblené“ postavy. Když se nesmála, měla protáhlou umíněnou tvář. Naštěstí se smála skoro pořád. Když jsme měli pocit, že bychom měli něco udělat, ulehčila nám to obvykle tím, že nám to s úsměvem nařídila. Ale bratr Bart to odmítal. Podezíral jsem Emmu, že na něho číhávala častěji, než na mě. Když si naléval mléko, obvykle ho přelil. Když nesl sklenici vody, rozlil ji. Obyčejně nebylo po ruce nic, čeho by se mohl přidržet, ale do všeho vrazil. Stoly se převracely, lampy padaly. Pokud byla někde šňůra od nějakého přístroje, Bart o ni určitě zakopl a šel k zemi – nebo spadl na zem mixér, hnětač nebo rádio.

„Kde je Bart?“ zeptal jsem se jí. Právě loupala brambory, aby je přidala k masu, které už bylo v troubě.

„Řeknu ti, Jory, že budu ráda, až bude zůstávat ve škole tak dlouho, jako ty. Nemůžu ho v kuchyni snést. Musím všeho nechat, hlídat ho a uklízet mu z cesty všechno, co by mohl shodit, nebo do čeho by mohl vrazit. Díky bohu, že má tu zeď, na které může vysedávat. Co na té zdi vlastně děláte?“

„Nic,“ odpověděl jsem. Nechtěl jsem jí vykládat, jak často se přes ni přehoupneme a zmizíme v tom opuštěném domě, kde si hrajeme. Měli jsme to zakázané, ale rodiče nemusí vědět o všem. „Kde je maminka?“ pokračoval jsem. Emma mi řekla, že přišla dnes domů brzy, protože zrušila výuku. To už jsem věděl. „Půlka třídy je nastydlá,“ vysvětlil jsem. „Ale kde je maminka teď?“

„Jory, nemůžu všechny sledovat na každém kroku a přitom se věnovat své práci. Ale před několika minutami říkala něco o tom, že jde do podkroví pro staré fotky. Nechceš tam za ní zajít a pomoct jí?“

Tohle byl Emmin ohleduplný způsob, jak člověku naznačit, že překáží. Vydal jsem se ke schodům do podkroví, které byly skryté úplně vzadu ve velké místnosti na ukládání prádla. Ta byla až na konci chodby. Když jsem procházel obývacím pokojem, zaslechl jsem, jak se hlavní dveře otevírají, ale hned se zase zavřely. Ke svému údivu jsem viděl tatínka, jak stojí nehnutě v hale a v modrých očích má zvláštní zamyšlený výraz. Zarazilo mě to tak, že jsem na něho nezavolal, abych ho nerušil. Nerozhodně jsem se zastavil.

Když odložil černý lékařský kufřík, odešel do své ložnice. Musel projít kolem pootevřených dveří do skladiště prádla. Zastavil se a stejně jako já se zaposlouchal do baletní hudby, která sem slabě doléhala z podkroví. Co tam maminka dělá? Že by tam zase tancovala? Kdykoli jsem se jí zeptal, proč tancuje na tak zaprášeném místě, říkala, že jí tam i přes horko a prach něco „přitahuje“. „Ale otci o tom neříkej,“ varovala mě několikrát. Když jsem se vyptával, přestala tam chodit – ale teď už se k tomu zase vrátila.

Tentokrát si ale poslechnu, jaké výmluvy bude vykládat jemu, protože tatínek ji určitě přistihne!

Po špičkách jsem šel za ním po strmém úzkém schodišti. Zastavil se přesně pod holou žárovkou, která visela ze stropu. Upřel na maminku pohled. Ta tančila dál, jako by si ho nevšimla. V ruce držela koště a hravě se s ním oháněla. Určitě předváděla Popelku a ne princeznu Auroru z Šípkové Růženky, což byla hudba, která se linula ze starodávného gramofonu.

Hrome. Nevlastní otec vypadal vystrašeně a já cítil, že ona mu tím tancováním v podkroví působí bolest. Zvláštní. Neměl jsem ponětí, co se mezi nimi děje. Bylo mi čtrnáct a Bartovi devět a oba jsme měli k dospělosti ještě hodně, hodně daleko. Jejich vztah mi připadal jiný, než vztahy v rodinách mých několika málo kamarádů. Jejich láska byla pronikavější, prudší a vášnivější. Kdykoli měli pocit, že se na nikdo nedívá, zahleděli se na sebe a kdykoli se míjeli, dotkli se jeden druhého.

Teď, když jsem dospíval, začínal jsem si víc všímat toho, co se dělo mezi mými nejvýznamnějšími životními vzory. Často jsem uvažoval o jejich různých tvářích. Jedna byla pro veřejnost, druhá pro Barta a pro mě a třetí, tu nejvroucnější, si schovávali jeden pro druhého. (Nemohli tušit, že jejich synové nebyli vždy tak diskrétní, aby se otočili a odešli, jak by to udělali oni sami.)

Možná jsou takoví všichni dospělí, a rodiče zvlášť.

Tatínek nepřestával sledovat maminku, jak krouží v rychlých piruetách a dlouhé světlé vlasy kolem ní víří v půlkruhu. Měla na sobě bílý trikot a bílé piškoty. Její tanec mě fascinoval. Oháněla se smetákem a naznačovala, že bodá kordem do starého nábytku, který byl už pro mne a Barta malý. Na podlaze a na policích se válely rozbité hračky, dětská šlapací autíčka a koloběžky, nádobí, které Emma rozbila a měla v úmyslu ho jednou slepit. Každým mávnutím smetáku se zvířila spousta zlatavého prachu. Smítka se zmítala ve vzduchu a pokoušela se usadit ještě předtím, než je další útok smetáku zvedne zase do vzduchu.

„Odejděte!“ křičela jako kralovaná na své otroky. „Odejděte a už se nevracejte! Přestaňte mě mučit!“ – a stále kroužila dokola tak rychle, že jsem se musel odvrátit, protože se mě už jen při pohledu na ni zmocňovala závrať. Pohazovala hlavou i pažemi a prováděla figury fouette daleko mistrněji, než jsem vídal na jevišti. S divokou posedlostí se točila stále rychleji a rychleji. Tančila v souladu s hudbou a smeták se stal součástí její produkce. Domácí práce tím nabývala na takové dramatičnosti, že jsem zatoužil odhodit boty, vyskočit a připojit se k ní. Toužil jsem jí být takovým partnerem, jakým býval kdysi můj vlastní otec. Ale mohl jsem jen stát v šeru a sledovat něco, o čem jsem věděl, že to není určeno mým očím.

Otec naprázdno polkl. Maminka vypadala nádherně, tak mladě a něžně. Bylo jí třicet sedm let, ale zdála se mladá a bylo by snadné ji zranit nešetrným slovem. Byla stejně zranitelná, jako kterákoli z jejích šestnáctiletých žaček.

„Cathy!“ křikl tatínek a odhodil z desky jehlu, takže hudba s kvílením ztichla. „PŘESTAŇ! Co to děláš?“

Slyšela ho a v gestu předstíraného strachu proti němu vztáhla hubené bílé paže. Cupitala k němu malými krůčky, které se v baletní terminologii jmenují bourrées. To trvalo jen vteřinu, pak už zase vířila v piruetách kolem něho – a mávala kolem něho smetákem.

„PŘESTAŇ!“ vykřikl, zmocnil se smetáku a odhodil ho. Uchopil ji v pase, paže jí přitiskl k tělu, až jí na tvářích vyrazily rudé skvrny. Uvolnil sevření natolik, že vyprostila paže, mávala jimi jako raněnými křídly a rukama si chránila hrdlo. Oči jí nad těmi zkříženými bledými pažemi tmavly a zdály se větší. Plné rty se začaly chvět a pomalu, pomalounku, byla nucena i přes zoufalý odpor pohlédnout směrem, kterým tatínek ukazoval.

Podíval jsem se tam také a uviděl jsem dvě postele vedle sebe v té části podkroví, která se měla brzy začít upravovat. Tatínek slíbil, že tam budeme mít společenskou místnost. Ale co dělají v takovém nepořádku manželské postele?

Maminka promluvila vyděšeným chraplavým hlasem. „Chrisi? Ty jsi doma? Obvykle se tak brzy nevracíš…“

Chytil ji a já si oddechl. Teď ji může vrátit do skutečnosti a požádat ji, aby tu v tom suchém vzduchu plném prachu netancovala. Mohlo by se jí tu udělat špatně. I já jsem si všiml, že neví, na co se vymluvit.

„Cathy, ty postele jsem nahoru vynesl já, ale jak se ti podařilo dát je k sobě?“ Otec ji nenechal vydechnout. „Jak jsi sem dostala matrace?“ Pak se na chvíli zarazil a prohlížel si košík mezi postelemi. „Cathy,“ zařval a zíral na ni. „Copak se historie musí opakovat? Nemůžeme se z chyb jiných poučit ke svému užitku? Copak to musíme prožít celé znovu?“

Znovu? O čem to mluví?

„Catherine,“ pokračoval tatínek stejně chladným a tvrdým hlasem, „Nepokoušej se tvářit, že za nic nemůžeš, jako nějaké dítě přistižené při krádeži. Proč jsou tu ty postele? Proč jsou ustlané a čistě povlečené? A co ten košík? Copak jsme se na něj nenadívali dost, aby nám to stačilo až do konce života?“

Já si myslel, že ty postele srazila k sobě proto, abychom si měli spolu po tancování kde odpočinout. Několikrát už to tak bylo. A ten košík mi nepřipadal nijak zvláštní.

Popošel jsem blíž a ukryl se za trám, který podpíral krokve. Bylo mezi nimi něco smutného a bolestného, něco mladého a čerstvého, jako neošetřená rána. Zdálo se, že se maminka stydí a připadá si trapně. Muž, kterému říkám tatínku, tam stál celý zmatený. Bylo jasné, že by ji chtěl vzít do náruče a odpustit jí. „Cathy, Cathy,“ káral ji ztrápeně. „Nepokoušej se být ve všem jako ona!“

Maminka zvedla vysoko hlavu, trhla rameny a odbyla ho pohledem plným provokativní hrdosti. Odhodila si dlouhé vlasy z tváře a kouzelně se na něho usmála. Dělá to všechno jen proto, aby ho donutila přestat s otázkami, na které nechce odpovídat?

Najednou jsem v zatuchlé komoře pocítil podivný chlad. Roztřásl jsem se a chtělo se mi utéct a někam se schovat. Styděl jsem se za to, že je špehuju – to patří k Bartovým způsobům, ne k mým.

Ale jak mám utéct, aniž bych vzbudil jejich pozornost? Musím tu zůstat.

„Podívej se na mě, Cathy. Už nejsi žádná krásná mladá naivka a už si nehrajeme. Není důvod dávat ty postele k sobě. A ten košík mé obavy jen umocňuje. Co máš, sakra, v plánu?“

Rozhodila paže, jako by ho chtěla obejmout, ale odstrčila ho a řekla: „Nepokoušej se mi domlouvat, když se mi zvedá žaludek. Každý den se sama sebe ptám, jak se mám vrátit domů a nemít tě plné zuby. I po tolika letech cítím to samé, i po tom všem, co se stalo. Ale stejně tě celé ty roky miluju, důvěřuju ti a potřebuju tě. Nechtěj mou lásku převrátit na něco odporného!“

Na tváři se mu zračil zmatek. Já jsem byl zmatený také. Copak ji nemiluje? Mluvil snad o tom? Maminka už se zase dívala na ty postele, jako by ji překvapilo, že je tam vidí.

„Chrisi, pomoz mi!“ zajíkala se, přistoupila k němu blíž a roztáhla paže. Odstrčil ji a potřásal hlavou. Prosila ho dál: „Nepotřásej, prosím tě, hlavou, jako bys tomu rozuměl. Nepamatuju se, že bych ten košík kupovala, opravdu ne! Tuhle se mi zdálo, že jsem sem přišla a srazila ty postele k sobě. Ale když jsem je tu dnes viděla, myslela jsem, žes je sem dal ty.“

„Cathy! JÁ JSEM SEM TY POSTELE NEDAL!“

„Vyjdi z toho příšeří. Nevidím ti do tváře.“ Zvedla malé bílé ruce a zdálo se, že chce setřást nějakou neviditelnou pavučinu. Pak se na své ruce upřeně dívala, jako by ji zrazovaly – nebo na nich opravdu viděla pavučinu, které jí nedovolovala pohnout prsty?

Stejně jako tatínek jsem se rozhlédl kolem sebe. Podkroví nebylo ještě nikdy tak uklizené. Podlaha byla zametená a krabice s harampádím úhledně poskládané. Aby to tu vypadalo útulně, rozvěsila po stěnách obrázky květin.

Tatínek se díval na maminku, jako by byla šílená. Uvažoval jsem, na co asi myslí a proč nedokáže odhalit, co ji trápí, když je tak dobrý doktor. Chce zjistit, jestli se maminka jen tváří, že si nevzpomíná? Říká mu ten její zmatený a ztrápený pohled něco jiného? Určitě, protože jí vlídně a s něhou řekl: „Cathy, nemusíš se bát. Už neplaveš v moři lží a podvodů, ani nejsi bezmocně unášena proudem. Netopíš se ani neztrácíš vědomí. Ani tě nepronásledují noční můry.“ Vrhla se k němu a držela se ho, jako by se bála, že se topí. Objal ji, hladil ji po zádech a po tvářích a stíral jí stékající slzy. „Jsi v pořádku, miláčku,“ zašeptal. Jemně jí zvedl bradu a sklonil se k jejím rtům. Jejich polibek byl tak dlouhý, že jsem zadržoval dech.

„Babička je po smrti. Foxworth Hall do základů vyhořel.“

Foxworth Hall? Co je to?

„Ne, tak to není, Chrisi. Před chvílí jsem ji slyšela stoupat do schodů. Jak je to možné? Vždyť sám víš, jaký má strach z malých uzavřených prostor.“

„Když jsi ji slyšela, spala jsi?“

Zachvěl jsem se. O čem to, k čertu, mluví? Jaká babička?

„Ano,“ zamumlala se rty na jeho tváři. „Myslím, že ty zlé sny přišly, když jsem si po koupeli zdřímla. Nepamatuji se ani, že jsem šla sem nahoru. Nevím, proč jsem sem šla a proč jsem tu tančila. Já snad přicházím o rozum. Někdy mám pocit, že to nejsem já, ale ona a pak sama sebe nenávidím!“

„Ne, jsi to ty a matka je tak strašně daleko, že už nám nemůže ublížit. Do Virgínie je to odtud tři tisíce mil a včerejšek je už za námi. Když na tebe dolehnou pochybnosti, polož si otázku – pokud jsme dokázali přežít tu hrůzu, není to dostatečný důvod, abychom teď žili v klidu?“

Nebyl jsem si jistý, jesti chci víc utéct nebo poslouchat dál. Měl jsem pocit, že i já se topím v tom jejich moři záhad, i když jsem netušil, o čem vlastně hovoří. Viděl jsem před sebou dva lidi, své rodiče, a měl jsem pocit, že jsou to cizí lidé, které neznám. Byli mladší, méně silní a nevypadali tak spolehlivě.

„Polib mě,“ zašeptala maminka. „Probuď mě a zažeň ta strašidla. Řekni mi, že mě miluješ a že se na tom nic nezmění, ať se stane cokoli.“

S dostatečnou přesvědčivostí tak učinil. Když ji uklidnil, chtěla, aby si s ní zatancoval. Položila jehlu na desku a hudba se znovu rozezněla.

Schoulený jsem sledoval, jak se otec pokouší o složité baletní kroky, které by pro mě neznamenaly žádný problém. Neměl dost zkušenosti ani půvabu, aby byl partnerem někomu tak zkušenému, jako je maminka. Pohled na jeho snažení mě uváděl do rozpaků. Brzy pustila desku s hudbou, při které se mohl uplatnit.

Tanec v temnotách,

Dokud píseň neskončí, budeme tančit v temnotách…

Teď už si byl otec jistý. Tiskl ji k sobě, tiskl k ní tvář a společně pluli pokojem.

„Chybí mi pohled na ty třepetající se papírové květiny,“ řekla zjihle.

„Dole tiše sledovala dvojčata malou černobílou televizi, umístěnou v rohu.“ Měl zavřené oči a něžně zasněný hlas. „Tobě bylo teprve čtrnáct, ale už tenkrát jsem tě miloval a moc jsem se za to styděl.“

„Proč?“

Když jí bylo čtrnáct, nemohl ji znát. Zamračil jsem se a pokoušel se rozpomenout, kdy a kde se poprvé setkali. Maminka utekla se svou mladší sestrou Carrie z domova krátce poté, co jejich rodiče zahynuli při autonehodě. Odjeli autobusem na jih a jedna hodná černoška jménem Henny je vzala ke svému zaměstnavateli, doktoru Paulu Sheffieldovi. Ten je velkoryse přijal a poskytl jim hezký domov. Maminka začala zase brát hodiny baletu a tam se seznámila s Julianem Marquetem – mým skutečným otcem. Narodil jsem se brzy poté, co byl zabit. Pak se maminka provdala za tatínka Paula. Ten je Bartovým otcem. To bylo dlouho předtím, než poznala Paulova mladšího bratra Chrise. Tak jak by jí mohl milovat, když jí bylo čtrnácti Lhali nám snad? Sakra…

Když dotančili, začali se zase hádat. „Cítíš se lépe, jsi zase sama sebou,“ řekl tatínek. „Chci, abys mi přísahala, že kdyby se se mnou něco stalo, ať by to bylo zítra nebo za spoustu let, že se zavazuješ, že bys nikdy neschovávala Barta a Joryho v podkroví, aby ses mohla bez závazků vrhnout do dalšího manželství!“

Zaskočeně jsem pozoroval maminku, jak pohodila hlavou a pokoušela se popadnout dech. „Tak to si o mně myslíš? Vem tě čert! Ty si myslíš, že jsem jako ona! Možná jsem ty postele srazila. Možná jsem přinesla ten košík. Ale nikdy mě ani nenapadlo, abych… abych… Chrisi, ty přece víš, že něco takového bych neudělala!“

Co by neudělala, co?

Donutil ji k přísaze. Přinutil ji odříkat ta slova, ale celou dobu ho provrtávala žhavým pohledem plným vzteku.

Potil jsem se a bylo mi smutno. Měl jsem na tatínka zlost a ztratil jsem o něm všechny iluze. Měl by ji znát lépe. Maminka by něco takového neudělala. To by nedokázala! Miluje mě a Barta také. I když se na něj někdy mračí, nikdy, nikdy by nás neschovávala v podkroví.

Tatínek ji nechal stát uprostřed místnosti a vydal se pro košík. Pak otevřel okno a košík z něho vyhodil. Sledoval, jak dopadl a znovu se rozzlobeně otočil k mamince.

„Možná společným životem vykupujeme hříchy našich rodičů. Možná to nakonec odnesou Bart a Jory – a tak mi dnes večer nenašeptávej, že bychom měli adoptovat další dítě. Nemůžeme si dovolit zatáhnout do toho svinstva další dítě! Copak si, Cathy, neuvědomuješ, že když jsi nahoře srazila ty postele, podvědomě plánuješ, co uděláme, až se naše tajemství prozradí?“

„Ne,“ namítla a bezmocně rozhodila ruce. „To ne. To bych nemohla…“

„Muselas na to myslet!“ vyštěkl. „Ať se stane cokoli, nezavřeme, ty nezavřeš své děti v komoře, abys zachránila sebe nebo mě.“

„Nenávidím tě za to, že si něco takového můžeš myslet!“ „Snažím se být trpělivý. Pokouším se ti věřit. Vím, že tě stále pronásledují hrozné sny. Vím, že tě stále ještě mučí to, co se stalo, když jsi byla mladá a nevinná. Ale musíš už konečně dospět a pohlédnout pravdě do očí. Ještě ses nepoučila, že podvědomí vede často ke skutečnosti?“

Vrátil se k ní, těsně ji objal, líbal a utěšoval ji tak něžným hlasem, až se o něho zoufale opřela. (Proč se cítí tak zoufalá?) „Cathy, srdce moje, odhoď ty obavy, zaseté nelidskou babičkou. Chtěla, abychom uvěřili v peklo a jeho nekonečná muka odplaty. Žádné peklo neexistuje, jen to, které si způsobíme sami. Neexistuje ani nebe, kromě toho, které si navzájem vybudujeme. Neopouštěj svými podvědomými činy mou víru, lásko. Bez tebe by pro mě život ztratil smysl.“ „Tak letos nejezdi na návštěvu ke své matce.“ Zvedl hlavu a upřel nad ni pohled plný bolesti. Tiše jsem se sesul na podlahu a zíral jsem na ně. Co se děje? Proč mám najednou takový strach?

Bart

A SEDMÝ DEN BŮH ODPOČÍVAL,“ ČETL JORY, zatímco jsem uhlazoval půdu kolem semínek macešek, kterými jsem měl uctít pátého května narozeniny tety Carrie a strýce Coryho. Nikdy jsem je neviděl. Oba byli už dlouho po smrti. Zemřeli ještě předtím, než jsem se narodil. V naší rodině se umírá snadno. (Zajímalo by mě, proč měli tak rádi macešky. Malé, hloupé nicotné kytičky s baculatými kvítky.) Přál bych si, aby maminka nepovažovala za tak důležité uctívat mrtvé o jejich narozeninách.

„A víš, co bylo dál?“ zeptal se Jory, jako by devět byl věk hlupáka a on byl už dospělý. „Na začátku, když Bůh stvořil Adama a Evu, žili oba v ráji úplně nazí. Pak jim jednoho dne zlo v podobě hada našeptalo, že chodit nahý je hřích a tak se Adam zahalil fíkovým listem.“

Sakra… nahatý lidi, který netušej, že nahota se nesluší. „A co si oblíkla Eva?“ zeptal jsem se a rozhlédl se kolem s nadějí, že zahlédnu nějaký velký list. Pokračoval zpěvavým hlasem ve čtení. Přenesl mě tak do doby, kdy Boha zajímalo úplně všechno, i nahatí lidé, kteří si povídali s hadama. Jory říkal, že si dokáže biblické příběhy převést v duchu na hudbu. To mě přivádělo k šílenství a nahánělo mi to strach. Tancuje si na hudbu, kterou slyší jen on a já ne! Cítil jsem se jako neviditelný pitomec a pomatený hlupák. „Jory, kde rostou ty fíkový listy?“

„Proč?“

„Kdybych nějakej měl, svlíknul bych se a nosil ho.“

Jory se rozesmál.

„Ježíši, Barte, existuje jen jedna situace, kdy může mít kluk na sobě fíkový list – a ty by ses určitě styděl.“

„Nestyděl!“

„Ale ano!“

„Já se nestydím nikdy!“

„Tak jak můžeš vědět, jaké to je? Mimochodem, viděl jsi někdy tatínka oblečeného do fíkového listu?“

„Ne…“ Pak jsem si ale uvědomil, že jsem hlavně nikdy neviděl fíkový list, tak jak můžu vědět, jestli jsem ho viděl na tatínkovi? Řekl jsem to Jorymu. „Hochu, to bys znát měl!“ sdělil mi výsměšně.

Pak se zašklebil a bez zastávky vyskákal všechny mramorové schody až nahoru. Nezbývalo mi, než ho obdivovat. Zůstával jsem daleko za ním. Přál jsem si být stejně hezký, jako on. Toužil jsem krásně tančit a každého okouzlit. Jory je vyšší, starší, hezčí – ale počkat. Možná bych mohl být hezčí, když s výškou se nic dělat nedá. Mám velkou hlavu. Určitě v ní mám i velkej mozek. Porostu, doženu Joryho a ještě ho předstihnu. Co, přerostu i tatínka. Budu vyšší, než ten obr v pohádce o Jankovi a fazoli – a ten byl nejvyšší ze všech!

Devět let – přál jsem si, aby mi bylo čtrnáct.

Jory seděl na nejvyšším schodě a čekal, až ho doženu. Tvářil se urážlivě a nenávistně. Pán Bůh nebyl moc štědrý, když rozděloval schopnost koordinovat pohyby. Vzpomněl jsem si, jak nám Emma před pěti lety, když mi byly čtyři, každému dala kuřátko. Byla to taková malá žlutá chlupatá věc, která pípala a pískala. Ještě nikdy v životě jsem neměl v ruce nic tak příjemného. Moc se mi to kuřátko líbilo. Držel jsem ho v hrsti a čichal jeho vůni. Pak jsem ho jemně položil na podlahu – a to zpropadené kuře padlo mrtvé.

„Moc jsi ho mačkal,“ řekl mi tatínek, který tomu rozumí. „Varoval jsem tě, abys ho nedržel příliš pevně. Kuřátka jsou křehká a musí se s nimi zacházet opatrně. Nemají srdíčko příliš hluboko – takže příště s nimi zacházej jemně, platí?“

Bůh mě občas postihne nějakou pohromou, i když většinou to je jeho vina. Copak můžu za to, že některá nervová zakončení mi nevedou až pod kůži? To není moje chyba, že necítím bolest stejně, jako ostatní – za to může On! Pak jsem se zachvěl, že by mi mohl něco udělat. Když mi otrnulo, šel jsem k malé ohrádce, kde se osaměle procházelo Joryho kuře. Zvedl jsem ho a vysvětlil mu, že jsem jeho kamarád. Prima jsme si užívali, navzájem jsme se honili a najednou po dvou hodinách dovádění padlo a bylo po něm!

Tuhé a studené věci nesnáším. Proč se tak snadno vzdalo? „Co je s tebou?“ křičel jsem. „Vždyť jsem tě nemačkal! Vůbec jsem se tě nedotýkal! Byl jsem opatrný – tak si přestaň hrát na mrtvýho a vstaň! Jinak si bude tatínek myslet, že jsem to udělal schválně!“ Jednou jsem viděl tatínka křísit člověka, kterého vytáhli z vody. Mačkal z něho vodu a foukal do něho vzduch. Udělal jsem s kuřetem to samé. Ale neprobralo se. Pak jsem mu provedl masáž srdce a pak už jsem se jen modlil. Ale zůstalo mrtvé.

Nejsem k ničemu. Nedokážu zůstat chvíli čistý. Emma tvrdí, že dávat mi čisté oblečení je plýtvání jejím časem. Když utírám nádobí, vždycky něco rozbiju. Nové hračky se v mé péči brzy rozpadnou. Když si obuju nové boty, za deset minut je nelze rozeznat od starých. Ale já nemůžu za to, že se tak rychle okopou. Lidi prostě neumějí udělat pořádné boty, které by vydržely. Nepamatuju se, že bych měl někdy kolena bez odřenin nebo náplastí. Když jsme hráli softball, uklouzl jsem a upadl mezi metami. Nedokázal jsem míč dobře chytit, takže se mi často zvrtly prsty a dvakrát jsem je měl zlomené. Třikrát jsem spadl ze stromu. Obě ruce jsem měl už zlomené. Třikrát jsem měl pořádné pohmožděniny. Jory si nezlomil nikdy nic.

Není divu, že maminka nám stále říká, abychom nechodili do toho velkého starého domu vedle nás. Je tam spousta schodišť a jí je jasné, že dříve nebo později bych z některých schodů spadl a polámal si všechny kosti!

„Škoda, že máš tak špatnou koordinaci,“ brumlal Jory. Pak se postavil a křikl: „Barte, nemůžeš běhat jako holka! Předkloň se a zvedej nohy. Vlož do toho srdce a vyraž! Nemysli na to, že můžeš upadnout. Když to nebudeš čekat, nestane se to. A když mě doženeš, dám ti svůj superrychlý míč!“

Bože, po ničem na světě jsem netoužil víc, než po tom míči. Jory ho dokázal házet tak, že se točil. Když se trefoval do plechovek postavených na zídce, shodil je jedním hodem všechny. Já se nikdy netrefím tam, kam chci – ale zato jsem trefil spoustu věcí, které jsem ani neviděl, třeba okna cizích domů.

„Na ten míč ti kašlu,“ vypravil jsem ze sebe, ačkoli jsem po něm toužil. Byl to o hodně lepší míč, než ten můj. Vždycky dostává všechno lepší.

Soucitně na mě pohlédl a já se málem rozbrečel. Lítost nesnáším! „Můžeš ho mít, i když nevyhraješ. Dáš mi za něj svůj. Nechci se tě dotknout. Chci jen, aby ses už přestal bát, že všechno zkazíš. Pak to možná půjde – třeba se ti povede i vyhrát.“

Když se usmál, napadlo mě, že kdyby tu byla maminka, připadal by jí ten úsměv s odhalením bělostných zubů okouzlující. Zamračil jsem se. „Já ti na ten míč kašlu,“ zopakoval jsem. Bránil jsem se, aby měl nade mnou navrch nějaký dobrosrdečný krasavec, který je v pořadí už čtrnáctým v rodině ruských tanečníků, kteří se ženili s balerínami. Co je na tanečnících tak světoborného? Nic, prostě nic! Bůh se usmál na Joryho nohy a stvořil je krásné, zatímco moje vypadaly jako sukovité klacky.

„Ty mě nenávidíš, viď? Toužíš, abych zemřel.“

Dlouze a posměšně se na mě zadíval. „Ne, necítím k tobě nenávist a po tvé smrti taky netoužím. Svým způsobem tě mám rád, protože ačkoli jsi nemotorný a ukňouraný, jsi můj bratr.“

„Díky.“

„No… nemysli na to. Pojďme se podívat na ten dům.“

Každý den po vyučování jsme vyšplhali na vysokou bílou zeď a seděli tam, někdy jsem se vypravili do domu. Brzy budou prázdniny a my nebudeme mít celý den na práci nic jiného, než si hrát. Vědomí, že ten dům tam je a čeká na nás, bylo příjemné. Starý strašidelný dům se spoustou místností, klikatých chodeb a kufrů, skrývajících poklady. Všude jsou vysoké stropy, místnosti mají starobylý tvar a přiléhají k nim malé komůrky, někdy jich je celá řada za sebou.

Žijí tam pavouci a krásné lustry jsou opředené pavučinami. Všude pobíhají myši a rychle se množí. Hmyz ze zahrady se nastěhoval dovnitř, leze po stěnách a plazí se po dřevěných podlahách. Komíny se dostali dovnitř ptáci a zmateně se pokoušejí najít cestu ven. Někdy narazili na stěnu nebo okno tak prudce, že jsme je pak nacházeli mrtvé. Někdy jsme s Jorym na chvíli otevřeli okna a dveře, aby mohli odletět.

Jory tvrdí, že ten dům musel někdo opustit ve spěchu. Zůstala tu polovina nábytku, na který se usazoval prach a útočila na něj plíseň. Vydával zvláštní zápach, nad kterým Jory krčil nos. Já tu vůni nasával a pokoušel se z ní něco vyčíst. Slyšel jsem promlouvat duchy a když jsme seděli na staré zaprášené pohovce a byli zticha, ze sklepa se ozýval šramot, jako by nám duchové chtěli šeptem sdělit svá tajemství.

„Nikdy nikomu neříkej, že mluvíš s duchy. Mysleli by si, že jsi cvok,“ varoval mě Jory. V rodině už jednoho cvoka máme. Je to tatínkova maminka a je v blázinci ve Virgínii. Jednou v létě jsme ji jeli na východ navštívit. Tatínek se chtěl podívat taky na hřbitov. Maminka by do toho velkého domu z cihel nikdy nevkročila. Ale kdyby tam nebyli ošetřovatelé v bílých pláštích, nikdo by neřekl, že ti hezky oblečení lidé, kteří se procházejí po trávnících, jsou blázni.

Když se tatínek v létě vracel z návštěvy své matky, maminka se ho zeptala: „Je jí už lépe?“ Tatínek se na ni smutně podíval a odpověděl: „O moc lepší to není… a ani nebude, dokud jí neodpustíš.“

To vždycky maminku rozčílilo. Chovala se, jako by chtěla, aby babička zůstala pod zámkem po zbytek života.

„Poslouchej mě, Christophere Dolle,“ vyštěkla,, pamatuj si, že všechno je to jinak! To ona by si měla kleknout a uznat svoji vinu – ona by měla požádat nás o odpuštění!“

Loni v létě jsme na východ nejeli. Nesnáším návštěvy na hřbitově, madam Maryšu v zatuchlých černých šatech a s chomáčem černošedých vlasů – a bylo by mi jedno, kdybychom ty dvě staré paní z východu nenavštívili už nikdy. A co se týká těch na hřbitově – klidně se obejdou i bez kytek! Náš život je zaneřáděný spoustou mrtvých.

„No tak, Barte!“ volal Jory. Už vyšplhal na strom na naší straně zdi a čekal tam na mě. Podařilo se mi vylézt tam za ním a posadil jsem se vedle něho. Pro každý případ trval na tom, abych seděl u kmene. „Víš co?“ řekl zamyšleně. „Jednou koupím mamince taky tak velký dům. Každou chvíli se baví s tatínkem o velkých domech, tak si myslím, že by chtěla nějaký větší, než je ten náš.“

„Jo, o velkejch domech si povídají hodně.“

„Ale mně se náš dům líbí,“ řekl Jory, zatímco jsem seděl a bubnoval podpatky o zeď. Pod drolící se bílou omítkou se objevovaly cihly. Maminka jednou říkala, že s těmi cihlami tvoří omítka „zajímavý kontrast“. Dělal jsem, co bylo v mých silách, aby byla ta zeď ještě zajímavější.

Je ale pravda, ža v tak velkém domě, jako je ten naproti, se můžete ztratit v přítmí a celé dny se nerušené toulat. Nefunguje tam ani jedna z koupelen. Neteče voda. Nesmyslné výlevky bez vody, nesmyslný prázdný sklep na ovoce a nesmyslný vinný sklep bez vína.

„Ježíši, nebylo by prima, kdyby se tam nastěhovala nějaká početná rodina?“ zasnil se Jory. Oba jsme toužili po kamarádech, se kterými bychom si mohli hrát. Když jsme přišli ze školy, měli jsme jen jeden druhého.

„Kdyby měli dva kluky a dvě holky, bylo by to bezva,“ pokračoval Jory. „Ale jistě by bylo pěkné, i kdyby to byly jen holky.“

No, to jistě. Vsadím se, že by chtěl, aby se vedle nás nastěhovala Melodie Richarmová. To by se s ní mohl vídat každý den a věšet se na ni a líbat ji tak, jak jsem ho už několikrát viděl. Holky. Je mi z nich nanic. „Holky nesnáším! Já chci, aby měli jen kluky!“ Mračil jsem se. Jory se rozesmál a řekl, že je mi teprve devět, ale brzy se mi budou holky líbit víc, než kluci.

„Proč má Melodie tak hloupý příjmení?“

„Uvědomuješ si, že se projevuješ jako pitomec? Je to jen její jméno a nic neznamená.“

Právě když jsem mu chtěl oznámit, že pitomec je on, protože všechna jména něco znamenají, proč bychom je jinak měli? – vjeli na příjezdovou cestu k domu dva náklaďáky. To je něco! Nikdy sem nejezdil nikdo jiný, než my.

Seděli jsme dál a sledovali, jak kolem pobíhají dělníci. Někteří z nich vylezli na oranžovou střechu, o které maminka říkala, že je „prejzová“ a začali ji prohlížet. Jiní vešli do domu s žebříky a plechovkami, ve kterých byla asi barva. Jiní nosili dovnitř velké role papíru. Další prohlíželi okna, jiní stromy a keře.

„Hej,“ řekl Jory vzrušeně. „Někdo ten dům musel koupit. Vsadil bych se, že se nastěhují hned, jak bude opravený.“

Nestál jsem o žádné sousedy, kteří by narušili soukromí maminky a tatínka. Vždycky hovořili o tom, jak je hezké, že nemáme žádné sousedy, kteří by jim „narušovali soukromí“.

Seděli jsme tam až do setmění. Pak jsme se vrátili domů, ale rodičům jsme neřekli ani slovo – protože jakmile vyslovíte něco nahlas, znamená to, že se to už stalo skutečností. Pouhé myšlenky neplatí.

Následující den byla neděle a my jeli na piknik na Stinson Beach. V pondělí odpoledne jsme s Jorym vyšplhali na zeď a sledovali dění. Bylo chladno a mlha, ale viděli jsme dost, abychom podlehli obavám. Už tam nikdy nebudeme moci zajít a mít ten dům pro sebe. Kde si teď budeme hrát?

„Hej, kluci!“ zavolal nějaký statný muž, když jsme se jednou zase dívali. „Co tam nahoře děláte?“

„Nic!“ křikl Jory. (Já se s cizími lidmi nikdy nebavím. Jory mi neustále vytýká, že se s nikým moc nebavím. Většinou jen sám se sebou.)

„Neříkejte, že nic neděláte, když vás vidím tam nahoře. Ten dům je soukromý majetek – tak opusťte ten pozemek, jinak o mně ještě uslyšíte!“

Myslel to vážně a vypadal navztekaně. Na sobě měl staré špinavé montérky. Když přišel blíž, uviděl jsem ta největší chodidla a nejšpinavější boty. Byl jsem rád, že zeď je deset stop vysoká a tím jsme byli ve výhodě.

„Někdy si tam hrajeme,“ řekl Jory, který se nikoho nebál. „Ale nic jsme nerozbili. Všechno zůstalo tak, jak jsme to našli.“

„No, tak od teďka se držte stranou,“ vyštěkl a nejdřív pohlédl na Joryho a potom na mě. „Koupila to bohatá dáma a nechce, aby se kolem potulovali nějaké děti. A nemyslete, že si můžete něco dovolovat jen proto, že je stará a žije sama. Přiveze si s sebou služebnictvo.“

Služebnictvo. To je teda bomba!

„Boháči si můžou naporoučet cokoli,“ mručel ten obr dole a odcházel. „Udělejte tohle, udělejte támhleto, včera to mělo být hotové. Peníze – bože, co bych za to dal, kdybych taky nějaký měl.“

My jsme měli jen Emmu, takže jsme žádní boháči nebyli. Jory říkal, že Emma je něco mezi tetou a služkou. Ani příbuzná, ale ani cizí člověk. Pro mě byla někým, koho znám celý život, někým, kdo mě nesnáší asi tak, jako miluje Joryho. Já ji taky nemám v lásce, tak je mi to fuk.

Míjely týdny. Škola skončila a dělníci stále ještě ten dům upravovali. Maminka s tatínkem si toho už všimli a představa sousedů, které neměli v úmyslu ani navštěvovat, ani zvát, jim nebyla příjemná. Často jsme s Jorym uvažovali, proč nestáli o žádné přátele, kteří by je navštěvovali.

„Je v tom láska,“ šeptal Jory. „Jsou stále jako milenci. Chris je už maminčin třetí manžel a ten květ ještě neuvadl.“

Jaký květ? Žádné kytky jsem neviděl.

Jory postoupil do nižší třídy střední školy jako jeden z nejlepších. Já prolezl do páté třídy s odřenýma ušima. Školu nenávidím. Nenávidím i ten dům vedle, který teď vypadá jako nový. Ty tam jsou ty tajemné strašidelné doby, kdy jsme si tam užívali spoustu zábavy.

„Počkáme si na vhodnou chvíli, proklouzneme tam a tu starou dámu si prohlédneme,“ pronesl Jory šeptem, aby nás neslyšeli zahradníci, kteří upravovali keře a stříkali stromy.

K domu patří velký pozemek. Dvacet akrů. Možná i víc. Okolí domu dá spoustu uklízení, protože dělníci házeli ze střechy všechno dolů. Dvůr byl plný papírů, kousků dřeva, hřebíků a smetí, které se sem dostalo skrz drátěný plot u příjezdové cesty. Jory tomu místu říká „ulička lásky“.

Ten protivný předák sbíral plechovky od piva. Pohlédl směrem k nám, aby zkontroloval, jestli neprovádíme nějakou špatnost. „Kolikrát vám to mám říkat, chlapci?“ zahřměl. „Nenuťte mě říkat to znovu!“ Položil si obrovské dlaně v bok a zíral na nás. „Už jsem vás upozornil, abyste na tu zeď nelezli – tak okamžitě zmizte!“

Jorymu se nechtělo zeď opustit. Vždyť jsme se jen dívali a nic špatného nedělali.

„Copak jste oba hluchý?“ zařval znovu.

Joryho výraz se zachmuřil. „Ne, hluší nejsme! My tady bydlíme. Ta zeď je na hranici obou pozemků a patří stejně nám, jako jí. Říkal to náš tatínek. Takže tu budeme sedět a dívat se tak dlouho, jak budeme chtít. A neopovažujte se na nás znovu křičet, abychom zmizeli!“

„Ty seš nějakej drzej fracek, co?“ pronesl a odešel, aniž by na mě pohlédl. Byl jsem stejně drzý, ale jen uvnitř.

Seznámení

BYLO TO PŘI SNÍDANI. MAMINKA VYPRÁVĚLA tatínkovi o svých tanečnicích. Bart seděl u stolu proti mně, šťoural se ve studených ovesných vločkách a mračil se. Nejedl příliš, měl rád jen mlsoty, ale tatínek říkal, že to není zdravé.

„Chrisi, bojím se, že se z toho Nicole nedostane,“ řekla maminka s obavami na tváři. „Je strašné, kolik lidí auta zraní. A ona má malou holčičku, teprve dvouletou. Viděla jsem ji před několika týdny. Hrozně mi připomínala Carrie, když byla malá.“

Tatínek nepřítomně přikývl s pohledem stále upřeným do ranních novin. Pořád mě pronásledovala ta scéna v podkroví. Hlavně v noci, když jsem nemohl usnout. Někdy jsem seděl sám ve svém pokoji a pokoušel se rozpomenout na to, co jsem měl zastrčené v paměti kdesi vzadu. Byl jsem si jist, že jde o něco důležitého, ale nemohl jsem si vzpomenout.

Ani teď, když jsem seděl a poslouchal jejich rozhovor o Nicole a její dceři, jsem nepřestával přemýšlet o té scéně v podkroví. Přemýšlel jsem, co to mělo všechno znamenat a kdo je ta babička, které se bojí. A jak mohli tvrdit, že se znali, když bylo mamince čtrnáct?

„Chrisi,“ dožadovala se maminka a snažila se odpoutat tatínkovu pozornost od sportovní stránky novin, „ty mě neposloucháš. Víš o tom, že Nicole nemá žádné příbuzné? Kdyby zemřela, o Cindy se nemá kdo postarat. A dobře víš, že za toho mladíka, kterého milovala, provdaná nebyla.“

„Hmmm,“ odpověděl a zakousl se do topinky. „Nezapomeň zalít zahradu.“

Zamračila se. Opravdu se už zlobila. Táta neposlouchal, ale já ano. „Myslím, že byla chyba ten Paulův dům prodat a přestěhovat se sem. Sem se jeho sochy nehodí.“

To upoutalo jeho pozornost.

„Cathy, slíbili jsme si, že nebudeme ničeho litovat. A v životě jsou daleko důležitější věci, než mít tropickou zahradu, kde všechno nekontrolovatelně bují.“

„Bují? Paul měl tu nejudržovanější zahradu, jakou jsem kdy viděla!“

„Ale ty mi dobře rozumíš.“

Chvíli bylo ticho, ale pak už zase maminka spustila o Nicole a její dceři, která půjde do sirotčince, kdyby její matka zemřela. Tatínek podotkl, že by ji jistě někdo adoptoval. Vstal a oblékl si bundu. „Přestaň se na všechno dívat tak černě. Nicole se z toho možná dostane. Je mladá, silná a byla naprosto zadravá. Ale když se o ni tak bojíš, zastavím se tam a promluvím s doktory.“

„Tatínku,“ pípl Bart, který byl už od rána zamračený, „letos v létě mě nikdo na východ nedostane! Nechci tam jet a nikdo mě k tomu nepřinutí!“

„Jistě,“ souhlasil tatínek, pošimral Barta pod bradou a prohrábl mu nezvykle tmavé vlasy. „Nikdo tě k tomu nutit nemůže – jen doufám, že raději pojedeš s námi, než abys tu zůstal sám.“ Sklonil se k mamince a políbil ji.

„Jeď opatrně.“ Maminka mu to při odchodu připomínala každý den. Usmál se, řekl, že bude opatrný, jejich oči se setkaly a říkaly věci, které jsem už svým způsobem chápal.

„Byla jedna bába a bydlela ve škrpále,“ recitoval Bart. „Měla spoustu dětí a všichni měli namále.“

„Barte, musíš tu sedět a dělat nepořádek? Jestli už nebudeš jíst, omluv se a jdi od stolu.“

„Peter, Peter Dýňožrout neměl kam se s ženou hnout. Strčil ji do velké dýně, tam si žila po svém, líně.“ Zazubil se na ni, vstal a odešel od stolu. To byl jeho způsob, jak se omluvit.

Pane Bože, je mu skoro deset a pořád recituje ty dětské říkanky. Vzal si svůj oblíbený svetr, hodil si ho přes rameno a přitom shodil krabici s mlékem. To se rozlilo po podlaze a Clover ho začal vylizovat. Maminka byla tak zabraná do úvah o Nicole a její dcerce, že si toho ani nevšimla.

Zbytek mléka musela utřít Emma. Podívala se při tom na

Barta, ten vyplázl jazyk a loudal se pryč. „Omluv mě, maminko,“ vyskočil jsem a šel za Bartem ven.

Usadili jsme se na zdi, sledovali dění a přáli si, aby si ta paní pospíšila a už se nastěhovala. Kdo ví, třeba má nějaká vnoučata.

„Ten starý dům mi schází,“ posteskl si Bart. „Nesnáším ty cizí lidi, co se nám do něho nastěhujou.“

Celý den jsme dělali všední věci – seli, vytrhávali plevel a brzy mě napadlo, jak přežijeme celé léto, když vedle do domu už nesmíme.

Při večeři byl Bart mrzutý, protože mu dům chyběl čím dál víc. Mračil se na plný talíř. „Jez pořádně, Barte,“ řekl tatínek, „jinak nebudeš mít dost síly na výlet do Disneylandu.“

Bart otevřel pusu. „Do Disneylandu?“ Tmavé oči vykulil nadšením. „Fakt tam pojedeme? Nepojedeme na východ na hřbitov?“

„Výlet do Disneylandu je pro tebe jedním z dárků k narozeninám,“ vysvětloval tatínek. „Uspořádáme tam i večírek a potom poletíme do Jižní Karolíny. Žádné poznámky. Na ostatní je třeba brát stejný ohled, jako na tebe. Joryho babička ho chce vidět alespoň jednou za rok, a protože loni jsme návštěvu vynechali, jistě nás letos očekává. A pak je tu moje maminka, která také potřebuje kontakt s rodinou.“

Zjistil jsem, že se dívám na maminku. Zdálo se, že každou chvíli vybuchne. Každý rok, když se přiblížil čas návštěvy „jeho“ matky, se opakovalo totéž. Říkal jsem si, že je škoda, že nechápe, jak moc matky znamenají. Je sirotek už tak dlouho, že na to asi zapomněla – a nebo žárlí.

„Teda, do Disneylandu bych raději, než do nebe!“ plál nadšením Bart. „Ten se mi nikdy, nikdy neomrzí.“

„Já vím,“ souhlasil tatínek.

Ale brzy se ukázalo, že jakmile si byl Bart jistý, že jeho sen se splní, začal zase prohlašovat, že na východ nepojede. „Mami, tati, já nepojedu! Dva týdny jsou na návštěvu hrobů a babiček moc dlouhé!“

„Barte,“ ozvala se maminka ostře, „chováš se k mrtvým velice neuctivě. V jednom z těch hrobů, které odmítáš navštívit, leží tvůj otec. Také je tam tvoje teta Carrie. A ty na ten hřbitov pojedeš a pojedeš i za madam Maryšou, ať se ti to líbí, nebo ne. A jestli ještě klapneš pusou, žádný výlet do Disneylandu se nekoná!“

„Maminko,“ začal si to zkrotlý Bart žehlit, „proč tvůj tatínek, který má hrob v Gladstone v Pa…“

„Říkej Pennsylvánie, ne Pa.“

„Jak to, že je na fotkách tak podobný tatínkovi, co máme teď?“

V očích se jí mihla bolest. Promluvil jsem, protože nesnáším to Bartovo věčné vyptávání. „Ježíši, Dollangangerová, to bylo teda příjmení. Vsadím se, že ses ho ráda zbavila.“

Otočila se, pohlédla na velkou fotografii doktora Paula Sheffielda a řekla: „Ano, byl to krásný den, když jsem se stala paní Sheffieldovou.“

Tatínek vypadal nervózně. Zavrtal jsem se hlouběji do sametem potažené židle. Všude kolem – ve vzduchu, na podlaze, schované v přítmí, byly útržky minulosti, na kterou se oni pamatují, ale já ne. Je mi čtrnáct a stále ještě nevím, jaký je život. A nevím to ani o svých rodičích.

Nakonec nadešel den, kdy byl dům dokončen. Uklízečky umyly okna a podlahy a znovu se objevili zahradníci, aby hrabali, sekali a řezali. Všechno jsme neustále sledovali. Občas jsme nakoukli do oken a hned zas rychle utíkali zpátky, vyšplhali po stromě na zeď a doufali, že nás nikdo nechytí. Zase jsme tiše seděli na zdi, jako bychom nařízení rodičů nikdy neporušili. „Už jede!“ zašeptal Bart vzrušeně. „Ta stará paní se už blíží!“

Dům byl opraven tak velkolepě, že jsme očekávali nějakou filmovou hvězdu, manželku prezidenta nebo někoho podobně významného. Když byl jednou tatínek v práci, maminka byla nakupovat a Emma dělala něco v kuchyni, zahlédli jsme, jak na příjezdovou cestu vedlejšího domu vjíždí dlouhá černá limuzína. Za ní jelo starší, ale dobře vypadající auto. Před dvěma týdny byla ta příjezdová cesta ještě rozbitá a hrbolatá, ale teď byla už pokrytá asfaltem. Naznačil jsem Bartovi, aby se krotil. Listy kolem nás tvořily baldachýn, který nás skrýval, ale my jsme viděli všechno.

Šofér pomaloučku přijížděl s luxusním autem, až zastavil docela. Vyskočil a oběhl auto, aby pomohl vystoupit cestujícím. Sledovali jsme to se zatajeným dechem. Za chvilku jsme ji uviděli – tu nesmírně bohatou ženu, která si může dovolit všechno!

Řidič byl mladý a i na dálku bylo vidět, že je hezký a veselý. Ale stařec, který vystoupil z auta vzápětí, neměl s krásou nic společného. Byl jsem překvapený. Neříkal ten dělník, že dáma má služebnictvo? „Podívej,“ zašeptal jsem Bartovi, „to je určitě komorník. Netušil jsem, že komorníci jezdí se svým zaměstnavatelem v jednom autě.“

„Nesnáším ty lidi, co se nám stěhujou do domu!“ vrčel Bart.

Neduživý starý komorník natáhl ruku, aby pomohl z auta staré paní, která seděla na zadním sedadle. Ta si ho ale nevšímala a opřela se o řidiče. Pane bože! Byla oblečena celá v černém a od hlavy až po paty byla zahalená jako Arabka. Je vdova? Nebo muslimka? Vypadá tak záhadně.

„Nesnáším černé šaty až na zem. Nesnáším stařeny v černém závoji. Nesnáším strašidla.“

Nedokázal jsem od ní odtrhnout pohled, tak mě fascinovala. Pomyslel jsem si, že se pod těmi černými šaty celkem ladně pohybuje. I z našeho úkrytu mi bylo jasné, že pro starého komorníka nemá nic jiného, než pohrdání. Bože – byl jsem z toho zmatený.

Všechno si prohlížela. Nejdéle se dívala směrem k nám na bílou zeď a střechu našeho domu. Bylo mi jasné, že toho příliš vidět nemůže. Mnohokrát jsem stál na tom místě, co ona a díval se na náš dům. Viděl jsem jen hřeben střechy a komín. K nám bylo vidět jen z oken ve druhém patře. Měl bych navrhnout mamince, abychom nechali ke zdi vysadit ještě nějaké vysoké stromy.

Napadlo mě to, když dělníci káceli v zahradě spoustu vzrostlých eukalyptů. Možná chce mít výhled na náš dům a pozorovat nás. Ale nejspíš jen nechtěla, aby ty stromy rostly tak blízko domu.

Za prvním autem zastavilo druhé. Vystoupila z něho služebná v černé uniformě s bílou zástěrkou a ozdobným čepečkem. Po ní ještě dvě služky v šedých uniformách. Ty začaly pobíhat kolem, nosily do domu spoustu zavazadel, krabic na klobouky a květin, zatímco dáma v černém tam nehnutě stála a dívala se na náš komín. Uvažoval jsem, co tam může vidět?

Přijel ještě velký žlutý stěhovací vůz a začali z něho vykládat stylový nábytek. Dáma stála stále venku a nechala na služkách, aby rozhodly, kam který kus umístit. Nakonec, když k ní jedna ze služek přiběhla a na něco se vyptávala, otočila se a zmizela v domě. Všichni sloužící zmizeli s ní.

„Barte, podívej se na tu pohovku, kterou nesou ti dva muži dovnitř! Viděls už někdy takovou?“

Ale toho stěhováci už přestali zajímat. Pozoroval žlutočernou housenku, která lezla po větvi kousek od jeho špinavých kecek. Všude kolem zpívali ptáci. Sytě modrá obloha se bělala nadýchanými obláčky. Vzduch byl svěží, chladný a prosycený vůní pinií a eukalyptů – a Bart zírá na jedinou hnusnou věc v dohledu. Na zatracenou chlupatou housenku!

„Nesnáším hnusný tvory, co se plazej a maj na hlavě rohy,“ mumlal si Bart pro sebe. Věděl jsem, že odjakživa touží vědět, co je uvnitř. „Vsadím se, že máš pod tím pěkným barevným chmýřím nějakej odpornej hnus. Ty malej netvore na větvi, nelez ke mně. Když se přiblížíš, bude to tvoje smrt.“

„Přestaň mlít hlouposti. Podívej na ten stůl, který právě nesou. Vsadím se, že ty židle pocházejí z nějakého evropského zámku.“

„Ještě kousek a je s tebou konec!“

„Víš co? Myslím, že ta paní, co se sem stěhuje, nebude špatná. Když má někdo tak dobrý vkus, určitě za něco stojí.“

„Ještě kousek… a je po tobě!“ sděloval Bart housence.

Jak slunce zapadalo, obloha zrůžověla a výrazné fialové pásy dělaly večer ještě působivější.

„Barte, podívej se na západ slunce. Viděl jsi někdy krásnější barvy? Barvy jsou pro mně jako hudba. Slyším je zpívat. Kdyby mě Bůh stihl slepotou a hluchotou, stejně bych slyšel hudbu barev a viděl je před očima. A tančil bych ve tmě a neměl ponětí, jestli je už světlo.“

„Bláznivý řeči,“ zamumlal bratr s očima stále upřenýma na chlupatého červa, který se stále přibližoval k vražedným keckám. „Být slepý, to znamená tmu jako v pytli. Žádný barvy. Žádná hudba. Nic. Smrt znamená ticho.“

„Hluchý… h-l-u-c-h-ý, ne mrtvý.“

Právě v tu chvíli Bart housenku odkopl. Pak seskočil ze stromu na zem a zamáčkl to hnusné zelené cosi do nového trávníku naší sousedky.

„To bylo chytré, cos udělal, Barte Winslowe! Housenky prodělávají takzvanou metemorfózu. A z té, kterou jsi zabil, se pak vyklube ten nejkrásnější motýl. Takže jsi nezabil netvora, ale zakletého prince nebo princeznu.“

„Pitomý baleťácký kecy,“ usoudil, i když vypadal trochu vystrašeně. „Já vím, jak to udělám,“ řekl znepokojeně a nervózně se rozhlížel kolem. „Nalíčím past a chytnu tu housenku živou. Budu se o ní starat a počkám, až se promění v prince. Toho pak pustím.“

„Hej, dělal jsem si legraci. Ale bude lepší, když hmyz, který najdeš jinde, než na růžích, zabíjet nebudeš.“

„A když najdu nějaký na růžích, ten zabít můžu?“

Bart z nějakého nepochopitelného důvodu zabíjení potřeboval. Jednou jsem ho přistihl, jak trhá pavoukovi jednu nohu za druhou, než ho rozmáčkl mezi palcem a ukazovákem. Pak si se zájmem prohlížel tu krvavou kaši. „Cítí štěnice bolest?“

„No,“ řekl jsem nakonec, „nedělej si s tím starosti. Dřív nebo později budeš bolest cítit také. Byla to stejně jen chlupatá housenka, žádný zakletý princ ani princezna. Pojď, jdeme domů.“ Bylo mi ho líto, protože jsem věděl, jak mu vadí, že on sám bolest necítí jako ostatní. Přitom by měl být rád.

„NE! Já domů nechci! Chci se podívat do toho domu naproti.“

Právě v tom okamžiku zazvonila Emma k večeři a to nás přimělo k rychlému návratu.

Následující den jsme seděli na zdi zase. Stěhováci včera práci dokončili. Už žádné náklaďáky nepřijížděly ani neodjížděly. Celé dopoledne a část odpoledne jsem trávil na maminčiných hodinách baletu. Bart byl zatím doma a hrál si sám. Ale letní dny jsou dlouhé. Usmíval se radostí, že jsem zase s ním. „Připravený?“ zeptal jsem se.

„Připravený!“ souhlasil. Akci jsme si naplánovali už včera. Přelezli jsme po košatém stromě na druhou stranu zdi. Měli jsme zakázáno tam vstoupit, ale ať právem nebo ne, považovali jsme ten pozemek za svůj, protože nám patřil dřív. Plížili jsme se jako dva stíny. Bart si prohlížel keře setřihané do tvaru zvířat. Vypadalo to tajuplně. Naparující se kohout vedle slepice sedící na vejcích. Vypadali jako živí. Kdo by si pomyslel, že ten starý Mexičan dokáže s nůžkami takové věci?

„Ty keře se mi takhle nelíbí,“ stěžoval si Bart. „Nesnáším zelený oči. Zelený oči vypadají zákeřně. Jory – oni se na nás dívají!“

„Pšt, nemluv. Koukej raděj, kam šlapeš. Pojď za mnou.“ Ohlédl jsem se přes rameno a zjisti, že obloha se mezitím zbarvila do tmavomodra s karmínovými pruhy, které vypadaly jako čerstvě vytékající krev. Brzy bude noc a měsíc se netváří vždycky přívětivě.

„Jory,“ zašeptal Bart a zatahal mě za košili, „neříkala maminka, že máme být do tmy doma?“

„Ještě není tma.“ Ale skoro byla. Krémová barva domu za dne se v šeru změnila na modravou a dům vypadal děsivě.

„Nemám rád, když někdo předělá známej dům na novej.“

Ten Bart má ale nápady.

„Určitě už je načase jít domů.“

Jeho námitkám jsem statečně odolával. Když už jsme došli až sem, dotáhneme to až do konce. Položil jsem si prst na rty a zašeptal: „Zůstaň, kde jsi,“ a sám jsem se vydal k jedinému osvětlenému oknu v domě.

Ale Bart neposlechl a šel za mnou dál. Znovu jsem ho varoval, aby se choval tiše. Pak jsem vyšplhal na nízký buk, který byl tak akorát silný, aby mě unesl. Vyšplhal jsem tak vysoko, abych viděl do místnosti. Ze začátku jsem neviděl nic jiného, než osvětlený pokoj plný nevybalených krabic. Ve výhledu mi bránila vysoká robustní lampa a musel jsem se naklonit, abych něco viděl. Nejasně jsem rozeznával černě oděnou postavu usazenou v dřevěném houpacím křesle, které nevypadalo příliš pohodlně ve srovnání s nábytkem, který jsem viděl nosit dovnitř. Je to žena s černým závojem? Ta samá, kterou jsme viděli venku?

Arabové nosí dlouhé hábity, takže to může být i ten starý komorník. Ale když jsem zahlédl bílou štíhlou ruku se spoustou prstenů, bylo mi jasné, že je to paní tohoto domu. Posunul jsem se, abych lépe viděl a větev, na které jsem stál, se ulomila. Žena uvnitř zvedla hlavu a pohlédla směrem ke mně.

Měla velké vyděšené oči. Říkal jsem si, že když je někdo v osvětlené místnosti, ven do tmy nevidí. Srdce mi divoce bušilo a pokoušel jsem se popadnout dech. Malé noční můry mi bzučely kolem hlavy a začínaly mě štípat.

Bart dole začínal ztrácet trpělivost a zatřásl stromkem. Pokoušel jsem se zachytit a zároveň naznačit Bartovi, aby přestal. V tu chvíli vešla do pokoje služka se stříbrným podnosem se spoustou pokrytých misek a talířů. „Dělej,“ naléhal ten strašpytel. „Já už chci domů!“

Čeho se bojí? Z toho stromu jsem mohl spadnout já. Cinkání porcelánu a stříbra přehlušilo hluk, který tropil Bart. Služka opustila pokoj a dáma zvedla ruce, aby odložila závoj.

Dala se do jídla. Osamoceně nabírala sousta. Když jsem si byl jistý, že žádný hluk nezaslechla a nemá tušení, že ji někdo pozoruje, zapraskala pode mnou větev.

Otočila hlavu. Teď jsem měl možnost zahlédnout ji bez závoje. Viděl jsem ji. Opravdu jsem ji viděl! Ale neviděl jsem nos, rty a oči, viděl jsem na obou tvářích jen řady hlubokých jizev. Poškrábala ji snad kočka? Pocítil jsem soucit s tou starou ženou, která musí sedět u stolu sama a nic nemůže vychutnat. To není fér, žít takový osamělý život bez lásky. Není od osudu správné, že mi ukazuje, jak dokáže věk oloupit o krásu někoho, kdo mohl být kdysi stejně hezký, jako moje maminka.

„Jory…?“

„Pšššt…“

Chvíli se dívala směrem ke mně a potom rychle spustila závoj. „Je tam někdo?“ zavolala. „Ať jste, kdo jste, jděte pryč! Jinak zavolám policii!“

To mi stačilo. Seskočil jsem dolů, vzal Barta za ruku a vyrazil jsem. Ale Bart zakopl a upadl. Pomohl jsem mu na nohy a nutil jsem ho běžet co nejrychleji. Lapal po dechu. „Jory! Ne tak rychle! Co jsi tam viděl? Rychle, řekni mi to – bylo to strašidlo?“

Bylo to něco daleko horšího. Zahlédl jsem, jak by mohla vypadat maminka za třicet let, kdyby žila dost dlouho, aby se na ní mohl čas tak podepsat.

„Kde jste vy dva byli?“ postavila se nám maminka do cesty, když jsme se pokoušeli proklouznout do koupelny a umýt se, než si všimne našich ušpiněných šatů.

„Byli jsme vzadu na zahradě,“ odpověděl jsem s provinilým pocitem. Okamžitě to poznala a podezíravě se zeptala: „Kde jste byli doopravdy?“

„Jen venku vzadu…“

„Jory, ty si začneš vymýšlet stejně, jako Bart?“

Objal jsem ji a přitiskl jí hlavu na prsa. Byl jsem na něco takového už velký, ale najednou jsem potřeboval cítit bezpečí a jistotu.

„Jory, chlapečku, co se děje?“

Nic se neděje. Nevím, co mě tak trápilo. Stáří jsem viděl už mnohokrát, vídal jsem svou babičku Maryšu, ale ta byla stará odjakživa.

Tu noc se mi zdálo o mamince. Měla podobu anděla a nad celým světem rozprostřela kouzlo, které zastavilo stárnutí. Viděl jsem dvousetleté stařeny, které byly mladé a krásné jako když jim bylo dvacet – všichni byli mladí, až na jednu osamělou ženu v černém, která se houpala ve svém křesle.

K ránu vklouzl Bart ke mně do postele, zachumlal se mi za zády a spolu jsem se dívali, jak šedá mlha zahaluje stromy, trávu, vymazává všechny známky života a svět se zdá být mrtvý.

Bart se zachvěl. „Svět je plný mrtvých lidí. Taky mrtvých zvírat a rostlin. A ze všech je pak to, čemu tatínek říká hnůj.“

Smrt. Můj nevlastní bratr Bart je jí posedlý. Je mi ho líto. Cítil jsem, jak se přitiskl blíž, když jsme pozorovali mlhu, která neoddělitelně patřila k našemu životu.

„Jory, nikdo mě nikdy neměl rád,“ stěžoval si.

„To není pravda.“

„Ale je. I naši mají raději tebe.“

„To je proto, že je nemáš rád a dáváš to najevo.“

„Proč ty máš rád každého?“

„Každého ne. Ale dokážu se usmát a předstírat náklonnost i tam, kde ji necítím. Možná by bylo dobré, kdyby ses dokázal někdy přetvařovat.“

„Proč?“

Dělal mi starosti. Stejně, jako ty postele nahoře v komoře. Jako ta záhada mezi rodiči, která tak často vyplouvala na povrch a připomínala mi, že vědí něco, o čem já nemám ponětí.

Zavřel jsem oči a usoudil, že všechno dopadne dobře.

Na lovu

DÍVAJÍ SE NA MNE, ALE NEVIDÍ MĚ. NEZNAJÍ MĚ. Pro ně jsem jen cosi, co s nimi sedí u stolu a pokouší se spolykat to, co mu dají na talíř. Všude kolem jsou moje myšlenky, ale je moje nitro nezajímá a netuší, jaký jsem. Chystal jsem se na návštěvu do sousedního domu, kam mě pozvali. Cestou jsem si připomínal, že musím mluvit spisovně. Určitě to všechno zvládnu.

Půjdu tam sám a Jorymu nic neřeknu. Ten žádné nové přátele nepotřebuje. Má své kursy baletu, kde je obklopen krásnými dívkami, a to mu musí stačit. A ještě navíc má Melodii. Já – já mám jen rodiče a ti mi nerozumí. Jakmile jsem se omluvil od snídaně, spěchal jsem do zahrady. Jory ještě seděl u stolu a cpal se spoustou palačinek politých javorovým sirupem. Čuně – jo, je to čuně… prase jedno zatracený!

Bylo horko, slunce jasně zářilo a vrhalo na zem dlouhé stíny. Bílá zeď se přede mnou tyčila v celé své výšce – jako by předem věděla, že přijdu a že jsem nemotorný. „Oni“ se snaží všechno mi ztěžovat. Vyšplhat na strom bylo celkem v pohodě.

Dvůr je moc velký a než ho přejdu, mé krátké nohy mě rozbolí. Přál jsem si mít dlouhé a krásné nohy jako Jory. Pořád padám, vždycky se potluču, ale bolest necítím. Když to tatínek zjistil, zaskočilo ho to. „Barte, protože u tebe zakončení nervů nesahají až pod kůži, budeš si muset dávat velký pozor na infekci. Mohl by ses vážně zranit a vůbec o tom nevědět. Takže si všechna říznutí i škrábnutí vždycky pořádně vymyj vodou a mýdlem a popros mě nebo maminku, abychom ti to dezinfikovali.“

Mýdlo hubí mikroby. Kam potom přijdou? Do nebe nebo do pekla? Jak asi takový mikrob vypadá? Jory říkal, že jsou to příšery, ošklivé mrňavé příšery. Miliarda se jich vejde na špičku špendlíku. Kdybych tak měl oči jako mikroskop.

Ještě jednou jsem se dlouze zadíval na její dvůr a skočil jsem. Abych neviděl, jak zase dopadnu, zavřel jsem raději oči. Přistál jsem v růžových keřích. Takže další škrábance a šrámy do sbírky. A taky další mikroby. To je fuk. Přikrčil jsem se k zemi, přimhouřil oči a pokoušel se odhalit všechna nebezpečná zvířata, která na tak tajemném a ponurém místě číhají.

Podívejte támhle za ten keř. Je tam tygr! Strhl jsem z ramene pušku a pečlivě zamířil. Mávl dlouhým ocasem a zablýskal očima. Pak si olízl tlamu v domění, že za chvíli mě bude mít k obědu. Stiskl jsem spoušť. BUM! BUM! BUM! Koupil to. Je mrtvej jako špalek!

Zavěsil jsem si pušku přes rameno a opatrně jsem postupoval pěšinkami v nebezpečné džungli. Nevšímavě jsem prošel kolem dvou „žalostně“ mňoukajících koťat. (Žalostně je jedno z mých nových slov. Tatínek dává mně i Jorymu na každý týden seznam sedmi slov a trvá na tom, abychom každé použili ten den alespoň pětkrát. Já žádné rozšiřování slovníku nepotřebuju. Umím mluvit dobře.)

V hlavě mi zněla melodie, kterou jsem slyšel včera v televizi ve filmu o West Pointu. Ta písnička byla pravdivá:

Vojáci jsou šlechetní…

Chytří a pohlední…

Pochodoval jsem podle nápěvu, který mi zněl v mysli, pušku jsem měl na rameni, hrudník vypnutý a bradu zataženou. Pochodoval jsem přímo ke vchodu. Pak jsem důrazně zabušil starobylým klepadlem ve tvaru měděné lví hlavy s pokleslou čelistí.

Měl jsem tak bezvadné vojenské držení těla, že to na tu dámu určitě udělá dojem. Doktoři ani tanečníci nejsou nic zvláštního, ale pětihvězdičkový generál – to už je něco! Nikdo nemá delší jméno než já – generál Bartholomew Scott Winslow Sheffield. Ani Jory Janus Marguet Sheffield není tak dlouhé a zdaleka tak dobře nezní. Jen počkejte, až nepřítel zjistí, kdo tady velí.

Čekal jsem, že otevře ten starý šouravý komorník, ale přišla sama stará paní. Několikrát jsem ji viděl venku. Pootevřela dveře a dlouhý paprsek slunce ozářil podlahu v domě. „Barte…?“ zašeptala šťastně a překvapeně. Opravdu mě tak ráda vidí? Vždyť mě ani nezná.

„Barte, to je báječné! Doufala jsem, že přijdeš.“

„Ustupte, madam!“ nařídil jsem. „Jste obklíčena mými muži.“ Pokoušel jsem se o hluboký a drsný tón, abych si získal respekt. „Nepokoušejte se klást odpor. Lepší bude se vzdát a vyvěsit bílou vlajku. Nemáte šanci.“

„Ale Barte,“ pronesla s přihlouplým hihňáním. „Je od tebe hezké, žes přijal mé pozvání. Posaď se a popovídáme si. Řekni mi něco o svých rodičích, o svém životě. Je tvůj bratr šťastný? Líbí se ti místo, kde žiješ? Máš své rodiče rád? Zajímá mě všechno!“

Jako všichni slavní generálové jsem silou rozkopl dveře. PRÁSK! Na její smějící se modré oči a rty zakryté tím černým závojem, byl tajemný pohled. Mé drsné vojenské vystupování se vytratilo. Proč nosí pořád ten závoj? „Paní,“ řekl jsem neprůbojně a cítil jsem se znovu malý a ostýchavý, „včera jste na mě volala přes zeď a říkala jste, že až se budu cítit sám, mám přijít. Proplížil jsem se…“

„Proplížil? Copak musíš před rodiči utíkat? Trestají tě často?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Nic by z toho stejně neměli. Bití mě nebolí a hlad mě netrápí, protože stejně moc nejím.“ Sklonil jsem hlavu a zašeptal jsem: „Maminka s tatínkem mi říkali, abych staré dámy, které bydlí v sousedství ve strašidelných domech, neobtěžoval.“

„Aha,“ vydechla. „A je tu v okolí takových dam hodně?“

„Ne, paní,“ řekl jsem pomalu a loudal se ke zdi k místu, odkud jsem měl dobrý výhled a viděl všechny, kteří přicházejí i odcházejí. Opřel jsem se o stěnu a vyndal si všechno potřebné, abych si ubalil cigaretu. Ona si sedla do houpacího křesla a pozorovala mě. Dívala se, jak vypouštím kroužky dýmu a když se jí rozplývaly kolem hlavy, usmívala se. Ten pitomý závoj se pohyboval podle jejího dechu. Uvažoval jsem, jestli v něm i spí.

„Barte, často tě slýchám, jak se s bratrem bavíte u vás na dvoře. Někdy si přistavím žebřík a dívám se na vás – doufám, že ti to nevadí.“ Neodpovídal jsem a foukal jí kouř do obličeje. „Barte, mluv, prosím… posaď se a uvolni se. Tady se můžeš cítit jako doma. Můj dům je pro tebe i pro Joryho vždycky otevřený. Žiju velice osaměle, jen s komorníkem Johnem Amosem. Mít za sousedy skutečnou rodinu je velice příjemný pocit. Můžeš si se mnou povídat o čemkoli, můžeš se mi se vším svěřit.“

Neměl jsem co říct – ale je tu dospělý člověk ochotný naslouchat. O čem bychom si tak mohli povídat? „Lidi by nás s bratrem neměli špehovat.“

„Nešpehovala jsem vás,“ namítla spěšně, „jen jsem si všimla, že růže, které se pnou po zdi, potřebují zastřihnout – a těžko jsem mohla zabránit tomu, abych vás slyšela.“

Špehuje nás. Zašlápl jsem nedopalek cigarety uprášenou špičkou boty. Zase mi začalo svítit do očí slunce, tak jsem si posunul čepici do očí. Navíc jsem z toho horka dostával žízeň. „Madam, pozvala jste mě, tak jsem tady… tak přejděme k věci.“

„Barte, kdyby sis na chvíli sedl, dali bychom si za chvíli nějaké občerstvení. Vidíš ten zvonek? Služka nám přinese zmrzlinu a koláč. Do oběda zbývá ještě spousta času, tak ti to chuť nepokazí.“

Ještě chvíli se zdržet můžu. Usadil jsem se do měkké židle a zahleděl se jí na chodidla, která nebyla téměř vidět. Nosí vysoké podpatky nebo sandály? Lakuje si nehty? Pak se ve dveřích objevila hezká mexická služka s podnosem plným dobrot. Senzace! Služka se na mě usmála, uklonila se paní a vytratila se. Slušně jsem přijal, co mi podala a pustil se do toho. Zdravé jídlo jsem rád neměl, chutná hrozně. Když jsem dojedl, zvedl jsem se k odchodu.

„Děkuji vám, madam, že jste se chovala k takovému neotesanci tak vlídně. Nejsem na takovou pohostinnost zvyklý. Ale musím už jít…“

„Pokud opravdu musíš,“ řekla smutně, „nedá se nic dělat.“ Bylo mi jí líto. Žije jen se služebnictvem a žádné děti nemá. „Když se ti bude chtít, přijď zítra zase. A vezmi s sebou Joryho.“

„Nechci brát Joryho s sebou!“

„Proč ne?“

„Vy jste moje tajemství! Jemu se všechno daří. Mně se nikdy nic nepovede. Nikdo mě nemá rád.“

„Já tě mám ráda.“

Ježíši, to byl krásný pocit. Zíral jsem jí do tváře, ale viděl jsem jen modré oči. „Proč mě máte ráda?“ zeptal jsem se se zájmem – nikdo jiný mi náklonnost neprojevoval.

„Já tě dokonce miluju, Barte Winslowe,“ řekla nezvyklým hlasem.

„Proč?“ Nevěřil jsem jí. Ženy dávaly vždycky přednost Jorymu, mě si nevšímaly.

„Kdysi jsem měla dva syny, ale už je nemám,“ vyprávěla se sklopeným pohledem smutným přiškrceným hlasem. „Pak jsem chtěla mít se svým druhým manželem dalšího, ale nešlo to.“ Podívala se na mě a naše pohledy se setkaly. „Tak chci, abys místo mého třetího syna zaujal ty. Jsem velice bohatá, Barte. Mohu ti poskytnout všechno, na co si vzpomeneš.“

„I to, po čem toužím z celého srdce?“

„Ano, cokoli, co se dá koupit za peníze.“

„A dá se za ně koupit všechno?“

„Bohužel ne. Dlouho jsem si myslela, že ano, ale teď už vím, že ty nejdůležitější věci se penězi zaplatit nedají. Vždycky jsem je považovala za samozřejmé a brala je na lehkou váhu – ach, kdybych mohla žít ještě jeden život, vypadal by úplně jinak! Udělala jsem tolik chyb, Barte. Chci pro tebe jen to nejlepší… a když si mě chceš uchovat jako tajemství… možná jednou… no, o tom si promluvíme později. Přijdeš zase?“

Mluvila tak lítostivě, že jsem z toho byl celý nesvůj. Rozhodl jsem se, že bude lepší rychle odejít, než se pokusí mě políbit. „Madam, musím se vrátit do tábora. Moji mužové si už budou myslet, že jsem raněný nebo mrtvý. Ale pamatujte si – jste v obklíčení a tuhle válku nemůžete vyhrát!“

„Já vím,“ odpověděla smutným hlasem. „Nikdy jsem nic nevyhrála. Vždycky jsem skončila poražená, i když jsem si myslela, že mám trumfy v ruce já.“

Přesně jako já! Bylo mi jí líto. „Paní, hrajete dobře a já vás budu navštěvovat každý den – možná i dvakrát nebo třikrát.“

„Děkuji ti, Barte. Řekni, jaké karty budeme hrát a já je připravím na stůl.“

Toužil jsem po spoustě věcí, které jsem nikdy neměl. Nemám zájem o knihy, hry, hračky a podobné obyčejné věci. Ale jedno mít musím. Díval jsem se na ni s pohledem plným naděje… Možná to bude právě ona, kdo mi to poskytne. „Jak se jmenujete?“

„Přijď zítra a povím ti to.“

Přijdu. Zatraceně, kdybych se teď dokázal držet zpátky.

Vrátil jsem se domů, ale nikdo si mě nevšímal. Maminka neustále mluvila o té holčičce, kterou si vezme, pokud její oblíbená žákyně Nicole zemře. Bože, nenech Nicole zemřít, modlil jsem se tiše.

„Jory, pojďme si zahrát s míčem.“

„Nemůžu. Maminka mě odveze na odpolední hodinu. Jdu dnes s Melodií a jejími rodiči na večeři a potom do kina.“

Mě nikdy nikdo nikam nevzal – kromě rodičů. Žádné kamarády nemám. Nemám ani žádné zvíře. I ten zatracený Clover má raději Joryho. Když mu náhodou přišlápnu ocas nebo o něj zakopnu, protože se všude plete pod nohama, kňučí, jako bych mu ubližoval.

O několik dnů později jsem se zase vydal k zadním dveřím. „Kam jdeš?“ ptala se maminka. Zase si prohlížela fotografii té holčičky, kterou by chtěla za vlastní. Dva kluci jí asi nestačí – musí mít ještě dceru. Nějakou pitomou holku.

„Barte, odpověz mi. Kam jdeš?“

„Nikam.“

„Pokaždé, když se tě zeptám, co děláš nebo kam jdeš, odpovíš mi, že nejdeš nikam a neděláš nic. Teď chci slyšet pravdu.“

Jory se rozesmál a objal ji. „Ale mami, už bys ho mohla znát. Když Bart vyjde ze zadních dveří, může být kdekoli. Nikdy jsi neviděla dítě s takovou představivostí. Je chvíli tím, chvíli něčím jiným. Ale jedním není nikdy… sám sebou.“

Vůle, kterou jsem soustředil do vážného pronikavého pohledu, by měla Joryho umlčet. Ale pokračoval klidně dál. „Před skutečností dává přednost svému vysněnému světu. To je celé, mami.“

Ale tak to není. Jen se nudím. Skutečný život mi toho příliš neposkytuje a ve svých hrách na někoho jsem dělal jen správné věci – a dostal jsem v nich všechno, o co jsem stál. Pak se s maminkou rozesmáli a já byl zase sám. Považují mě za blázna.

Čert vem všechny, kteří si ze mně dělají legraci! Nesnáším lidi, vedle kterých se necítím dobře. Ale když se ponořím do svých představ, jsem šťastný. Co mohu ztratit, když půjdu za ní? Nic, vůbec nic.

S nasazením života jsem si probojovával temnou džunglí cestu k jejímu domu. Neohroženě jsem postupoval dopředu a hleděl jsem do tváře i smrti, jen abych se k ní dostal… vyšplhal jsem na ten kluzký strom, který se snaží, abych spadl. Přelezl jsem tu vysokou zeď. Bojoval jsem se sněhem a větrem, s plískanicí a deštěm. Omrzaly mi nohy a vítr mi oslepoval oči, ale prodíral jsem se kupředu, k ní.

Po páté během tří dnů jsem zaklepal u jejích dveří. A ona mě přijímala s úsměvem a láskou, kterou mi nikdo jiný neprojevoval. Když na mě zavolala a natáhla ruce, cítil jsem se šťastný. Vletěl jsem jí do náruče, objal ji a těšil jsem se, až jí budu sedět na klíně a ona mě bude hladit a krmit. Ona mě potřebuje. Chce mě mít ráda jako vlastního. Bál jsem se, že mě její klín bude pálit, ale nebylo tomu tak. Ani polibky na tváře nebyly tak hrozné – ale byly suché. K čertu s tím závojem!

Protože mě má ráda, a já ji také miluju, dostal jsem v domě vlastní pokoj, abych si měl kam ukládat její dárky. Dva malé elektrické vláčky s veškerým příslušenstvím, autíčka, náklaďáky a různé hry. Všechno to bylo pro mě, abych si měl s čím hrát – v jejím domě, nikoli v mém.

Čas běžel. Každým dnem jsem ji miloval víc. Pak jsem jednou v úterý přistihl toho šouravého komorníka Johna Amose, jak se v jejím oblíbeném pokoji probírá jejími věcmi a žbrblá si pro sebe o tom, že je bláznivá a její peníze se brzy budou dělit. Nemám rád, když se dotýká jejích věcí a nemám rád, když o ní mluví za jejími zády.

„Vypadni odtud!“ pronesl jsem zvučným mužným hlasem. „Řekni paní, že jsem tady a vzkaž kuchaři, že chci dnes čokoládovou zmrzlinu a sušenky Oreo. Ty s hrozinkami nechci.“

Byl na něho hrozný pohled. „Někdy můžeš pár lidem věřit, ale většinou nelze věřit nikomu. Když potkáš v životě alespoň jednoho takového, můžeš mluvit o štěstí.“

Co to mělo znamenat? Zamračil jsem se a pokusil se zmizet. Nesnáším ty jeho falešné zuby, které mu padají a musí je stále posunovat zpátky. Také slyšitelně klapaly, jako by mu nepadly.

„Máš ji rád, viď?“ zeptal se s přihlouplým úsměvem a pokyvoval hlavou na všechny strany. Byl jsem z toho zmatený. „Jestli chceš znát pravdu o sobě – a o ní – přijď za mnou.“ Její kroky na schodech ho přiměly spěšně zmizet.

Připadal mi odporný a naháněl strach. Já vím, kdo jsem – většinou.

Byl jsem sám. Neměl jsem co dělat. Tak jsem se posadil, zkřížil nohy jako tatínek a zabořil se do křesla, abych si zapálil drahý doutník. To tatínek nedělá. (Maminka kuřáky nesnáší.) Pomyslel jsem si, že na kouření nic špatného není a vyfukoval jsem kroužky dýmu do vzduchu… pluly dál směrem k Pacifiku. Skončí v Japonsku nad horou Fudži.

„Dobré jitro, Barte. Miláčku, jsem tak ráda, že tě vidím.“ Vešla dovnitř a usadila se v houpacím křesle.

„Už máš pro mě toho poníka?“

Odpověděla znepokojeným hlasem. „Miláčku, já vím, že jsem ti ho slíbila, protože je to tvoje největší přání, ale to jsem netušila, kolik s tím bude potíží.“

„Slíbilas to!“ křičel jsem. Že bych důvěřoval nesprávnému člověku? Že by nedokázala splnit, co slíbí?

„Zlatíčko, poník potřebuje stáj a po jízdě na něm budeš cítit. Až se vrátíš domů, rodiče i Jory poznají, že ho tu máš.“

Místo odpovědi jsem se rozbrečel. „Celej život toužím po poníkovi,“ vzlykal jsem. „Celej dlouhej život a teď vyrostu a to přání se mi už nesplní…“ S brekem jsem se držel za hlavu a vydal se domů. Sem se už nikdy nevrátím.

„Barte… je tu ale krásný velký pes, který není cítit a tvé tajemství nevyzradí. Když se o něho budeš starat a držet ho v čistotě, pachem nás neprozradí…“

Zvolna jsem se otočil a pohlédl na ni. „Žádný pes není tak velký jako poník!“

„Ne?“

„NE! Děláš si ze mně legraci! Jdu domů a už se nikdy nevrátím – dokud tu nebudu mít poníka, kterému bych mohl dát jméno Apple.“

„Miláčku, můžeš říkat Apple svému psovi – i když ten jablka nejí – a představ si, jak by Jory žárlil, kdyby věděl, že máš tak krásného psa.“

Znechuceně jsem se otočil ke dveřím.

„Jenom velcí boháči si mohou dovolit chovat bernardýna, Barte!“

Proti své vůli jsem se otočil zpátky k ní. Přitahovala mě jako magnet. Posadila si mě na klín, houpla mě v náručí a ani to nebylo tak strašné. „Můžeš mi říkat babičko.“

„Babičko.“ Nakonec, není to špatný pocit, mít babičku. Přitulil jsem se k ní a čekal, až mi bude říkat děťátko, ale ona se jen houpala a zpívala nějakou ukolébavku. Dal jsem si palec do pusy. Je to hezké, když člověka objímají, líbají a poskytují mu pocit zranitelnosti a lásky. A vlastně ani není tím naftalínem moc cítit.

„Ty jsi ošklivá, že nosíš ten závoj?“ zeptal jsem se. Děsně mě zajímalo, jak vypadá. Její závoj byl průsvitný, ale vidět skrz něj nebylo.

„Asi si to myslíš, ale kdysi jsem byla moc hezká – jako tvoje maminka.“

„Ty znáš maminku?“ zeptal jsem se.

Otevřely se dveře a vešla moje oblíbená hezká služka s miskou zmrzliny a horkými sušenkami s rozinkami. „Dej si jen jednu a zmrzliny jen tak málo, aby ses po obědě vrátil.“ Ještě mi připomněla, abych si nedával do pusy tak velká sousta, protože to není slušné a není to dobré pro trávení.

Já se umím chovat. Maminka mě k tomu vede pořád. Ale z nějakého důvodu mě to popudilo, seskočil jsem jí z klína a uvažoval o tom, co mi chce prozradit John Amos. Když jsem došel ke dveřím, nenadále se zjevil v hale a strašidelně se na mě usmíval. Uklonil se a vložil mi do ruky malou knížku vázanou v červené kůži. „Mám pocit, že toho o sobě moc nevíš,“ zašeptal a ozývalo se při tom spousta syčivých zvuků připomínajících hada. „Je na čase, aby ses dozvěděl, kdo skutečně jsi. Ta dáma, která ti navrhla, abys ji oslovoval babičko, je tvoje skutečná babička.'''

Pane Bože! Netušil jsem, že mám svoji vlastní babičku. Myslel jsem, že mé babičky jsou buď po smrti, nebo v blázinci.

„Ano, Barte, je to tvoje babička. A to není všechno. Kdysi byla provdaná za tvého otce. Tvého skutečného otce.“

Nevěděl jsem, co si o tom mám myslet. Byl jsem jen hrozně šťastný, že mám vlastní babičku, stejně jako Jory. A není ani mrtvá, ani bláznivá.

„A teď mě poslouchej, chlapče, a už se nikdy nebudeš cítit ani slabý, ani nešikovný. Přečti si každý den kousek téhle knížky a naučíš se být stejný jako tvůj pradědeček Malcolm Neal Foxworth. Na světě nebyl chytřejší člověk, než tvůj pradědeček, otec tvé babičky, která sedí v tom houpacím křesle a nosí ten strašný závoj.“

„Ale pod ním je hezká,“ namítl jsem. Nelíbilo se mi ani co říká, ani jak se přitom tváří. „Nikdy jsem ji neviděl, ale podle jejího hlasu je mi jasné, že je hezká, hezčí, než vy!“

Ušklíbl se, ale rychle se zase vrátil k původnímu úsměvu.

„Dobře, ať je po tvém. Ale až si přečteš tu knížku, kterou napsal tvůj pradědeček, pochopíš, že ženám není co věřit, zvlášť krásným ženám. Mají své mazané způsoby, jak přimět muže udělat to, co chtějí ony. Až se staneš mužem, zjistíš to brzy sám. Tvůj otec byl velice pohledný a ona si z něho udělala otroka, udělala si z něho mopslíka, jako ho dělá z tebe.

Já žádný mopslík nejsem!

„Byl to její druhý manžel, Barthomew Winslow, a byl o osm let mladší, než ona. Myslel si, že ji využije, ale ona využívala jeho. Chci tě před ní uchránit, abys neskončil jako tvůj otec – mrtvý.“

Mrtvý. Skoro všichni z naší rodiny jsou mrtví. Nic z toho, co říkal, mě nepřekvapilo. Jen jsem netušil, že ženy jsou tak zlé. Sice jsem si to myslel, ale přesvědčený jsem o tom nebyl. Měl bych varovat Joryho.

„Jestli chceš uchránit svou nesmrtelnou duši před plameny věčného pekla, přečti si tuhle knihu a staneš se stejně silným a mocným, jako byl tvůj pradědeček. Ženy už ti poroučet nebudou. Ty budeš poroučet jim.“

Pohlédl jsem do jeho dlouhé vyzáblé tváře. Viděl jsem úzký knírek a zažloutlé zuby, skrz které syčel a někdy pískal. Byl to ten nejodpornější člověk, jakého jsem kdy viděl. Ale jednou jsem slyšel Emmu říkat, že krása je pomíjivá. Tak jsem usoudil, že bych mohl dát svému pradědečkovi šanci a přečíst si tu jeho knížečku v červené kůži, psanou nedbalým rukopisem.

Čtení jsem moc nedal. Nebavilo mě to. Ale když jsem byl ve stodole poblíž stání, které se brzy stane domovem mého poníka, zachumlal jsem se do sena. Toužil jsem po tom poníkovi tolik, že to až bolelo. Bylo mi úplně jedno, jestli je cítit a jestli z toho budou nějaké potíže. Otevřel jsem tu ohmatanou knížku.

Začínám tento deník popisem nejsmutnějšího dne mého života. Moje milovaná maminka tehdy utekla a opustila mě kvůli jinému muži. Opustila i mého otce. Pamatuji si, jak mi bylo, když mi řekl, co udělala. Zoufale jsem plakal a cítil jsem se bez ní ztracený. Cítil jsem se hrozně opuštěný, když jsem šel spát bez maminčina polibku a společné modlitby. Bylo mi tehdy pět let. A dokud neodešla, tvrdila, že jsem pro ni tím nejdůležitějším člověkem v životě. Jak mě mohla opustit? Svého jediného syna? Co ji posedlo, že se dokázala odvrátit od svého dítěte?

Byl jsem tehdy zcela nevinný a nic jsem o životě nevěděl. Když jsem četl bibli, začal jsem si uvědomovat, že od dob Evy ženy muže zrazují. I matky. Corrine, Corrine, začal jsem to jméno nenávidět.

Zvláštní. Když jsem zvedl oči od malého červeného deníku psaného drobným úsporným rukopisem, který se někdy na konci stránky zvětšoval, jako by bylo potřeba zaplnit každý kousek místa, cítil jsem se divně.

I já se často bál, že maminka se jednou sebere a odejde jen proto, že už mě nebude chtít snášet. A já pak zůstanu sám se svým nevlastním otcem, který mě nemůže mít rád tak, jako kdybych byl jeho vlastní syn. S Jorym to bude v pořádku. Má své tancování a na ničem jiném mu příliš nezáleží.

„Líbí se ti ta kniha?“ zeptal se John Amos, který proklouzl do stodoly, stál ve stínu a sledoval mě malýma lesknoucíma se očima.

„Jistě, je dobrá,“ vypravil jsem ze sebe, i když mě uvnitř svírala hrůza, že by maminka mohla utéct s nějakým mužským, který by nebyl doktorem. Celou dobu touží po tom, aby tatínek nebyl lékařem a mohl být víc doma.

„Čti si v té knížce každý den,“ radil mi John Amos. Možná mě má rád, i když se tváří tak vážně. „Dozvíš se z ní o ženách všechno a zjistíš, jak je držet na uzdě.“ Když jsem ho neviděl zřetelně, bylo snazší ho poslouchat. „A naučíš se ovládat nejen ženy, ale i lidi vůbec. Ta malá červená knížka, kterou držíš v rukách, tě uchrání před chybami, které dělá spousta mužů. Pamatuj si to, až už tě čtení nebude bavit. Mužům je od Boha dána povinnost vládnout ženám, které jsou slabé a hloupé.“

Bože, nevšiml jsem si, že by maminka byla slabá nebo hloupá. Vždycky jsem si myslel, že je silná a krásná. Stejně jako babička byla štědrá a vlídná… a v mnoha ohledech maminku převyšovala, protože ta na mě nikdy moc času neměla.

„Malcolm patřil k typu lidí, ke kterým ti ostatní vzhlížejí, Barte. K lidem, kterých si všichni váží a bojí se jich. Pokud dokážeš vzbudit takové pocity, ostatní tě uctívají – jako Boha. Babičce o té knížce neříkej. Bude to tak lepší. A tvař se, že ji miluješ stejně, jako dřív. Nikdy nedávej před ženami najevo, že přemýšlíš. Své myšlenky si uchovávej pro sebe.“

Možná má pravdu. Když tu knížku dočtu až do konce, budu třeba chytřejší než Jory a celý svět bude ke mně vzhlížet.

Tu noc jsem se v posteli usmíval a Malcolmův deník jsem svíral blízko srdce. Mám tu nástroj, jak se stát nejbohatším člověkem na světě – právě jako Malcolm Neal Foxworth, který žil kdysi na vzdáleném místě jménem Foxworth Hall.

Mám teď dva přátele. Svou babičku v černém a Johna Amose, který si se mnou povídá mnohem víc, než tatínek. Je opravdu legrační, že cizí lidé mi dávají do života víc, než vlastní rodiče.

Cukr a koření

MAMINKA ZÍSKALA BALETNÍ ŠKOLU, KTERÁ nesla stále ještě jméno původní majitelky. Ponechala jí název Taneční škola Marie DuBois a její studenti si mysleli, že Marie DuBois je ona sama. Později nám vysvětlila, že je to jednodušší a méně ztrátové, než měnit jméno školy.

Její škola byla v nejvyšším poschodí dvoupatrové budovy v San Rafaelu, nedaleko od tatínkovy ordinace. Často spolu obědvali nebo jeli večer do San Francisca na baletní představení nebo do kina a nemuseli jezdit tam a zpátky. S námi byla Emma, takže nám to moc nevadilo. Jen někdy jsem se cítil odstrčený, když jsem viděl, jak se vracejí šťatní a rozzáření. To mě pak napadlo, že pro ně neznamenáme tolik, jak si myslíme.

Když jsem byl jednou v noci neklidný a nemohl jsem usnout, tiše jsem se vykradl ze své ložnice, abych si zašel pro něco na zub. Když jsem vešel do haly před obývacím pokojem, zaslechl jsem hlasy rodičů. Byly hlasité. Hádali se, oni, kteří si jen málokdy řekli křivé slovo.

Nevěděl jsem, co mám dělat, jestli tam zůstat, nebo se vrátit do svého pokoje. Pak jsem si vzpomněl na tu scénu v komoře a kvůli sobě a Bartovi jsem měl pocit, že bych měl vědět, o co tady jde.

Maminka měla na sobě stále ty hezké modré šaty, které si oblékla, když šli s tatínkem na večeři. „Nechápu, proč jsi proti!“ křičela, rázovala pokojem sem a tam a vrhala na tatínka vzteklé pohledy. „Víš stejně dobře jako já, že s Nicole to lepší nebude. A když budeme čekat, dokud ji nepohřbí, poručnictví nad Cindy dostane stát a nám dá zatraceně zabrat získat ji. Musíme se rozhoupat hned. Mít ji u sebe znamená na devadesát procent úspěch a ta domácí už toho má dost. Chrisi, prosím tě, rozhodni se!“

„Ne,“ oznámil chladně. „Dvě děti už máme a to úplně stačí. Jsou jiné mladé páry, které Cindy s nadšením adoptují. Páry, které v případě, že by ta agentura pro adopce zahájila šetření, nemají na rozdíl od nás co ztratit…“

Maminka rozhodila ruce. „O tom právě mluvím. Pokud získáme Cindy ještě předtím, než Nicole zemře, agentura nebude mít k šetření důvod. Zajdu dnes večer za Nicol a vysvětlím jí svůj plán. Jsem si jistá, že bude souhlasit a podepíše všechny nutné papíry.“

„Catherine,“ pronesl nevlastní otec odhodlaně, „Nemůžeš mít všechno, na co si vzpomeneš. Nicole se může během několika týdnů zotavit a i kdyby zůstala postižená, bude chtít své dítě.“

„Ale jakou by mu mohla být matkou?“

„To není naše věc.“

„Ona se ale nezotaví! Ty to víš a vím to i já – a navíc jsem, Christophere Dolle, už byla v nemocnici a s Nicole promluvila. Ona chce, abych její dceru dostala já. Podepsala mi potřebné papíry a Simon Daughtry tam byl se mnou. Je advokát a měl s sebou svou sekretářku – tak co teď můžeš udělat, abys mě zarazil?“

Otec si v šoku zakryl tvář rukama a maminka pokračovala: „Christophere, přestaň se schovávat a uvědom si, žes mě k tomu dohnal sám. Když se narodil Bart, byls tu noc u toho

– a svým prosebným pohledem jsi mi sděloval, že Paul to nezvládne a ten, kdo nakonec zvítězí, budeš ty. Kdybys tam nebyl a neupíral na mě ty zatracené modré oči, doktoři by ze mě souhlas se sterilizací nedostali! A měla bych další dítě, i kdyby mě to mělo stát život. Ale tys tam byl a já souhlasila – kvůli tobě! Kvůli tobě!“

S pláčem se svezla na podlahu, stočila se do klubíčka a prsty zabořila do koberce. Dlouhé světlé vlasy se kolem ní na koberci rozprostřely jako zlatý vějíř. Usedavě plakala a vinila oba z toho, co se stalo.

Co se stalo?

Překulila se na záda a široce rozhodila paže. Tatínek si odkryl tvář a díval se na ni. Vypadal velice utrápeně.

„Máš pravdu, Christophere! Vždycky máš pravdu! Jen jednou jsem měla pravdu já, a mohla jsem tím zachránit Coryho život.“ Tatínek vedle ní poklekl a pokoušel se ji zvednout do náruče, ale se vzlykotem se mu vytrhla. Když ho pak udeřila, vyrazilo mi to dech.

„Když jsi mi radil, abych si Juliana nebrala, měl jsi zase pravdu! Vsadím se, že ses radoval, když se ukázalo, že naše manželství je omyl. Určitě jsi byl nadšený, když Julian jen nečinně přihlížel a připustil, aby Yolanda Langová zničila všechno, co jsme měli. Všechno se odehrálo přesně podle tvých předpovědí a určitě jsi se z toho radoval. Pak vyhořel Foxworth Hall a Bart se tam udusil. Smál ses tomu? Byls rád, že ses ho zbavil? Myslel sis, že ti vběhnu rovnou do náruče a zapomenu na všechno, za co Paulovi vděčím? Pochyboval jsi o tom, že Paula miluji?“ Hlas jí přešel do pronikavého jekotu. „Když jsme se s Paulem milovali, nikdy jsem o něm neuvažovala jako o starém člověku, dokud jsi nezačal na jeho věk poukazovat ty. A kdybys do mě pořád neryl, že jsem se provdala za muže staršího o pětadvacet let, nejspíš bych nevěnovala žádnou pozornost ani Amandě.“

Svinul jsem se do klubíčka. Bylo mi trapně, že poslouchám, ale když jsem slyšel už tolik, bál jsem se zvednout a odejít. Maminka byla rozpálená, jako by si to všechno dlouho střádala uvnitř, připravená vmést mu to do tváře při první vhodné příležitosti – a ta právě přišla. Její zlostný útok ho zaskočil.

„Pamatuješ se na to odpoledne, kdy jsem si brala Paula?“ ječela dál. „Pamatuješ? Vzpomeň si na tu chvíli, kdys mi podával prsten, který mi on potom navlékl? Váhal jsi tak dlouho, že tě musel oddávající šeptem upozornit. A celou dobu jsi na mě upíral ten svůj prosebný pohled. Tehdy jsem odolala a měla jsem odolat i po jeho smrti. Přál jsi mu brzkou smrt, abys měl šanci SÁM? Poněkud sobecké přání, Christophere Dolle! A VYHRÁL JSI! TY PŘECE NEPROHRÁVÁŠ NIKDY! TY JEN SEDÍŠ A ČEKÁŠ A POTOM UDĚLÁŠ CO MŮŽEŠ, ABYS MI ZNIČIL ŽIVOT! NO TAK TADY JSEM! PŘESNĚ TAM, KDES MĚ CHTĚL MÍT – ve tvé posteli, kde funguju jako tvoje manželka. Jsi spokojený? JSI?“ Vzlykala a potom ho tvrdě udeřila do tváře.

Zavrávoral, ale neřekl ani slovo. Ale to z její strany nebylo ještě všechno. „Copak si neuvědomuješ, že bych se nikdy na Barta tak neupla, kdybys nebyl stále někde poblíž a nestavěl se mezi mě a Paula? Pořád jsem se styděla za to, co nám způsobila maminka. A teď, po tom všem, co pro nás Paul udělal, nemáš ani tolik šlechetnosti, abys přijal jednu malou chudinku, která brzy osiří? Ani když se mi podařilo najít legální cestu, takže úřady nic vyšetřovat nebudou? Stále mě chceš jen pro sebe, myslíš si, že dva synové stačí, abychom si zachovali soukromí a další dítě by odhalilo naše tajemství.“

„Cathy, prosím tě…“ zasténal.

Bušila do něho drobnými pěstmi a pak křičela dál. „Možná, žes to byl právě ty, kdo mi řekl, že sex Paulovi neuškodí. Právě proto, aby dostal další záchvat!“

Pak ustala, těžce oddychovala a po tvářích jí stékaly slzy. Světle modré oči upírala na tatínka, ale ten klečel bez pohnutí, jako by po tom všem, co řekla, zkameněl.

Chtělo se mi brečet. Kvůli nim, kvůli Bartovi i kvůli sobě. I když jsem z toho moc nepochopil.

Tatínek se začal neovladatelně třást, jako by v obýváku nečekaně udeřila zima. Mluvila maminka pravdu? Stojí za všemi úmrtími v naší rodině opravdu on? Taky jsem se bál, protože ho mám rád.

„Pane Bože, Catherine,“ pronesl konečně, postavil se a vydal se k jejich ložnici. „Pokud o to stojíš, sbalím si věci a do hodiny odejdu. Doufám, že jsi spokojená. Tentokrát patří vítězství tobě!“

Jediným půvabným pohybem byla na nohou a běžela za ním. Chytila ho za paže a otočila k sobě, objala ho kolem pasu a přitiskla se k němu. „Chrisi,“ plakala, „omlouvám se! Je mi to moc líto. Ani slovo jsem nemyslela vážně. Vím, že to bylo ode mě kruté. Miluji tě, vždycky jsem tě milovala. Lžu, podvádím, řeknu cokoli, jen abych dosáhla svého. Obviňuju kde koho, protože svou vinu nedokážu unést. Netvař se tak ublíženě a zrazeně. Máš pravdu, když nechceš, aby byla dcera Nicole u nás. Já stejně nakonec ublížím každému, koho miluji a zničím všechno, na čem mi opravdu záleží. Kdybych byla k něčemu, našla bych ta správná slova pro Carrii, ale neřekla jsem jí nic. A Julianovi také ne.“

Stále se k němu tiskla a on se tyčil v jejím objetí jako nehybný vysoký kmen. Na její slova, polibky ani objetí nereagoval. Uchopila jednu z jeho bezvládných paží a pokusila se uštědřit si jí políček. Když se jí to nepodařilo, udeřila se volnou rukou sama.

„Proč mě neuhodíš, Chrisi? Ví Bůh, že jsem ti k tomu dnes poskytla dostatek důvodů. A Cindy mít nemusím, mám přece tebe a dva syny…“

Zdálo se, že můj nevlastní táta je proti jejím výpadům bezmocný. Zahnala ho svým výstupem do kouta a on tam chtěl zůstat, dokud se s tím sám nevyrovná. Ale ona byla u něho, dožadovala se jeho reakce a pak začala zase ječet. „Co je s tebou, Christophere Dalle? Stojíš tam jako dřevo, nic neříkáš a pokoušíš se soudit mě podle svých morálních zásad. Ale podívej se pravdě do očí – já žádnou morálku nemám! Chtěl bys věřit, že jsem jen herečka, která hraje svou roli, stejně jako ji hrála naše matka. Ale ani teď, po všech těch letech, nedokážeš poznat, kdy hraju a kdy jednám za sebe. A víš proč?“ Její hlas přešel do nepříjemně cynického tónu. „Protože ses mnou nikdy nezabýval. Tak to za tebe udělám já, Christophere. Ty se bojíš mě vidět takovou, jaká jsem ve skutečnosti. Tebe ani nezajímá, co jsem vlastně zač. To, co teď vidíš, to jsem skutečně já – tak se podívej, jaký jsi blázen. Máš možnost zjistit, že svou nesobeckou lásku jsi věnoval ženě, která je bezcitná, náročná a hrozně sobecká. No tak, podívej se pravdě do očí! Nejsem žádná bohyně, nikdy jsem jí nebyla a ani nebudu! Chrisi, celou dobu si něco nalháváš a pokoušíš se mě považovat za něco, co nejsem – a tak se z tebe stal taky lhář. Nemám pravdu?“ Jak bledl, dala se do smíchu.

„Podívej se na mě, Christophere. Koho ti připomínám?“ Ustoupila a dlouho se na něho beze slova dívala. Když se odpovědi nedočkala, odpověděla si sama: „No tak, řekni to – jsem jako ona, je to tak? Takhle vyváděla ten poslední večer ve Foxworth Hallu, když se hosté veselili kolem vánočního stromku v tanečním sále. Ječela v knihovně podobně, jako já teď tady. Najednou se ukázalo, že ji otec bil a přinutil udělat to, co provedla. Jaká škoda, žes tam nebyl. Tak začni křičet, Chrisi! Uhoď mě! Ječ jako já, ukaž, že jsi chlap!“

Pomaloučku ztrácel trpělivost. Hrozně jsem se bál, co se bude dít dál. Chtělo se mi vletět tam a zarazit to, protože pokud na ni vztáhne ruku, půjdu ji chránit. Nikdy mu nedovolím maminku uhodit.

Slyšela mé tiché prosby? Pustila ho a svezla se zase na podlahu. Vyděsilo mě, jak je tentokrát jejich hádka ostrá. Proč se za jménem Foxworth Hall skrývá tolik hrozeb? Kdo je ta její matka, o které byla řeč? A kde byl tou dobou tatínek Paul? Znala se maminka už tenkrát s jeho mladším bratrem? Že by rodiče lhali?

Proč mi Foxworth Hall zní tak povědomě?

Znovu si vedle ní klekl, s obrovskou něhou ji vzal do náruče a ona se tentokrát nebránila. Zasypal polibky její pobledlou tvář a pokoušel se svými rty zadržet slova, která z ní tryskala. „Chrisi, jak mě můžeš mít rád, když jsem taková čubka? Jak dokážeš mít takové pochopení pro mé časté ošklivé výpady? Jsem stejná čubka, jako ona. Jediný rozdíl je v tom, že bych dala život, abych odčinila to zlo, které na nás napáchala.“

Beze slova se jí zahleděl do očí a za chvíli se začaly ozývat krátké vzdechy. Vášeň mezi nimi hrozila přerůst každou chvíli v plamen a cosi elektrizujícího zasáhlo i mě.

Už jsem toho viděl příliš. Tiše jsem se odplížil do svého pokoje. V duchu jsem je viděl, jak se válí po podlaze, divoce se objímají a poslední zvuk, který jsem zaslechl, patřil rozepínanému zipu. Nevěděl jsem, jestli jeho nebo jejího. Uvažoval jsem, jestli žena někdy rozepne muži sama od sebe zip na poklopci – i když jde o jejího vlastního manžela.

Vyběhl jsem do zahrady. Ve tmě jsem poblíž vysoké bílé zdi a bílé nahé mramorové sochy padl na zem a rozplakal se. Když jsem vzhlédl, první, co jsem uviděl byla Rodinova socha Polibek. Byla to jen kopie, ale řekla mi všechno o dospělých a jejich pocitech.

Byl jsem dítě a věřil jsem, že moji rodiče jsou naprosto bezúhonní, jejich láska je oslnivá a čistá jako neporušená saténová stuha. Teď je ale pomačkaná, jsou na ní skvrny a už se neleskne. Hádají se tak často a já o tom jen nevím? Pokoušel jsem se rozpomenout. Zdálo se mi, že tak ošklivou hádku ještě mezi sebou neměli. Vždycky to byly jen menší konflikty, které byly brzy zapomenuty.

Řekl jsem si, že na pláč jsem už velký. Čtrnáct let jsem považoval téměř za dospělost. Pod nosem i na jiných místech už se mi objevují vousy. Polykal jsem vzlyky, rozběhl se k bílé zdi a vyšplhal na dub. Na zdi jsem se usadil na svém oblíbeném místě a díval se na velký bílý dům, který vypadal v měsíčním světle strašidelně. Stále jsem uvažoval o Bartovi a o tom, kdo je jeho otcem. Proč ho nepojmenovali po tatínkovi Paulovi? Syn by přece měl dostat jméno po otci. Proč je to místo Paula Bart?

Jak jsem se díval a přemýšlel, od moře se začala valit mlha až v ní zmizel celý dům přede mnou. Rozprostřela se všude kolem mě. Děsivá, nehánějící strach a tajemná.

Ze zahrady se linuly podivné zvuky. Jako by tam někdo plakal. Zoufalé vzlyky, přerušované sténáním a modlitbami za odpuštění.

Pane Bože! Ta žena pláče jako moje maminka. Co udělala? Copak musí všichni skrývat svou minulost s stydět se za ni? Až vyrostu, budu jako oni?

„Christophere,“ zaslechl jsem z jejích úst. Polekal jsem se, škubl jsem sebou a pokoušel se zjistit, odkud ten hlas přichází. Jak to, že zná jméno mého tatínka? Nebo má také nějakého Christophera?

Jedna věc mi byla jasná. Do našeho života se vplížilo něco temného a hrozivého. Bart se chová ještě podivněji než obvykle. Musí být pod vlivem něčeho nebo někoho a já s tím nedokážu nic dělat. Ať je důvodem Bartovy změny cokoli, nemá to nic společného s tatínkem ani s maminkou. Když jim nerozumím já, Bart je úplně bez šance. Ale vztah mezi rodiči a Bartovo podivné chování mi ležely na ramenou jako balvan a já ještě nemám dost síly, abych ho unesl.

Jednou odpoledne jsem se záměrně vrátil z baletu dřív. Chtěl jsem zjistit, co dělá Bart, když nejsem doma. Nebyl ve svém pokoji ani v zahradě, takže zbývalo jediné místo – sousední dům.

Snadno jsem ho objevil. K mému překvapení byl uvnitř domu a seděl na klíně té staré ženy, která se oblékala výhradně do černého.

Zalapal jsem po dechu. Ten malý mizera se uvelebil na jejím černém klíně. Přikradl jsem se blíž k oknu salónu, kterému, jak se zdálo, dává před ostatními pokoji přednost. Tiše mu zpívala a on se jí díval do závojem zakryté tváře. Tmavé oči měl plné nevinnosti, ale najednou se jeho výraz změnil. Zdál se prohnaný a starý. „Ty mě ve skutečnosti nemiluješ, vid?“ zeptal se podivným hlasem.

„Ale ano, miluji,“ řekla mírně. „Miluji tě víc, než kohokoli kdy předtím.“

„Víc, než bys milovala Joryho?“

Proč by, k čertu, měla mít ráda mě?

Chvíli váhala, dívala se stranou a pak odpověděla: „Ano… znamenáš pro mě něco mimořádného.“

„A budeš mě mít vždycky ze všech nejraději?“

„Vždycky, vždycky…“

„Dáš mi všechno, co budu chtít, ať je to cokoli?“

„Vždycky, vždycky… Barte, lásko moje, až přijdeš příště, bude tu na tebe čekat to, po čem tolik toužíš.“

„Už aby to bylo!“ pronesl Bart s tvrdostí, která mě překvapila. Najednou jsem měl pocit, jako by zestárl o spoustu let. Ale on vždycky měnil způsob řeči, chůzi. Neustále si na něco hraje, něco předvádí.

Půjdu domů a promluvím si o tom s tatínkem a maminkou. Bart potřebuje kamarády svého věku, ne starou paní. Pro kluka není zdravé, když nemá nikoho, s kým by si hrál. Znovu mě napadlo, proč k nám naši nikdy nepozvou nikoho ze svých přátel, jak to dělávají ostatní rodiny. Žili jsme jen sami pro sebe, izolovaně od sousedů – dokud sem nepřišla tahle muslimka a nezískala si přízeň mého bratra. Měl bych být rád, ale místo toho jsem byl znepokojený.

Konečně Bart vstal a řekl: „Nashledanou, babičko.“ Pronesl to svým obvyklým dětským hlasem, ale co má, k sakru, znamenat ta babička?

Trpělivě jsem vyčkal, dokud nebyl Bart u nás na dvoře. Pak jsem obešel ten velký dům a zaklepal na hlavní vchod. Čekal jsem, že se dlouhou chodbou do haly přišourá ten starý komorník, ale otevřít mi přišla sama majitelka domu. Koukla se do kukátka na dveřích a zeptala se, kdo jsem.

„Jory Marquet Sheffield,“ oznámil jsem hrdě tak, jak by to udělal tatínek.

„Jory,“ zašeptala a vzápětí se dveře rozletěly. „Pojď dál,“ zvala mě šťastně a ustoupila, abych mohl projít. Zdálo se mi, že vzadu ve stínu se kdosi rychle vytratil. „Jsem tak ráda, žes mě přišel navštívit. Byl tu tvůj bratr a zlikvidoval naše zásoby zmrzliny, ale mohu ti nabídnout něco k pití a koláč nebo sušenky.“

Není divu, že Bart nejí Emmina zdravá jídla. Tahle ženská ho krmí nějakými nesmysly. „Kdo jste?“ zeptal jsem se vztekle. „Nemáte právo mého bratra něčím krmit.“

Ustoupila dozadu a vypadala zděšeně a provinile. „Já jsem se mu snažila říct, že by měl počkat až po jídle, ale on trval na svém. Ale nesuď mě, prosím, ukvapeně bez možnosti vysvětlení.“ Gestem mi naznačila, že se půjdeme posadit do jednoho ze salónů. Chtěl jsem odmítnout, ale zvědavost zvítězila. Následoval jsem ji do pokoje, který byl určitě stejně krásný, jako paláce ve Francii. Stálo tu velké koncertní křídlo, pohovky, brokátem potažená křesla, stůl a dlouhý mramorový krb. Pak jsem se otočil a pohlédl na ni. „Máte nějaké jméno?“

Zamyslela se a pak tiše pronesla: „Bart mi říká… babičko.“

„Vy nejste jeho babička,“ odpověděl jsem. „A jestli mu to tvrdíte, matete ho a ví Bůh, vážená paní, že jestli můj bratr něco opravdu nepotřebuje, je to další zmatek.“

Čelo jí zaplavila červeň. „Já vlastní vnoučata nemám. Jsem sama a někoho potřebuji… a Barta považuji za…“

Zaplavila mě lítost a tak jsem jí nedokázal sdělit to, co jsem měl v úmyslu. Ale alespoň jsem se pokusil. „Nemyslím, že chodit sem je pro Barta vhodné, paní. Kdybych byl vámi, nepodporoval bych ho v tom. On potřebuje kamarády svého věku…“ a tady mi hlas selhal, protože jak jí mám říct, že je stará? A navíc dvě babičky, jedna v blázinci a druhá zblázněná do baletu, jsou víc než dost.

Hned následující den nám bylo sděleno, že Nicole předešlou noc zemřela a její dcera Cindy bude teď naší sestrou. Pohlédli jsme s Bartem na sebe. Tatínek upíral pohled do talíře, ale nejedl. Když jsem uslyšel dětský pláč, vyděšeně jsem se rozhlédl. „To je Cindy,“ řekl tatínek. „Když Nicole zemřela, byli jsme s maminkou u ní. Jejími posledními slovy byla prosba, abychom se postarali o její dítě. Když jsem si představil, že byste vy dva měli zůstat sami jako Cindy, umíralo by se mi lépe s pocitem, že mé děti budou mít dobrý domov… a tak jsem souhlasil, aby vaše maminka vyslovila to, na co čekala už od chvíle, kdy měla Nicole tu nehodu.“

Maminka přišla do kuchyně. V náručí držela malou holčičku s blonďatými kudrnami a velkýma očima skoro stejně modrýma, jako má maminka. „Není rozkošná, chlapci?“ Políbila dítě na baculatou tvářičku, zatímco velké modré oči si nás jednoho po druhém prohlížely. „Cindy jsou přesně dva roky, dva měsíce a pět dní. Nicolina domácí byla nadšená, že se takového břemene zbavila.“ Maminka se na nás šťastně usmívala. „Jory, pamatuješ si, jak jsi chtěl sestřičku? Tenkrát jsem ti řekla, že už děti mít nemohu. Jak vidíš, boží cesty jsou nevyzpytatelné. V nitru pláču pro Nicole, která by se jistě dožila osmdesáti let. Ale měla zlomeninu páteře a četná vnitřní zranění –“

Zbytek nedořekla. Připadalo mi hrozně smutné, aby někdo tak mladý, jako devatenáctiletá Nicole Nicolsová, zemřel jen proto, abychom měli sestru, o které jsem se kdysi náhodou zmínil.

„Nicole byla tvojí pacientkou?“ zeptal jsem se tatínka.

„Ne, synku, nebyla. Ale protože to byla naše známá a studentka tvé maminky, oznámili nám její kritický zdravotní stav. Spěchali jsme do nemocnice, abychom byli u ní. Myslím, že ani jeden z vás neslyšel vyzvánět ve čtyři ráno telefon.“

Prohlížel jsem si svou novou sestru. Byla to hezká holčička a růžové pyžamko jí slušelo. Kolem tvářičky se jí stáčely jemné kudrny. Přitiskla se k mamince a chvíli si všechny ty neznámé lidi prohlížela. Pak si ukryla k mamince hlavu a schovala se před našimi pohledy. „Barte,“ ozvala se maminka s milým úsměvem, „tys to dělával také. Když sis schoval tvář, myslel sis, že tě nevidíme, protože ty nevidíš nás.“

„Odneste ji odsud!“ křičel Bart s tváří zrudlou vztekem. „Odneste ji pryč! Dejte ji do hrobu k její matce! Já žádnou sestru nechci! Nenávidím ji, nenávidím ji!“

Zavládlo ticho. Nikdo nedokázal po takovém výbuchu promluvit.

Maminka z toho byla v takovém šoku, že stěží dýchala a tatínek se natáhl, aby zadržel Barta, který vyskočil a chtěl Cindy uhodit! Ta se rozplakala a Emma se pronikavě dívala na mého bratra.

„Barte, nikdy jsem neslyšela něco tak ošklivého a krutého,“ promluvil tatínek, zvedl Barta a posadil si ho na klín. Bart se kroutil a svíjel, ale jeho pokusy o útěk byly marné. „Půjdeš do svého pokoje a zůstaneš tam tak dlouho, dokud se nenaučíš mít soucit s ostatními. Přemýšlej, jak by bylo na Cindině místě tobě.“

Bart se s brumláním odebral do svého pokoje a práskl za sebou dveřmi. –

Tatínek vzal svůj černý kufřík a chystal se k odchodu. Vyčítavě se podíval na maminku. „Teď je ti snad jasné, proč jsem s adopcí Cindy nesouhlasil. Víš stejně dobře jako já, že Bart byl vždycky velice žárlivý. Tak malé a hezké dítě jako Cindy by v sirotčinci nezůstalo ani dva dny a někdo by si je osvojil.“

„Ano, Chrisi, máš pravdu, jako vždycky. Kdyby Cindy adoptoval někdo jiný, zůstali bychom po celý zbytek života bez dcery. Ale teď mám malou holčičku, která mi tolik připomíná Carrie.“

Tatínkův výraz prozrazoval bolest. Maminka zůstala sedět s Cindy u stolu a poprvé, co pamatuju, ji tatínek při odchodu nepolíbil. Ani ona za ním nezavolala obvyklé: „Jeď opatrně.“

Cindy si mě okamžitě získala. Batolila se po domě, na všechno si chtěla sáhnout a ochutnat to. Při pohledu na tu holčičku, o kterou je dobře postaráno, všichni ji mají rádi a mazlí se s ní, se mě zmocňoval hřejivý pocit. Vypadaly s maminkou jako skutečná matka s dcerou. Obě byly oblečené v růžových šatech s růžovými stuhami ve vlasech, jen Cindy měla navíc bílé ponožky s kraječkou.

„Až povyrosteš, Jory tě bude učit tancovat.“ Usmál jsem se na maminku, když jsem ji míjel při odchodu do hodin baletu. Maminka předala Cindy Emmě a doprovodila mě ven. „Jory, myslím, že Bart si na Cindy brzy zvykne. Souhlasíš?“

Chtělo se mi odpovědět, že ne, ale přikývl jsem. Nechtěl jsem dát najevo, jaký mám o bratra strach. Potíže, samé potíže, všude a spousta…

„Jory, co sis to právě mumlal?“

Bože, netušil jsem, že jsem mluvil nahlas. „Nic, mami. Jen jsem si opakoval, co jsem včera v noci zaslechl říkat Barta. On křičí ze spaní, mami. Volá tě a pláče, žes utekla se svým milencem.“ Pokusil jsem se o lehkomyslný tón. „Já ani nevěděl, že nějakého máš.“

Mého pokusu o žert si nevšímala. „Jory, proč jsi mi neřekl, že Barta trápí zlé sny?“

Jak jsem jí měl sdělit pravdu? Copak jsem jí mohl říct, že je tak zaujatá Cindy, že si nikoho jiného nevšímá? A přitom by se měla věnovat víc Bartovi. Ten ji potřebuje. Dokonce víc, než já.

„Mami, mami!“ slyšel jsem včera křičet Barta ze spaní. „Kde jsi? Nenechávej mě tu samotného! Mami, prosím, neopouštěj mě. Nemůžeš ho mít ráda víc, než mě. Já nejsem zlý… občas něco provedu, ale za to nemůžu. Mami… mami…!“

Jen blázni nemohou za to, co dělají. A jeden blázen v rodině úplně stačí. Dalšího, dokonce pod vlastní střechou, nepotřebujeme.

Takže… je na mně, abych Barta uchránil před ním samým. Podle mě to znamenalo vyjasnit něco, co se pokřivilo už dávno. V temných záhybech paměti jsem uchovával nejasné vzpomínky na cosi, co mě trápilo před lety ještě v době, kdy jsem tomu nedokázal porozumnět. Byl jsem příliš malý, abych dokázal poskládat kousky té skládačky dohromady.

Uvažoval jsem o minulosti tak usilovně, že se mi teď začala vybavovat a já se rozpomněl na nějakého tmavovlasého muže, ale tatínek Paul to nebyl. Maminka mu říkala Bart Winslow – a tak se jmenuje můj bratr.

Moje největší přání

TA MALÁ HOLKA, TA CINDY, JE STRAŠNÁ. JE JÍ jedno, jestli je nahatá. Je jí fuk, jestli ji někdo vidí sedět na nočníku. Nezajímá ji, jestli je upravená nebo špinavá. Bere mi autíčka a strká si je do pusy.

Léto už za nic nestojí. Není co dělat. Jedině zajít do sousedního domu. Babička mi naslibovala poníka, ale nic z toho. Je to podvodnice a chce mě trápit. Ale já jí ukážu. Nepůjdu za ní, ať si tam sedí sama. Vytrestám ji. Včera jsem slyšel maminku, jak říká tatínkovi, že ji viděla stát na žebříku opřeném o naši zeď. „A zírala na mě, Chrisi. Skutečně zírala!“

Tatínek se rozesmál. „Cathy, copak ti mohou její pohledy ublížit? Je tu cizí. Možná by bylo hezké na ni zamávat a pozdravit – třeba se i představit.“ Zasmál jsem se pro sebe. Babička by neodpověděla. Má z neznámých lidí strach. Důvěřuje jedině mně.

Dalším dnem odmítavého postoje k Cindy jsem si vysloužil zákaz kde čeho. Ale byl jsem chytrý, vykradl jsem se ven a vytratil se do sousedního domu, kde mě mají rádi.

„Kde je můj poník?“ křikl jsem, když jsem zjistil, že stání je stále prázdné. „Slíbilas mi poníka – a když mi ho nedáš, řeknu mamince a tatínkovi, že se mě pokoušíš ukrást!“

Zdálo se, že se pod těmi ohavnými černými šaty zachvěla. Bledou rukou si sáhla na krk a začala si pohrávat s perlovým náhrdelníkem, který měla obvykle zastrčený.

„Zítra, Barte, zítra se tvůj sen splní.“

Cestou domů jsem potkal Johna Amose. Zavedl mě do své tajné skrýše a šeptal mi tam něco o „mužských záležitostech“. „Ženy jako ona se rodí bohaté a myslet nepotřebují,“ řekl a upíral na mě své vodnaté oči úzké jako štěrbiny. „Poslouchej mě, chlapče, a nikdy se do žádné hloupé ženské nezamiluješ. A hloupé jsou všechny. Hned od začátku jim musíš dát najevo, kdo je pánem – a nepřipustit, aby na to někdy zapomněly. A teď tvoje dnešní lekce. Kdo je Malcolm Foxworth?“

„Můj pradědeček, který je sice už po smrti, ale stále má vliv a moc,“ odříkal jsem, ale smysl těch slov jsem nechápal.

„Co o něm víš ještě?“

„Je svatý. Je svatý a je v nebi.“

„Správně. Ale říkej to přesně, nic nevynechávej.“

„Ještě se nenarodil muž chytřejší než Malcolm Foxworth.“

„To není všechno, co jsem tě učil. Z jeho deníku bys měl vědět víc. Čteš si v něm každý den? Psal tu knížku celý život. Já ji četl snad dvacetkrát. Číst ji znamená učit se a růst. Tak si v deníku svého pradědečka čti tak dlouho, dokud nebudeš stejně chytrý a bystrý jako on.“

„Být chytrý a bystrý znamená to samé?“

„Ne, jistě že ne! Být chytrý znamená nedat lidem možnost poznat, jak jsi bystrý.“

„Proč neměl Malcolm rád svou maminku?“ zeptal jsem se. Věděl jsem, že od něho utekla, ale dokázal bych já proto svou maminku nenávidět?

„Jako že je Bůh nade mnou, chlapče, Malcolm maminku miloval, dokud od něho a jeho otce neutekla se svým milencem. Jeho otec byl příliš zaneprázdněný, aby se mu mohl věnovat. Když budeš číst dál, brzy zjistíš, co Malcolma obrátilo proti ženám. Pokračuj ve čtení a dozvíš se víc. Malcolmova moudrost se tak stane i tvojí. Naučí tě ženám nikdy nevěřit. Když je potřebuješ, zklamou tě.“

„Ale moje maminka je hodná,“ namítal jsem chabě. Už jsem si nebyl jistý, že to tak opravdu je. Život je tak „nevyzpytatelný“. (To je nové slovo na dnešní den.)

„Barte,“ řekl tatínek dnes časně ráno, když to slovo pečlivě psal a vysvětloval mi, co znamená, „chci, abyste s Jorym dnes alespoň pětkrát to slovo užili.“

Pak mi to slovo tatínek hláskoval: „N-E-V-Y-Z-P-Y-T-A-T-E-L-N-Ý.“ Bylo mi jasné, že život v nevyzpytatelném světě mě štve. A z těch zatracených nových slov je jasné, jak nevyzpytatelní dokážou být lidi.

„Teď už tě nechám o samotě, aby sis mohl číst,“ řekl John Amos a nakloněný dopředu a trochu ke straně se odšoural. Otevřel jsem knížku v místě, kde byla kožená záložka.

Dnes jsem chtěl okusit trochu tatínkova tabáku, tak jsem si nacpal dýmku, kterou jsem objevil v jeho kanceláři, vykradl se ven a kouřil za garáží.

Netušil jsem, jak se to mohl dozvědět, jedině snad, že by mu to řekl někdo ze služebnictva, ale věděl to. V očích se mu zablesklo a nařídil mi, abych se svlékl donaha. Když mě mlátil bičem, krčil jsem se a plakal. Pak mě zavřel do komory, abych si své hříchy odpykal. Našel jsem tam maminčiny staré fotografie z dob, kdy byla ještě malá holčička. Byla krásná a vypadala nevinně a sladce. Nenávidím ji! Ať je ve světě kdekoli, přál jsem si, aby okamžitě zemřela. Toužil jsem, aby trpěla stejně jako já s krvavými šrámy na zádech a téměř udušený v nevětrané rozpálené komoře.

Našel jsem i jiné věci. Korzety s krajkami vpředu, aby si muži mysleli, že je toho tam víc, než ve skutečnosti. Bylo mi jasné, že mě nikdy žádná žena, ať by byla sebekrásnější, nepodvede. Protože právě krása způsobila to, že jsem zavřený tady v komoře, i to, že na mě vzal otec bič. Vlastně za to ani nemůže, on trpí stejně jako já.

Teď jsem už chápal smysl slov, která často opakoval. Žádné ženě nelze věřit. A zvlášť těm s krásnou tváří a svůdným tělem.

Zvedl jsem oči a rozhlédl se. Neviděl jsem stodolu plnou sena, ale krásnou tvář své maminky. Je také nevyzpytatelná? Dokázala by utéct s milencem a nechat mě s nevlastním otcem, který mě nemá tak rád, jako Joryho a Cindy?

Co bych pak dělal? Vzala by si mě k sobě babička?

Později jsem se jí na to zeptal. „Jistě, miláčku, vezmu si tě k sobě, budu se o tebe starat, bojovat o tebe a udělám pro tebe všechno, co bude v mých silách. Jsi přece synem mého druhého manžela, Barta Winslowa. Neříkala jsem ti to už? Důvěřuj mi a drž se stranou od Johna Amose. To není vhodný přítel pro tebe.“

Syn jejího manžela. Znamená to, že maminka za něho byla provdaná? Pořád se za někoho vdává! Zavřel jsem oči a přemýšlel o Malcolmovi, který je už dávno v hrobě. Její křeslo se pohupovalo. Hlína padala s žuchnutím do mého hrobu. Tma. Dusno. Těsno a chlad. Nebe… kde je nebe?

„Barte, máš divně lesklé oči.“

„Jsem unavený, babičko, moc unavený.“

„Brzy už se ti splní tvé největší přání.“

Peníze, chci peníze, hromady zelených bankovek. V tu chvíli někdo zaklepal na přední vchod. Vyskočil jsem a rychle se schoval.

Kolem Johna Amose vrazil dovnitř Jory. „Kde je můj bratr?“ zeptal se a rozhlížel se po místnosti. „Nelíbí se mi, co se s ním děje a mám pocit, že to má něco společného s jeho návštěvami u vás –“

„Jory,“ ozvala se babička a natáhla ruku plnou blýskavých prstenů. „Nedívej se na mě tak. Já mu neubližuji. Jen mu dám po jídle trochu zmrzliny. Posaď se a promluvme si na chvíli. Pošlu pro něco na zub.“

Jory si jí nevšímal a s neomylností loveckého psa vyrazil přímo ke mně. Vytáhl mě ven z mého úkrytu za palmami v květináči. „Ne, paní, děkuji,“ řekl chladně. „Maminka mi dává všechno, co potřebuju k jídlu – a vy mu tady jen pletete hlavu. Už ho sem, prosím, nepouštějte.“

Semkla sotva viditelné rty a když mě Jory táhl pryč, zahlédl jsem v jejích očích slzy. Na zadním dvorku mnou bratr zatřásl. „Neopovažuj se tam ještě někdy jít, Barte Sheffielde! To není tvoje babička! Díváš se na ni tak, jako bys ji měl raději, než maminku!“

Někteří tvrdí, že Bart Winslow Scott Sheffield nedosahuje výšky ostatních devítiletých chlapců. Ale já věděl, že až mi bude deset, začnu růst jako plevel v létě. Jakmile se podívám zase do Disneylandu, budu mít dostatečnou motivaci vyrůst do výšky obra.

„Proč se tváříš tak vážně, miláčku?“ zeptala se babička, když jsem byl následující den zase stočený u ní na klíně. Poník tu stále ještě nebyl.

„Už za tebou nepřijdu,“ odpověděl jsem mrzutě. „Řeknu si o poníka tatínkovi a on mi ho dá k narozeninám. Toho tvého už nebudu potřebovat.“

„Barte, neříkal jsi o mně svým rodičům, že ne?“

„Ne, paní.“

„Jestli lžeš, Bůh tě potrestá.“

Jasně, proč ne? Trestají mě všichni, tak proč ne Bůh. „Nikomu jsem nic neřekl,“ zamumlal jsem. „Maminka s tatínkem mě stejně nemají rádi. Mají Joryho a teď ještě Cindy. To jim stačí.“

Rychle se rozhlédla kolem a zvláštní pozornost věnovala zavřeným postranním dveřím. Pak zašeptala: „Barte, viděla jsem tě hovořit s Johnem. Říkala jsem ti, aby ses od něho držel dál. Je to zlý starý člověk a dokáže být i krutý. Pamatuj si to.“

Bože, komu mám vlastně věřit? On tvrdil totéž o ní. Kdysi jsem si myslel, že můžu věřit všem z rodiny. Teď jsem zjišťoval, že lidé nejsou takoví, jak se na první pohled zdají. Nemají mě rádi a jsem jim fuk. Možná babičce na mně záleží – a Johnu Amosovi. Ale teď jsem byl zase zmatený. Mohu považovat Johna Amose za svého skutečného přítele? Pokud ano, tak jím ale nemůže být babička. Musím si vybrat. Ale koho? Jak zvládnout tak zásadní rozhodnutí? Babička mě držela v náručí, hlavu jsem měl položenou na jejích prsou a najednou mi bylo jasné, že nejvíc mě má ráda ona. Je to moje skutečná babička.

Ale… co když není?

Svou babičku jsem viděl už asi dvacetkrát. Přátelství s Johnem Amosem trvá teprve několik dní. Když na mě bude čekat sedmkrát za sebou, bude to důkaz, že je mým dobrým přítelem. Už jsme si v jeho skrýši povídali pětkrát a za tu dobu jsem zjistil, že ženy jsou proradné a nevyzpytatelné.

„Barte, miláčku,“ zašeptala babička a dotkla se suchými rty mé tváře těsně u ucha, „Netvař se tak vyděšeně. Nech prostě Johna Amose být a nevěř ničemu z toho, co ti říká.“ Pohladila mě po tváři a usmála se. „Když teď zaběhneš do stáje a nahlédneš dovnitř, najdeš tam něco, po čem touží každý chlapec a ti, co to nemají, ti budou závidět.“

Chtěla ještě něco dodat, ale seskočil jsem jí z klína a běžel jsem celou cestu z pokoje až do stodoly. Pane Bože, každý den jsem nosil v kapse jablko a doufal jsem, že ho budu mít komu dát. Každý večer jsem se modlil, že toho poníka prostě mít musím. Bude mě mít rád víc, než kdokoli jiný! Běžel jsem do stodoly a ani jednou jsem neupadl. Rozrazil jsem vrata a zíral. TO není poník!

Byl to jen pes. Stál tam obrovský chlupatý pes, mával ocasem a oddaně se na mě díval. A to jsem ještě neudělal nic, abych jeho náklonnost získal. Chtělo se mi brečet. Měl obojek a provazem byl přivázaný k úchytu na špinavé podlaze stodoly. Pes pobíhal dokola a zdálo se, že mě rád vidí – já ho nenáviděl.

Doběhla mě a zadýchaně lapala po dechu. „Barte, miláčku, nesmíš být zklamaný. Opravdu jsem ti chtěla dát poníka, jak jsem slíbila, ale to bys přišel domů načichlý koňským pachem. Jory a rodiče by na to přišli a už bys ke mě nikdy nesměl přijít.“

Klekl jsem si a svěsil hlavu. Chtělo se mi umřít. Snědl jsem poslušně všechnu tu zmrzlinu, přetrpěl polibky a objetí… a stejně jsem od ní poníka nedostal. „Lhala jsi mi,“ zajíkal jsem se se slzami v očích. „Ztrácel jsem s tebou celé dny čas, místo toho, abych dělal něco lepšího.“ Tak jsem tam klečel a slzy mi stékaly po tvářích. Asi ještě úplně dospělý nejsem.

„Barte, miláčku, ty o bernardýnech vůbec nic nevíš!“ mluvila a zvedala mě. „Tohle je teprve štěně, a podívej jak je veliké. Až vyroste, bude veliký jako poník. Můžeš ho osedlat a jezdit na něm. A představ si, že v horách užívají tyhle psy na záchranu lidí, kteří ve sněhu zabloudí. Kolem krku mají upevněný soudek s brandy a takový pes dokáže sám objevit ztraceného člověka a zachránit mu život. Bernardýni jsou ti nejstatečnější psi na světě.“

Nevěřil jsem jí. Ale nedokázal jsem se ubránit, abych se na Štěně nezadíval s větším zájmem. Tohle že je štěně? Napínal provaz, jak se pokoušel ke mně dostat. Trochu si mě tím získal. „Až vyroste, bude opravdu tak velký jako poník?“

„Barte, je mu teprve šest měsíců a už teď je skoro stejně velký jako někteří poníci.“ Rozesmála se, chytla mě za ruku a táhla mě do stodoly. „Podívej,“ mluvila dál a ukazovala na červené sedlo s uzdou a udidlem a malý červený dvoukolák. „Můžeš na něm jezdit, nebo ho zapřáhnout do vozíku – můžeš ho mít jako psa i jako poníka. Záleží jen na tvé fantazii.“

„Nekousne mě?“

„Ne, jistěže ne. Podívej se, drahoušku, jak je rád, že tě vidí. Natáhni ruku a nech ho, aby ti očichal dlaň. Buď na něj hodný, dobře ho krm a udržuj mu v pořádku srst, aby se mu nezacuchala. Pak budeš mít nejen nejhezčího psa na světě, ale také nejlepšího kamaráda.“

S obavami jsem natahoval ruku od těla – a to štěně ji začalo olizovat jako zmrzlinu. Byly to takové uslintané polibky. Rozesmál jsem se, protože to lechtalo. „Jdi pryč, babičko,“ nařídil jsem.

Neochotně odstoupila a já poklekl před poníka, abych mu objasnil, kým vlastně je. „Dívej se mi sem,“ prohlásil jsem odhodlaně, „a pamatuj si, co ti teď řeknu. Ty nejsi pes, jsi poník. Nebudeš nosit soudek s brandy lidem, kteří zabloudí ve sněhu – ty budeš nosit jen mě. Jsi můj poník a patříš jen mně!“

Zmateně se na mě díval, naklonil velkou hlavu ke straně a sedl si. „Takhle sedět nesmíš!“ křikl jsem, „poníci tak nesedí, tak sedí jen psi.“

„Barte,“ ozval se tiše babiččin hlas, „pamatuj na to, že musíš být laskavý.“

Nevšímal jsem si jí. Ženy se do mužských záležitostí nemají co plést. To mi řekl John Amos. Svět ovládají muži. Ženy se mají držet v pozadí a mlčet.

Teď musím vyslovit kouzelná slova a proměnit štěně v poníka. Čarodějnice na jevišti to tak dělaly. Vzpomínal jsem na všechna baletní představení, která jsem viděl, a nakonec jsem zjistil, že vím jenom, jak to vypadá.

Je na to potřeba dlouhý zahnutý nos, dlouhá vyčnívající brada, vypouklé oči a dlouhé prsty s pěticentimetrovými černými nehty. Jediné, co z toho mám, jsou tmavé pronikavé oči – možná by to stačilo.

Zvedl jsem ruce nad hlavu, ohnul prsty, přikrčil se a pronesl své zaklínadlo: „Křtím tě jménem Apple! Kouzelným nápojem, který ti podám a tímto zaklínadlem z tebe dělám poníka.“ Tím kouzelným nápojem bylo jablko. „Teď jsi můj, patříš jenom mně. Jídlo i pití si smíš brát jen ode mě. Nikdy nebudeš mít rád nikoho jiného. Až budu umírat, přiběhneš ke mně a zemřeme spolu. JSI MŮJ, APLLE, MŮJ! NAVŽDYCKY PATŘÍŠ JENOM… MNĚ!“

Síla mého kouzla přinutila Appla očichat ovoce, které jsem mu nabídl. Nešťastně zakňučel a odvrátil se. Víc zájmu projevil o cukr, který jsem si schovával na pozdější dobu. „Nemůžeš sníst všechno najednou,“ káral jsem ho a sám jsem se zakousl do jablka, abych mu ukázal, co s ním. Znovu jsem jablko nabídl svému poníkovi. Znovu svou obrovskou bílozlatou hlavu odvrátil. Některé chlupy měl krásně rudozlaté. Znovu jsem kousl do jablka, abych mu ukázal, o jakou pochoutku se připravuje.

„Barte,“ zavolala babička přiškrceným hlasem, „asi jsem udělala chybu. Odvezu to štěně zpátky a koupím ti toho poníka, po kterém toužíš.“

Podíval jsem se na ni, pak na psa a pak jsem se zahleděl k domovu. Koně by určitě poznali po čichu a poníci jsou cítit stejně. Psí pach jim bude připadat normální, budou si myslet, že jsem se nakonec s naším Cloverem spřátelil – ale ten mě nikdy nepustí příliš blízko.

„Babičko, raději si nechám tohohle psoponíka. Naučím ho, jak se chová kůň. A jestli se to nenaučí do té doby, než pojedu do Disneylandu, můžeš ho odvézt zpátky – a pak už nikdy nepřijdu.“

Se smíchem jsem se pak šťastně se svým psoponíkem kočkoval v seně. Je to určitě jediný psoponík na světě. A bylo příjemné cítit pod rukama jeho velké teplounké tělo.

Pohlédl jsem na ni a bylo mi jasné, že John Amos neměl pravdu. Ženy nejsou zlé a nevyzpytatelné a hrozně se mi ulevilo, že konečně vím, že zlý a nevyzpytatelný je John Amos a maminka a babička jsou hned po Applovi to nejlepší, co v životě mám.

„Babičko, je to pravda, že jsi moje opravdická babička a můj skutečný otec byl tvým druhým manželem?“

„Je to tak,“ odpověděla se skloněnou hlavou. „Ale je to tajemství. Jen mezi námi. Musíš mi slíbit, že to nikomu neprozradil.“ Vypadala sklesle a smutně, ale já byl k zbláznění šťastný. Mám psoponíka a opravdickou babičku, která byla provdaná za mého skutečného otce. Sakra, nakonec snad budu mít přece jen štěstí.

A tak jsem se snažil mluvit spisovně. Naučila mě to babička a Apple. A stačil jim na to jediný den. Maminka s tatínkem se o to snažili roky.

Brzy jsem zjistil, že jídlo má mnoho společného s láskou. Čím víc jídla jsem Applovi dával, tím víc mě měl rád. A beze všech kouzel patřil jen mně. Když jsem ráno přišel, hnal se ke mně, skákal, honil se do kolečka, vrtěl ocasem a olizoval mi tvář. Když jsem ho zapřáhl do vozíku, táhl ho jako opravdický kůň. Když jsem mu ale nasadil malé sedlo, snažil se ho ze všech sil zbavit.

„Brzy mi bude jedenáct,“ řekl jsem babičce v domnění, že bych jí mohl navrhnout několik možných dárků.

„Deset,“ opravila mě. „O příštích narozeninách ti bude deset.“

„Jedenáct!“ křičel jsem umíněně. „Celý rok mi bylo deset, tak teď mi musí být jedenáct.“

„Barte, nespěchej příliš. Čas běží i tak dost rychle. Snaž se udržet si své mládí, zůstaň takový, jaký jsi.“

Hladil jsem Appla po hlavě. „Babi, vyprávěj mi o svých synech.“

Znovu posmutněla. Nepoznal jsem to z její tváře, tu měla zahalenou, ale poklesla jí ramena. „Jeden je už v nebi,“ zašeptala chraplavě, „a druhý utekl.“

„Kam utekl?“ zeptal jsem se. Možná bych tam mohl utéct taky.

„Na Jih,“ řekla prostě a ještě víc se schoulila.

„Já tam pojedu taky. Nenávidím to tam! Jsou tam jen samé hroby a babičky. Jedna je pod zámkem v blázinci a druhá je čarodějnice. Ty jsi z mých babiček nejlepší.“ Už mi bylo jasné, že to není bláznivá matka mého nevlastního otce, ale maminka , toho skutečného. Když žena změní manžela, změní i jméno, takže… a pak mi došlo, že neznám ani její jméno, ani příjmení. „Corrine Winslowová,“ odpověděla, když jsem se zeptal. Hlavu měla stále skloněnou. U nosu závoj nepřiléhal, takže jsem zahlédl kousek její tváře a vidět byly i vlasy. Byly to jemné šedivé vlasy se zlatě zářícími prameny. Bylo mi jí líto. Až budu pryč, bude jí smutno.

„Pojedu do Disneylandu, babičko. Budu tam týden a budu tam mít i večírek se spoustou dárků od tatínka, maminky, Joryho a Emmy. Pak poletíme na východ a prožijeme dva zatracené týdny návštěvami –“

„Já vím,“ přerušila mě s úsměvem. „Budou to dva týdny ztracené návštěvami hrobů a babiček. Ale určitě si to užiješ. Naklonila se ke mně, objala mě a políbila. „Až budeš pryč, o Appla se ti postarám.“

„NE!“ vykřikl jsem v hrůze, že by ji Apple mohl mít raději než mne. „Mého psa necháš na pokoji. Je můj. Nesmíš ho krmit a získávat si ho pro sebe.“

Souhlasila. Řekl jsem jí, že najdu nějaký způsob, jak se po návštěvě Disneylandu vrátit a o Appla se postarat. Samotnému mi nebylo jasné, jak to zařídím – a z jejího pohledu jsem usoudil, že jí také ne. <

Později jsem byl se psem ve stodole. Vysoký hubený John Amos stál nade mnou, když jsem se natáhl do sena. Zase kázal o tom, jak jsou ženy zlé a nutí muže ke „hříchu“.

„Nikdo nedělá nic bezdůvodně,“ tvrdil. „Ani na vteřinu nepodléhej iluzi, že s tebou nemá nějaké zvrhlé plány, Barte Winslowe.“

„Proč mi tak říkáte?“

„Jmenuješ se tak, ne?“

Usmál jsem se a byl jsem hrdý, že mu mohu sdělit, že mám to nejdelší jméno.

„To není důležité,“ odpověděl netrpělivě. „Dávej pozor, chlapče. Včera ses mě ptal na hřích. Chtěl jsem ti to vysvětlit přesně, ale musel jsem si to promyslet. Hřích je to, co spolu dělají muž se ženou, když za sebou zavřou dveře své ložnice.“

„A co je na hříchu tak špatného?“

Zamračil se a odhalil zuby. Zabořil jsem se zpátky do sena a přál si, aby odešel a nechal nás s Applem být.

„Hřích používají ženy k oslabení mužů. Na některé problémy se musíš dívat zpříma. Každý muž má v nitru takovou slabou strunu, kterou dokážou ženy vyhmátnout tím, že se svléknou a pozemskými slastmi ho zbaví síly. Sleduj svoji matku, dívej se, jak se usmívá na otce, líčí si obličej a lakuje si nehty a obléká se do odvážných šatů. A sleduj, jak se tvému nevlastnímu otci rozzáří oči – když to uvidíš, oba jsou na cestě k hříchu.“

Polkl jsem a uvnitř se mě to dotklo. Nechtěl jsem, aby rodiče páchali nějaké špatnosti a Bůh je za to potrestal.

„A teď si poslechni Malcolmova slova znovu. 'Pět let potom, co mě matka opustila, jsem stále plakal. Zanechala mě otci, ale ten mě nenáviděl, protože si mě spojoval s ní. Řekl mi, že už během jejich manželství na ni nebylo spolehnutí a podváděla ho se spoustou milenců a proto mě nedokáže mít rád. Nemohl mě snést nikde poblíž sebe, tak jsem vyrůstal v obrovském domě zcela osaměle a nikomu na mně nezáleželo. Otec mi neustále opakoval, že se kvůli mně nebude moci znovu oženit. Žádné z jeho metres jsem se nezamlouval. Ale ony se mě bály. Jasně jsem jim dával najevo, co si o nich myslím. Věděl jsem, že se budou smažit ve věčném pekelném ohni.'„

„Co je to metresa?“ zeptal jsem se. Malcolm mě už začínal nudit.

„Zpustlá duše na cestě do pekla.“ Zavrtal se do mě pohledem. „A nemysli si, že odjedeš na prázdniny a necháš tu Appla, abych se o něho postaral. Když přijmeš lásku nějakého zvířete, přijímáš s ní i odpovědnost za ně po celý zbytek života. Musíš ho krmit, dávat mu vodu, cvičit ho – jinak Bůh dohlédne, abys trpěl!“

Zachvěl jsem se a pohlédl na svého psoponíka. Právě se honil za svým ocasem.

„V tvých tmavých očích je síla, Barte. Stejná síla, jakou měl Malcolm. Bůh na tebe seslal povinnost pokračovat v nedokončeném díle. Malcolm nebude mít v hrobě klid, dokud se nebudou ti ďáblovi potomci dole v podzemí smažit v pekelném ohni!“

„Pekelném ohni,“ opakoval jsem tupě.

„Dva už tam jsou… ale tři ještě zbývají.“

„Tři ještě zbývají.“

„Semínka zla se rychle množí a rozrůstají.“

„Rozrůstají.“

„A až svou povinnost splníš, Malcolm najde ve svém hrobě klid.“

„Najde v mém hrobě klid.“

„Cos to řekl?“

Byl jsem zmatený. Někdy jsem předstíral, že Malcolm jsem já. John Amos se začal usmívat a zdálo se, že je spokojený. Pak jsem mohl jít domů.

Přiběhl ke mně Jory a začal se vyptávat: „Kdes byl? Co tam pořád děláš? Viděl jsem tě mluvit s tím starým komorníkem. Co ti říkal?“

Měl jsem vedle něho pocit jako myš, která stojí před lvem. Pak jsem se rozpomněl na Malcolmovu knihu a na způsob, jak se v podobných situacích choval on. Nasadil jsem chladnou masku. „Máme s Johnem Amosem tajemství, po kterém ti nic není.“

Jory překvapeně zíral a já odešel.

Pod velkým košatým stromem houpala maminka Cindy na houpačce. Hloupé holky musí být přivázané, aby nespadly. „Barte,“ zavolala, „kdes byl?“

„Nikde!“ odsekl jsem.

„Barte, nemám ráda hloupé odpovědi.“

Zarazil jsem se. Uvědomil jsem si, že Malcolm se mi líbí. Malou Cindy jsem sjel znechuceným pohledem. Ke svému překvapení jsem si všiml, že maminka má na sobě modrou blůzu, která nedosahuje k okraji bílých šortek a odhaluje jí břicho. Ona tu ukazuje holou kůži! A s tou je spojený hřích.

V bibli nařídil Bůh Adamovi a Evě, aby se oblékli a zakryli svou nahotu. Že by maminka byla stejně hříšná, jako ta bezbožná Corrine, která utekla se svým „metresou“?

„Barte, nekoukej na mě, jako bys nevěděl, kdo jsem.“

Na mysli mi vytanul úryvek z bible, který John Amos vždycky citoval. Kousek po kousku jsem se učil, co očekává Bůh od lidí, které stvořil. „Varuju tě, maminko, bůh vidí i to, co já nevidím a potrestá tě.“

Maminka téměř vyskočila. Pak naprázdno polkla a stísněně se zeptala: „Cos to řekl?“

Ona se bojí, pomyslel jsem si. Otočil jsem se a zahleděl se na všechny nahé sochy v téhle zahradě zla a hříchu. Hříšní nazí lidé jsou důvodem toho, že Malcolm nemůže nalézt ve svém hrobě klid.

Ale já ji miluju, je to moje matka. Někdy mi přišla večer popřát dobrou noc, políbila mě a poslechla si mé modlitby. Než přišla Cindy, trávila se mnou daleko víc času. A nezdálo se, že by byla zamilovaná do nějakého „metresy“.

Nevěděl jsem, co mám dělat. „Chce se mi spát, mami,“ řekl jsem a odcházel s pocitem, že se od zbytku světa hrozně liším. Co když jsou Malcolmova slova, která John Amos cituje, pravdivá? Jsou zlí, hříšní a nestoudní lidé jako zvířata? Je špatné být jako zvíře? Apple není ani zlý, ani hříšný. Dokonce ani Clover, který mě nemá rád.

Zastavil jsem se v Joryho pokoji před jeho velkým akváriem. Vháněný vzduch probublával neustále vzhůru a tvořil souvislý pruh bublinek. Připomínalo to šampaňské, kterého mi jednou dala maminka trochu napít.

V mé nádrži rybky nevydrží. Jorymu nepojdou nikdy.

V mém prázdném akváriu je jen voda a malá pirátská loďka, ze které se sypou na dno oceánu falešné drahokamy. V Joryho akváriu rostou mořské rostlinky a prorůstají malým hradem. Jeho rybky se míhají mezi korálovými útesy.

Jorymu se všechno daří líp. Už se mi nelíbí být Bartem. Bart bude muset zůstat doma a zapomenout na výlet do Disneylandu, když má teď povinnosti.

Zvíře může být i těžkým břemenem.

Padl jsem na postel a zíral do stropu. Malcolm už nepotřebuje svou moc a sílu, ani svůj chytrý a bystrý mozek. Je mrtvý a jeho inteligence už k ničemu není. Když Malcolm dospěl, nikdo ho nepřinutil udělat nic, co sám nechtěl. Už nechci být klukem. Chci být dospělým mužem jako mocný finanční kouzelník Malcolm.

Všichni budou skákat tak, jak já budu pískat. Budou se třást, když se na ně podívám. Krčit se, když se pohnu. Ten den se už blíží. Cítím to.

Stíny

„JORY,“ OZVALA SE MAMINKA, KDYŽ JSME VZAli tašky a vydali se k autu, „nechápu, co se to letos v létě s Bartem děje. Úplně se změnil. Nevíš, co celé dny venku dělá?“

Cítil jsem se nesvůj. Chtěl jsem chránit Barta a zachovat mu tu starou dámu od vedle za přítelkyni a nemohl jsem mamince prozradit, že ta dáma tvrdí, že je Bartovou babičkou. „O Barta nemusíš mít strach, mami,“ ujistil jsem ji. „Užívej si s Cindy. Je to krásná holčička, asi jako ty, když jsi byla malá.“

Usmála se a políbila mě na tvář. „Pokud mě neklame zrak, existuje ještě jedna hezká holčička, která se ti líbí.“

Cítil jsem, jak rudnu. Musel jsem se podívat směrem k Melodii Richarmové. Je hrozně krásná. Její dlouhé vlasy jsou o něco tmavší, než maminčiny, ale modré oči má stejně něžné a zářivé. Pomyslel jsem si, že nikdy nebudu milovat dívku, která by neměla modré oči. Melodie právě vyšla a rozběhla se k autu svého otce. Vnímal jsem, jak se mění v ženu. Bože, je to zázrak, když se děvčátka s plochou hrudí objeví jednoho dne s ňadry, útlým pasem a oblými boky a najednou jsou desetkrát zajímavější.

Když jsme dojeli domů, maminka zase začala o Bartovi. „Kdyby se někdy vydal do vedlejšího domu, řekni mi to. Nechci, abyste tu starou samotářku rušili. Ale hrozně bych si přála, aby přestala šplhat na žebřík a zírat na mě přes zeď.“

Přelezl jsem, seskočil a volal Barta. Nakonec jsem ho našel ve staré stodole, která kdysi sloužila jako stáj. Teď tam byla prázdná stání pro koně a v jednom z nich Bart hráběmi vyhazoval staré seno. Zíral jsem na něho a nemohl uvěřit svým očím. Bylo tam s ním štěně bernardýna. Ten pes byl skoro stejně velký jako Bart. Nebylo těžké poznat, že je to teprve štěně, protože bylo hravé, dovádělo a pištělo.

Bart odhodil hrábě a zamračil se na ně. „Přestaň kolem mě skákat, Apple! Poníci skáčou jen přes překážky – a teď sněz to seno, jinak ti zítra nedám čerstvé.“

„Barte…“ zavolal jsem tiše a naklonil se přes zeď, „psi seno nejedí.“

Tvář mu zrudla. „Jdi pryč! Vypadni odsud! Nemáš tu co dělat!“

„Ty také ne.“

„Vypadni,“ vzlykal, odhodil hrábě a tiskl k sobě štěně. „To je můj pes. Měl to být poník – tak z něho udělám psoponíka. Nesměj se a netvař se, že jsem blázen.“

„Nemyslím si, že jsi blázen,“ řekl jsem zaražený tím, jak se rozčílil. Nebyla to přece moje vina, že zvířata dávají přednost mně. Zdálo se, že vědí, že on jim šlápne na ocas nebo o ně zakopne. Vlastně ani já jsem nebyl příliš klidný, když jsem ležel na podlaze a Bart byl někde poblíž.

„Kdo ti to štěně dal?“

„Babička,“ odpověděl Bart pyšně. „Ona mě má ráda, Jory. Miluje mě víc, než maminka. A miluje mě víc, než madam Maryša tebe.“

S Bartem byla potíž. Začal jsem mu rozumět až ve chvíli, kdy mě udeřil do tváře a já litoval, že jsem si ho vůbec pustil k tělu.

Krásné štěně se ke mně lísalo, ale nepohladil jsem ho. Bartovi by to bylo líto. Možná tentokrát opravdu našel kamaráda.

Když jsme šli domů, šťastně se na mě smál.

„Ty se na mě nezlobíš?“ zeptal se. Proč bych se měl zlobit? „Neřekneš to na mě, Jory? Je důležité, aby o tom maminka ani tatínek nevěděli.“

Nerad jsem cokoli před rodiči skrýval, ale Bart na tom trval. Nakonec, co je špatného na tom, když laskavá stará paní dá Bartovi pár dárků a štěně? On je šťastný a má pocit, že ho má někdo rád.

V kuchyni krmila Emma Cindy ovesnou kaší. Maminka dnes holčičku oblékla do nové modré kombinézy a bílé halenky s vyšívanými králíčky. Tu výšivku dělala maminka sama.

Cindiny vykartáčované vlásky se zlatě leskly, ohon měla ozdobený modrou stužkou. Byla tak čisťounká a svěží, že se mi chtělo ji obejmout, ale jen jsem se na ni usmál. Bylo lepší nedávat Bartovi příčinu k žárlivosti. Zvláštní bylo, že bratr zajímal Cindy daleko víc než já. Možná proto, že nebyl o moc větší než ona.

Bart dopadl na židli, která se s ním téměř překotila. Emma se na něho podívala a pronesla: „Jdi si umýt ruce a obličej, Barte Winslowe, pokud máš v úmyslu se najíst u mého stolu.“

„Ten stůl není tvůj,“ odsekl a odešel do koupelny. Špinavýma rukama zanechával cestou na stěnách dlouhé šmouhy.

„Barte! Nedotýkej se těma špinavýma rukama stěn!“ zavolala Emma přísně.

„To nejsou její stěny,“ mumlal si. Umývání rukou mu trvalo celou věčnost, a když se vrátil, měl čisté jen dlaně. Znechuceně si prohlížel polévku a sendviče, které Emma připravila.

„Jez, Barte, nebo se ztratíš,“ řekla mu Emma.

Jedl jsem už druhý sendvič, druhou misku domácí zeleninové polévky a chystal jsem se na zákusek, ale Bart se stále nimral v kousíčku chleba a polévka byla netknutá.

„Co říkáte své nové sestřičce?“ zeptala se Emma. Utřela Cindy upatlanou pusu a sundávala jí bryndák plný drobečků. „Není jako panenka?“

„Je moc hezká,“ souhlasil jsem.

„Cindy není naše sestra!“ vzplál Bart. „Je to jen nějaký další špinavý dítě, o který nikdo jinej než naše maminka nestojí.“

„Bartholomewe Winslowe… už tě nikdy nechci slyšet takhle mluvit.“ Emma mu věnovala dlouhý výhružný pohled. „Cindy je krásná holčička a mamince se podobá tak, jako by to byla její vlastní dcera“.

Bart se dál mračil na Cindy, na mě, na Emmu a dokonce i na stěnu. „Nesnáším blond vlasy a neustále uslintaný červený rty,“ mumlal si pod vousy. Pak vyplázl na Cindy jazyk, ale ona se rozesmála a tleskala ručkama. „Kdyby kolem ní maminka pořád neskákala, nestarala se jí o vlasy a nekupovala jí nové oblečení, vypadala by příšerně.“

„Cindy nebude vypadat příšerně nikdy,“ opáčila Emma a zálibně se na holčičku zadívala. Pak se sklonila a políbila ji na tvářičku.

Ten polibek vyvolal další z Bartových zamračených šklebů.

Seděl jsem tam stísněně a v obavách. Každé ráno jsem se probouzel s vědomím, že se setkám s bratrem, který se stává stále podivnějším. Miloval jsem ho, miloval jsem své rodiče a začínal jsem mít rád i Cindy. Nějak jsem tušil, že je musím všechny chránit – ale neměl jsem tušení, před čím.

Podvržené dítě

ČERT VEM JORYHO I EMMU, POMYSLEL JSEM SI. Ještě štěstí, že mám Appla a milující babičku. Jinak bych na tom byl opravdu bídně. Mám svou dámu v černém, která na mě čeká s otevřenou náručí, se kterou jsem zažil víc objetí a polibků, než Cindy za celý život.

Dostal jsem u ní misku polévky. Byla dobrá, posypaná sýrem. „Proč nemůžu říct našim, jak moc tě mám rád a jak moc ty miluješ mě? Bylo by to hezké.“ Neřekl jsem jí, že pochybuju, že je opravdu mojí babičkou, jenom, že by mě to potěšilo. Svým způsobem by tím její láska získala větší význam, protože příbuzní se musí mít rádi, ale cizí lidé ne.

Než mi odpověděla, položila doprostřed jednoho ze stolů velký náklaďák. Ještě před chvílí byla veselá a šťastná, ale teď najednou posmutněla a zdálo se, že má strach.

„Tví rodiče mě nenávidí, Barte,“ zašeptala slabě. „Prosím tě, neříkej jim o mně. Nech si mě jako své tajemství.“

Vykulil jsem oči. „Ty je znáš?“

„Ano, už velice dlouho. Od doby, kdy byli ještě mladí.“

Jejda. „Cos jim udělala, že tě nenávidí?“ Mě nesnáší skoro každý, tak mě nepřekvapilo, že by někdo mohl nenávidět i ji.

Vzala mě za ruku. „Barte, někdy udělají chybu i dospělí. Já jich udělala spoustu a teď za to těžce pykám. Každý večer se modlím k Bohu, aby mi odpustil. Když se podívám do zrcadla, ztrácím klid, tak si zahaluji tvář před sebou i před ostatními a sedám v nepohodlném křesle, abych ani na chvíli nezapomněla, jak moc jsem ublížila těm, které jsem milovala nejvíc.“

„Kde jsou tvé děti?“

„Copak jsi zapomněl?“ vzlykala se slzami v očích. „Utekly ode mě. A moc to bolí. Nikdy od svých rodičů neutíkej, Barte.“

To jsem neměl ani v úmyslu. Svět za plotem je příliš veliký. A nebezpečný. Raději zůstanu tam, kde jsem v bezpečí. Rozběhl jsem se ji obejmout a pak jsem si šel hrát s tím autem – v tu chvíli vpadl do pokoje John Amos. Oči mu plály vztekem. „Madam! Nemůžete rozmazlovat děti tím, že jim splníte každé jejich přání. Už byste to mohla vědět.“

„Johne,“ pronesla zpupně, „neopovaž se sem ještě někdy vejít bez zaklepání – pamatuj si, kde je tvoje místo.“

Je přísná. Babička umí být i přísná. Usmál jsem se na Johna Amose, který couval ven a mumlal si něco o tom, že mu žádné místo neposkytla, určitě ne takové, po jakém touží. Zapomněl jsem na něho ve chvíli, kdy mi zmizel z dohledu a propadl jsem kouzlu svého nového popelářského auta a zkoumal, jak vlastně funguje. Brzy jsem na to přišel. Ale moje zvědavost nebyla zřejmě přiměřená, protože všechno, co jsem dostal, bylo za hodinu rozbité.

Babička si povzdychla a nešťastně sledovala, jak se auto rozpadá na kousky.

Dlouhé letní dny ubíhaly pomalu. John Amos mě učil spoustu důležitých věcí o tom, jak být mocný a nahánět strach jako Malcolm, který věděl přesně, jak se stát chytrým a prohnaným. John Amos byl se svou šouravou chůzí, hubenýma sukovitýma nohama, pískavým dechem a syčivým hlasem, řídkým knírkem a holou hlavou s jediným šedivým vlasem svým zvláštním způsobem fascinující. Jednou mu ten vlas vytrhnu. Zajímalo by mě, proč ho babička nemá ráda. Mají mezi sebou něco nepříjemného a zahanbujícího.

Bylo mi mezi nimi dobře. Na jedné straně byla láska babičky, vyjádřená všemi těmi krásnými dárky, polibky a objetími, na druhé straně John Amos, který mě učil, jak se stát mocným mužem, kterého ženy poslouchají. Teď, když jsem měl někoho, kdo mě má rád pro mne samého, a je mu jedno, že jsem neohrabaný mizera, začal jsem pociťovat zvláštní kouzlo, které sdílela maminka s Jorym. Doufal jsem, že i já teď uslyším hudbu barev zapadajícího slunce. Měl jsem pocit, že slyším, jak citronovník vydává zvuky jako struny harfy. A mám Appla, svého psoponíka. A to nejlepší nakonec, blíží se mé narozeniny a Disneyland mě očekává.

Když se teď stávám stejně skvělým jako Malcolm, pokoušel jsem se vymyslet způsob, jak si zachovat Applovu lásku, když pojedu na tři týdny pryč. Ta starost mě budila i v noci a pronásledovala mě celý den. Kdo bude Appla krmit a získá tak jeho náklonnost, když budu pryč? Kdo?

Vrátil jsem se ke zdi a zkontroloval broskvovou pecku, která ještě nezapustila kořínky. Čekal jsem, že poroste – ale nerostla. Pak jsem se podíval na hrášky. Ty hloupé kuličky tam ležely a nic se s nimi nedělo.

Prokletý. Jsem prokletý. Podíval jsem se na část zahrady, o kterou se staral Jory. Všechny jeho květiny byly v plném květu. To není fér, že mi nevyrostou ani kytky. Připlazil jsem se po kolenou k místu, kde rostl Joryho proskurník topolovka. Cestou jsem poničil petúnie a šruchu. Co by na mém místě udělal Malcolm? Vytrhal by Joryho kytky, ve své zahradě by vyhloubil palcem dírky a ty kytky do nich zastrkal.

Jednu jamku po druhé jsem zaplňoval Joryho proskurníkem. Rostlinky odmítaly stát zpříma, ale udělal jsem to tak, aby se opíraly jedna o druhou – teď jsem měl květy ve své zahradě i já. Udělal jsem to chytře. Ne zcela čestně, ale prohnaně a bystře.

Podíval jsem se na špinavá kolena a zjistil jsem, že jsem si při budování boudy pro Clovera roztrhl nové kalhoty. Chtěl jsem tím našeho psa požádat za odpuštění, že o něj tak často zakopávám. Právě teď sedí na verandě a sleduje mě. Pokud jsem nablízku, bojí se usnout. Teď ho už nepotřebuju. Kdysi jsem si ho chtěl získat, ale teď už mám lepšího kamaráda.

Do tváře mě štípaly nějaké mušky. Protřel jsem si oči a nestaral jsem se o to, že mám ruce zašpiněné od kolomaze, jak jsem se probíral tatínkovou dílnou v garáži. Emma nebude nadšená, až uvidí mou novou bílou košili, která se celá ušpinila a ani maminka už nedokáže spravit dlouhý šrám od krku až k podolku. Kousal jsem si ret.

V sobotu by si měl člověk užívat, ale já žádnou zábavu neměl. Nemám žádný zvláštní zájem, jako Jory. Nenarodil jsem se jako tanečník, umím se jen ušpinit a poškrábat. Maminka má teď Cindy. Tatínek své pacienty. Emma své vaření a uklízení. A nikoho nezajímá, jestli se nudím. Hodil jsem po Cloverovi nenávistným pohledem. „Mám lepšího psa, než jsi ty!“ křikl jsem na něho. Clover zacouval blíž k domu a schoval se pod židli. „Jsi jen mrňavej francouzskej pudl!“ zaječel jsem. „Neumíš zachraňovat lidi, co zabloudili ve sněhu! Nedokážeš unést červené sedlo ani nejíš seno!“ Každý den jsem míchal Applovi do psího jídla o něco víc sena, aby si ho oblíbil víc, než maso.

Zdálo se, že se Clover stydí. Zasunul se ještě dál pod židli a upřel na mě jeden ze svých smutných pohledů, které mi lezly na nervy. Apple to nikdy nedělá.

Povzdechl jsem si, vstal jsem a oprášil si kolena a ruce. Je čas jít za Applem. Na cestě upoutala mou pozornost bílá zeď, která potřebuje trochu vylepšit. Sebral jsem kámen a začal jsem do ní bušit, aby trochu bílé omítky zase opadalo. Bože, co když ta zeď nekončí? Třeba vede až do Číny, kde zadržuje mongolské hordy. Co ti Mongolové vlastně jsou? Opice? Jo, asi to budou opice – odporné velké opice, které jedí lidi. Bylo by hezké být tak velký, jako King Kong. To bych mohl šlápnout na všechno, co se mi nelíbí.

Nejdřív bych zašlápl učitele, pak školy – ale kostely bych překračoval. Malcolm Boha uznával a ani já si ho nechci rozzlobit. Posbíral bych z oblohy hvězdy a zavěsil si je na prsty jako diamantové prsteny, jaké nosí babička. Místo čepice bych si nasadil měsíc. Slunce bych nechal být, protože bych se o ně mohl spálit. Pak bych ale zvedl mrakodrap Empire State Building jako pálku a slunce bych ze světa prostě odpálkoval. Všechno by pak bylo černé jako dehet. Nebyl by žádný den, jen věčná noc. Černá je jako být slepý nebo mrtvý.

„Barte,“ ozval se mírný hlas, který mě donutil vyskočit.

„Jdi pryč!“ nařídil jsem. Vystačím si sám. A co zase dělá na tom žebříku? Špehuje mě? Znovu jsem se posadil na zem a klacíkem jsem se rýpal v zemi.

„Barte,“ zavolala znovu. „Apple na tebe čeká. Musíš ho nakrmit a dát mu čerstvou vodu. Slíbil jsi, že budeš dobrým pánem. Jednou sis získal lásku a důvěru toho zvířete, máš k němu povinnosti.“

Dnes měla závoj jen od nosu dolů, oči zůstaly odkryté. „Chci kovbojské boty, nové krásné sedlo z opravdické kůže, ne z koženky, klobouk, kožené kalhoty, chrániče, ostruhy a fazole, co bych si je mohl vařit u táboráku.“

„Cos to vykopal?“ Natáhla se, aby lépe viděla. Vypadalo to legračně, jakoby na zdi byla samotná hlava bez těla.

Ježíši… co to je v prachu pohřbeno? Kosti. Kam se poděla srst? A malá bílá ouška?

Roztřásl jsem se strachem, když jsem se jí to pokoušel vysvětlit. „Tygr. Tuhle večer se tu objevil tygr. Byl jsem bezmocný, měl jsem na sobě jen pyžamo, když se ve tmě objevil tygr lidožrout se zelenýma očima. Zavrčel a skočil po mně. Chtěl mě sežrat. Ale dostal jsem se ke své pušce a střelil ho do oka!“

Ticho. Mlčení znamenalo, že mi nevěří. Když promluvila, měla v hlase lítost. „Barte, to není kostra tygra. Vidím kousek srsti. Není to to moje koťátko? To zatoulané, o které jsem se postarala? Barte, proč jsi mi ho zabil?“

„NÉÉÉ!“ vykřikl jsem. „Kotě bych nezabil! To bych nikdy neudělal. Vždyť já mám koťata rád. Tohle je tygr. Takový malý. Ty kosti jsou staré a jsou tu možná už dlouho, ještě z doby, kdy jsem nebyl na světě.“ Ale vypadá to jako kosti z kotěte, opravdu. Promnul jsem si oči, aby neviděla, že v nich mám slzy.

Malcolm by takhle nebrečel. Byl by tvrdý. Nevěděl jsem, co mám dělat. John Amos mě přesvědčoval, abych byl jako Malcolm a nenáviděl ženy. Usoudil jsem, že chovat se jako Malcolm bude lepší, než být sám sebou. Pokoušet se být King Kongem, Tarzanem nebo Supermanem není k ničemu. Malcolm bude lepší, protože mám jeho knížku s instrukcemi jak jednat.

„Barte, je už pozdě. Apple je hladový a čeká na tebe.“

Cítil jsem hroznou únavu. „Už jdu,“ řekl jsem zesláble. Vžít se do role starce je hrozně unavující. Hrát si na tak starého není nejlepší, lepší by bylo být zase klukem. Být starý znamená věnovat všechen čas práci, vydělávat peníze a žádnou zábavu si neužít. Když jsem se dal do pomalé chůze, zabralo mi spoustu času se tam dostat. Všude je mlha. Když je člověk starý, léto už není tak horké. Maminko, maminko, kde jsi? Proč se neobjevíš, když tě potřebuju? Proč neodpovídáš, když tě volám? Copak mě už nemáš ráda, maminko? Proč mi nechceš pomoct?

Klopýtal jsem dál a pokoušel se uvažovat. Pak jsem odpověď odhalil. Nikdo mě nemá rád, protože nepatřím sem, ani tam.

Nepatřím nikam.

Část druhá

Tajemství zla

SNĚDL JSEM SLANINU, MÍCHANÁ VAJÍČKA S KYsanou smetanou a pažitkou a tři topinky, zatímco Bart se ve svém jídle šťoural, jako by neměl zuby. Topinka mu už vychladla – Bart mezitím upíjel pomerančový džus, jako by to byl jed. I stařec na smrtelné posteli by měl větší chuť k jídlu.

Nevraživě se podíval směrem ke mně a pak se jeho pohled zastavil u maminky. Trhl jsem sebou. Věděl jsem, že ji má rád – jak se na ni může tak dívat?

V Bartově hlavě se odehrávalo něco tajuplného. Kam zmizel můj stydlivý, introvertní bráška? Postupně se mění na agresivního, podezíravého a krutého kluka. Teď se dívá na tatínka tak, jako by něco provedl – ale většina jeho útočných pohledů patřila mamince.

Copak neví, že máme tu nejlepší maminku na světě? Chtěl jsem to zarazit a mít zase toho bývalého Barta, který si mumlal něco pro sebe, když se potloukal kolem a lovil nějaké velké zvíře, bojoval ve válce nebo hnal stáda dobytka. Kam se vytratila jeho láska a obdiv k mamince? Při nejbližší příležitosti jsem ho přitlačil ke zdi v zahradě. „Co se s tebou, Barte, sakra, děje? Proč se díváš na maminku tak opovržlivě?“

„Už ji nemám rád.“ Otočil se, rozpažil a změnil se v letadlo. To bylo zcela běžné – pro Barta. „Uvolni mi cestu!“ nařídil mi. „Uvolni cestu, můj tryskáč odlétá do dalekých zemí! V Austrálii se teď střílí klokani.“

„Barte Sheffielde, proč chceš pořád něco zabíjet?“

Zamával křídly, přistál a vypnul motor. Překvapeně na mě zíral. Do tmavohnědých očí se mu vrátil výraz toho milého kluka ze začátku léta. „Nebudu zabíjet skutečné klokany.

Jen si jednoho malého chytnu, strčím do kapsy a počkám, až vyroste.“

Pitomec! „Tak za prvé, nemáš kapsu s cecíkem, aby mohl malý klokan sát mléko.“ Posadil jsem ho na lavičku. „Barte, nastal čas, abychom si promluvili jako muž s mužem. Co tě trápí, kamaráde?“

„Velký zářící dům na vrcholku vysokého kopce. Když v noci padal sníh, rudé a žluté plameny vyskakovaly stále výš a výš! Sněhové vločky zrůžověly. A v tom starém domě byla nějaká stará paní, co nemohla chodit a mluvit. Můj opravdický otec, advokát, ji běžel zachránit. Ale nedokázal to! Uhořel! Uhořel! Uhořel!“

Je vyděšený. Blázní. Bylo mi ho líto. „Barte,“ začal jsem opatrně, „dobře víš, že tatínek Paul takhle nezemřel.“ Proč o tom začínám? Paul zemřel jen pár let po Bartově narození. Kolik let mu bylo? Těžko jsem se na tu dobu rozpomínal sám. Mohl bych se zeptat maminky, ale nechtěl jsem jí přidělávat starosti. Vedl jsem Barta do domu. „Barte, tvůj vlastní otec zemřel, když četl na verandě noviny. Neuhořel. Měl potíže se srdcem a ucpávaly se mu cévy. Tatínek nám to vysvětloval, pamatuješ?“

Díval jsem se, jak mu hnědé oči tmavnou a rozšiřují se zornice. Pak s hroznou umíněností vyhrkl: „Nemyslím tamtoho! Mluvím o svém skutečném otci! Velkém silném právníkovi, který nikdy se srdcem nic neměl!“

„Barte, kdo ti řekl takový nesmysl?“

„Hoří!“ křičel a motal se jako člověk oslepený kouřem, který se pokouší najít cestu ven. „John Amos mi prozradil, jak to skutečně bylo. Když jednou o vánocích chytil stromeček, celý svět se ocitl v jednom ohni. Lidé křičeli, utíkali a šlapali po těch, co upadli! A ten největší dům se stal léčkou pro mého otce a on v něm zemřel, zemřel, zemřel!“

Tak to stačí, už jsem slyšel dost. Jdu rovnou domů a řeknu o tom našim. „Barte, poslouchej. Pokud nepřestaneš chodit do vedlejšího domu a poslouchat ty jejich výmysly, řeknu to mamince a tatínkovi – a těm vedle taky.“

Oči měl pevně zavřené, jako by se pokoušel vybavit si nějakou scénu zasunutou hluboko v paměti. Když mi popisoval další podrobnosti, zdál se zahleděný do sebe. Pak se jeho tmavé oči rychle otevřely a byl v nich divoký a šílený výraz.

„Starej se o své věci, Jory Marquete!“ Sklonil se, zvedl pálku na baseball a švihl s ní tak prudce, že kdybych neuskočil, rozbil by mi hlavu. „Řekni našim něco o mně nebo o babičce, a až usneš, zabiju tě.“ Pronesl to hlasitě, chladně a nezúčastněně s vyzývavým pohledem.

Polkl jsem naprázdno a cítil, jak se mi na krku ježí vlasy. Copak z něho mám strach? Ne. To není možné. Jak jsem se na něj díval, ztrácel postupně jistotu a začal sípat a chytat se za srdce. Usmál jsem se, protože já jeho tajemství znám – je to jeho způsob jak vycouvat ze skutečného zápasu. „V pořádku, Barte,“ řekl jsem chladně. „Teď ti to umožním. Jdu si vedle promluvit s těmi lidmi, kteří ti plní hlavu těmi nesmysly.“

Rychle vypadl z role starce. Pootevřel pusu a upíral na mě ukřivděný pohled. Ale já se otočil na patách a šel jsem pryč. Nikdy by mě nenapadlo, že něco podnikne. Chyba! Pocítil jsem tíhu na zádech a ocitl se na zemi. Bart se na mě vrhl. Než jsem mu stačil pogratulovat, že byl tentokrát pro změnu rychlý a přesný, začal mě tlouct pěstmi do tváře.

„Až skončím, nebudeš už takovej krasavec.“ Odrážel jsem jeho rány, ale pak jsem si všiml, že je rozdává se zavřenýma očima. Pere se poslepu jako dítě a vzlyká přitom. A i když jsem moc chtěl, nedokázal jsem brášku srazit.

„Bojíš se, co?“ Odhrnul horní ret a zavrčel. Vypadal sám se sebou spokojený. „Doufám, že už víš, kdo je tady pánem? Málem jsem z tebe vypráskal duši, co?“

Tvrdě jsem ho udeřil. Upadl dozadu, ale nedokázal jsem se prát s mrňousem, který je silný jen ve chvílích, kdy ho ovládá vztek. „Potřebuješ dostat za vyučenou, Barte Sheffielde, a mohlo by to být právě ode mne. Až si na mě budeš příště chtít vyzkoušet nějaký svůj akrobatický kousek, raději si to dvakrát rozmysli – protože s tou vypráskanou duší bys mohl skončit ty.“

„Ty nejsi můj bratr,“ vzlykal. Bojovnost ho už zcela opustila. „Jsi mým bratrem jen napůl a to je stejné, jako bys jím nebyl vůbec.“ Dusil se vlastními emocemi a když ho pláč přemohl úplně, zakrýval si oči rukama.

„Vidíš. Ta stará paní ti jen plete hlavu bláznivými myšlenkami a ty už jich máš v té své makovici i tak dost. Štve tě proti vlastní rodině – a já jí to půjdu vytmavit.“

„Neopovaž se!“ vykřikl. Pláč byl ten tam a už ho zase ovládal vztek. „Pak udělám něco strašnýho. Udělám! To přísahám! Jestli tam půjdeš, budeš toho litovat!“

Pokřiveně jsem se usmál. „A kdo ještě mě přiměje, abych litoval?“

„Já vím, co chceš,“ ozval se zase jako dítě. „Ty chceš mého psoponíka. Ale on tě nebude mít rád! Nebude! Chceš, aby tě moje babička měla raději, než mě. Ale toho nedosáhneš! Chceš mi sebrat úplně všechno – ale to se ti nepovede!“

Bylo mi ho líto, ale už jsem řešení odkládal dost dlouho. „Jdi si pro svou láhev s dudlíkem!“ křikl jsem na něho a byl jsem pryč. Volal na mě a křičel, že mě donutí litovat toho. Připraví mě o něco, co už nebudu moci získat zpátky. „A budeš plakat, Jory!“ varoval mě. „Budeš plakat víc, než kdy předtím!“

Na silnici se střídal stín a sluneční žár a brzy byl Bart i se svým vztekem daleko za mnou. Slunce mi prudce pálilo na hlavu a za mnou se ozývaly nějaké drobné kroky. Ohlédl jsem se a uviděl Clovera, který se mě snažil dohonit. Zastavil jsem se a klekl si, abych ho chytil, až mi skočí do náruče. Olízl mi tvář se stejnou oddaností, jakou mi projevuje už od mých tří let.

Vzpomínám si, že jsme tehdy žili s maminkou ve Virgínii v malé chatě na úpatí hor Blue Ridge. Pamatuju si i vysokého muže s tmavýma očima, který mi věnoval nejen Clovera, ale také kočku Calico a papouška Buttercupa. Calico se jednou v noci někde toulal a už se nevrátil a papoušek zemřel, když mi bylo sedm. „Chtěl bys být mým synem?“ slyšel jsem ve vzpomínkách hlas toho muže. Jmenoval se… jak se vlastně jmenoval? Bart? Bart Winslow? Bože, že bych se rozpomínal na něco, co mi vypadlo z hlavy? Je můj nevlastní bratr Bart synem toho muže? Ale proč by maminka dávala svému dítěti jméno po nějakém muži a ne po svém manželovi?

„Vrať se domů, Clovere,“ řekl jsem. Zdálo se, že pes pochopil. „Je ti už jedenáct a pobíhání na poledním slunci už pro tebe není. Vrať se, zalez si na své oblíbené stinné místo a počkej tam na mě, platí?“

Zavrtěl ocasem, otočil se a poslušně se vydal k domovu. Stále se ohlížel, jestli se nedívám jinam a nemohl by se zase za mnou vydat. Sledoval jsem ho, dokud mi nezmizel za zatáčkou z dohledu. Pak jsem se ještě jednou vydal k rozlehlému starému domu. Dávná minulost mi bušila v hlavě jako tlumené bubny, které mi připomínají, co všechno jsem už zapomněl. Balet na Štědrý den a pohledného muže, který mi věnoval můj první elektrický vláček. Pokusil jsem se vzpomínky zahnat, protože jsem si chtěl uchovat maminku nedotčenou, stejně jako lásku k tatínkovi Paulovi a úctu k Chrisovi. Ne, nebudu se probírat pamětí.

Řekl jsem si, že pokud jsou baletní příběhy jen poněkud nadsazená skutečnost, milenci přicházejí a odcházejí v životě každého člověka. Pokusil jsem se chovat jako tatínek. Důrazně jsem zazvonil a oznámil do mikrofonu, že chci dovnitř. Ocelová vrata se tiše otevřela jako mříže vězení a pobízela mě kupředu. Téměř jsem běžel po zahnuté příjezdové cestě, až jsem se ocitl před dvoukřídlým hlavním vchodem. Tam jsem zazvonil a zabušil měděným klepadlem tak silně, jak nejvíc to šlo.

Netrpělivě jsem čekal, až se objeví ten nepříjemný starý komorník. Ocelová vrata se za mnou zavřela a já měl pocit, jako bych lezl do pasti. Bože, už jsem jako Bart s jeho fantazií. Tenhle scénář jsem připravil pomocí baletních příběhů. Připadal jsem si jako nějaký ubohý nevítaný princ, který nezná kouzelné slovíčko. To zná jen Bart.

Mé odhodlání nahlodávaly pochyby a lítost. Tohle nevypadá na zámek zakleté princezny. Je to jen dům osamělé staré ženy, která potřebuje Barta stejně, jako on ji. Ale přece není možné, aby byla jeho babičkou, to nejde. Jeho babička je ve Virgínii zavřená za cosi strašného, co kdysi provedla.

Všude kolem byl klid, který mě dusil a připadal jsem si tu starý. Náš dům je stále plný hluku z kuchyně, hudby, Cloverova štěkotu, pištění Cindy, Bartova křiku a Emminých pokynů. Z tohohle domu se neozývalo ani kviknutí. Nervózně jsem přešlapoval a uvažoval o tom, že to vzdám. Pak jsem zahlédl za jednou záclonou stín. Zachvěl jsem se. Skoro jsem utekl. Ale právě v tu chvíli se dveře pootevřely právě natolik, aby mohl komorník vykouknout šilhavým vodnatým okem. „Můžete vejít,“ sdělil mi nepohostinně. „Ale nezůstávejte tam dlouho. Naše paní má křehké zdraví a snadno se unaví.“

Zeptal jsem se, jak se jmenuje, protože jsem měl už dost toho mluvit a uvažovat o ní jako o stařeně nebo ženě v černém. Odpovědi jsem se nedočkal. Komorník mě zaujal šouravou chůzí s náznakem kulhání, hůlkou z ebenového dřeva, která na parketách cvakala a holou, růžově lesklou hlavou. Řídký knírek mu splýval v pramíncích po obou stranách přísných úst. Ale přestože byl starý a slabý, šířil kolem sebe strach a hrůzu.

Pobídl mě vstoupit, ale zaváhal jsem. Pak se cynicky usmál a odhalil příliš velké, příliš pravidelné a velice zažloutlé zuby. Napřímil jsem ramena a odvážně ho následoval s představou, že dám všechno do pořádku a že budeme žít stejně šťastně, jako jsme žili před jejich příchodem do tohoto domu, který patříval jen nám.

Ještě jsem si neuvědomoval, že mě nežene zvědavost, ale podezření.

Nedokážu říct přesně proč, ale její pokoj mě znovu překvapil. Možná proto, že i v tak krásný letní den měla zatažené závěsy. Za nimi byly ještě zavřené okenice, které vrhaly na záclony proužky světla. Okenice a závěsy zabránily horku proniknout dovnitř a v salónu bylo nečekaně chladno. Tady u nás není klimatizace nutná. Nedaleký Pacifik tu způsobuje celkem chladné podnebí, ve kterém je večer svetr nutností i uprostřed léta. Ale tenhle dům je nezvykle studený i na místní poměry.

Zase seděla v tom dřevěném houpacím křesle a dívala se na mě. Hubenou rukou mi pokynula na pozdrav a naznačila, abych šel blíž. Instinktivně jsem tušil, že představuje nějakou hrozbu pro mé rodiče, pro mé vlastní bezpečí a hlavně pro Bartův zdravý rozum.

„Nemusíš se mě bát, Jory,“ pronesla milým hlasem. „Můj dům ti patří stejně jako Bartovi. Posaď se a popovídáme si. Vezmeš si se mnou šálek čaje a kousek koláče?“

Včerejší slovo na rozšíření slovní zásoby, na které tatínek přísně dohlížel, bylo úchvatný. „Svět patří těm, kteří se umí dobře vyjadřovat a náhoda přeje těm, kteří to zvládnou i na papíře,“ říkal.

Připouštím, že mě ta žena, která i přes své stáří seděla v houpacím křesle hrdě, uchvátila. „Proč neotevřete okenice, nerozhrnete závěsy a nepustíte dovnitř čerstvý vzduch a světlo?“ zeptal jsem se.

Nervózními gesty rozehrála zářivé paprsky mnoha drahokamů. Rubíny, smaragdy a diamanty na jejích prstech zářily každý svým spektrem barev. Ty šperky vypadaly nemístně, když k nim měla jednoduché černé šaty a hlavu pokrytou několika vrstvami černého šifónu – ale oči dnes měla odhalené. A byly modré. Připadaly mi velice povědomé.

„Příliš světla škodí mým očím,“ vysvětlovala chraplavým šepotem.

„Proč?“

„Proč škodí světlo mým očím?“

„Ano.“

Trochu si povzdechla. „Dlouho jsem žila odtržená od světa, zavřená v malé místnosti. Ale co bylo daleko horší, byla jsem uzavřená do sebe. Když člověk poprvé v životě pohlédne sám na sebe, v hrůze ustoupí. Když jsem se na sebe poprvé podívala do zrcadla, které bylo v mém pokoji, zhrozila jsem se. Proto teď žiju v místnostech plných zrcadel, ale zakrývám si tvář, abych z ní moc neviděla. V pokojích mám šero, protože tvář, kterou jsem kdysi obdivovala, se mi už nelíbí.“

„Tak sundejte ta zrcadla.“

„Připadá ti to tak snadné. Ale jsi mladý. Mladí mají vždycky pocit, že všechno je snadné. Nechci ta zrcadla sundat. Chci, aby mi neustále připomínala, co jsem způsobila. Ta zavřená okna a dusná atmosféra jsou trestem pro mě, ne pro tebe. Jestli chceš, Jory,“ pokračovala, když jsem se neslyšně posadil, „otevři okna, otevři okenice, pusť dovnitř světlo a já odložím závoj a dovolím ti pohlédnout do tváře, před kterou se ukrývám. Ale příjemné to nebude. Má krása je dávno pryč, ale to je malá ztráta ve srovnání se vším tím, co se stalo a s čím jsem se měla chrabře potýkat.“

„Chrabře?“ zeptal jsem se. To slovo mi nebylo příliš jasné, měl jsem pocit, že souvisí se statečností.

„Ano, Jory, chrabře jsem měla bránit to, co mi patřilo. Byla jsem pro ně vším, ale nechala jsem je na holičkách. Denně jsem se přesvědčovala, že jsem jednala správně. Odmítala jsem jejich obhajobu a co je horší, vůbec mě nenapadlo, že ke mně cítí lítost. Namlouvala jsem si, že jsem pro ně udělala všechno, protože jsem jim všechno dala. Přestávali mi věřit a mít mě rádi. Byla to ta nejhorší bolest, jakou jsem kdy zažila. Nenáviděla jsem se za svou slabost, zbabělost a strach, které se projevily ve chvíli, kdy jsem měla hájit, co mi patří a bojovat o to. Měla jsem myslet jen na ně a zapomenout na to, po čem toužím já sama. Omlouvá mě snad jen to, že jsem byla mladá. A mládí je sobecké, i když se to týká vlastních dětí. Myslela jsem, že mé potřeby jsou přednější, než jejich. Měla jsem pocit, že jejich čas teprve přijde a pak si najdou vlastní cestu. Považovala jsem to za svou poslední šanci na štěstí. A musela jsem se jí chopit rychle, než zestárnu a nebudu už přitažlivá. Muž, kterého jsem milovala, byl mladší než já. Nemohla jsem mu o nich říci.“

O nich? O kom to mluví?

„O kom?“ zeptal jsem se tiše a ve skrytu duše jsem si přál, aby mi neodpověděla – nebo alespoň ne příliš jasně.

„O mých dětech, Jory. Měla jsem se svým prvním manželem, kterého jsem si brala, když mi bylo pouhých osmnáct, čtyři děti. Nechtěli mi ten sňatek povolit, ale já po něm toužila. Myslela jsem, že krásnějšího člověka už nikdy nepotkám… a pak jsem se setkala s mužem stejně přitažlivým.“

Nechtěl jsem jejímu příběhu naslouchat. Ale požádala mě, abych zůstal. Sedl jsem si na kraj jednoho z těch krásných křesel.

„A tak,“ pokračovala, „jsem ztratila soudnost a nechala se láskou k tomu muži zaslepit tak, že jsem zapomněla na jejich potřeby, nevšímala si jejich tužeb a nerespektovala jejich svobodu. A teď každý večer usínám s pláčem.“

Co jí mám říct? Nechápal jsem, o čem mluví. Usoudil jsem, že je šílená a není divu, že i Bart se chová jako blázen. Naklonila se, aby na mě viděla zblízka.

„Jsi nezvykle pohledný chlapec. Myslím, že jsi si toho vědomý.“

Přikývl jsem. Celý život jsem slýchal poznámky o tom, jak jsem hezký, nadaný a okouzlující. Ale zajímalo mě jen nadání, vzhled ne. Podle mě byl bez talentu k ničemu. Už jsem si uvědomoval, že krása s léty pomíjí, ale i tak jsem ji miloval.

Když jsem se podíval kolem sebe, zjistil jsem, že tahle žena miluje krásu stejně, jako já, ale i tak… „Škoda, že sedí v šeru a odmítá vychutnat všechno to, co dělá tenhle dům krásným,“ zamumlal jsem si nechtěně. Slyšela to a stejně tiše odpověděla: „Tak sama sebe trestám.“

Nic jsem neříkal, jen jsem seděl a ona nesouvisle povídala o svém životě. Jako malá bohatá chudinka udělala chybu a zamilovala se do svého o tři roky staršího nevlastního strýce a byla proto vyděděna. Proč mi svůj životní příběh vypráví?

Mě to nezajímá. Co má její minulost společného s Bartem? A přišel jsem přece kvůli němu.

„Pak jsem se vdala podruhé. Všechny mé čtyři děti mě za to nenáviděly.“ Prohlížela si své ruce složené na klíně a pak si začala pohrávat s prsteny. „Děti si vždycky myslí, že dospělí to mají jednoduché. Ale někdy tomu tak není. Děti si myslí, že jejich ovdovělá matka kromě nich nikoho nepotřebuje.“ Povzdechla si. „Myslí, že jí mohou poskytnout dostatek lásky, protože ještě nechápou, že je i jiná láska a že pro ženu, která už byla vdaná, je těžké žít bez muže.“

Jako by při tom vyprávění na mě zapomněla, protože když mě uviděla, trhla sebou. „Ach, jsem špatná hostitelka. Jory, co ti mohu nabídnout k jídlu a k pití?“

„Nic, děkuji. Přišel jsem vám jen říct, abyste sem Barta už nezvala. Nevím, co jste mu napovídala ani co tu dělá, ale domů se vrací s podivnými myšlenkami a chová se dezorientované.“

„Dezorientované? Na tak mladého chlapce máš obdivuhodný slovník.“

„Tatínek trvá na tom, abychom se každý den naučili jedno nové slovo.“

Vztáhla nervózní ruce k hrdlu a začala si pohrávat s náhrdelníkem z velkých perel s diamantovou sponou ve tvaru motýla. „Jory, kdybych ti položila jednu hypotetickou otázku, odpověděl bys mi – dal bys mi na ni pravdivou odpověď?“

Vstal jsem s úmyslem odejít. „Raději bych na žádné otázky neodpovídal…“

„Kdyby tě tvůj otec nebo matka někdy zklamali, nějak ti ublížili – dokázal bys jim odpustit?“

Jistě, jistě, rozhodl jsem se okamžitě, ačkoli jsem si vůbec nedokázal představit, že by někdy dokázali ublížit mě, Bartovi nebo Cindy. Zatímco čekala na odpověď, couval jsem ke dveřím. „Ano, madam, myslím, že bych jim dokázal odpustit cokoli.“

„I vraždu?“ zeptala se rychle a také vstala. „Dokázal bys jim odpustit i to? Ne vraždu promyšlenou, ale nehodu?“

Je blázen, stejně jako její komorník. Chtěl jsem se odtamtud dostat rychle pryč. Ještě jednou jsem ji požádal, aby bratra nepřijímala. „Jestli chcete, aby si Bart zachoval zdravý rozum, nechte ho napokoji!“

Než přikývla a sklonila hlavu, oči se jí zalily slzami. Bylo mi jasné, že jsem ji ranil. Musel jsem se hodně přemáhat, abych neřekl, že je mi to líto. Právě když jsem odcházel, někdo zabušil na dveře. Otevřel jsem je vpustil dovnitř člověka s velkou podlouhlou bednou. Byla zatlučená a otevřít ji vyžadovalo dva lidi.

„Neodcházej, Jory,“ požádala mě. „Zůstaň! Ráda bych, abys viděl, co je uvnitř.“

Co to na věci změní? Ale zůstal jsem, protože jsem byl zvědavý, co v té bedně je.

Halou se rozléhalo ťukání hůlky starého komorníka, ale poslala ho pryč. „Johne! Nezvonila jsem na tebe. Zůstaň, prosím, ve své části domu, dokud pro tebe nepošlu.“

Věnoval jí zamračený pohled vyjadřující pohoršení a odbelhal se do své nory.

To už byla bedna otevřena a dva muži z ní vytahovali dřevitou vlnu, která chránila obsah. Pak vytáhli nějakou rozměrnou věc zabalenou v šedém plátně.

Bylo to jako čekat, až bude na vodu spuštěna loď. V očekávání jsem zatajil dech. Ona měla takový zvláštní výraz… jako by se nemohla dočkat, až tu věc uvidím. Že by mi dávala dárek, jako dává Bartovi všechno, na co si vzpomene? Bart je hrozně náročný kluk a vyžaduje dvakrát tolik pozornosti, než většina ostatních lidí.

Vydechl jsem a ustoupil dozadu.

Muži rozbalili obraz malovaný olejem.

Moje krásná maminka na něm stála v bílé róbě na úpatí schodiště a jednou rukou se opírala o sloupek zábradlí. Za ní se vlnily metry nějaké lesklé látky. Zatočené schodiště, před kterým stála, mizelo v mlze. Umělci se podařilo vytvořit dojem, že tou mlhou probleskuje zlato s drahokamy, naznačující atmosféru paláce.

„Víš, čí portrét to je?“ zeptala se, když ti muži obraz pověsili v jednom z málo užívaných salónů. Zmateně jsem beze slova přikývl.

Na co potřebuje maminčin portrét?

Počkala, až muži odejdou. Usmívali se nad velkorysým zpropitným. Slyšel jsem, jak těžce oddechuji a přemýšlel jsem, proč se cítím jako omráčený. „Jory,“ ozvala se jemně a otočila se ke mě, „na tom obraze jsem já. Můj druhý manžel ho nechal namalovat krátce po svatbě. Bylo mi tehdy sedmatřicet.“

Žena na portrétu vypadala přesně tak, jak teď vypadá moje maminka. Polkl jsem a chtělo se mi utéct. Najednou jsem nutně potřeboval na toaletu, ale cítil jsem nutkání zůstat. Chtěl jsem si vyslechnout její vysvětlení, ačkoli jsem byl strnulý hrůzou, co uslyším.

„Můj druhý manžel byl mladší než já a jmenoval se Bartholomew Winslow, Jory,“ řekla spěšně, jako by chtěla mít jistotu, že to uslyším předtím, než se seberu a uteču. „Později, když na to byla moje dcera dost stará, svedla ho a ukradla mi jeho lásku jen proto, aby mě mohla ranit tím, že mu dá dítě. Dítě, které jsem já mít nemohla. Určitě už víš, kdo je to dítě, že?“

Vyskočil jsem a ustupoval. Natáhl jsem ruce, abych odehnal jakékoli další informace, které jsem nechtěl slyšet.

„Jory, Jory, Jory,“ opakovala monotónně. „Copak si na mě nepamatuješ? Rozpomeň se na dobu, kdy jsi žil v horách ve Virgínii. Vzpomeň si na tu malou poštu a bohatou dámu v kožichu. Byly ti tenkrát asi tři roky. S úsměvem jsi ke mně přišel a pohladil můj kožich. Řekl jsi mi, že jsem hezká – vzpomínáš si na to?“

„Ne!“ vykřikl jsem rozhodně. „Dokud jste se sem nenastěhovala, nikdy jsem vás neviděl! A všechny blondýnky s modrýma očima jsou si podobné!“

„Ano,“ odpověděla zlomeně. „Asi máš pravdu. Myslela jsem si jen, že by bylo zajímavé vidět, jak se budeš tvářit. Neměla jsem si s tebou tak zahrávat. Omlouvám se, Jory. Odpusť mi to.“

Nedokázal jsem se do těch modrých očí podívat. Musel jsem pryč.

Cítil jsem se mizerně a pomalu jsem se loudal domů. Kdybych tam nezůstával. Kdyby ten obraz nepřinesli právě ve chvíli, kdy jsem tam byl. Proč jen mám pocit, že ta ženská představuje pro maminku a nevlastního otce nějakou hrozbu? Co jsem provedl? Bylas to opravdu ty, maminko, kdo jí připravil o lásku jejího druhého manžela? Je to pravda? Dává to přece smysl, jestli se Bart jmenuje po něm. Všechno, o čem mluvila, jen potvrzuje podezření, které mi dřímá v hlavě už tolik let. Teď se dveře otvírají a vpouštějí dovnitř čerstvé vzpomínky, které připomínají nepřátele.

Vyběhl jsem na verandu, které maminka v žertu říkala

„Paulova úprava jižanské verandy“. Opravdu nebyla pro kalifornské domy typická.

Dnes na ní bylo něco nezvyklého. Kdybych nebyl tak ztrápený, možná bych odhalil hned, co mi na ní chybí. Ale takhle mi trvalo pořádnou chvíli, než mi došlo, že tam není Clover. Rozhlédl jsem se a znepokojeně ho zavolal.

„Proboha, Jory,“ ozvala se Emma z okna kuchyně, „Nekřič tak. Právě jsem ulořila Cindy ke spánku a ty ji probudíš. Před chvílí jsem viděla Clovera běžet do zahrady za motýlem.“

Jasně. Oddechl jsem si. Jestli něco dokáže udělat z mého psa štěně, je to třepotavý žlutý motýl. Zašel jsem za Emmou do kuchyně. „Emmo, chci se tě na to zeptat už dlouho. Ve kterém roce se maminka provdala za doktora Paula?“

Byla skloněná u lednice, něco tam hledala a mumlala si pro sebe: „Přísahala bych, že tu byl kus pečeného kuřete od včerejška. Protože máme dnes játra na cibulce, schovala jsem Bartovi zbytek toho kuřete. Myslela jsem, že by ho tvůj vybíravý bratr mohl dojíst.“

„Pamatuješ si, ve kterém roce se brali?“

„Byl jsi tehdy ještě malý,“ odpověděla a dál odkrývala misky.

Emmu data nezajímala. Ta si snad ani nepamatuje, kdy má narozeniny. A když, tak jen přibližně. „Vyprávěj mi ještě, jak se maminka seznámila s mladším bratrem doktora Paula… s naším nevlastním otcem.“

„Ano, na Chrise se pamatuju. Byl hezký, vysoký a opálený. Ale doktora Paula nikdo nepředčil… tvůj nevlastní otec byl výborný člověk. Byl tak laskavý a vlídný.“

„Nepřipadá ti legrační, že se maminka nezamilovala do mladšího z bratrů, ale do toho staršího? Není to zvláštní?“

Narovnala se a dala si ruce na záda. Stále si stěžovala, že ji bolí. Pak si ruce otřela do neposkvrněné zástěry. „Doufám, že tví rodiče se dnes neopozdí. Teď utíkej najít Barta, ať se jde vykoupat. Špatně snáším, když ho tvoje maminka vidí tak zmazaného.“

„Emmo, neodpovědělas mi na mou otázku.“

Otočila se ke mně zády a začala krájet papriky. „Jory, bude lepší, když se na to zeptáš rodičů. Na mě s tím nechoď. Možná mě považuješ za člena rodiny, ale přísluší mi jen místo přítelkyně. A teď už utíkej, ať můžu dodělat večeři.“

„Emmo, prosím tě, já to potřebuju vědět nejen kvůli sobě, ale i kvůli Bartovi. Musím s Bartem něco udělat, ale jak, když nic nevím?“

„Jory,“ usmála se na mě vřele, „buď rád, že máš tak skvělé rodiče. Máte s Bartem velké štěstí. A doufám, že až Cindy vyroste, uvědomí si, jaké ji potkalo štěstí, když se maminka rozhodla přijmout ji za dceru.“

Venku se začínalo stmívat. Ať jsem hledal jak chtěl, Clovera jsem nemohl najít. Posadil jsem se na zadní schody a nešťastně se díval, jak se obloha zbarvuje do růžova s výraznými oranžovými a fialovými pruhy. Cítil jsem se zmožený, smutný a obtížený hrozným břemenem. Přál jsem si, aby se všechny ty záhady a zmatky vytratily. Clover, kde je Clover? Až do této chvíle jsem si neuvědomoval, jak moc patří k mému životu a jak ho budu postrádat, až mě opustí. Pane Bože, nedopusť, aby odešel.

Ještě jednou jsem prohledal dvůr. Potom jsem se rozhodl jít domů a zavolat do redakce novin. Nabídnu za nález psa odměnu – tak velkou, že ho někdo určitě přivede. „Clovere!“ volal jsem, „žrádlo!“

Na mé volání se z křoví vynořil Bart ve špinavých a roztrhaných šatech. V tmavých očích měl podivně hrozivý výraz. „Co tu řveš?“

„Nemůžu najít Clovera,“ odpověděl jsem. „Víš, že nikdy nikam nechodí. Je to domácí pes. Nedávno jsem četl o lidech, co kradou psy a prodávají je do laboratoří na pokusy. Barte, jestli Cloverovi někdo něco udělal, nechce se mi žít.“

Poplašeně se na mě díval. „To by neudělali… že ne?“

„Barte, musím Clovera najít. Jestli se brzy neobjeví, budu z toho nemocný. Určitě tak moc, až umřu. Myslíš, že mohl utéct?“

Díval jsem se, jak bratr těžce polyká a třese se. „Co je ti?“

„Zastřelil jsem tam vzadu vlka. Střelil jsem toho obrovskýho vlka rovnou do zlýho krvavýho oka. Přiblížil se ke mně a olizoval si tlamu, ale byl jsem rychlejší a zastřelil ho.“

„Nech toho, Barte!“ řekl jsem netrpělivě už opravdu popuzený tím, jak si stále vymýšlí. „Tady žádní vlci nejsou. A ty to dobře víš.“

Až do půlnoci jsem obcházel okolí a volal Clovera. Hlas se mi pláčem zadrhával a oči jsem měl plné slz. Tušil jsem, že Clover se domů už nikdy nevrátí.

„Jory,“ navrhl tatínek, který mi pomáhal hledat, „nejlepší bude to zabalit a pokud se nevrátí sám, hledat ho zase až ráno. A nemusíš probdít noc v obavách. Clover je možná starý, ale i v něm může měsíčná noc vyvolat romantické touhy.“

Sakra. To nedává smysl. Clover přestal za fenkami běhat už dávno. Teď toužil po jediném – najít klidné místo, kde si mohl lehnout a kde nehrozilo, že o něho Bart klopýtne nebo mu šlápne na ocas.

„Jdi spát, tati, já se tu ještě porozhlédnu. Zítra mi začíná hodina až v deset, takže spánek nepotřebuju tolik, jako ty.“

Krátce mě objal, popřál hodně štěstí a vydal se do svého pokoje. O hodinu později jsem usoudil, že mé pokusy k ničemu nepovedou. Clover je mrtvý. To je jediný možný důvod jeho nepřítomnosti.

Rozhodl jsem se, že o svém podezření řeknu rodičům.

Stál jsem vedle jejich postele a díval se na ně. Okny prosvítal měsíc a osvětloval jejich těla. Maminka ležela na boku, aby se mohla přitulit k tatínkovi. Ten ležel na zádech. Hlavu měla na jeho nahé hrudi a on ji objímal levou rukou tak, že dlaní spočíval na jejím boku. Byli přikryti, ale bylo jasné, že jsou nazí. Cítil jsem se provinile a chtěl jsem odejít. Nemám tu co dělat. Ve spánku vypadali zranitelní a mladší. Pohled na ně mě dojímal a zároveň jsem pociťoval stud. Tatínek mě o životě poučil už dávno, takže jsem věděl, co dělají muži se ženami, aby měli děti – nebo jen pro potěšení.

Vzlykl jsem otočil se k odchodu.

„Chrisi, to jsi ty?“ zeptala se maminka v polospánku a otočila se na záda.

„Jsem tady, miláčku. Spi dál,“ zamumlal ospale. „Babička nám už neublíží.“

Vyděšeně jsem ztuhl. Oba mluvili jako děti. A zase ta babička.

„Chrisi, já se bojím. Mám hrozný strach. Když se to jednou zjistí, co budeme dělat? Jak to vysvětlíme?“

„Pššš,“ ozvalo se jeho zašeptání, „teď už budeme žít bez problémů. Drž se své víry v Boha. Oba jsme byli potrestáni už dost. Už nás trestat nebude.“

Utéct. Musím rychle utéct do svého pokoje a zalézt do postele. Místo lásky a důvěry jsem pociťoval jen prázdnotu. Clover je pryč. Můj milovaný malý hodný pudlík, který nikdy neprovedl nic špatného. A Bart zastřelil vlka.

Co udělá Bart příště? Uvědomuje si, co dělá? Chová se proto tak podivně? Když se díval tak nenávistně na maminku, chtěl jí ublížit. Oči se mi znovu zalily slzami. Vzpomínkám se nelze bránit donekonečna. Už vím, že Bart není synem doktora Paula. Bart je synem druhého manžela té staré paní, po kterém má i jméno. Toho vysokého štíhlého muže, který se někdy objevoval v mých snech spolu s doktorem Paulem a mým vlastním otcem, kterého znám jen z fotografií.

Naši rodiče nám oběma lhali. Proč nám neřekli pravdu? Je snad tak hrozná, že to nejde? Copak si myslí, že je máme tak málo rádi?

Ach, Bože, to jejich tajemství musí být něco tak strašného, že bychom jim nedokázali odpustit!

A Bart začíná být nebezpečný. To mi bylo jasné. Každý den se to rýsovalo stále zřetelněji. Ráno zaběhnu za maminkou nebo tatínkem a řeknu jim to. Ale ráno jsem nedokázal říct nic. Teď jsem pochopil, proč tatínek trvá na tom, abychom se naučili každý den jedno nové slovo. Vyjádřit tak choulostivé myšlenky vyžaduje vhodná slova. A stále ještě jsem neznal ta pravá, abych dokázal vyjádřit to, co mě trápí a naznačit rodičům, že se na mě mohou spolehnout. A jak o takových věcech hovořit, když mám před očima Barta s jeho tmavýma, tvrdýma a útočnýma očima?

Ach, Bože, jestli existuješ tam někde nad námi a díváš se dolů, vyslyš mou modlitbu. Dopřej mým rodičům klid, po kterém touží a nedopusť, aby se jim zdávaly sny o zlých babičkách. Ať udělali cokoli, správného nebo špatného, jsem si jist, že se snažili o to nejlepší.

Proč jsem se modlil právě takhle?

Bezpečí se stalo pouhým slovem bez podstaty. Jako ti mrtví, kteří byli v mé paměti jen stíny, ničím konkrétním. To se ale nedá říct o Bartově nenávisti, která den za dnem narůstá.

Lekce

ČERVENEC. MŮJ MĚSÍC. „POČATÝ V OHNI, NAROzený v žáru,“ konstatoval John Amos, když jsem mu řekl, že budu mít brzy desáté narozeniny. Nechápal jsem, co tím myslí a bylo mi to jedno. Za několik dnů uvidím Disneyland. Hip – hip – hurá! Zpropadený Jory. Vypadá tak nešťastně, že mi tou svou protáhlou smutnou tváří kazí radost. A to jen proto, že nějakej pitomej pes nepřiběhne, když zavolá.

Spřádal jsem plány, co bude s Applem, dokud se nevrátím z Disneylandu. Když jsem procházel kolem, John Amos mě chytil a zatáhl do svého pokoje nad garáží. Rozhlédl jsem se okolo sebe a pomyslel si, že to tam je cítit zatuchlinou a stářím, jako nějaký lék.

„Barte, posaď se do tohohle křesla a čti nahlas z Malcolmova deníku. Protože jestli budeš tvrdit, že tu knížku čteš a ono tomu tak není, Bůh tě potrestá.“

Nepotřeboval jsem už Johna Amose tolik, jako kdysi, tak jsem se na něho podíval s pohrdáním. S takovým pohrdáním, jaké by dal najevo shrbenému a kulhavému starci, neschopnému pořádně promluvit bez sykotu, pískání a zadrhávání, Malcolm. Ale posadil jsem se a četl z Malcolmova deníku v červené kůži.

Mládí jsem promarnil v pozemských slastech. Teprve ve třiceti letech jsem si uvědomil, že v mém životě chybí něco jiného, než peníze. Že je to náboženství. Potřeboval jsem je. Potřeboval jsem vykoupení ze všech svých hříchů, protože i přes přísahy z dětství jsem se vrátil k roztouženým ženám a čím byly zkaženější, tím víc mě dokázaly uspokojit. Nic mi neposkytovalo větší potěšení, než pohled na nějakou hrdou a krásnou ženu, jak pokorně dělá obscénní věci, které se se slušností naprosto vylučují. Dělalo mi dobře je bít a vidět, jaké stopy to zanechává na jejich bělostné neposkvrněné pokožce. A když jsem viděl jejich krev, zažíval jsem vrcholné vzrušení. Proto mi bylo jasné, že potřebuju Boha. Musím zachránit svou nesmrtelnou duši před peklem.

Sobota je nejhezčím dnem v týdnu. Nevlastní otec zůstává doma a maminka je šťastná. Najala si nějakou hloupou učitelku, aby v sobotu pomáhala v její baletní škole, když teď musí trávit tolik času činčáním Cindy –jako by někoho zajímalo, jak vypadá. Jory musel v sobotu ráno do baletní školy taky. Hlavně proto, aby se mohl setkat s tou svou hloupou holkou. Do oběda doma nebude, takže mi nemůže zhatit plány. Mám toho moc. Musím se postatrat o Appla. Posedět u babičky na klíně a poslouchat, jak mi zpívá. Dopoledne uběhne rychleji, než mrknutí oka.

John Amos mi dával další lekce, jak se podobat Malcolmovi, a ono to fungovalo. Cítil jsem, jak ve mně jeho síla roste a sílí.

To odpoledne byla Cindy v novém plastikovém nafukovacím bazénku. Ten starý pro ni nebyl dost dobrý. Ten spratek musí mít všechno nové, dokonce i červenobíle pruhované plavky s tkaničkami zavázanými na ramenou, aby jí plavky nepadaly. Pořád se pokoušela ty tkaničky rozvázat!

Jory vyskočil a běžel si do domu pro foťák, aby Cindy vyfotil. Cvak, cvak, cvak. Pak podal foťák mamince. „Vyfoť mě s Cindy,“ požádal.

Jasně, byla šťastná, že je může spolu vyfotit. Po mně se nesháněla. Možná jsem se na fotkách příliš často šklebil, schovával si hlavu nebo vyplazoval jazyk. Všichni vždycky říkají, že Bart dokáže skvěle zkazit každý záběr.

Všude kolem mě byly nějaké zatracené keře a škrábaly mě na nohou i na rukou. Lezli po mně brouci. Zatracená havěť! Rozmačkal jsem je a přimhouřil oči, abych viděl, jak se ta zatracená holka šplouchá ve vodě a užívá si víc, než jsem si v bazénku kdy užil já.

Až se pokusí mě odvléct z Disneylandu na Východ, uteču a pojedu se domů starat o Appla – tak by to udělal Malcolm.

Těm mrtvým chybět nebudu. Bude jim fuk, jestli jim položím kytky na hrob nebo ne. A ta Joryho příšerná babička bude ráda, že tam nejsem.

Běžel jsem k místu, kde jsem mohl vylézt na strom, přelézt zeď a běžel jsem do stodoly navštívit Appla. Byl stále větší. Dal jsem mu do tlamy psí sušenky. Ve vteřině zmizely. Vyskočil a povalil mě. „A teď sníš tuhle mrkev – bude to jako kdyby sis vyčistil zuby kartáčkem!“ Apple mrkev očichal, zavrtěl ocasem a tlapou ji odhodil. Stále ještě nepochopil, jak se chovat jako poník.

Zapřáhl jsem ho do vozíku a vyrazili jsme. „Pohni sebou!“ křičel jsem. „Dožeň ty zloděje tam v dálce! Rychleji, ty zatracený zvíře, jestli chceme být před jídlem doma.“ Zahlédl jsem, že se v kopcích něco pohybuje. Otočil jsem se a vyrazil, abych uprchl před hrozivými Indiány. Byla to strašná honička, ale pak se nám v horách ztratili a my se ocitli v poušti. Unaveni a žízniví jsme hledali s koněm nějakou oázu. Pak jsem uviděl přelud.

Stála tam žena. Na sobě potrhané černé cáry a bosé nohy měla od písku… Oba nás přivítala zpátky na světě…

„Vodu,“ lapal jsem po dechu. „Potřebuju čistou studenou vodu. Rozvalil jsem se v křesle a natáhl dlouhé hubené nohy, které končily v zaprášených obnošených botách. Sklonil jsem se, abych si vyklepal písek. „Dal bych si pivo,“ řekl jsem dívce v salónu. Přinesla ho studené a s pěnou. Nádherně mi sjelo do žaludku. Otočil jsem se a pohlédl na ni. „Co dělá tak hezká dívka v takovém zapadákově?“

„Jsem ředitelkou místní školy. Štěkavá Sam, pamatujete se?“ Za závojem sklopila oči a zamrkala řasami. „Ale když přijdou špatné časy, i dáma musí dělat všechno, aby je přečkala.“ Přistoupila na mou hru. Nikdo si se mnou nikdy nehrál. Mít kamarádku byl příjemný pocit.

Přátelsky jsem se usmál. „Postarej se dobře o Appla. Je tak čistý, že nemůže umřít.“

„Miláčku, ty hry tě vysilují. A není zdravé uvažovat tolik o smrti. Pojď si mi sednout na klín a já ti zazpívám.“

Bylo to hezké. Rád jsem o sebe nechával pečovat jako mimino. Schoulil jsme se jí na klíně s tváří na jejích měkkých prsou a poslouchal její píseň. Každým zhoupnutím křesla jsem se ocital v hlubším tranzu. Vzhlédl jsem a pokoušel se zahlédnout ji pod závojem. Že bych ji měl raději, než maminku? Všiml jsem si, že závoj má přichycený malými knoflíčky ve vlasech. Ty dnes neměla zahalené. Měla je šedé se zlatými prameny.

Nechtěl jsem, aby maminka zestárla a zešedivěla. Už teď mě opouští, stará se o jen Cindy a mě přenechává jiným. Proč musela přijít Cindy a zničit mi život?

„Ještě, prosím,“ zašeptal jsem, když se přestala houpat. „Máš mě ráda víc, než madam M. Joryho?“ zeptal jsem se. Jestli řekne, že ano, mohl bych se k ní nastěhovat.

„Miluje babička Joryho hodně?“ Měl jsem pocit, že v jejím hlase slyším nevraživost. Hrozně jsem se rozčílil, všimla si toho a pokryla mou tvář polibky. Přes závoj byly suché.

„Babi, musím ti něco říct.“

„Dobře… ale dávej si pozor na výslovnost. Můžeš mi říct všechno. Mám na naslouchání celý zbytek života.“ Odhrnula mi vlasy z tváře a pokusila se je upravit. Nešlo to.

„Dva dny před mými narozeninami odjedeme do Disneylandu. Budeme tam týden a pak poletíme tam, co jsou ty hroby. Musel bych chodit na hřbitov, kupovat kytky a dávat je na slunce, kde hned uvadnou. Já hroby nesnáším. Nesnáším Joryho babičku. Nemá mě ráda, protože neumím tancovat.“

Znovu mě políbila. „Barte… řekni rodičům, že už jsi viděl v životě příliš hrobů. Řekni jim znovu, jak jsi z toho nešťastný.“

„Nebudou mě poslouchat,“ odpověděl jsem tupě. „Oni se neptají, co bych chtěl dělat já. Prostě mi řeknou, co dělat musím.“

„Jsem si jistá, že když jim řekneš o těch svých snech o smrti, vyslechnou tě. Pak jim bude jasné, že tě brali příliš často na hřbitovy. Řekni jim prostě pravdu.“

„Ale… ale…“ zajíkal jsem se nešťastně. „Já chci do Disneylandu!“

„Řekni jim, co jsem ti poradila a já se postarám o Appla.“

Pocítil jsem hrůzu. Jakmile někomu svěřím péči o Appla, už nikdy nebude bezvýhradně můj. Rozbrečel jsem se, protože život je hrozný. Ale můj plán s útěkem určitě vyjde. Musí vyjít…

Dál jsme se houpali a ona vyprávěla, že jsme na lodi a projíždíme bouřlivými vodami na krásný ostrov plný klidu. Najednou jsem neměl nohy, a když jsem se tam ocitl, nemohl jsem se postavit ani udržet rovnováhu. Ona zmizela. Najednou jsem byl úplně sám. Jako na Marsu – a na Zemi čeká Apple, kdy se ukážu. Chudinka Apple. Nakonec bude muset umřít.

Probudil jsem se a přemýšlel, kde jsem. Proč jsou všichni tak staří? Maminko… proč sis zakryla tvář černým závojem?

„Probuď se, zlatíčko: Myslím, že bys měl běžet, než si rodiče všimnou, že jsi pryč. Hezky sis zdříml, tak je ti snad lépe.“

Další den ráno jsem se pokoušel na dvoře dokončit tu boudu pro Clovera. Kdyby měl chudák Clover svůj příbytek, nemusel utéct a hledat si ho jinde. Vzal jsem si z tatínkovy dílny kladivo, hřebíky, pilku, dřevo a rozložil si to po dvoře. Dal jsem se do práce. Ta zatracená pilka nedokázala řezat rovně. Ta bouda bude křivá. Kdyby se to Cloverovi nelíbilo, nakopnu ho. Vzal jsem ta ožižlaná dřeva a začal stloukat střechu. Zpropadený hřebík. Nechtěl držet rovně a já se kvůli němu praštil kladivem do prstu. Copak to pitomý kladivo nevidí, že tam mám prsty! Ale pokračoval jsem v zatloukání. Ještě že jsem malou bolest necítil, jinak bych se rozbrečel. Pak jsem se praštil pořádně a zabolelo to. Bože, já cítím bolest jako kterýkoli normální kluk.

Jory vyšel z domu a křikl na mě: „Proč stavíš tu boudu, když Clover je už dva týdny pryč? Nikdo na naše výzvy neodpověděl. Není pochyb o tom, že je mrtvý. A kdyby se domů přece jen vrátil, bude spát u mé postele.“ Chtěl tím naznačit, že jsem blbec a že se Clover možná vrátí. Chudák Clover.

Podíval jsem se pokradmu na Joryho a viděl jsem, jak si utírá z očí slzy. „Pozítří jedeš do Disneylandu, měl bys mít radost,“ řekl chraplavě. Mám opravdu radost? Potlučený palec mě začínal pobolívat. Apple tu umře steskem.

Pak jsem dostal nápad. John Amos mi říkal, že modlitbami je možné přivolat zázraky a Bůh tam nahoře dohlíží na zvířata i na lidi. Maminka i tatínek mi vždycky říkali, že v modlitbách si nemám o nic říkat. Mám žádat jen požehnání pro ostatní, pro sebe ne. Jakmile Jory odešel, odhodil jsem kladívko a běžel na místo, kde jsem si mohl kleknout. Modlil jsem se tam za svého psoponíka a za Clovera. Pak jsem šel za Applem, váleli jsme se po zezlátlé trávě, já se smál a on štěkal. Jazykem mi dával na tvář vlhké polibky. Políbil jsem ho také. Když zvedl packu a ukázal na růže, svlékl jsem si kalhoty a šel jsem také. Dělali jsme všechno spolu.

A pak mě napadlo, jak to udělám. „Neboj se, Apple. Budu v Disneylandu jen týden a pak se k tobě vrátím. Schovám ti sušenky do sena a kohoutek ti nechám odkapávat do misky. Ale nesmíš jíst nic, co ti přinese John Amos nebo babička. Nenech se od nikoho žádnými pamlsky uplácet.“

Zavrtěl ocasem a tím mi sdělil, že bude hodný a poslechne mé příkazy. Udělal velkou hromadu bobků. Vzal jsem trochu do ruky a promnul mezi prsty. Dal jsem mu tím najevo, že jsme spolu nerozlučně spojeni a že je jenom můj. Otřel jsem si ruce o trávu a díval se, jak se sbíhají mravenci a přilétají mouchy. Není divu, že pak nic nezbyde.

„Je čas na tvou lekci, Barte,“ volal mě John Amos ze stodoly. Jeho holá hlava se na slunci leskla. Když jsem ležel na seně a díval se, jak se nade mnou tyčí, cítil jsem se polapený. Byl cítit starobou a močí.

„Čteš poctivě Malcolmův deník?“ zeptal se.

„Ano, pane.“

„Nacházíš poučení v božích cestách a modlíš se zodpovědně?“

„Ano, pane.“

„Ti, kteří jdou v jeho šlépějích budou podle toho i souzeni. Stejně tak i ti, kteří ho nenásledují. Dám ti jeden příklad. Jednou žila krásná dívka, která se narodila se stříbrnou lžičkou v ústech a měla všechno, co se dá koupit za peníze – ale dokázala si toho vážit? Ne, nevážila! Když dospěla, sváděla svou krásou muže. Předváděla se před nimi polonahá. Ačkoli byla vysoce postavená a mocná, Bůh to viděl a potrestal ji, i když mu to nějakou dobu trvalo. Bůh ji prostřednictvím Malcolma donutil plazit se, plakat a prosit za odpuštění. Malcolm nad ní nakonec zvítězil. Malcolm nakonec zvítězil nad každým – a to musíš i ty.“

Páni, ten dokáže povídat nudné historky. My máme nahé postavy v zahradě a k ničemu mě nesvádějí. Povzdechl jsem si a přál si, aby měl také jiné téma hovoru, než jen Boha, Malcolma… a nějakou zatracenou krásnou dívku.

„Měj se na pozoru před ženskou krásou, Barte. Měj se na pozoru před ženami, které odhalují své tělo. Měj se na pozoru před všemi ženami, které lžou, aby tě zničily. Buď jako Malcolm – chytrý!“

Konečně mě nechal jít. Byl jsem rád, že už nemusím předstírat, že jsem jako Malcolm. Abych se cítil opravdu dobře, stačilo se plížit po zemi, naslouchat zvukům džungle v hustém porostu, kde číhala divoká zvířata. Nebezpečná zvířata mě dokázala opravdu zaujmout. Trhl jsem sebou. Zahleděl jsem se doprava. Ne! To nemůže být pravda. To není od Boha fér, poslat sem dinosaura. Byl vyšší než mrakodrap a delší než vlak. Musel jsem vyskočit a běžet za Jorym, abych mu řekl, co se nám potlouká kolem zadního dvorku.

V džungli přede mnou se ozval nějaký hluk. Na chvíli jsem se zastavil a zatajil dech.

Co je to za hlasy? To mluví hadi?

„Chrisi, je mi jedno, co říkáš. Není potřeba ji tohle léto zase navštěvovat. Už toho bylo dost. Udělal jsi pro ni, cos mohl a stejně to nevyšlo. Tak na ni zapomeň a věnuj se nám, své rodině.“

Ukryl jsem se za keř. Oba rodiče byli v nejhezčí části zahrady, kde rostou ty nejvyšší stromy. Maminka klečela a upravoval půdu kolem růží. Ona i tatínek měli pro zahradničení talent.

„Cathy, copak budeš dítětem až do smrti?“ zeptal se. „Copak se nikdy nenaučíš odpouštět a zapomenout? Můžeš se možná tvářit, že neexistuje, ale já to nedokážu. Já mám stále pocit, že jsme její jediná rodina.“ Zvedl ji na nohy a rukou jí zakryl ústa, aby ho nepřerušovala. „Dobře, ty si svou nenávist nech. Ale já jsem lékař a přísahal jsem, že budu těm, kteří mají nějaké potíže, pomáhat. Duševní choroba může být horší, než tělesné strádání. Byl bych rád, aby se z toho dostala. Chci, aby odtamtud odešla – tak na mě nezírej a řekni mi ještě jednou, že není šílená, že to jen předstírá. Určitě je blázen, jinak by to nemohla udělat. A všichni dobře víme, že dvojčata by nikdy normálně nevyrostla. Stejně jako Bart. Na chlapce svého věku nemá normální výšku.“

Opravdu?

„Cathy, jak si mám sám sebe vážit, když zanedbávám vlastní matku?“

„Dobře!“ zaútočila maminka. „Jeď si za ní. Já s Jorym, Bartem a Cindy zůstanu u madam Maryšy. Nebo odletíme do New Yorku, abych mohla navštívit některé své staré přátele, než se k nám připojíš.“ Věnovala mu pokřivený úsměv. „Tedy, pokud o to ještě budeš stát.“

„Kam jinam bych šel, než za tebou? Koho jiného, krom tebe a dětí, zajímá, jestli jsem ještě naživu nebo ne? Cathy, uvaž, že ve chvíli, kdy se otočím zády ke své matce, se otočím zády i ke všem ostatním ženám včetně tebe.“

Padla mu do náruče a dělali ty zamilované blbosti, které jsem nesnášel. Po kolenou jsem se odplížil a přemýšlel jsem o tom, co maminka právě pronesla. Proč tatínkovu matku tak nenávidí? Pocítil jsem lehkou nevolnost kolem žaludku. Co když je moje babička z vedlejšího domu matkou mého nevlastního otce a je opravdu blázen? Co když mě miluje jen proto, že musí? Co když pravdu říká John Amos?

Je hrozně těžké se v tom vyznat. Má John Amos pravdu v tom, že Corrine je Malcolmova vlastní dcera? Je to ta, která Johna Amose „sváděla“? Nebo to byl Malcolm, kdo nesnášel nějakou polonahou krasavici? Někdy jsem byl z toho jeho deníku zmatený. Často se vracel do dětství a psal o svých vzpomínkách i v dospělosti tak, jako by dětství bylo důležitější, než dospělost. Je to zvláštní. Nemohl jsem se dočkat, až vyrostu.

Zaslechl jsem, jak se ke mně zase přibližují. Rychle jsem zalezl do nejbližšího křoví.

„Miluji tě, Chrisi, stejně, jako ty mě. Někdy si myslím, že se milujeme příliš. Když nejsi doma, v noci se budím. Chtěla bych, abys nebyl doktor a byl každou noc doma. Chci, aby naši synové vyrostli, ale každým dnem jsou blíž odhalení našeho tajemství a já se hrozně bojím, že nás nepochopí a budou nás nenávidět.“

„Ale pochopí,“ odpověděl. Jak může vědět, že ho pochopím, když mám problémy porozumět i jednoduchým věcem. A něco, co maminku v noci budí, určitě jednoduché nebude.

„Cathy, copak jsme špatní rodiče? Neděláme to nejlepší, čeho jsme schopni? Žijí s námi od dětství, jak jinak by nám mohli pomoct, než nás pochopit? Vysvětlíme jim, jak to bylo, řekneme jim všechna fakta, takže uvidí, jak jsme žili. A určitě budou uvažovat, stejně jako uvažuju často já, jak se nám podařilo uchovat si zdravý rozum.“

John Amos měl pravdu. Určitě zhřešili. Jinak by se tak nebáli, jestli je pochopíme. Jaké je to tajemství? Co skrývají?

Zůstal jsem v křoví, dokud rodiče nezašli do domu. Měl jsem hluboko v křovinách oblíbené jeskyně a cítil jsem se v nich jako malé lesní zvířátko, které se bojí všeho lidského, protože kdyby lidé mohli, zabili by ho.

Přemýšlel jsem o Malcolmovi a jeho prohnaném chytrém mozku. Myslel jsem na Johna Amose, který mi dával lekce o Bohu, bibli a páchání hříchů. Dokud jsem si nevzpomněl na Appla a babičku, nebylo mi dobře. Ale ani potom mi dobře nebylo, jen o trochu líp.

Klesl jsem na zem a začal čichat. Hledal jsem něco, co jsem tu pohřbil před týdnem nebo před měsícem. Pohlédl jsem do malého jezírka s rybkami. Tatínek chtěl, abychom viděli, jak se rodí ryby. Viděl jsem, jak ty hloupé rybky vylézají z vajíček a jejich rodiče plavali jako pominutí, aby mohli své děti sežrat!

„Jory! Barte!“ volala maminka z otevřených dveří kuchyně. „Je večeře!“

Díval jsem se do vody. Viděl jsem tam svou tvář se zlýma očima a ježatými vlasy, které se ani vzdáleně nepodobaly Joryho hezkým kudrnám. Měl jsem na tváři nějakou tmavočervenou šmouhu – na ošklivé tváři, která nezapadá do krásné zahrady, kde se malí ptáčci přišli vykoupat do překrásné vany. To mi teče krev. Ponořil jsem ruce do jezírka a obličej si opláchl. Pak jsem seděl a uvažoval. Všiml jsem si, ža mám krev i na noze – spoustu krve, která mi na koleně zasychala do velkého chuchvalce. Vlastně mi to ani nevadilo, protože to moc nebolelo.

Uvažoval jsem, kde se tam ta krev vzala. Podíval jsem se, kudy jsem se plazil. Uviděl jsem prkno s rezavým hřebíkem. Že bych si ho zabodl do kolena? Tatínek říká dírám po hřebíku „vpichy“. Asi jsem si jeden takový přivodil. „Je velice důležité, aby krev z takového vpichu volně vytékala,“ vysvětloval nedávno. Mě už koleno nekrvácelo.

Prstem jsem uvolnil zasychající chuchvalec, aby mohla krev vytékat. Podivíni jako já takové ohavné věci zvládnou, zatímco padavkám, jako je maminka, se udělá špatně. Krev v ráně byla teplá a lepkavá, právě jako ty Applovy výkaly, které jsem mnul mezi prsty, protože jen tak jsem se mu mohl víc přiblížit. Byl to příjemný pocit.

Možná nakonec nejsem tak divný, protože jsem začínal cítit bolest. Obyčejnou bolest.

„BARTE!“ volal tatínek ze zadní verandy, „pokud nestojíš o výprask, pojď okamžitě domů!“

Všichni jsou v jídelně, takže když proklouznu do obýváku, neuvidí mě. Právě tak jsem to udělal. V koupelně jsem si umyl ruce a oblékl si pyžamo, abych schoval to koleno a tiše a nenápadně jsem se připojil k rodině u stolu.

„Už byl nejvyšší čas,“ podotkla maminka. Dnes jí to moc slušelo.

„Barte, proč musíš dělat potíže při každém jídle?“ zaptal se tatínek. Svěsil jsem hlavu. Nepociťoval jsem lítost, jen mi nebylo dobře. V koleně mi bolestí cukalo. Asi je pravda, když John Amos říká, že Bůh neposlušné potrestá. Vybral si k tomu právě mě a díra v koleně jsou mé vlastní pekelné plameny.

Následující den jsem byl zase v zahradě a ukryl se na jednom ze svých oblíbených míst. Celý den jsem tam seděl a vychutnával svou bolest, která dokazovala, že nejsem divný, že jsem normální. Bůh mě trestá jako všechny ostatní hříšníky, kteří cítí bolest odjakživa. Na večeři se mi nechtělo. Musím zajít za Applem. Nemohl jsem se rozpomenout, jestli jsem tam už byl, nebo ne. Napil jsem se trochu vody z jezírka. Chlamst, chlamst, chlamst, jako kočka.

Maminka celý den balila. Usmívala se už ráno, když dávala do kufru jako první mé oblečení. „Barte, zkus být dneska hodný. Přijď na jídlo včas a tatínek nebude mít chuť ti večer nařezat. Nerad tě trestá, ale nějak tě usměrnit musí. A zkus trochu víc jíst. Když ti nebude dobře, moc si Disneyland neužiješ.“

Západ slunce zbarvil nebe krásnými barvami. Jory vyběhl ven, aby se na se na to podíval. Říká, že barvy jsou jako hudba. Jory barvy „cítí“. Dokáží v něm navodit pocit radosti, smutku, osamění i „tajemna“. Maminka „cítí“ barvy také. Když už teď cítím bolest, možná se brzy naučím cítit i barvy.

Blížil se večer. S tmou by se mohla objevit i strašidla. Emma zazvonila na svůj malý skleněný zvonek, kterým mě volala k večeři. Hrozně jsem chtěl jít, ale nešlo to.

V díře ve stromě za mnou něco páchlo. Otočil jsem, odplížil se ke stromu a nakukoval do temného otvoru. Asi jsou tam nějaká shnilá vejce! Fuj! Pomalu jsem tam vstrčil ruku a šátral kolem. Bylo tam něco studeného, tuhého a chlupatého! Něco mrtvého, co mělo kolem krku obojek s bodlinami, které mi zraňovaly prsty. Že by to byl ostnatý drát? Je snad ta rozkládající se mrtvá věc Clover?

Dostal jsem hrozný strach a rozbrečel jsem se.

Budou si myslet, že jsem to udělal já.

Vždycky si myslí, že všechno špatné dělám já. A přitom jsem měl Clovera rád. Vždycky jsem toužil, aby mě měl raději než Joryho. Teď už si Clover nikdy nepohoví v té krásné boudě, kterou bych určitě jednou dokončil.

Do zahrady přišel Jory. Hledal mě a volal: „Vylez, ať jsi kdekoli, Barte! Neblbni, všichni jsme už připraveni odjet.“

Našel jsem si nové místečko, o kterém nevěděl a ležel jsem tam bez hnutí na břiše.

Jory odešel. Pak přišla maminka. „Barte,“ volala, „jestli nepůjdeš dovnitř… Barte, prosím tě, je mi líto, že jsem tě ráno plácla.“ Polykal jsem slzy lítosti nad sebou samým. Jen náhodou jsem nalil do myčky tolik saponátu, nebylo to schválně. Copak jsem mohl tušit, že jedna malá odlivka může vyrobit celé moře bublin? Zaplavily celou kuchyň. Teď se objevil tatínek. „Barte,“ volal normálním hlasem, „pojď si sníst večeři. Nemusíš se bát. Víme, žes to neudělal schválně. Zapomeneme na to. Víme, žes chtěl pomoct Emmě. Tak pojď domů.“

Seděl jsem tam a cítil se provinile, že je nechávám trpět. V maminčině hlase se ozývala panika, jako by mě opravdu milovala. Ale jak by mohla, když vždycky všechno zkazím? Nejsem její lásky hoden.

Bolest v koleně se zhoršovala. Možná mám křeč žvýkacího svalu. Děti ve škole mi říkaly, že to má člověk sevřené čelisti a nemůže jíst. Doktoři mu pak vyrazí přední zuby, aby mu mohli vsunout do pusy trubičku a živit ho polévkou. Brzy bude v naší ulici houkat sanitka, naloží mě a odveze do tatínkovy nemocnice. Odvezou mě na pohotovost a chirurg v masce bude křičet: „Pryč s tou shnilou, páchnoucí nohou!“ Ale uříznou ji málo a nechají mě tam s pahýlem plným jedu, který mě nakonec přivede do rakve.

Pak mě uloží na tom hřbitově v Clairmontu v Jižní Karolíně. Teta Carrie bude ležet vedle a konečně bude mít někoho stejně starého, aby jí dělal společnost. Ale já nebudu Cory.

Já jsem já, černá ovce rodiny – tak mě jednou nazval John Amos, když mě načapal, jak si hraju s jeho zuby.

Ležel jsem jako Malcolm Neal Foxworth na zádech s rukama zkříženýma na prsou, zíral nahoru a čekal, až přejde zima, nastane léto a na můj hrob přijede maminka, tatínek, Jory, Cindy a Emma. Určitě mi nepřivezou hezké květiny. Usmíval jsem se ve svém hrobě aniž bych dal najevo, že daleko raději, než vonící růže s trny, mám mech.

Rodina odjede a já zůstanu navěky uvězněný ve tmě v zemi. Až budu konečně v té chladné půdě a všude kolem bude ležet sníh, nebudu už muset předstírat, že jsem jako Malcolm Neal Foxworth. Představil jsem si Malcolma jako starce. Byl slabý, měl prořídlé vlasy a belhal se jako John Amos. Vypadal jen o něco lépe, než on. A John Amos je opravdu šeredný.

Když jsem teď mrtvý, vyřešily se tím všechny maminčiny problémy a Cindy může žít v klidu.

Válečná zranění

BYLO UŽ PO VEČEŘI. BLÍŽIL SE ČAS JÍT SPÁT, Bart se ještě neukázal. Hledali jsme ho všichni, ale já jsem vydržel nejdéle. Vždyť ho znám nejlíp. „Jory,“ řekla maminka, „jestli ho během příštích deseti minut nenajdeš, zavolám policii.“

„Neboj, najdu ho,“ odpověděl jsem, ale nebyl jsem o tom zdaleka tak přesvědčený, jak jsem dával navenek najevo. Nelíbilo se mi, co Bart provádí rodičům. Chtěli pro nás to nejlepší. Oni sami čtvrtou návštěvou v Disneylandu nijak nadšeni nejsou, dělají to pro něho. Ale on je příliš hloupý, aby to pochopil.

A zlobí. Tatínek s maminkou by ho měli pořádně potrestat, ne mu dopřávat takovou volnost. Třeba by pak měl pocit, že jim na něm záleží. Pořádný trest by zasloužil zvlášť za to, co provádí poslední dobou.

Když jsem o tom párkrát začal mluvit, vysvětlili mi, že mají s přísnými a krutými rodiči ty nejhorší zkušenosti. Připadalo mi divné, že oba pocházejí z rodin se stejně bezcitnými rodiči, ale náš učitel často říká, že podobní lidé se přitahují daleko víc, než zcela rozdílní. Když jsem se na ně podíval, musel jsem mu dát zapravdu. Oba měli stejně světlé vlasy, stejně modré oči, tmavé obočí a dlouhé černé řasy – i když maminka používala řasenku. Tatínek se proto zlobil, protože tvrdil, že žádnou nepotřebuje.

Ne, nepotrestají ho přísně ani když bude zlobit hodně, protože sami poznali, jak mohou rodiče člověku ublížit.

Bart poslední dobou často mluví o bezbožnosti a hříchu. Je to u něho něco nového, jako by četl bibli a vybíral si z ní některé myšlenky, které kněží vykřikují z kazatelen. Dokázal některé pasáže i citovat – něco z Šalamounovy písně a o lásce bratra k sestře, jejíž ňadra se podobala…

Bože, nechtěl jsem na něco takového ani pomyslet. Už jen při té myšlence jsem se cítil stísněně. Dokonce víc, než když Bart mluvil o tom, jak nenávidí hroby, stařeny, hřbitovy a skoro všechno ostatní. Nenávist pociťoval často. Chudák kluk.

Prohledal jsem jeho skrýš v keřích a zahlédl tak kousek utržené košile. Ale on už tam nebyl. Zvedl jsem prkno, ze kterého chtěl udělat střechu na boudu, kterou vyráběl a zíral jsem na na rezavý hřebík se zakrvavenou špičkou.

Zranil se o ten hřebík a odplížil se někam zemřít? Poslední dobou mluví stále o smrti. Pořád se plazí po kolenou a čmuchá na zemi jako pes, dokonce si jako pes i ulevuje. Páni, je to takové pomatené dítě.

„Barte, tady je Jory. Jestli chceš zůstat celou noc venku, nechám tě a rodičům nic neřeknu… jen dej nějakým zvukem najevo, že žiješ.“

Nic.

Naše zahrada je velká, je tam plno křovisek, stromů a kvetoucích keřů, o které maminka s tatínkem pečují. Obešel jsem kamélie. Bože – není to Bartova bosá noha? Ležel tam napůl pod keřem s jednou nohou nataženou. Poprvé jsem ho přehlédl, protože tady se obvykle neschovával. Byla už opravdu tma a viditelnost ještě ztěžovala mlha.

Jemně jsem ho vytáhl a bylo mi divné, že neprotestuje. Díval jsem se na jeho zarudnou rozpálenou tvář. Netečně na mě zíral zakalenýma očima. „Nedotýkej se mě,“ zaúpěl. „Jsem už skoro mrtvý… už jsem skoro tam.“

Zvedl jsem ho a běžel s ním domů. Plakal a naříkal, že ho bolí noha… „Jory, já nechci umřít, nechci.“

Když ho tatínek ukládal do auta, byl už v bezvědomí. „Nemůžu tomu uvěřit,“ říkal tatínek. „Má tu nohu tak oteklou, že je třikrát větší, než normálně. Modlím se jen, aby do ní nedostal sněť.“

O tom jsem už slyšel – na to se může i umřít!

V nemocnici uložili Barta hned do postele a ostatní lékaři mu prohlíželi nohu. Pokoušeli se tatínka přimět, aby odešel, protože k lékařské profesionální etice patří neléčit nikoho z rodiny. Asi kvůli přílišné citové zainteresovanosti.

„Ne!“ vzepřel se tatínek, „je to můj syn a já tu zůstanu, abych viděl, co se s ním děje!“ Maminka celou dobu plakala, klečela a držela Barta za bezvládnou ruku. Ani mě nebylo dobře. Přemýšlel jsem o tom, že jsem toho neudělal dost, abych Bartovi pomohl.

„Jablko, jablko,“ šeptal Bart, kdykoli otevřel oči. „Chci jablko.“

„Chrisi,“ zeptala se maminka, „může to jablko dostat?“

„Ne. V tomhle stavu nemůže jíst.“

Jeho stav byl opravdu hrozný. Na čele i na malém tělíčku se objevovaly krůpěje potu a úplně promáčely prostěradlo. Maminka vzlykala. „Odveď maminku ven,“ nařídil mi tatínek. „Nechci, aby se na tohle všechno dívala.“

Maminka dál plakala dole v hale a já se přikradl zpátky do Bartova pokoje. Sledoval jsem, jak mu tatínek píchá do ruky penicilín. Zadržel jsem dech. „Není na to alergický?“ zeptal se druhý doktor. „Nevím,“ odpověděl tatínek klidně. „Ještě nikdy vážnou infekci neměl. Ale stejně nemůžeme udělat nic jiného, než to zkusit. Připravte všechno pro případ, že by se dostavila alergická reakce.“ Otočil se a zahlédl, jak se krčím v koutku, abych nepřekážel. „Synku, jdi za maminkou. Tady nejsi nic platný.“

Nedokázal jsem se pohnout. Z jakéhosi důvodu, zřejmě z pocitu viny, že jsem se bratrovi dost nevěnoval, jsem tu chtěl zůstat s ním. Za chvíli bylo Bartovi ještě hůř. Tatínek se zamračil a zazvonil na sestru a lékaře. Jeden z nich zavedl Bartovi do nosu trubičku. Pak se stalo něco tak otřesného, že jsem tomu nechtěl věřit. Po celém těle se začaly Bartovi objevovat zarudlé puchýře. Zrudly a asi i pálily, protože se snažil se jich dotknout rukama. Pak ho tatínek zvedl a položil na vozík, aby ho mohl sanitář odvézt.

„Tati!“ křičel jsem. „Kam ho vezou? Nebudou mu amputovat nohu, že ne?“

„Ne, synku. Tvůj bratr má jen těžkou alergickou reakci. Musíme si pospíšit a udělat tracheotomii, než to postihne tkáně v krku a on nebude moct dýchat.“

„Chrisi,“ zavolal doktor, který stál na jedné straně vozíku, „je to v pořádku. Tomovi se povedlo pročistit vzduchový kanál. Nemusíme řezat.“

Uběhl den a Bart na tom byl stále špatně. Vypadalo to, že

Bart se škrábne moc a zemře na úplně jinou infekci. Fascinovaně jsem se v hrůze díval, jak se křečovitě snaží si oteklými prsty ulevit od toho mučivého pálení. Ale jeho pokusy nebyly k ničemu. Celé tělo měl rudé. Z tatínkova výrazu mi bylo jasné, že jeho stav je vážný. Potvrzovalo mi to i chování ostatních zdravotníků. Zabandážovali Bartovi ruce, aby se nemohl škrábnout. Pak mu oči vystouply tak hrozivě, že vypadaly jako dvě velká rudá husí vejce. Nakonec mu strašně naběhly i rty.

Nemohl jsem uvěřit, že to všechno je důsledkem alergické reakce.

„Ach!“ vykřikla maminka a těsně se přimkla k tatínkovi, když unavenýma očima spočinula na Bartovi. Zdálo se, že takhle bude vypadat už navždycky. Uběhly další dva dny a Bartovi stále nebylo lépe. Desáté narozeniny prožije v bezvědomí na nemocničním lůžku. Čtvrtý výlet do Disneylandu se ruší a cesta do Jižní Karolíny se odkládá na příští rok.

„Podívejte,“ řekl tatínek s nadějí v unavené tváři. „Ty otoky se zmenšují.“

Překonal další stádium. Pomyslel jsem si, že teď už se bude rychle zotavovat. Ale nebylo tomu tak. Noha se stále zvětšovala – a brzy se ukázalo, že je alergický na všechna antibiotika, která mají k dispozici. „Co budeme dělat?“ plakala maminka s takovou úzkostí, že jsem začínal mít obavy o její zdraví.

„Děláme všechno, co je v našich silách,“ bylo to jediné, co mohl tatínek odpovědět.

„Ach Pane, proč jsi mě opustil?“ mumlal Bart v bezvědomí. Po tvářích mi stékaly slzy a padaly na košili jako kapky deště.

„Pán tě neopustil,“ řekl tatínek. Poklekl u Bartovy postele, uchopil jeho malou dlaň a modlil se, zatímco maminka usnula na lůžku, které jí sem nechali přinést. Nevěděla, že ty tabletky, které jí dal tatínek s tím, že je to aspirin proti bolení hlavy, jsou na uklidnění. Byla tak rozrušená, že si nevšimla ani rozdílu v barvě.

Tatínek mě pohladil. „Jdi se domů prospat, synku. To, co jsi udělat mohl, jsi už udělal.“ Pomalu jsem vstal, byl jsem od dlouhého sezení ztuhlý, a vydal se ke dveřím. Ještě jsem se na Barta dlouze zadíval. Neklidně sebou cukal. Tatínek se pokoušel najít kousek místa na lůžku vedle maminky.

Následující den spěchala maminka z baletní školy do nemocnice a nechala mě, abych si opakoval u piána. „Život jde dál, Jory. Zapomeň na chvíli na trápení svého bratra, jestli to dokážeš, a přijď za námi později.“ Jakmile odešla, něco mě napadlo. Jablko! Jasně! Bart nechtěl jablko… Apple je sice jablko, ale říká tak i tomu svému psovi. Tomu psoponíkovi!

Během deseti minut jsem se převlékl a z budky zavolal tatínkovi. „Jak je Bartovi?“ zeptal jsem se.

„Moc dobře ne, Jory. Nevím, jak to sdělit mamince, ale odborníci mu chtějí nohu amputovat předtím, než ho infekce ještě víc oslabí. Nechci jim to dovolit – ale nechceme o Barta přijít.“

„Tu amputaci nedovol!“ vykřikl jsem. „Řekni Bartovi – tak, aby to slyšel – že se jdu domů postarat o Appla. Prosím, pokus se mu zachovat obě nohy.“ Bůh ví, že Bart by se s jednou nohou cítil ještě podřadnější.

„Jory, tvůj bratr leží na posteli a odmítá spolupracovat. On se prostě nechce uzdravit. Zdá se, jako by chtěl zemřít. Nemůžeme mu dát žádné antibiotikum a teplota mu stále stoupá. Ale souhlasím s tebou. Musí existovat nějaká možnost, jak tu teplotu srazit.“

Poprvé v životě jsem jel domů stopem. Nějaká příjemná paní mě vyložila na úpatí kopce a zbytek cesty jsem doběhl. Jakmile bude Bart vědět, že je Apple v pořádku, bude mu líp. Trestá sám sebe. Když něco rozbije, buší pěstičkami do drsné kůry stromu. Když jsem si uvědomil, že můj mladší bratr pro mě znamená víc, než jsem si myslel, rozbrečel jsem se. Ten malý blázen se moc rád nemá. Schovává se do svých her a povídá vymyšlené báchorky, aby udělal dojem. Kdysi dávno mi tatínek řekl: „… dopřejme mu ta jeho převtělení, Jory.“ Ale nevím, jestli jsme mu jich nedopřávali příliš.

Když jsem vešel do stodoly a uviděl Appla, zatajil jsem dech. Byl přivázaný řetězem ke kůlu zatlučenému do podlahy. Misku s jídlem měl těsně mimo dosah.

Už jeho vzhled dával jasně najevo, že má hrozný hlad. Byl vzteklý, těžce oddechoval a díval se na mě velkýma obviňujícíma očima. Kdo tohle udělal? Zem kolem byla od jeho pokusů osvobodit se celá rozrytá. A teď to obrovské štěně leželo odevzdaně na zemi v zavřené a zabedněné stodole.

„Už je to dobré, brachu,“ uklidňoval jsem ho a šel jsem mu nalít čerstvou vodu. Pustil se do ní tak žíznivě, že jsem mu ji musel vzít. Věděl jsem, že psi, stejně jako lidé, musí pít po dlouhém půstu postupně. Pak jsem ho odvázal a šel mu na polici najít něco k jídlu. Vybral jsem z dlouhé řádky plechovek to, co se mi zdálo nejlepší. Apple tady hladověl v hojnosti jídla kolem. Když jsem mu přejel po kožichu, který býval tak krásný, cítil jsem žebra.

Když se najedl a napil, pročesal jsem mu hustou srst. Pak jsem se posadil na špinavou podlahu a držel jeho velkou hlavu na klíně. „Bart se k tobě vrátí, Apple. A bude mít obě nohy, to ti slibuju. Nevím, kdo a proč ti to udělal, ale můžeš si být jistý, že na to přijdu.“ Zneklidňovalo mě hrozné podezření, že to strádání mohl štěněti způsobit ten, kdo ho miloval nejvíc. Bart měl zvláštní způsob uvažování. Podle něho by mu byl Apple desetkát vděčnější, až se k němu vrátí, pokud by v jeho nepřítomnosti strádal.

Dokázal by být Bart tak bezcitný?

Venku byl teplý červencový den. Když jsem se blížil k velkému domu, zaslechl jsem hlasy dvou lidí. Byla to ta stará paní v černém a starý divný komorník. Seděli na trávníku ve stínu palem v barevných květináčích a kapradin v kamenných korytech.

„Johne, asi bych měla zajít ještě dolů a podívat se na to Bartovo štěně. Byl dnes ráno tak šťastný, že mě vidí. Nechápu, proč měl takový hlad. Opravdu je nutné držet ho na řetězu? V takový krásný den mi to připadá kruté.“

„Madam, ono moc hezky není,“ odpověděl sprostě vypadající komorník, popíjel pivo a rozvaloval se v jedné z lenošek. „Když pořád chodíte v černém, je přirozené, že je vám tepleji, než ostatním.“

„Nestojím o tvé názory na mé oblečení. Zajímá mě, proč držíš Appla na řetězu.“

„Protože by ten pes mohl utéct a hledat svého pána,“ odpověděl John sarkasticky. „Na to jste asi nepomyslela.“

„Stačilo by zamknout vrata stodoly. Jdu se na něho podívat. Vypadal tak vyhublý a zoufalý.“

„Madam, pokud chcete projevovat zájem, věnujte ho svému vnukovi, kterému hrozí amputace nohy!“

Zvedala se už z křesla, ale po jeho poznámce klesla zpátky do polštářů. „Ach, je mu hůř? Mluvila Marta dnes ráno znovu s Emmou?“

Povzdechl jsem si. Emma si ráda poklábosí. Ale nikdy bych si nemyslel, že vybreptá i něco závažného. Ale mně se nikdy nesvěřuje a maminka nemá čas ji poslouchat.

„Samozřejmě,“ zavrčel komorník. „Copak jste někdy slyšela o ženě, která netlachá? Tyhle na to používají dokonce žebřík. Ale podle Emmy jsou doktor a jeho žena bezvadní.“

„Johne, co zjistila Marta o Bartovi? Řekni mi to!“

„No, madam, zdá se, že si to dítě vrazilo do kolena rezavý hřebík a dostal do nohy sněť, která vyžaduje amputaci končetiny, jinak pacient zemře.“

Pozoroval jsem ty dva ze svého úkrytu a sledoval jejich rozhovor. Ona byla rozrušená, jeho se to naprosto nedotýkalo a zdálo se, že reakce jeho paní ho pobavila.

„Lžeš!“ vykřikla a vyskočila ze svého místa. „Johne, ty mi lžeš, abys mě mučil. Já vím, že Bart se z toho dostane. Jeho otec už bude vědět, jak mu pomoci. Vím to. On se musí uzdravit…“ Pak se rozplakala, odložila závoj a utírala si slzy. Podíval jsem se jí do tváře. Tentokrát už mě ty jizvy tak neupoutaly, spíš mě zaujalo, jak ztrápeně vypadá. Opravdu má o Barta takovou starost? Je možné, že je opravdu Bartovou babičkou? Ne, to není možné. Jeho babička je v zařízení pro choromyslné ve Virgínii.

Vystoupil jsem ze svého úkrytu. Překvapilo ji, že mě vidí. Pak si uvědomila, že má odhalenou tvář a spěšně si upevnila závoj.

„Dobrý den,“ pozdravil jsem ji. Starého sluhy jsem si nevšímal. Nemůžu si pomoct, ale on se mi hnusí. „Slyšel jsem, co vám říkal váš komorník. Pravdu má jen částečně. Můj bratr je vážně nemocný, ale sněť nemá. A o nohu nepřijde. Můj otec je příliš dobrý lékař, aby něco takového dopustil.“

„Jory, jsi si jistý, že Bart bude v pořádku?“ zeptala se úpěnlivě. „Hodně pro mne znamená… nedokážu ti ani říct, kolik.“ Potlačovala vzlyky, sklonila hlavu a nervózně si pohrávala s hubenýma, prsteny zdobenýma rukama.

„Ano, paní,“ odpověděl jsem. „Kdyby Bart nebyl alergický na většinu léků, které mu lékaři podávali, už by dávno infekci překonali – ale ani to nemá zásadní význam, protože tatínek mu dokáže pomoci. Tatínek vždycky ví, co má udělat.“ Obrátil jsem se ke komorníkovi a pokusil se o dospělé vystupování. „Co se týče Appla, nemusí být uvázaný v horké stodole, kde jsou zabedněna všechna okna. A není nutné dávat mu jídlo a pití tak, aby na ně nemohl dosáhnout. Nevím, co se tady děje a proč usilujete o to, aby tak krásný pes strádal – ale pokud se nechcete zodpovídat společnosti na ochranu zvírat, uděláte lépe, když se o něho budete starat dobře.“ Otočil jsem se a odcházel domů.

„Jory!“ zavolala mě paní zpátky. „Zastav se. Neodcházej ještě. Ráda bych se dozvěděla o Bartovi víc.“

Znovu jsem na ni pohlédl. „Pokud chcete bratrovi pomoci, stačí, když uděláte jedno – když ho necháte na pokoji! Až se vrátí, sdělte mu nějaký přijatelný důvod, proč už na něho nemáte čas – ale nesmíte zranit jeho city.“

Mluvila dál, prosila mě, abych ještě zůstal a abychom si promluvili. Ale já odcházel a myslel si, že jsem zasáhl, abych Barta ochránil. Ale od čeho, to jsem nevěděl.

Tu noc Bartova horečka ještě stoupla. Lékaři nařídili, aby byl zabalený do chladící přikrývky. Díval jsem se na maminku a na tatínka, jak si vzájemnými doteky a pohledy dodávají sílu. Zvláštní, oba se současně otočili pro kostky ledu, kterými přejížděli Bartovi po pažích, nohách a hrudníku. Jako by byli jediným člověkem a nepotřebovali se domlouvat. Sklonil jsme hlavu a potlačoval slzy. Jejich láska a porozumění mě dojaly. Pak jsem jim chtěl říct o té ženě ze sousedního domu, ale slíbil jsem Bartovi, že to neudělám. Měl svého prvního kamaráda v životě, první zvíře, které před ním neutíkalo. Ale čím déle to budu odkládat, tím víc by se to mohlo dotknout mých rodičů. Proč si to myslím? Jak by ta stará paní mohla rodičům ublížit?

Ale nějak jsem tušil, že by mohla. A věděl jsem, že jednou to udělá. Přál jsem si být dospělým mužem a dokázat se správně rozhodnout.

Když už jsem skoro usínal, vzpomněl jsem si na tatínkovo často užívané rčení: „Cesty boží jsou nevyzpytatelné.“

Pak už si vzpomínám až na chvíli, kdy se mnou tatínek třásl, aby mě probudil. „Bartovi je líp!“ křičel. „Bart se z toho dostane a obě nohy mu zůstanou!“

Zvolna, den po dni, se ta příšerně oteklá noha zmenšovala. Postupně dostávala normální barvu, ale Bart byl netečný a bez zájmu, zíral prázdným pohledem před sebe a s nikým nepromluvil.

Když jsme jednou ráno seděli u snídaně, tatínek si promnul oči a sdělil nám něco neuvěřitelného. „Cathy, nebudeš tomu věřit, ale technici v laboratoři zjistili ve vzorku, který odebrali Bartovi z rány, něco podivného. Měli jsme podezření, že si to udělal něčím rezavým. Rez tam opravdu našli, to také způsobilo ten tetanus. Ale našli tam také jeden druh stafylokoka, který je typický pro čerstvé zvířecí výkaly. Je opravdu zázrak, že mu zůstaly obě nohy.“

Maminka byla bledá, unavená a sama vypadala nemocná. Přikývla a sklonila unaveně hlavu na jeho rameno. „Jestli je Clover někde poblíž, je celkem pochopitelné, jak –“

„Víš, co je Bart zač. Pokud je v dosahu jedné míle nějaká ohavnost, je jisté, že si na ni stoupne, klekne, nebo ji sebere, aby si ji prohlédl. Když tuhle blouznil o jablku, jedno jsem mu přinesl, ale upustil ho na zem a žádný zájem neprojevil.“ Maminka zavřela oči. Tatínek ji hladil po zádech a pokračoval: „Když jsem mu řekl, že na Východ letos nepoletíme, potěšilo ho to.“ Pohlédl směrem ke mě. „Doufám, že nejsi moc zklamaný, Jory. Na návštěvu tvé babičky musíme počkat do příštího léta. Možná bych se mohl uvolnit o vánocích.“

Napadaly mě ohavné myšlenky. Bart vždycky nakonec dosáhl svého. Vymyslel způsob, jak se vyhnout návštěvě hrobů a babiček. Dokonce se kvůli tomu vzdal i Disneylandu. Ale vzdávat se něčeho, to není Bartovi podobné.

Ten večer jsem byl s Bartem sám. Maminka a tatínek si povídali na chodbě s přáteli. Řekl jsem bratrovi o rozhovoru mezi tou starou paní a jejím komorníkem, který jsem vyslechl. „Oba byli na terase. Ona se o tebe strašně bála.“

„Má mě ráda,“ zašeptal hrdě zesláblým hlasem. „Má mě ráda víc, než kdokoli jiný.“ Pak se zamyslel: „No, možná kromě Appla.“

Myslel jsme si něco jiného, ale nedokázal jsem mu to říct a připravit ho tak o hrdost, že si našel milujícího člověka mimo rodinu. Se smíšenými pocity jsem se díval na jeho výraznou tvář. Co je ten můj bráška vlastně zač? Přece mu musí být jasné, že nejvíc ze všech ho milují jeho rodiče.

„Babička se toho starýho komorníka bojí,“ řekl, „ale já ho zvládnu. Mám v sobě skryté síly.“

„Barte, proč tam stále chodíš?“

Pokrčil rameny a zahleděl se do zdi. „Nevím. Prostě se mi chce.“

„Víš, že tatínek se chystá koupit ti psa? Takového, jakého si budeš přát. Stačí říct a dostaneš takové štěně, jako je Apple.“

Provrtával mě rozlobeným zuřivým pohledem. „Žádný jiný takový pes, jako je můj psoponík, neexistuje. Apple je výjimečný.“

Změnil jsem téma. „Jak víš, že se ta žena komorníka bojí? Řekla ti to?“

„Nemusí mi to říkat. Já to vím. Dívá se na ni tak zle. A ona na něho bázlivě.“

Bázlivě – právě tak se já začínám dívat skoro na všechno.

Návrat domů

JE HEZKÉ, JAK SE O MĚ MAMINKA STARÁ. ALE TO nebude trvat dlouho. Jakmile mi bude líp, změní se to. Dva dlouhé týdny jsem trávil v páchnoucí nemocnici, kde mě chtěli připravit o nohu a spálit ji v peci. Byl jsem šťastný, když jsem se podíval dolů a obě nohy byly na svém místě. Páni, nemůžu se dočkat, až budu ve škole vyprávět, jak blízko jsem byl amputaci. Udělá to na ně dojem. Ale mám dobrý základ a umřít jsem odmítl. A nebrečel jsem. Jsem statečný.

Vzpomínám si, jak se nade mnou tatínek skláněl a jak smutně a vystrašeně vypadal. Třeba mě má opravdu rád, i když nejsem jeho vlastní syn. „Tati!“ vykřikl jsem, když jsem ho uviděl. „Vsadím se, že máš dobré zprávy.“

„Je fajn, že tě vidím šťastného a v dobré náladě.“ Posadil se ke mně na postel a než mě políbil, objal mě. „Barte, mám skvělé zprávy. Teplota je už normální a koleno se ti pěkně hojí. Mít za tátu doktora má některé výhody. Dneska tě odvezu domů. Mám strach, že kdybych to neudělal, ztratíš se mi před očima. Jsem si jistý, že až budeš doma, Emminy pochoutky už ti ty kosti trochu obalí masem.“

Vlídně se na mě podíval, jako by mu na mně záleželo stejně jako na Jorym. Skoro mě to rozbrečelo. „Kde je maminka?“ zeptal jsem se.

„Musel jsem vyjet brzy, tak zůstala doma, aby ti připravila oslavu na přivítání – takže ti to ani nevadí, viď?“

Vadilo. Chtěl jsem ji tady! Vsadím se, že nepřijela, protože se zas patlá s tou pitomou Cindy a váže jí do vlasů mašličky. Ale mlčel jsem a tatínek mě odnesl do auta. Být zase na sluníčku a jet domů bylo příjemné.

V hale mě tatínek postavil na roztřesené nohy. Díval jsem se na maminku, jak jde nejdřív políbit tatínka – i když jsem tady a chci dostat polibek jako první. Vím, proč to udělala. Má ze mě strach. Když se na mě dívá, musí se nutit do úsměvu. Viděla mé vyhublé tělo a ošklivou kostnatou tvář. Když ke mně přistoupila, aby splnila povinnost vůči synovi, který nezemřel, přikrčil jsem se. Díval jsem se na její předstíranou radost. Bylo mi jasné, že mě nemiluje a vlasně už o mě ani nestojí. Je tu i Jory. Usmívá se a předstírá, že je rád, že jsem zase doma. Ale já vím, že by mě raději viděli mrtvého. Cítil jsem se jako Malcolm, když byl malý kluk, nikdo ho nechtěl a nepotřeboval a bylo mu tak zatraceně zle.

„Barte, miláčku!“ vítala mě maminka. „Proč se tváříš tak nešťastně? Copak nemáš radost, že jsi zase doma?“ Objala mě a líbala, ale já se odvrátil. Viděl jsem její raněný výraz, ale to se nepočítá. Ona to jen předstírá. Já jsem taky pořád něco předstíral.

„To je dobře, že jsi zase doma, zlatíčko!“ pokračovala ve lhaní. „Celé dopoledne jsme s Emmou plánovaly, jak ti udělat radost. Když sis tolik stěžoval, jak je jídlo v nemocnici strašné, připravili jsme ti tvá oblíbená jídla.“ Znovu se usmála a chtěla mě obejmout, ale neměl jsem v úmyslu nechat si ji proniknout pod kůži jejími „ženskými léčkami“, o kterých mi vyprávěl John Amos. Patří mezi ně dobré jídlo, úsměvy i polibky.

„Barte, netvař se tak skepticky. Připravily jsme s Emmou všechna tvá oblíbená jídla.“ Zíral jsem na ni. Zrudla a s námahou pronesla: „Víš, ta, co máš nejraději.“

Dál se nutila do vlídného chování. Pak přišel tatínek a přinesl mi hůl. „Pokoušej se na ní spočívat co největší vahou, dokud ti noha nezesílí.“

Bylo zábavné belhat se tu jako nějaký stařík, jako Malcolm Foxworth. Byl jsem rád, jak se kolem mě točí a mají strach, když nejím. Žádný z dárků, které mi připravili, nebyl tak hezký jako ty, co jsem dostával od babičky. „Zatraceně, Barte,“ zašeptal mi Jory během jídla, „copak si musíš hrát na tak nevděčného? Všichni dělali co mohli, abys měl radost.“

„Nesnáším jablkový koláč.“

„Předtím jsi tvrdil, že ho máš rád.“

„To jsem nikdy neřekl! Kuře nesnáším taky, i šťouchaný brambory a salát – všechno to nesnáším!“

„Věřím ti,“ odpověděl znechuceně bratr, otočil se a přestal si mě všímat. Pak se ještě natáhl a sebral mi z talíře kuřecí stehno. „No… když to nechceš, přece to nevyhodíme.“ Snědl to kuře do poslední nitky masa. Teď se ale nebudu moct přikrást v noci do kuchyně a nacpat se, až se nebudou dívat. Tak ať se bojí, jak se budu ztrácet, až budu jen kost a kůže a skončím v nevlídném studeném hrobě. Ať zjistí, jak moc jim budu chybět.

„Barte, prosím tě, pokus se sníst alespoň kousek,“ prosila mě maminka. „Co je na tom koláči špatného?“

Zamračil jsem se a plácl Joryho přes ruku, když se natahoval po mé porci. „Koláč jím jen se zmrzlinou.“

Bratr se na mě oslnivě usmál a pak zavolal: „Emmo, přines zmrzlinu.“

Odstrčil jsme talíř a schoulil se na židli. „Není mi dobře. Potřebuju být sám, nemám rád, když se kolem mě všichni točí. Nemám pak chuť k jídlu.“

Zdálo se, že tatínek už se mnou ztrácí trpělivost. Ani nepokáral Joryho, že mi bere i koláč. Stačila hodina a všichni už mě mají dost a přejí si, abych umřel.

„Cathy,“ řekl tatínek, „už Barta nepros. Pokud nemá chuť jíst, může odejít. Nají se, až bude mít hlad.“

V břiše mi kručelo, ale Jory už mi snědl všechno, na co jsem měl chuť. Seděl jsem tam hladový. Všichni na mě už zapomněli a začali se bavit, smát se, chovat se, jako bych byl stále ještě v nemocnici. Vstal jsem a kulhal do svého pokoje. Tatínek za mnou zavolal: „Barte, dokud nebude ta noha úplně v pořádku, nechci, aby sis hrál venku. Zdřímni si a nohu si podlož. Později se můžeš dívat na televizi.“

Televize. To je teda návrat domů! Tvářil jsem se poslušně, šel jsem do svého pokoje, postavil se ke dveřím a křikl na ty dole: „Ať mě nikdo neruší!“

Nejdřív mě drží dva týdny v nemocnici a když jsem teď doma, budou mě zase držet uvnitř. Ale já jim ukážu! Nikdo mě nebude další týden zavírat! Ale stále na mě někdo dohlížel a teprve po šesti dnech věznění se mi podařilo utéct oknem. Už mi moc chybělo léto a postrádal jsem i výlet do Disneylandu. Nic jiného už si vzít nedám.

Velký starý dub se příliš přátelsky nechoval a šplhání mi vůbec neulehčil. Než se dostanu do vedlejšího domu, bude mě noha pořádně bolet. Bolest nebyla zas tak krásná, jak jsem si myslel. Být „normální“ není žádná sláva. Ale Jory si jednou zvrtl kotník a šel tancovat. Bolesti si nevšímal. Dokážu to taky.

Když jsem byl nahoře na zdi, rozhlédl jsem se, jestli za mnou někdo nejde. Nikdo. Všem je jedno, jestli si ublížím. Zavětřil jsem – co je to za odporný zápach, který se line z otvoru v tom dubu? Aha, už si vzpomínám. Bylo tam uvnitř něco mrtvého. Ale co to bylo? Nemohl jsem se rozpomenout. Moje mysl byla jako z chmýří, a celá zamlžená.

Bude lepší myslet na Appla. Na ztuhlou bolavou nohu zapomenu. Budu se tvářit, že patří nějakému slabému starci, jakým se stal Malcolm. Moje mladá noha touží po běhu, ale ta stará mě zdržuje, nutí mě na ni myslet a těžce se opírat o hůl.

Bože! Bude hrozné vidět chudáka Appla ležet ve stodole mrtvého. Zbyla z něho jen kůže, srst a kosti. Budu brečet a křičet. Nenávidím ty, kteří mě přinutili odletět na Východ a opustit svého nejlepšího přítele. Zvířata jediná dokážou opravdu oddaně milovat.

Od chvíle, kdy jsem sem přicházel naposledy, uběhlo už sto let. A ještě delší doba uběhla, než jsem se dobelhal ke dveřím. Ovládej se, pomyslel jsem si. Připrav se na ten hrůzný pohled. Apple tě vroucně miloval a zaplatil za to životem. Nikdy, už nikdy se mi nepodaří najít tak věrného kamaráda, jakým byl můj psoponík Apple.

Nikdy jsem neměl příliš dobrou rovnováhu. Zakymácel jsem se do stran i zpředu dozadu. Měl jsem pocit, jako bych byl opilý. Zdálo se mi, že za mnou někdo stojí. Ohlédl jsem se přes rameno, ale nikdo tam nebyl. Jen ty hrozivé obrysy zvířat, a to jsou přece sestřihané keře. Ti pitomí zahradníci by mohli mít na práci něco lepšího, než utrácet čas sestřiháváním keřů, když peníze všude jen čekají, až je někdo chytrý sebere. Uvažuju už jako Malcolm. John Amos by byl rád. Musím ho vyhledat, aby mě naučil něco dalšího.

V očekávání toho nejhoršího jsem se přiblížil k Applovu oblíbenému místu. Neviděl jsem. Já snad oslepl! Ťukal jsem před sebou holí. Tma. Proč je všude taková tma? Plazil jsem se podél zdi. Okenice byly zavřené. Chudák Apple, zůstal tam ve tmě a o hladu. V krku mi narůstal knedlík, jak jsem uvnitř plakal pro psa, který mě miloval víc, než vlastní život.

Musel jsem se nutit ke každému dalšímu kroku kupředu.

Pohled na mrtvého Appla mi určitě zanechá jizvu na duši. Na duši, která, jak říkal John Amos, musí zůstat čistá a prostá, pokud se mám dostat k nebeské bráně, kterou prošel Malcolm.

Ještě jeden krok. Zastavil jsem se. Támhle je můj Apple – a živý! V jednom ze stání bylo otevřené okno a on si tam pohrával obrovskýma tlapkama s červeným míčkem. V misce měl spoustu jídla i čistou vodu. Stál jsem tam a celý jsem se třásl. Apple si mě nevšímal a hrál si, jako bych tam nebyl. Vždyť on mě vůbec nepostrádal!

„TY! TY!“ vykřikl jsem. „Tak tys jedl a pil a užíval sis! A celou tu dobu, co jsem byl na prahu smrti sis na mě ani nevzpomněl! A já si myslel, že mě miluješ. Myslel jsem, že ti budu chybět. A ty teď ani nezaštěkáš radostí, že jsem zase tady! NENÁVIDÍM TĚ! NENÁVIDÍM TĚ, APPLE! NENÁVIDÍM TĚ ZA TO, ŽE TI NA MNĚ NEZÁLEŽÍ!“

Apple mě zahlédl a vyrazil ke mně. Opřel se mi obrovskýma packama o ramena a olizoval mi tvář. Ale mě neoklame. Našel si někoho jiného, kdo se o něho stará líp – čert ví, jestli bych mu já dokázal tak krásně vykartáčovat kožich. „Proč jsi neumřel steskem?“ ječel jsem. Nenávistně jsem na něho zíral a toužil, aby umřel a zmizel. Vycítil můj vztek a stál tam na všech čtyřech se staženým ocasem, svěšenou hlavou a pohledem upřeným jinam.

„JDI ODE MNE! POTŘEBUJEŠ ZAŽÍT TAKOVÉ UTRPENÍ, JAKÉ JSEM POZNAL JÁ! PAK BUDEŠ RÁD, ŽE JSEM SE VRÁTIL!“ vzal jsem jeho jídlo a pití a zahodil je do dřevěného sudu. Sebral jsem ten červený míček a mrštil ho tak daleko, že ho už nikdy nenajde. Apple tam celou dobu stál, díval se a ocasem ani nezatřepal. Chtěl, abych s ním zůstal, ale na to je už pozdě.

„Teď ti teprve budu chybět,“ vzlykal jsem a belhal se pryč. Zavřel jsem ve stodole všechna okna i okenice a zamkl vrata. „Zůstaneš tu ve tmě a zemřeš hlady!“ Já už se sem nevrátím. Nikdy!

Když jsem vyšel ven, vzpomněl jsem si na seno, ve kterém si může hovět. Vrátil jsem se do stodoly, vzal vidle a všechno seno odházel. Kňučel a pokoušel se ke mně lísat. Ne, to nedovolím. „Budeš tu ležet na tvrdé studené podlaze! Budou tě bolet všechny kosti, ale mě je to fuk, protože už tě nemám rád!“ Vztekle jsem si utřel slzy a poškrábal se na tváři.

Za celý svůj život jsem si získal jen tři přátele: Appla, babičku a Johna Amose. Apple moji lásku zradil a jeden ze dvou zbylých také, protože ho krmil a připravil mě tak o Applovu přízeň. John Amos by se něčím takovým neunavoval. Musela to být babička.

Omámeně jsem se doplížil domů. Ten večer mě noha bolela tolik, že mi dal tatínek nějaký prášek. Seděl na posteli, držel mě v náručí, povídal mi o tom, jak za chvíli upadnu do krásných snů. Cítil jsem se v bezpečí.

Ale místo krásných snů přišla hrůza. Všude kosti. V obrovských řekách protékala krev a odnášela do ohnivých moří zbytky lidských těl. Smrt. Jsem mrtvý. Na oltáři ležely pohřební květiny. Posílali mi je neznámí lidé, aby mi dali najevo radost nad tím, že jsem mrtvý. Slyšel jsem, jak ohnivé moře vyhrává ďábelskou hudbu a já začal nenávidět hudbu a tanec ještě víc než předtím.

Do okna mi zasvítilo slunce, polechtalo mě na tváři a vyrvalo mě ze zajetí ďábla. Když jsem otevřel oči v hrůze, co uvidím, viděl jsem jen Joryho, který seděl v nohách postele a tvářil se lítostivě. Žádnou lítost nepotřebuju. „Barte, ty jsi křičel ze spaní. Je mi líto, že tě ta noha pořád bolí.“

„Nebolí mě nic!“ křikl jsem.

Vstal jsem a odbelhal se do kuchyně, kde maminka krmila Cindy. Zatracená Cindy. Emma mi smažila k snídani slaninu. „Chci jen kávu a topinku,“ křikl jsem. „Nic jiného jíst nebudu.“

Maminka sebou trhla a pak vzhlédla s podivně bledou tváří. „Barte, prosím tě, nekřič. A proč chceš kávu, když ji nepiješ?“

„Nastal čas, abych se choval podle svého věku!“ štěkl jsem. Opatrně jsem se spustil na tatínkovu židli s opěrkami pro ruce. Tatínek přišel, uviděl mě tam, ale nic neřekl. Sedl si na mou židli a naplnil polovinu šálku kávou. Pak ji dolil smetanou a hrneček mi podal.

„Nesnáším kávu se smetanou!“

„Jak to víš, když jsi to ještě neochutnal?“

„Prostě to vím.“ Odmítl jsem tu zkaženou kávu vypít. (Malcolm pil kávu vždycky černou – tak ji budu pít také tak.) Měl jsem před sebou jen suchou topinku – a jestli mám být jako Malcolm, nemohu si ji namazat ani máslem, ani jahodovým džemem. Nevolnost. Malcolm se musel starat, aby jí netrpěl.

„Tati, co je to nevolnost?“

„Něco, co tobě nehrozí.“

Nebylo lehké chovat se neustále jako Malcolm. Za chvíli u mě tatínek klečel a prohlížel mi koleno. „Vypadá to dnes hůř než včera,“ řekl, když zvedl hlavu. Setkal se s mým pohledem a podezíravě se zamračil. „Barte, neklečel jsi na té nemocné noze, že ne?“

„Ne!“ zaječel jsem. „Nejsem cvok! Odřel jsem si ji v posteli. To povlečení škrábe. Nesnáším bavlněné povlečení. Hedvábné je lepší.“ (Malcolm spal výhradně v hedvábí.)

„Jak to víš?“ zeptal se tatínek. „Nikdy jsi hedvábné povlečení neměl.“ Pokračoval v ošetřování kolena. Škrábance vyčistil a zasypal je nějakým bílým práškem. Pak přiložil gázu a přilepil ji náplastí. „Teď mluvím naprosto vážně, Barte. To koleno nenamáhej. Zůstaň v domě nebo si sedni vzadu na verandu. Do zahrady nechoď. A žádné plížení ve špíně.“

„To není veranda, to je terasa,“ zamračil jsem se, abych mu předvedl, že není vševědoucí.

„Dobře, na terase, když ti to udělá radost.“

Radost neznám. Pak jsem se nad tím zamyslel. Ano, někdy jsem šťastný – když si hraju na Malcolma a jsem mocný, bohatý a chytrý. Role Malcolma je jednoduchá a lepší, než všechny ostatní. Nějak jsem tušil, že pokud to dovedu až do konce, budu nakonec skutečně jako Malcolm – bohatý, mocný a milovaný.

Den byl dlouhý a nemožně se táhl, protože na mě stále někdo dohlížel. Přiblížil se večer a maminka se šla zkrášlit kvůli tatínkovi. Ten by se měl každou chvíli vrátit. Emma připravovala večeři. Jory byl na hodině baletu a mě se podařilo nepozorovaně vyklouznout. Spěchal jsem do zahrady, než mě někdo zastaví.

Večery s dlouhými hrozivými stíny bývají tajemné. Noční příšery už vylezly a bzučely mi kolem hlavy. Zahnal jsem je. Šel jsem za Johnem Amosem. Seděl sám ve svém pokoji a četl nějaký časopis. Když jsem bez klepání vešel, rychle ho schoval. „To se nedělá,“ řekl nevrle a nedal ani úsměvem najevo, že je rád, že jsem živý a mám obě nohy.

Bylo snadné nasadit Malcolmův mrzutý pohled a nahnat mu strach. „Tys dával Applovi jídlo a vodu, když jsem byl nemocný?“

„Jistě že ne,“ řekl horlivě. „To tvoje babička ho krmila a starala se o něho. Říkal jsem ti, že na ženy se nikdy nemůžeš spolehnout, že budou držet slovo. Corrine Foxworthová není o nic lepší než ty ostatní s jejich triky a lákadly, jak zotročit muže.“

„Corrine Foxworthová – tak se jmenuje?“

„Jistě, už jsem ti to říkal. Je to Malcolmova dcera. Pojmenoval ji po své matce, aby měl stále na paměti, jak jsou ženy proradné a že ho jednou zradí i vlastní dcera – ačkoli ji miloval – podle mého názoru až příliš.“

Vyprávění o ženách a jejich „lákadlech“ mě už začínají nudit. „Proč si nenecháš spravit zuby?“ zeptal jsem se. Nemám rád, jak skrz ty padající zuby stále syčí a píská.

„Dobře! to jsi řekl přesně jako Malcolm. Učíš se. Nemoc je dobrá pro duši – Malcolmovi taky pomohla. A teď mě pozorně poslouchej, Barte. Corrine je tvoje vlastní babička a kdysi byla provdána za tvého vlastního otce. Malcolm ji měl ze všech svých dětí nejraději, ale zradila ho. Spáchala něco tak hříšného, že musí být potrestána.“

„Potrestána?“

„Ano, a přísně, ale ty jí nesmíš dát najevo, že tvůj vztah k ní se změnil. Předstírej, že ji stále miluješ a obdivuješ. Tak bude zranitelnější.“

To slovo znám. Je to jedno z těch, která jsem se musel naučit. Znamená slabý. A být slabý je špatné. John Amos šel pro svou bibli a položil mi ruku na její černé ohmatané desky. „Ta patřila Malcolmovi,“ řekl, „odkázal mi ji ve své poslední vůli… i když mi toho mohl odkázat víc.“

Uvědomil jsem si, že John Amos je jediný člověk na světě, který mně ještě nezklamal. Je to opravdový přítel, jakého potřebuju. Je starý – ale i já dokážu být starý, když chci. Jen si nemůžu vyndat zuby a odložit je do hrnečku barvy slonoviny.

Díval jsem se na tu bibli a chtělo se mi dát ruku pryč. Ale bál jsem se, co by se pak stalo. „Přísahej na tuto bibli, že se zachováš tak, jak by od svého pravnuka očekával Malcolm – pomstíš se těm, kteří mu nejvíc ublížili.“

Jak jsem mu to mohl slíbit, když kouskem své bytosti jsem ji ještě miloval? Možná si John Amos vymýšlí. Možná se o Appla staral Jory.

„Barte, proč váháš? Jsi slaboch? Copak nemáš v těle kouska cti? Podívej se na svou matku, jak využívá své tělo, krásnou tvář a něžné polibky a objetí, aby přiměla otce dělat to, co chce ona. Všimni si, jak pozdě večer se vrací z práce a jak unavený se vrací domů. A zeptej se sám sebe, proč. Dělá to pro sebe – nebo pro ni, aby si mohla kupovat nové šaty, kožichy, šperky a pořídit si krásný velký dům? Takhle ženy využívají muže – nutí je pracovat, zatímco ony si hrají.“

Polkl jsem naprázdno. Maminka chodí do práce. Učí balet. Ale to je spíš zábava než práce. Koupila si někdy něco za vlastní peníze? Nemohl jsem se rozpomenout.

„Teď jdi navštívit babičku, chovej se jako předtím a brzy zjistíš, kdo tě zradil. Já to nebyl. Jdi tam a tvař se, že jsi Malcolm. Oslovuj ji Corrino – a dívej se, jak se jí na tváři objeví stud a pocit viny a jak budou její oči prozrazovat strach. Pak uvidíš, kdo z nás je důvěryhodný a loajální.“

Přísahal jsem, že se pomstím všem, kteří Malcolma zradili. Ale když jsem se belhal do jejího oblíbeného předního salónu, dobře mi nebylo. Stál jsem ve dveřích a díval se na ni s tlukoucím srdcem. Hrozně se mi chtělo rozběhnout se k ní a usadit se jí na klíně. Je ode mě správné, že se tvářím jako Malcolm, když jsem jí ani nedal šanci, aby mi to vysvětlila?

„Corrino?“ pronesl jsem hrubým hlasem. Byla to příjemná hra. Jako Bart jsem se necítil bezpečně. Ale jako Malcolm jsem byl silný a spravedlivý.

„Barte,“ vykřikla šťastně a vztahovala ke mě ruce. „Tak jsi za mnou konečně přišel! Jsem tak ráda, že tě vidím zase zdravého a silného,“ pak se zarazila. „Kdo ti řekl, jak se jmenuju?“

„John Amos,“ odpověděl jsem zamračeně. „Řekl mi taky, žes krmila Appla a dávala mu vodu, když jsem byl pryč. Je to pravda?“

„Ano, miláčku, jistě. Dělala jsem pro Appla, co jsem mohla. Moc se mu po tobě stýskalo a bylo mi ho líto. Snad se nezlobíš?“

„Ukradlas mi ho,“ rozbrečel jsem se jako mimino. „Byl to nejlepší kamarád, jakého jsem kdy měl. Jedině on mě měl doopravdy rád. A tak jsi mi ho ukradla a on má teď raději tebe.“

„Ne, tak to není. Má mě rád, ale tebe miluje.“

Už se neusmívala. Přesně jak to říkal John Amos, viděla, že jsem ty její triky prokoukl. Lhala dál. „Nemluv se mnou tak hrubě,“ prosila. „Na desetiletého chlapce se to nehodí. Miláčku, byl jsi tak dlouho pryč a moc jsi mi chyběl. Copak nemůžeš nikdy projevit trochu zájmu?“

Najednou jsem zapomněl na svou přísahu, vběhl jsem jí do náruče a objal jsem ji. „Babičko! Poranil jsem si to koleno opravdu ošklivě! Potil jsem se tolik, že jsem měl úplně mokrou postel. Zabalili mě do chladné přikrývky a maminka s tatínkem mě chladili ledem. Byl tam jeden krutý doktor, který mi chtěl uříznout nohu, ale tatínek mu to nedovolil. Ten doktor říkal, že je rád, že nejsem jeho syn.“ Odmlčel jsem se, abych se nadechl. Na Malcolma jsem úplně zapomněl. „Babičko, zjistil jsem, že tatínek mě opravdu miluje –jinak by byl přece rád, že mi chtějí uříznout nohu.“

Vypadala zděšeně. „Proboha, Barte! Jak můžeš mít nejmenší pochyby o tom, že tě tatínek miluje? To je přece samozřejmé. Určitě tě má moc rád, Christopher byl vždycky laskavý a milující chlapec…“

Jak ví, že se tatínek jmenuje Christopher? Přimhouřil jsem oči. Držela si ruku na puse, jako by prozradila nějaké tajemství. Pak se rozplakala.

Slzy. Jeden ze způsobů, jak ženy působí na muže.

Odvrátil jsem se. Slzy nesnáším. Nesnáším slabochy. Nahmatal jsem na prsou pod košilí tvrdé desky Malcolmovy knihy. Ta kniha mi poskytovala jeho sílu, kterou přenášela ze stránek do mé krve. Co na tom, že jsem měl podobu dětského slabého a nedokonalého těla? Nic to nemění na tom, že za chvíli se dozví, kdo je jejím pánem.

Domů. Musím se vrátit domů dřív, než mě začnou postrádat. „Dobrou noc, Corrino.“

Nechal jsem ji tam uplakanou a uvažoval, odkud zná tatínkovo jméno.

Na zahradě jsem zkontroloval svou pecku od broskve. Stále žádné kořínky nemá. Vyhrabal jsem zaseté hrášky. Ještě nevyrašily. Nemám při pěstování štěstí s květinami, peckami, prostě s ničím. Jediné, co mi jde, je hrát mocného Malcolma. V tom jsem byl stále lepší. Šťastný a s úsměvem jsem šel spát.

Semínka pochybností

BART MĚL BÝT NA NAŠEM DVOŘE, ALE NEBYL tam nikdy. Vylezl jsem na strom a posadil se na zeď. Pak jsem ho zahlédl na sousedčině dvoře, jak tam na kolenou čmuchá kolem sebe. „Barte!“ křikl jsem na něho, „Clover je pryč a ty ho těžko nahradíš.“

Vím, co dělá – nejdřív zahrabal kost a teď čmuchá tak dlouho, dokud ji nenajde. Pohlédl nahoru zamlženýma, zmatenýma očima – a pak se rozštěkal.

Křikl jsem, aby se vzpamatoval, ale on si dál hrál na dovádějící štěně. Pak se náhle změnil v kulhajícího starce. Ale nekulhal na tu nemocnou nohu. Copak je blázen? „Barte, prober se! Je ti deset, ne sto. Jestli budeš takhle pajdat, zůstane ti to.“

„Pokřivená chůze znamená i pokřivené způsoby.“

„Nerozumím ti.“

„A Pán řekl: Chovej se k ostatním tak, jak se oni chovají k tobě'„

„Špatně. Správná citace je: Chovej se k ostatním tak, jak by ses choval sám k sobě.“ Zdálo se mi, že hovořím se starcem. Bart se mračil, těžce oddechoval, chytal se za hrudník a vykřikoval něco o špatném srdci, se kterým si nemůže dovolit šplhat na stromy.

„Barte, už toho mám dost. Děláš jen potíže. Snaž se mamince a tatínkovi trochu pomoct – a mně taky. Ani ve škole by to takhle nešlo.“

Vyšel jsem k domovu a Bart vedle mě kulhal, těžce oddechoval a mezi vzdechy si mumlal něco o tom, že je úspěšný finančník. „Ještě nikdo se nenarodil s bystřejším mozkem než mám já,“ zahuhlal.

On se opravdu zbláznil, pomyslel jsem si, když jsem ho poslouchal. Když si potom čistil špinavé ruce kartáčkem, jako by je chtěl mít opravdu čisté, zatajil jsem dech. Tohle není Bart. On je stále ještě někým jiným. Pak si ještě vyčistil zuby a šel si lehnout. Šel jsem vyhledat rodiče. Byli v obývacím pokoji a tančili při pomalé hudbě. Jako obvykle se mě při pohledu na ně zmocnil něžně romantický pocit. Jak něžně se na něho dívá. Jak jemně se jí dotýká. Odkašlal jsem si, abych na sebe upozornil a nebyl svědkem nějakých intimit. Tázavě se na mě oba podívali. „Ano, Jory,“ zeptala se maminka a v modrých očích měla zasněný pohled.

„Chtěl bych s vámi mluvit o Bartovi,“ oznámil jsem. „Myslím, že byste některé věci měli vědět.“

Zdálo se, že si tatínek oddechl. Maminka se schoulila do sebe a tiše se usadila na pohovce vedle tatínka. „Doufali jsme, že za námi s Bartovým tajemstvím přijdeš.“

Nebylo lehké začít. „No,“ hledal jsem obtížně vhodná slova, „nejdřív bych vám měl asi říct, že Barta trápí v noci zlé sny, budí se a pláče. Pořád si na něco hraje. Jistě, honit velká zvířata patří mezi běžné dětské hry, ale když jsem ho přistihl, jak na kolenou čmuchá kolem sebe, pak vyhrabe starou špinavou kost, uchopí ji do zubů a zahrabe ji na nějakém jiném místě, to už je příliš.“ Odmlčel jsem se a čekal, že něco řeknou. Maminka měla hlavu otočenou tak, jako by naslouchala větru. Tatínek se naklonil dopředu a pronikavě se na mě díval.

„Pokračuj, Jory,“ naléhal, „nezastavuj se. Ani my nejsme slepí. Také vidíme, jak se Bart mění.“

Sklonil jsem hlavu a tiše pokračoval. „Několikrát jsem už o tom chtěl s vámi mluvit. Ale bál jsem se. Oba jste měli o Barta takový strach, že jsem to nedokázal.“

„Prosím tě, už nic nezamlčuj,“ řekl tatínek.

Díval jsem se na něho. Maminčin vyděšený výraz jsem snést nedokázal. „Ta paní z vedlejšího domu dává Bartovi drahé dárky. Věnovala mu už štěně bernardýna, kterému říká Apple, dva miniaturní elektrické vláčky s malou vesnicí, kopci a ostaním vybavením. Jednu z velkých místností v domě nechala zařídit jen pro Barta, aby si měl kde hrát. Mně by dárky dávala také, ale Bart to nepřipustí.“

Vyděšeně se na sebe podívali. Nakonec se tatínek zeptal: „To je všechno?“

Polkl jsem a slyšel svůj podivně chraplavý hlas. „Teď přijde to nejhorší. Včera jsem byl na dvoře blízko zdi… víte, tam, co je ten dutý strom. Měl jsem nůžky a upravoval keře, jak jsi mi to ukázal, tati. Pak jsem ucítil nějaký hnilobný zápach. Zdálo se mi, že vychází z té díry ve stromě. Když jsem se tam podíval… našel jsem…“ Musel jsem znovu polknout, než jsem to dokázal vyslovit. „Našel jsem tam Clovera. Byl mrtvý a v rozkladu. Vykopal jsem mu hrob.“ Otočil jsem se, abych si utřel slzy, a pak jsem jim řekl i zbytek. „Měl kolem krku obtočený drát. Někdo mého psa bezcitně zavraždil.“

Seděli vedle sebe na pohovce a vypadali zděšeně a vystrašeně. Maminka se snažila potlačit slzy. Měla Clovera také ráda. Když sahala po kapesníku, třásly se jí ruce. Pak je sepjala a položila na klín. Ani ona, ani tatínek se nezeptali, kdo Clovera zabil. Usoudil jsem, že si myslí totéž, co já.

Před spaním zašel tatínek do mého pokoje a asi hodinu jsme spolu mluvili. Vyptával se na všechno možné o Bartovi. Co dělá, kam chodí, co vím o té ženě ze sousedního domu a jejím komorníkovi. Když jsem je na všechno upozornil, cítil jsem se lépe. Teď se mohou rozhodnout, co s Bartem podniknou. Tu noc jsem plakal pro Clovera naposledy. Byl to můj první a jediný pes. Brzy mi bude patnáct, to už je téměř dospělost a slzy jsou jen pro malé kluky – ne pro někoho, kdo měří skoro šest stop.

„Nech mě na pokoji!“ ječel Bart, když jsem ho žádal, aby do sousedního domu nechodil. „Přestaň na mě žalovat, nebo uvidíš.“

Každým dnem se blížilo září a s ním škola. Viděl jsem, že Bart na něžnou a láskyplnou péči rodičů nereaguje. Podle mého názoru pro něho mají až příliš velké pochopení. „Poslechni mě, Barte, a přestaň se tvářit, že jsi stařec jménem Malcolm Neal Foxworth, ať je to kdokoli!“ Ale Bart dál kulhal, tvářil se, že má potíže se srdcem a těžce dýchal. „Nikdo nečeká až umřeš, aby zdědil tvůj majetek. Milý bráško, ty totiž žádný majetek nemáš!“

„Mám dvacet miliard, deset miliónů, padesát pět tisíc šest set dolarů a čtyřicet dva centů!“ Při výčtu si ukazoval na prstech. „Ale nepamatuji si přesně, kolik mám v akciích a dluhopisech, ale myslím, že konečná suma bude ještě tak trojnásobná. Opravdu bohatí lidé neví, kolik vlastně mají.“

Netušil jsem, že dokáže takové číslo vyslovit. Právě jsem chtěl podotknout něco sarkastického, když Bart zasípal a začal se svíjet bolestí. Padl na podlahu a chroptěl: „Rychle… moje prášky. Umírám! Přestávám cítit levou ruku! Zachraň mě, pošli pro mé doktory!“

Šel jsme ven. Posadil jsme se na lehátko a otevřel knihu. Bart mě začíná děsit. Je to jako žít s Jekyllem a Hydem. Když už musí někoho hrát, proč si, k sakru, nevybere nějakou lepší roli, než kulhavého starce s nemocným srdcem?

Bart vyšel z domu. „Jory, tobě je jedno, jestli umřu?“ zeptal se mě.

„Ne.“

„Tys mě nikdy neměl rád!“

„Měl jsem tě raději, když ses choval přiměřeně svému věku.“

„Věřil bys, že Malcolm Neal Foxworth je otcem té paní z vedlejšího domu, mé vlastní babičky?“

„To ti řekla ona?“

„Ne. Něco mi řekl John Amos, něco ona. John Amos mi toho řekl už hodně. Tatínek Paul a tatínek Chris podle něho nebyli bratři, to tvrdí jen naše maminka, abychom neodhalili její hřích. Říká, že mým skutečným otcem je nějaký Bartholomew Winslow a zahynul při požáru. Naše maminka ho svedla.“

Svedla? Tázavě jsem se na něho zadíval. „Ty víš, co to slovo znamená?“

„Ne – ale vím, že je to něco špatného, skutečně špatného!“

„Máš maminku rád?“

V očích se mu objevil ztrápený výraz. Ztěžka se posadil na zem a zamyšleně si prohlížel kecky. Měl by odpovědět rychle a bez rozmýšlení. „Barte, udělej mně i sobě jednu velkou laskavost – jdi domů a řekni mamince a tatínkovi o všem, co tě trápí. Oni dokážou pochopit cokoli. Vím, že máš pocit, že maminka má raději mě, ale tak to není. Ona má v srdci dost místa i pro deset dětí.“

„Deset?“ vykřikl. „Chceš snad říct, že bude adoptovat další?“ Vyskočil a neohrabaně někam běžel, jako by ho ta hra na starce připravila i tu trochu čilosti, kterou míval. Ten pobyt v nemocnici ho podle mého názoru o hodně obral.

Bylo to ode mě potměšilé a ne zrovna důstojné, ale musel jsem vyslechnout, co bude Bart říkat mamince, když jsou sami. Maminka byla s Cindy na zadní verandě. Měla ji na klíně a četla jí knížku. Když k ní Bart přiběhl, rychle knihu odložila a posadila holčičku na židli. Bart tam stál, zíral na ni a bezeslova ji obviňoval pouhým pohledem.

Pak se zeptal: „Jak se jmenuješ?“

„To dobře víš,“ odpověděla.

„Začíná tvoje jméno na C?“

„Ano, jistě.“ Vypadala rozrušeně.

„Ale – ale –“ zajíkal se, „já vím o někom, kdo pláče, když jsi odešla. O někom tak malém, jako jsem já. Bývá zamčený ve skříni nebo na jiných děsivých místech. Zavírá ho tam jeho otec. Nemá ho už rád. Jednou ho za trest zavřel do komory. Byla velká, tmavá, strašidelná, plná myší, děsivých stínů a pavouků.“

Maminka ztuhla. „Kdo ti to řekl?“

„Jeho nevlastní matka měla tmavě rezavé vlasy. Ale brzy zjistil, že je to jen metresa jeho otce.“

I ze svého úkrytu jsem slyšel, jak maminka těžce a rychle oddechuje. Jako by ten malý kluk, kterého si posadila na klín, začal být najednou nebezpečný. „Miláčku, copak ty víš, co je to metresa?“

Díval se nepřítomně před sebe. „Byla tam také krásná a laskavá paní s tmavými vlasy s rudými prameny. Nebyla provdána za jeho otce. Toho nezajímalo, co dělá, proč pláče ani jestli ještě žije.“

Rty se jí třásly, ale přinutila se k úsměvu. „Barte, v tobě dřímá básník.“

Zamračil se a upřel na ni tmavé oči. „Básníky, umělci, hudebníky a tanečníky pohrdám!“

Zachvěla se. Ani jsem se nedivil. Bart mi naháněl strach taky. „Barte, něco se tě zeptám a ty mi popravdě odpovíš. Ať odpovíš cokoli, trestat tě nebudu. Ublížil jsi Cloverovi?“

„Clover utekl. Už se nevrátí, aby bydlel v té boudě, co jsem mu udělal.“

Shodila ho, vstala a chystala se odejít. Pak si vzpomněla na Cindy a spěšně ji zvedla. Když jsem se díval Bartovi do očí, neměl jsem z toho příjemný pocit.

Jako obvykle, Bart pocítil brzy po svém „záchvatu“ únavu a ospalost a odešel bez večeře spát. Maminka se usmívala a oblékala se se smíchem na oficiální oslavu na tatínkovu počest. Byl ve své nemocnici jmenován primářem. Stál jsem u okna a sledoval, jak maminku hrdě vede k autu.

V noci jsem slyšel, jak se po druhé ráno vrací. Ještě jsem nespal a vyslechl jejich rozhovor v obýváku.

„Chrisi, já už Bartovi vůbec nerozumím. Chová se divně – divně mluví, divně se pohybuje a divně i vypadá. Vždyť já se bojím vlastního syna.“

„No tak, miláčku,“ konejšil ji s rukou kolem jejích ramen, „myslím, že přeháníš. Z Barta bude jednou velký herec, pokud mu to zůstane.“

„Chrisi, někdy zanechají vysoké horečky na dítěti následky. Nemůže mít Bart nějak poškozený mozek?“

„Podívej, Cathy, výsledky testu má dobré. Ne, neměj strach, ten test musí podstoupit všichni pacienti po vysokých horečkách.“

„A zjistil jsi něco nezvyklého?“ vyptávala se.

„Ne,“ řekl tatínek rozhodně. „Je to normální malý kluk se spoustou citových problémů a my bychom měli chápat, co prožívá. Pokud to vůbec někdo pochopit dokáže.“

Co tím chce říct?

„Ale vždyť má všechno! Vyrůstá jinak, než jsme vyrůstali my. Měl by být šťastný. Copak pro něho neděláme všechno, co dokážeme?“

„Ano, ale někdy to nestačí. Každé dítě je jiné, každé má jiné potřeby. A my Bartovi jeho potřeby nedokážeme uspokojit.“

Maminka má sklon odpovídat bezprostředně a ukvapeně. Ale teď tiše a bez hnutí seděla a já čekal, že se dozvím ještě něco víc. Tatínek chtěl, aby si šli hned lehnout, to bylo jasné ze způsobu, jak ji líbal na krk. Ale ona byla hluboce ponořena do svých myšlenek. Oči měla upřené na své stříbrné sandálky a pak začala mluvit o Cloverově smrti.

„To nemohl udělat Bart,“ řekla pomalu, jako by o tom přesvědčovala sebe i tatínka. „Musel to být nějaký sadista, který mučí zvířata – vzpomínáš si, jak jsme četli o mrzačení zvířat v ZOO. Musel to být někdo takový,“ ale zmlkla, protože tady se cizí člověk objevil opravdu jen zřídka.

„Chrisi,“ dodala s výrazem hrůzy ve tváři, „dneska mě Bart úplně zaskočil. Vyprávěl mi o malém chlapci, kterého zavírali do skříně a do komory. Později mi řekl i to, že se ten chlapec jmenoval Malcolm. Je možné, že o něm ví? Kdo mu to jméno mohl prozradit? Chrisi, myslíš si, že Bart mohl nějakým způsobem odhalit naše tajemství?“

Přikrčil jsem se. Co to může být za tajemství, které o nich nevím? Vím, že něco strašného skrývají. Odplížil jsem se pryč, běžel do svého pokoje a hodil sebou na postel. Něco v našem životě není v pořádku. Cítil jsem to v kostech a Bart to cítí určitě také.

Had

SLUNCE LAŠKOVALO S MLHOU. SEDĚL JSEM V ZAhradě sám. Neměl jsem co dělat a prohlížel jsem si strupy na koleni. Tatínek mě varoval, abych si je neodloupával, nebo mi po nich zůstanou jizvy – ale kdo by se staral o nějaké jizvy? Opatrně jsem začal jeden na okraji odlupovat, abych viděl, co je pod ním. Nic zajímavého to nebylo, jen rudá jemná tkáň, připravená začít zase krvácet.

Slunce nakonec mlhu prorazilo a opíralo se mi do hlavy. Skoro jsem slyšel, jak se mi vaří mozek. O vařený mozek jsem nestál, tak jsem se přemístil do stínu.

Rozbolela mě hlava. Kousl jsem se do spodního rtu tak, že mi začala téct krev. Moc to nebolelo, ale ret brzy oteče a až to maminka uvidí, bude mít starost. A o to mi jde. Měla by mít starost, co je se mnou.

Než přišla ta zatracená malá holka, býval jsem maminčiným chlapečkem a ona mi věnovala spoustu pozornosti. Ale teď mé místo zaujala ona. Maminka se za chvíli vrátí s Jorym z hodiny baletu. To je to jediné, o co se zajímají – tancování a Cindy. Já vím i o jiných důležitých věcech, na kterých v životě záleží nejvíc – jsou to peníze. Když jich má člověk dost, nemusí uvažovat o tom, jestli je potřebuje nebo jak je má vydělat. To mě naučil John Amos a ta Malcolmova kniha.

„Barte,“ ozvala se Emma, která se ke mně přikradla. „Je mi moc líto, že ti nevyšel ten výlet do Disneylandu. Abych ti to alespoň trochu vynahradila, upekla jsem malý dort jen pro tebe.“ Nesla malý dort s jednou svíčkou uprostřed čokoládové polevy. Copak je mi jeden rok! Vyrazil jsem jí ten dort z rukou, až spadl na zem. Vykřikla. Vypadala ublíženě a zdálo se, že se každou chvilku rozbrečí. Kousek ustoupila. „To od tebe bylo nevděčné a hrubé,“ řekla přiškrceným hlasem. „Barte, proč se chováš tak odporně? My se všichni tak snažíme.“

Vyplázl jsem na ni jazyk. Povzdechla si a odešla.

Později se vrátila s tím škvrnětem v náručí. To není moje sestra. O žádnou sestru nestojím. Schoval jsem se za strom a díval se. Emma dala Cindy do plastikového bazénku. Ta začala ve vodě dovádět a cákat. Je pitomá, pitomá, pitomá… neumí ani plavat. Ale Emma se směje a raduje se ze všech těch dětinskostí. Kdybych v tom bazénku seděl já a cákal rukama a nohama, nemyslela by si, že jsem šikovný.

Čekal jsem, až Emma odejde, ale rozložila si židli a začala loupat hrách. Pink, pink, pink padaly zelené kuličky do modré misky. „To je ono, zlatíčko,“ povzbuzovala Cindy. „Jen hezky cákej, kopej nožkama a mávej rukama, ať je máš silné a brzy budeš plavat.“

Díval jsem se a čekal. Každý další vyloupaný hrášek znamenal, že za chvíli se bude muset zvednout a odejít do kuchyně. Cindy tu zůstane sama. Úplně sama. A plavat neumí. Vyčkával jsem jako kočka, když číhá na ptáčka. Bylo mi líto, že nemohu švihat ocasem.

Do misky spadl poslední hrášek. Emma se zvedla. Napnul jsme svaly. Ale právě v tu chvíli přijela maminka ve svém červeném autě a zastavila u garáže. Emma počkala, aby ji pozdravila. První vyskočil na trávník Jory. „Ahoj Emmo!“ zavolala. „Co bude k večeři?“

„Tobě bude chutnat cokoli,“ odpověděla Emma a smála se na svého krásného miláčka. Ke mně se takhle nechová – já jsem pro ni malý spratek! Pak pokračovala: „Bartovi hrášek, zeleninová směs, jehněčí kotlety a moučník určitě chutnat nebudou. Ví Bůh, že je opravdu těžké toho chlapce uspokojit.“

Maminka se zastavila a povídala si s Emmou, jako by to ani nebyla služka. Pak si běžela hrát s Cindy, líbala a objímala ji, jako by tu husu deset let neviděla. „Mami,“ ozval se Jory, „pojď si vzít plavky a vlezeme si do bazénku taky.“

„Kdo bude v domě první!“ souhlasila s nápadem maminka a oba se rozběhli jako malé děti.

„Teď buď hodná holčička a hraj si s kačenkou a lodičkou,“ řekla Cindy Emma. „Emma bude hned zpátky.“

Zvedl jsem hlavu a zavrtěl se na břiše. Ten spratek v bazénku se postavil a svlékl si plavky*. Stál tam nahý a mokré plavky hodil po mně. Pak tam hopsal, smál se a mučil mě svou nahotou. Pak ji ale moje nečinnost začala nudit, sedla si do mělké vody a s tajemným úsměvem se zadívala na svůj obraz. Nestyda jedna sprostá. Ukazuje mi tu tak intimní části těla.

Matky by měli vést své dcery ke slušnosti a cudnosti. Moje matka je jako Corrine, která je podle Johna Amose slabá a nikdy své děti dostatečně netrestala. „Ano, Barte, tvoje babička své děti zničila. Ony teď žijí v hříchu bez víry v Boha a jeho morální pravidla!“

Usoudil jsem, že je na mně, abych Cindy uštědřil lekci o skromnosti a studu. Plížil jsem se dopředu. Teď jsem upoutal její pozornost. Doširoka otevřela modré oči. Pootevřela pusu. Nejdřív vypadala šťastně, že si s ní konečně jdu hrát. Pak se jí objevil v očích strach. Ztuhla a připadala mi jako vyděšený králík před zlověstným hadem. Had. Je o hodně lepší být hadem, než kočkou. Hadem, který v ráji našeptával Evě, co má udělat. Hle, podivil se Bůh její nahotě, odejdi z ráje a svět nechť po tobě vrhá kameny.

Přibližoval jsem se k ní se syčením a kmitajícím jazykem. Řekl to přece Pán a já jen poslechl. Bezbožná matka, která odmítá potrestat své dítě mě donutila, abych splnil vůli boží a přeměnil se na hada, ačkoli sám takový nejsem.

Pokusil jsem se silou vůle docílit, aby se mi zploštila a zmenšila hlava a abych vypadal jako plaz. Cindy se zalily oči slzami, vypadala vyděšeně a rozkřičela se. Pokoušela se přelézt okraj bazénku. Vody tam nebylo tolik, aby se v ní mohlo dítě utopit, jinak by ji Emma nenechala samotnou.

Ale… když se objeví hroznýš královský – jakou šanci má pak dvouleté dítě?

Přelezl jsem přes okraj a sklouzl do vody. Vykřikla: „Bartíku! Jdi pryč!“

„Sss… sss,“ syčel jsem dál líp, než John Amos. Omotal jsem se kolem jejího malého nahého tělíčka, nohama se jí zahákl pod krkem a táhl ji do vody. Utopit se nemohla, ale Bůh nad námi varuje ty, kteří hřeší. Viděl jsem v televizi, jak dokážou hadi uvolnit čelisti. Pokusil jsem se o to také. Pak bych mohl Cindy spolknout celou.

Najednou zaútočil jiný had! Zaútočil jsem na něho a uvolnil sevření. Mohl by mě utopit nebo zaživa sníst! Pane, proč jsi mě zradil?

„Co to tady, k čertu, děláš?“ vykřikl Jory rudý vztekem a třásl se mnou, až se mi zamotala hlava. „Sleduju tě celou dobu, abych zjistil, co máš za lubem. Barte, ty ses pokusil Cindy utopit!“

„Ne!“ zalapal jsme po dechu. „Jen jsem jí chtěl trochu potrestat, ale ne moc.“

„Jo,“ zavrčel, „asi tak, jako jsi vytrestal Clovera.“

„Cloverovi jsem nikdy nic neudělal. A o Appla jsem se staral dobře. Já nejsem zlý… nejsem, nejsem, nejsem.“

„Tak proč brečíš, když jsi nic neprovedl? Tys ho zabil! Vidím ti to na očích!“

Zíral jsem na Joryho a ovládl mě vztek. „Ty mě nenávidíš! Já to vím!“ Napřáhl jsem se a pokusil se ho udeřit. Nepovedlo se. Sklonil jsem hlavu, trochu ustoupil a rozběhl se, abych mu zasadil ránu do žaludku. Zlomil se, šel k zemi a bolestí brečel. Než mě stihne zabít, ještě jsem ho nakopl. Ale nevěděl jsem, že ho zasáhnu právě tam. Mé úmysly nejsou nikdy dobré. Bože… to musí být bolest.

„Kopat do slabin není fér,“ pokoušel se popadnout dech. Byl tak bledý, že se zdálo, že omdlí. „To je sprostý, Barte. A taky hnusný.“

Mezitím se Cindy trochu vzpamatovala, vyškrábala se z bazénku a nahá běžela k domu. Křičela s plných plic.

„Zkažená hříšná holka!“ vykřikl jsem. „Všechno je to její vina! Její!“

Ze zadního vchodu vyběhla Emma. Bílá zástěra za ní vlála a ruce měla od mouky. Těsně za ní běžela maminka v titěrných modrých bikinách. „Barte, cos to udělal?“ křičela a schovala Cindy do náruče. Pak se sehla a sebrala ručník, který upustila Emma.

„Mami,“ vzlykala Cindy. „Přišel velký had… velký had!“

Podívejme. Ona ví, kdo jsem byl. Asi nakonec nebude tak hloupá. Maminka ji zabalila do ručníku a postavila ji na zem. Právě jsem měl napřaženou nohu, abych Joryho nakopl ještě jednou. Ten bolestí nemohl ani dýchat. „Barte… jestli se opovážíš Joryho kopnout, budeš toho litovat!“

Emma na mě nenávistně zírala. Díval jsem se z jednoho na druhého. Všichni mě nenávidí, rádi by mě viděli v hrobě.

Jory se s bolestmi pokoušel vstát. Teď nevypadal tak ladně. Byl stejně neohrabaný, jako já. Nebyl ani moc hezký. Ještě dokázal vykřiknout: „Jsi cvok, Barte! Blázen a darebák!“

„Barte, neopovažuj se hodit po bratrovi ten kámen!“ křikla maminka, když viděla, jak ho zvedám.

„Ty mizero! Ne, abys to hodil!“ zaječela Emma.

Otočil jsem a běžel k Emmě. Začal jsem do ní bušit pěstmi. „Přestaň mi nadávat!“ řval jsem. „Nejsem žádnej mizera! Já nejsem zlej!“

Přiběhla maminka a strhla mě na zem. „Už nikdy neházej kameny ani se neopovažuj použít pěsti na ženu!“ křičela a tiskla mi ramena k zemi.

Mysl mi zaplavil rudý vztek a viděl jsem ji jako ženu plnou zrádných kliček a uskoků. Malcolm věděl o všech jejich léčkách a psal o tom, že by jim nejraději vyhladil ňadra. Pokusil jsem se o pohled plný Malcolmovy nenávisti. Zabralo to. Maminka se roztřásla. „Barte, co se to s tebou děje? Ty snad nevíš, co říkáš a děláš. Ty už si ani nejsi podobný.“

Vycenil jsem zuby, abych naznačil, že ji chci kousnout – pak jsem se o to pokusil. Několikrát mě tvrdě udeřila, až jsem se rozbrečel.

„Jdi do podkroví a zůstaň tam, Barte Sheffielde, tak dlouho, dokud za tebou nepřijdu a nenajdu způsob, jak by ses mohl vzpamatovat!“

V podkroví jsem si sedl na jednu z těch malých postelí a čekal, až přijde. Byl jsem trochu vyděšený. Ještě mě nikdy nezfackovala. Jediný trest, který jsem od ní zažil předtím, bylo pár plácnutí. Až dnes. A teď mi provádí to samé, co zažíval Malcolm. Už jsem jako on.

Dveře do komory se otevřely a slyšel jsem, jak vystupuje po schodech. Ústa měla semknutá do úzké čáry. Tyčila se nade mnou a dívala se na mě, jako by se k tomu pohledu musela nutit. Netušil jsem, že by dokázala vypadat tak nepříjemně.

„Sundej si kalhoty, Barte.“

„Ne!“

„Udělej, co ti říkám, jinak to bude horší.“

„Ne! Nesmis mi ubližovat. Vztáhni na mě ruku a já si počkám, až budeš v baletní škole a pak Cindy dostanu – a Emma mi v tom nedokáže zabránit! Dokážu být na tisíci místech, než ona dojde na jediné – a policie mě do vězení nedá, protože jsem malý!“

„Barte, začínám s tebou ztrácet trpělivost.“

„Pokud mě udeříš, nebude to to jediné, co ztratíš,“ vyhrožoval jsem.

Zastavila se asi tři stopy od místa, kde jsem seděl. Malé bílé ruce pozvedla k hrdlu a tiše pronesla: „Ach, bože…“ Bylo to jen takové chraplavé zašeptání. „Mělo mi být jasné, že dítě počaté za takových okolností takhle skončí. Barte, je mi líto, že jsi synem zrůdy.“

Zrůdy? Jsem snad taky zrůda?

Ne – zrůda je ona! Dělá mi přesně to, co Malcolmovi dělala jeho matka, zavírala ho do komory a bila ho. Nenávidím ji. Nenávidím ji stejně silně, jako jsem ji kdysi miloval.

Vykřikl jsem: „Nenávidím tě, mami! Doufám, že umřeš!“

V tu chvíli couvla. V očích měla slzy. Pak se otočila a utekla. Ale než odešla, zamkla za sebou a zavřela mě v ošklivé komoře, kterou jsem nesnášel a ve které se bojím. Ale nevadí, alespoň budu silný jako Malcolm. A stejně bezcitný. Jednou za to zaplatí. Přinutím ji zaplatit za to, co mi provedla. Vždyť jsem chtěl být hodný a toužil jsem, aby mě milovala alespoň o kousek víc než Joryho a Cindy. Rozbrečel jsem se. Nic nedopadne tak, jak si přeju.

Nakonec mi na holý zadek nařezal tatínek, když se vrátil domů a oni mu všechno řekli. Obdivoval jsem, že se nenechal ovlivnit ani prosbami, ani omluvami.

„Cítil jsi to?“ zeptal se, když skončil a já si natáhl kalhoty.

Usmál jsem se. „Ne. Abych to cítil, musel bys mi zpřerážet kosti a to by tě pak zavřeli za týrání dětí.“ Prohlížel si mě vážnýma modrýma očima. „Myslíš si, že jsi na nás vyzrál, viď?“ zeptal se svým klidným a racionálním způsobem. „Myslíš si to proto, že jsi mladistvý a proto se na tebe zákony ještě nevztahují. Ale pleteš se, Barte. Žijeme v civilizované společnosti, kde se od lidí čeká, že budou určitá pravidla dodržovat. Nikdo není mimo působnost zákonů, ani prezident ne. A pro dítě je jedním z nejhorších trestů, když je někde zavřené a nemůže se pohybovat podle vlastní vůle.“ Vypadal smutně. „Taková zkušenost může být velice traumatizující.“

Když jsem nic neříkal, pokračoval: „Usoudili jsme s maminkou, že tvé chování už nemůžeme tolerovat. Jakmile to zařídím, budeš navštěvovat psychiatra. Pokud to bude nutné, pokud nás budeš i nadále odmítat, zanecháme tě v péči lékařů, kteří ti pomohou naučit chovat se normálně.“

„To mi nemůžete udělat,“ vydechl jsem v hrůze, že mě nějaký cvokař zavře na zbytek života za mříže. „Pokud se mě k tomu pokusíte přinutit, zabiju se!“

Přísně se na mě podíval. „Barte, ty se nezabiješ. Nemysli si, že jsi chytřejší než my. Už jsme se s maminkou vypořádali s většími problémy, než je desetiletý chlapec – to si zapamatuj.“

Když jsem byl ten večer už v posteli, slyšel jsem, jak na sebe maminka s tatínkem křičí tak, jak jsem to ještě nezažil.

„Proč jsi poslala Barta do podkroví, Catherine? Bylo to nutné? Nemohlas mu nařídit, aby zůstal ve svém pokoji a počkal, až se vrátím domů?“

„Ne! On je ve svém pokoji rád. Má tam všechno, aby mu tam bylo dobře – a v podkroví moc příjemně není, to víš sám. Udělala jsem jen to, co jsem udělat musela.“

„Musela? Cathy, uvědomuješ si, koho teď připomínáš?“

„No,“ odpověděla ledovým hlasem, „copak ti neříkám celou dobu, kdo ve skutečnosti jsem – čubka, která se stará jen sama o sebe?“

Vzali mě k cvokaři hned následující den. Posadili mě na židli a nařídili, abych tam zůstal. Sami se posadili vedle mě a počkali, až se otevřou dveře a zavolají nás dovnitř. Za velkým stolem tam seděla nějaká doktorka. Alespoň mi mohli vybrat chlapa. Nelíbila se mi, protože měla ulízané černé vlasy jako madam Maryša, když byla mladá a pózovala fotografům. Bílá blůza se jí vepředu nadouvala tak, že jsem musel odvrátit pohled.

„Doktore Sheffielde, počkejte s paní venku. Promluvíme si později.“ Sledoval jsem rodiče, jak odcházejí. Ještě nikdy jsem se necítil tak osaměle, když se ke mně ta žena obrátila a prohlížela si mě vlídnýma očima, které skrývaly postranní úmysly. „Ty bys tu raději nebyl, viď“ zeptala se. Ale tvářil jsem se, že ji neslyším. „Jmenuji se doktorka Mary Obermanová.“

No a co?

„Támhle na stole jsou nějaké hračky… vyber si.“

Hračky… copak jsem mimino? Zíral jsem na ni. Odvrátila hlavu a mě bylo jasné, že se cítí nesvá, ačkoli se pokouší to skrýt. „Tví rodiče mi říkali, že si rád hraješ na někoho jiného. Je to proto, že si nemáš s kým hrát?“

Nemám. Ale té idiotce to vykládat nebudu. Byl bych blázen, kdybych jí vyprávěl, že mým jediným přítelem je John Amos. Předtím to byla babička, ale ta mě zradila.

„Barte, můžeš tam sedět beze slova, ale tím jen ublížíš těm, kteří tě mají rádi víc,než kohokoli jiného. Tví rodiče ti chtějí pomoct. Proto tě sem přivedli. Musíš spolupracovat a snažit se. Řekni mi, jestli jsi šťastný, jestli pociťuješ úzkost a jestli se ti líbí, jak žiješ.“

Neřekl jsem ani ano, ani ne. Neřeknu jí nic a ona mě k tomu nepřiměje. Pak povídala o lidech, kteří se uzavřeli do sebe a o tom, jak je to může citově poznamenat. Všechna její slova po mně sklouzávala jako kapky deště po skle.

„Ty svého otce a matku nenávidíš?“

Bez odpovědi.

„A co bratr Jory, toho máš rád?“

Jory je fajn. Ale byl by ještě lepší, kdyby byl neohrabanější než já a stejně ošklivý.

„A tvoje adoptivní sestra Cindy… co si o ní myslíš?“

Možná jí něco prozradily mé oči, protože si něco poznamenala do zápisníku. „Barte,“ spustila, když odložila pero a pokoušela se přitom tvářit mateřsky a vlídně, „pokud odmítneš spolupracovat, nebudeme mít jinou možnost, než tě poslat do nemocnice, kde se ti spousta lékařů bude pokoušet pomoct obnovit kontrolu nad tvými pocity. Nebudou s tebou zacházet špatně, ale takové jako doma to nebude. Nebudeš tam mít vlastní pokoj, své věci a rodiče za tebou budou moct jen jednou týdně na hodinu. Nemyslíš, že by bylo lepší pokusit se spolupracovat, dokud to ještě jde? Co tě od léta tak změnilo?“

Nechci být zavřený v nějakém blázinci se spoustou cvoků, kteří by mohli být větší a horší než já. Taky bych nemohl chodit za Johnem Amosem a Applem.

Co mám dělat? Vzpomněl jsem si na slova z Malcolmovy knihy o tom, jak přesvědčoval lidi, že se jim podvolil a přitom si šel svou vlastní cestou.

Rozbrečel jsem se a tvrdil, jak je mi líto, co jsem udělal, až jsem sám sebe přesvědčil, že mluvím pravdu. „To kvůli mamince… má Joryho raději než mě. A Cindy taky. Já nemám nikoho. A mám vztek.“

Pokračoval jsem stále dál. Když jsem se vyžvanil, řekla rodičům, že bude nutné, abych k ní docházel alespoň rok, možná i víc. „Je to takový zmatený kluk.“ Usmála se a dotkla se maminčima ramene. „Nedávejte vinu sobě. Bart je protivný sám sobě a i když se možná zdá, že vás nenávidí, on nemá rád sebe. Proto každého, kdo ho miluje, považuje za blázna. Je to určitá nemoc. Stejně vážná, jako kterákoli jiná duševní porucha a v mnoha ohledech i horší, protože Bart nedokáže najít sám sebe.“

Byl jsem schovaný a poslouchal. A to, co jsem slyšel, mě překvapilo.

„On vás miluje, paní Sheffieldová, jeho láska k vám je téměř zbožná. Proto očekává, že nebudete mít žádné chyby, ale zároveň ví, že si vaši lásku nezaslouží. A přesto paradoxně touží, abyste s ním byla a dávala mu najevo, že ho máte ze svých dětí nejraději.“

„Ale já tomu nerozumím,“ řekla maminka a opřela si hlavu o tatínkovo rameno. „Jak mě může milovat a zároveň mi chtít tak ublížit?“

„Lidská povaha je složitá. A složitý je i váš syn. Dobro a zlo u něho soupeří, kdo ovládne jeho osobnost. Podvědomě si je tohoto sváru vědom a našel si pro sebe řešení. Špatnou stránku svého já identifikuje s osobou starce jménem Malcolm. To je jen další z postav, které mu znemožňují mít se rád.“

Rodiče tam bezmocně stáli s vytřeštěnýma očima.

Několik hodin po té, kdy jsem odříkal své modlitby před spaním, jsem se proplížil dlouhou chodbou a poslouchal za dveřmi jejich ložnice. Maminka říkala: „Je to jako bychom byli v tom podkroví zavřeni navždycky a nikdy se už neměli dostat ven.“

Co má nějaké podkroví společného se mnou a s Malcolmem? Je to snad proto, že nás tam oba posílali, když nás chtěli potrestat?

Odplazil jsem se po kolenou zpátky, zalezl do postele a tiše jsem ležel. Bál jsem se sám sebe i svého „podvědomí“.

Pod polštářem jsem měl Malcolmův deník, který jsem vstřebával každý den a každou noc. Cítil jsem, že se stávám silnějším a chytřejším.

Houstnoucí tma

NÁSLEDUJÍCÍ DEN SE RODIČE VEČER USADILI v obývacím pokoji u krbu. Zapomněli na mě, protože jsem jen zapálil oheň a skoro nemluvil. Pak jsem se přikrčil blízko dveří a doufal, že si mě tam nevšimnou a budou si myslet, že jsem odešel. Necítil jsem se při tom špehování dobře, ale někdy je lepší vědět věci s určitostí a ne se trápit jen dohady.

Maminka nejdřív skoro nic neříkala, ale pak začala o návštěvě u doktorky Obermanové. „Bart mě nenávidí, Chrisi. Tebe, Joryho a Cindy taky. Myslím, že má na svém seznamu i Emmu, ale nejvíc pohrdá mnou. Odsuzuje mě za to, že nevěnuju svou lásku výhradně jemu.“ Tatínek si ji přitáhl na prsa a držel ji tak celou dobu, co spolu hovořili. Když se zmínili, že se půjdou podívat do Bartovy ložnice, rychle jsem se schoval a čekal, až projdou kolem.

„Snědl večeři?“ zeptal se tatínek.

„Ne.“ Říkala to tak, jako by ho nechtěla probudit a chtěla oddálit problémy, které nastanou, až vstane. Ale jejich pouhá přítomnost Barta stejně ze spánku vytrhla a on je beze slova následoval do jídelny. Jíst se musí, i když u stolu sedí desetiletý zamračený kluk, který se odmítá ostatním podívat do očí.

Bylo to strašné a podivné a nikdo se u stolu necítil dobře. Chuť k jídlu nikdo neměl a Cindy byla mrzutá. Ani Emma nemluvila, jen tiše plnila své povinnosti. I vítr, který bylo obvykle slyšet, ustal a stromy stály nehnutě se svěšenými listy. Najednou mi bylo chladno a vzpomněl si na hroby, o kterých Bart vždycky mluvil.

Přemýšlel jsem, jak se mamince a tatínkovi podaří přimět Barta docházet na sezení s doktorkou Obermanovou. Jak ho někdo přiměje mluvit, když on dokáže být tak zatraceně tvrdohlavý? Tatínek má tolik práce, a přece se uvolní – to by mohlo Bartovi ukázat, jak se o něho stará.

„Jdu spát,“ pronesl Bart chladně, vstal, aniž by požádal o dovolení, a odešel. Seděli jsme tam lapeni v jakési pasti, kterou na nás Bart nastražil.

Mlčení prolomil tatínek. „Tohle není Bart. Něco ho trápí tak, že nemůže ani jíst. Musíme přijít na to, co to je.“

„Mami,“ navrhl jsem, „myslím, že kdybys šla a sedla si k Bartovi na postel, zůstala u něho dlouho a už nešla za mnou ani za Cindy, asi by to pomohlo.“

Pohlédla na mě zvláštním dlouhým pohledem, jako by nemohla uvěřit, že by to mohlo být tak jednoduché. Tatínek se mnou souhlasil a řekl, že to v žádném případě neuškodí.

Nebylo těžké poznat, že Bart spánek předstírá. Ustoupil jsem a postavil se na chodbě vedle tatínka. Stáli jsme ve stínu, kde nás Bart nemohl vidět. Byl jsem připravený vyběhnout a zachránit maminku, kdyby začal Bart zuřit. Tatínek mi položil ruku na rameno a tiše zašeptal: „Je to jen malý chlapec, Jory, a má spoustu problémů. Je o něco menší, než ostatní chlapci jeho věku, trochu hubenější a možná i to s jeho potížemi souvisí. Bart bude mít v dospívání víc problémů, než chlapci obvykle mívají.“

Napjatě jsem čekal, že bude ještě pokračovat. „Je zvláštní, že si přinesl na svět tak málo půvabu, když jeho maminka je tak krásná.“

Podíval jsem se na maminku, jak tam stojí a dívá se na Barta. Ten vypadal hluboce ponořený do spánku – pokud spí. Pak z místnosti vyběhla a vrhla na tatínka ztrápený pohled plný zoufalství. „Chrisi, já se ho bojím! Jdi tam ty. Kdyby se probudil a ječel na mě jako předtím, udeřila bych ho. Cítím, že bych ho chtěla zavřít do skříně nebo do té komory nahoře.“ Ruce jí vyletěly k ústům. „Já to tak nemyslela,“ zašeptala zdrceně.

„Jistě. Doufám, že tě neslyšel. Cathy, nejlíp uděláš, když si vezmeš dva aspiriny a půjdeš si lehnout. Já už Barta a Joryho uložím.“ Vesele se na mě usmál a já se na něho na oplátku zašklebil. To ukládání ke spánku byly naše dlouhé noční hovory… radil mi, jak se vyrovnat s obtížnými situacemi. Takové mužské záležitosti, o kterých ženské nemusí vědět.

Byl to tatínek, který se pokoušel Bartovi nějak přiblížit a sedl si k němu na postel. Věděl jsem, že Bart má lehký spánek. Když se tatínek posadil, Bartova postavička se skulila k němu. To by probudilo i mě, a to spím tvrdě a chrápu.

Zvědavě jsem popošel blíž, abych viděl, jestli Bart spánek jen předstírá. Za zavřenými víčky mu škubaly oči, jako by sledoval tenisový zápas nebo něco daleko strašnějšího.

„Barte… vzbuď se.“

Bart vyskočil, jako by mu ta slova vystřelil tatínek z kanónu těsně u ucha. Zíral vykulenýma a vyděšenýma očima nahoru na tatínka.

„Synku, ještě není osm. Emma připravila jako zákusek citrónový koláč a nechala ho v ledničce chladit. Neříkej mi, že by sis kousek nedal. Je nádherný večer. Když mi bylo tolik, jako tobě, bylo pro mě stmívání nejhezčí dobou na hraní venku. Krásně se hrálo na schovávanou…“

Bart se díval na tatínka, jako by hovořil nějakým cizím jazykem.

„No tak, Barte, neužírej se tu sám. Já tě mám rád a maminka taky. Na tom přece nezáleží, že jsi někdy nemotorný. Jsou jiné věci, na kterých záleží víc – čest a úcta. Přestaň ze sebe dělat něco, co nejsi. Nemusíš být žádný superman – ve svých očích už přece takový jsi.“

Bart jen seděl a nenávistně si tatínka prohlížel. Copak to tatínek nevidí? Může být tak chytrý člověk tak slepý, když vidí pravdivý obraz svého syna? Možná, že Bart otevřel oči, když tam byla maminka a ona tu nenávist v jeho pohledu viděla. Často vidí víc, než tatínek, i když on je doktor.

„Léto už je skoro pryč, Barte. A citrónový koláč snědí ostatní. To, co dneska odmítneš, už tu zítra nemusí být.“

Proč je tak hodný na kluka, který by ho nejraději probodl pohledem?

Když se tatínek otočil k odchodu, Bart ho poslušně následoval. Já šel za ním jako stín. Tatínek byl už na zadní verandě, když ho Bart najednou předběhl. Tatínek leknutím poskočil tak, že málem spadl ze schodů. „Ty nejsi můj otec,“ vrčel, „a stejně mě neoklameš. Nenávidíš mě a chceš, abych umřel!“

Tatínek ztěžka dosedl do křesla poblíž toho, ve kterém seděla maminka s Cindy na klíně. Bart si sedl na houpačku.

Nehoupal se, jen tam seděl a držel se provazu, jako by mohl z dřevěného sedátka spadnout.

Všichni jsme jedli Emmin vynikající koláč, jen Bart tam seděl a odmítal se pohnout. Pak tatínek vstal a oznámil, že musí ještě zajet do nemocnice za jedním pacientem. Vrhl na Barta varovný pohled a mamince něžně řekl: „Neber si to tak, miláčku, a přestaň se tvářit tak ztrápeně. Vrátím se brzy. Možná není doktorka Obermanová pro Barta ten pravý psychiatr. Zdá se, že ženy dost nesnáší. Seženu mu nějakého muže.“ Sklonil se, aby ji políbil. Slyšel jsem tiché mlasknutí, když se jejich rty dotkly. Pak se na sebe zadívali a já přemýšlel, co asi vidí. „Miluju tě, Cathy. Přestaň se, prosím tě, bát. Všechno dobře dopadne. Pro všechny.“

„Ano,“ odpověděla tupě a zadívala se na Barta pochybovačným pohledem, „ale stejně se obav o Barta nedokážu zbavit… vypadá tak zmateně.“

Tatínek se narovnal a dlouze se na Barta zadíval. „Ano,“ řekl přesvědčivě, „dopadne to dobře i pro něho. Podívej, jak se drží provazu, a to není ani dvě stopy nad zemí. On si prostě nevěří. Myslím, že proto se vžívá do role staršího a chytřejšího, hledá bezpečí jinde než u sebe. Jako desetiletý kluk si připadá ztracený. Tak je na nás, abychom mu našli toho pravého člověka, který mu pomůže. I když se zdá, že to není možné.“

„Jeď opatrně,“ připomněla mu jako vždycky a sledovala ho, jak odchází.

I když jsem byl odhodlaný zůstat vzhůru, abych ochránil maminku a Cindy, zmáhala mě ospalost. Když jsem se podíval, pokaždé jsem viděl Barta na houpačce, jak zírá tmavýma očima do neurčita a občas se trochu zhoupne, ale ne víc, než jak by jím dokázal pohnout i vítr.

„Jdu uložit Cindy, Jory“ řekla mi maminka a pak zavolala na Barta: „Je čas jít spát… za pár minut se na tebe přijdu podívat. Vyčisti si zuby a umyj si ruce a obličej. Schovala jsem ti kousek koláče, tak si ho sněz předtím, než si vyčistíš zuby.“

Z houpačky se žádná odpověď neozvala, ale Bart se znechuceně zvedl a pomalu odcházel. Každou chvíli se zastavil, aby si prohlédl bosé nohy, podíval se na ruce, ohmatal pyžamo, podíval se na oblohu nebo ke vzdáleným horám.

V domě pak bloumal bezcílně od jedné věci ke druhé, bral je do ruky, otáčel, prohlížel zespoda a pak je zase položil. Na chvíli upoutala jeho pozornost i lodička z benátského skla. Když mu padl pohled na krásnou porcelánovou baletku v pozici arabesque, zrudl. Byla to soška, kterou věnovala maminka doktoru Paulovi poté, co se provdala za mého otce. Ta tanečnice připomínala v mnohém maminku, když byla velice mladá.

Popuzeně zvedl krásnou figurku s krajkami, košíčkem a sukénkou z porcelánu a bledými pažemi a nohama. Obrátil ji a prohlížel si nápis. Bylo tam napsáno Limoges, už jsem si to přečetl dávno. Pak se dotkl zlatých vlasů s pěšinkou uprostřed, které splývaly v jemných vlnách a zdobily je růžové porcelánové růžičky.

Pak ji záměrně nechal vyklouznout z ruky.

Upadla na podlahu a rozbila se na několik kousků. Klekl jsem si a chtěl jsem je posbírat. Pokusil bych se je slepit a maminka by si toho možná ani nevšimla – ale Bart šlápl baletce na hlavu a bosou nohou ji rozdrtil.

„Barte!“ vykřikl jsem, „co to děláš! Víš, že maminka ji má ráda víc než cokoli jiného. Tos neměl.“

„Neříkej mi, co mám dělat a co ne! Nech mě být a o tom, cos viděl, nic neříkej. Byla to náhoda, chlapče, náhoda.“

Čí je to hlas? Ten nepatří Bartovi. Už si zase hraje na toho starce.

Běžel jsem pro lopatku a smetáček, abych uklidil zbytky toho, co bývala krásná baletka a doufal jsem, že si maminka nevšimne, že na poličce chybí.

Když jsem si zase vzpomněl na Barta a spěchal jsem ho najít, zahlédl jsem, jak poťouchle kouká na maminku. Měla na klíně Cindy a česala jí vlásky.

Maminka vzhlédla a zachytila Bartův pohled. Zbledla a pokoušela se usmát, ale zahlédla něco, nad čím její úsměv pohasl.

Bart najednou nečekaně vyrazil a smetl jí Cindy z klína. Ta padla na podlahu a rozplakala se – pak se s řevem rozběhla k mamince, ta ji zvedla a dívala se dolů na Barta. „Proč jsi to udělal?“

Rozkročil se a pohrdavě se jí díval do tváře. Pak bez ohlédnutí z místnosti odešel.

„Mami,“ řekl jsem, když utěšovala Cindy a ukládala ji do postýlky, „Bart je těžce nemocný. Ať ho táta odveze k tomu cvokaři, ale ať tam zůstane, dokud nebude v pořádku.“

Slyšel jsem, jak vzlyká a vzápětí se rozplakala.

Tentokrát jsem ji držel já a pokoušel se ji utišit. Cítil jsem se dospělý a hrozně zodpovědný.

„Jory, Jory,“ vzlykala a tiskla se ke mně, „Proč mě Bart nenávidí? Co jsem mu udělala?“

Co jsem jí měl na to říct? Ani na jednu z otázek jsem odpověď neznal.

„Možná by ses mohla zamyslet, proč je Bart o tolik jiný, než já. Já bych raději umřel, než abys byla kvůli mně nešťastná.“

Objala mě a pak se zahleděla do prázdna. „Jory, můj život je jako série překážek. Mám pocit, že jestli se stane ještě jedna strašná věc, zlomí mě to… a to nemůžu dopustit. Lidé jsou tak složití, Jory, hlavně dospělí. Když mi bylo deset, myslela jsem si, že dospělí to mají v životě snadné a mají právo a možnost dělat si, co se jim zachce. Nikdy mě nenapadlo, že být rodičem může být tak těžké. Ale tebe se to netýká, miláčku, tebe ne…“

Věděl jsem, že měla život plný smutku, ztratila rodiče, Coryho, Carrie, mého otce i svého druhého manžela.

„To dítě je můj trest,“ zašeptala jakoby pro sebe. „Celou dobu, co jsem ho nosila, jsem trpěla pocitem viny. Tolik jsem jeho otce milovala… a vlastně jsem přispěla k jeho smrti.“

„Mami,“ pronesl jsem, „možná Bart cítí tvou vinu, když se na něho díváš – nemyslíš?“

Část třetí

Malcolmův hněv

DO OBLIČEJE MI SVÍTILO SLUNCE A TO MĚ PRObudilo. Když jsem se oblékl, necítil jsem se tak starý jako Malcolm a měl jsem z toho radost. Na druhou stranu jsem byl ale smutný, protože na Malcolma je spolehnutí.

Proč nemám jako ostatní kluci stejně staré kamarády? Proč mě mají rádi jen staří lidé? Teď už mi bylo jedno, že babička tvrdí, jak mě miluje. Okradla mě o Appla. Musím se vyrovnat se skutečností, že mým jediným skutečným přítelem je John Amos.

Šel jsem před snídaní ven a větřil na čtyřech kolem sebe. Cítil jsem divoká zvířata, která ze mne mají za denního světla strach. Malý zajíček utíkal jako blázen, ale tomu bych neublížil.

U snídaně mě sledovali, jako bych se chystal udělat něco strašného. Všiml jsem si, že tatínek se dnes Joryho nezeptal, jak se mu daří. Zeptal se jen mě. Mračil jsem se na své studené ovesné vločky. Hrozinky nesnáším! Vypadají jako malí mrtví brouci.

„Barte, na něco jsem se tě ptal.“

To jsem slyšel. „Je mi dobře.“ odpověděl jsem, aniž bych se na tatínka podíval. Po ránu mívá vždycky dobrou náladu, nikdy není mrzutý jako já nebo maminka. „Přál bych si, abyste najali nějakou dobrou kuchařku. Ještě lepší by bylo, kdyby maminka zůstala doma a vařila nám sama. Ostatní matky to tak dělají. Ty Emminy blafy by nežral ani pes.“

Jory se na mě vztekle zadíval a nakopl mě pod stolem, jako by mi chtěl naznačit, že mám držet pusu zavřenou.

„Emma ty vločky nevařila, Barte,“ ozval se tatínek. „Kupují se takhle už v krabici. A až do dnešního rána jsi v nich měl rád hodně hrozinek. Dokonce jsi chtěl i ty od Joryho. Ale pokud ti ty hrozinky dnes ráno vadí, tak je nejez. A proč ti krvácí spodní ret?“

Opravdu? Doktoři si krve všimnou vždycky, protože pořád řežou lidi.

Jory odpověděl za mě. „Hrál si dnes ráno na vlka, tati, to je celé. Myslím, že když skočil po králíkovi a pokusil se mu ukousnout hlavu, kousl se sám.“ Smál se na mě, jako by v mé hlouposti nacházel uspokojení.

Něco se děje. Usuzuju tak z toho, že se mě nikdo nezeptal, proč jsem si hrál právě na vlka. Jen se na mě dívali, jako by čekali, že se budu chovat jako cvok.

Zaslechl jsem tatínka s maminkou, jak si něco šeptají u spíže – mluvili o mně. Zmiňovali se o doktorech a o nových cvokařích. Nepůjdu tam! K tomu mě nepřinutí!

Pak se maminka vrátila do kuchyně a říkala něco Jorymu a tatínek odešel do garáže a nastartoval auto.

Jory se zeptal: „Mami, budeme dnes opravdu tančit to představení?“

Utrápeně se na mě podívala, pak se přiměla k úsměvu a řekla: „Jistě. Nemohu zklamat své studenty, jejich rodiče a ostatní hosty, kteří si už koupili vstupenky.“

Blázni i jejich peníze se brzy ocitli na věčnosti.

Jory podotkl: „Myslím, že bych měl zavolat Melodii. Včera jsem jí říkal, že by to představení mohlo být zrušeno.“

„Jory, proč jsi jí to říkal?“

Podíval se na mě tak, jako bych za všechno mohl já. Dokonce i za představení, která zrušena nebyla – a na která já nepůjdu. Ani kdyby si na mě vzpomněli a pozvali mě. Nemám zájem sledovat nějaký pitomý balet, kde všichni jen tančí a nic neříkají. A nebudou tancovat Labutí jezero, ale ten nejhloupější z baletů – Copélii.

Pak se vrátil tatínek, protože jako obvykle něco zapomněl. „Doufám, že tancuješ prince,“ obrátil se na Joryho, který se na něho zamračil.

„Bože, tati, ty si to snad nikdy nezapamatuješ. V Copélii žádný princ není! Většinu času tancuju ve sboru, ale maminka bude ve své roli velkolepá. Sama dělala i choreografii.“

„Co to říkáš,“ křikl tatínek a otočil se k mamince. „Cathy, ty dobře víš, že s tím kolenem tancovat nesmíš! Slíbilas mi, že už nikdy profesionálně tančit nebudeš. To koleno může každou chvíli povolit a je konec. Ještě jeden pád, a můžeš skončit na zbytek života jako invalida.“

„Jenom jednou,“ prosila, jako by celý její další život závisel na tom, jestli si ještě zatančí. „Budu jen panenka na klíček, která sedí v křesle – nic to není.“

„Ne!“ zlobil se tatínek. „Jestli dnes budeš tancovat a nic se nestane, budeš si myslet, že je koleno v pořádku. A budeš chtít svůj úspěch zopakovat a to tvoje ještě jednou může to koleno zničit úplně. Ještě jeden vážný pád a můžeš si zlomit nohu, pánev, páteř… už se to stalo, víš to sama!“

„Nejlepší bude, když vyjmenuješ všechny kosti, co mám v těle!“ křičela na něho a já uvažoval. Když si něco zlomí a nebude už moct tancovat, bude se mnou pořád doma.

„Chrisi, někdy se chováš tak, jako bych byla tvůj otrok! Podívej se na mě. Je mi třicet sedm a brzy budu na tancování stará. Dopřej mi pocit, že jsem ještě k něčemu. Já tancovat musím – už jenom jednou.“

„Ne,“ zopakoval, ale už ne tak pevně. „Když budu souhlasit, nebude to naposledy. Budeš chtít tancovat znovu…“

„Chrisi, prosit tě nebudu. Nikdo ze studentů na tu roli nestačí – budu tancovat, ať se ti to líbí, nebo ne!“ Podívala se na mě tak, jako by měla větší obavy z toho, co si myslím já, než z toho, co on. A já byl šťastný… protože ona upadne! Věděl jsem, že ji k tomu silou svého přání přiměju. Budu sedět v publiku a budu se na ni zle dívat. A pak si se mnou bude hrát. Naučím ji chodit po čtyřech a čichat jako pes nebo Indián a ona bude překvapená, co všechno se dá tak najít.

„Nemluvím o nějakém bezvýznamném úrazu, Carherine,“ řekl ten protivný manžel. „Celý život jsi zatěžovala klouby a bolesti sis nevšímala. Je na čase, aby sis uvědomila, že na tvém zdraví závisí celá rodina.“

Mračil jsem se na tatínka a litoval jsem, že něco zapomněl a musel se vrátit. Zdálo se, že maminku už ani nepřekvapilo, že zase zapomněl peněženku. Jako doktor by měl mít dobrou paměť. Podala mu tu peněženku, kterou nechal ležet na stole vedle talíře a pokřiveně se na něho usmála. „Je to každý den stejné. Jdeš do garáže, nastartuješ auto a pak si vzpomeneš, že nemáš peněženku.“

Jeho úsměv byl stejně násilný. „Ano, jistě. Poskytuje mi to možnost vrátit se a vyslechnout věci, které mi neříkáš.“ Zastrčil si peněženku do zadní kapsy.

„Chrisi, nerada se stavím proti tvým přáním, ale druhořadé představení si nemohu dovolit. A je to také velká šance pro Joryho, aby předvedl své sólo…“

„Alespoň jednou v životě mě, Catherine, vyslechni. To koleno jsme zrentgenovali. Chrupavky jsou poškozené a sama si stále stěžuješ na bolesti. A to jsi netančila na jevišti už roky. Chronické bolesti jsou jedna věc – akutní bolesti věc druhá. Opravdu o to stojíš?“

„Ach, vy doktoři!“ žbrblala. „Všichni máte tak pochmurné představy o tom, jak je lidské tělo slabé. Bolí mě koleno. No a co? Všichni tanečníci si stěžují na nějaké bolesti. Když jsem byla v Jižní Karolíně, stěžovali si na ně, v New Yorku i v Londýně také… Tak co znamená pro tanečníka nějaká bolest? Nic, doktore, absolutně nic, s čím bych se nedokázala vyrovnat.“

„Cathy!“

„To koleno mě už víc než dva roky vážně nebolelo. Slyšel jsi mě si na něco stěžovat? Neslyšel!“

Tatínek odešel z kuchyně směrem ke garáži.

Rozpáleně vyběhla za ním. Následoval jsem ji a doufal, že si vyslechnu zbytek jejich hádky a že zvítězí ona. Pak ji budu mít jen pro sebe.

„Chrisi,“ vykřikla, otevřela dvířka u sedadla pro spolujezdce a vklouzla do auta. Pak se mu vrhla kolem krku. „Neodjížděj rozzlobený. Miluju tě, vážím si tě a přísahám na svou čest, že tohle bude opravdu moje poslední veřejné vystoupení. Přísahám, že pak už nikdy na jevišti tancovat nebudu. Vím, proč bych měla zůstat doma… vím…“

Políbili se. Nikdy jsem neviděl lidi, kteří by se tolik líbali. Pak se odtáhla a něžně se mu dívala do očí, hladila ho po tváři a mumlala: „Tohle je, miláčku, moje první příležitost zatančit si veřejně s Julianovým synem. Podívej se na Joryho, jak moc je Julianovi podobný. Zařadila jsem tam nevšední pas de deux, ve kterém jsem já panenkou na klíček a Jory mechanickým vojáčkem. Je to to nejlepší, co se mi kdy povedlo. Chci, abys nás sledoval z hlediště a byl hrdý na svou ženu i syna. Nechci, abys tam seděl a strachoval se o mé koleno. Cvičila jsem a opravdu to nebolí!“

Hladila ho a líbala a já viděl, že ji miluje víc, než cokoli jiného. Víc než nás, dokonce víc, než sebe samého. Blázen! Jenom blázen může takhle milovat nějakou ženu!

„Dobře,“ souhlasil nakonec. „Ale tentokrát je to naposledy. Tvé koleno roky cvičení nevydrží. I při výuce ho namáháš příliš, tak, že by to mohlo poškodit i ostatní klouby.“

Sledoval jsem, jak se od něho odvrací a vystupuje z auta. Přitom smutně říkala: „Před lety mi madam Maryša řekla, že pro mě život bez tance nebude mít smysl a já to odmítla. Teď budu mít možnost to zjistit.“

Dobře!

Právě ta slova potřeboval, aby mohl přijít s novým nápadem. Vyklonil se ven a zavolal na ni: „Cathy, a co ta kniha, kterou jsi chtěla napsat? Teď by byla příhodná doba s tím začít…“ Dlouze se na mě zadíval a já si připadal průhledný jako sklo. „Barte, pamatuj si, že tě máme moc rádi. Pokud budeš k někomu nebo něčemu cítit zášť, stačí o tom říct mně nebo mamince. Rádi tě vyslechneme a uděláme co bude v našich silách, abys byl šťastný.“

Šťastný? Byl bych šťastný jedině tehdy, když by se on z jejího života vytratil. Štěstí by bylo mít ji jen pro sebe – a pak jsem si vzpomněl na toho starce… na ty dva staré muže. Ani jeden z nich nechtěl, aby zůstala naživu… ani jeden. Chtěl jsem být jako oni, zvlášť jako Malcolm, tak jsem se tvářil, že v garáži je on a čeká, až tatínek odjede a já tu budu sám. Byl rád, když jsem byl sám, když jsem byl smutný, cítil se osamělý, byl ve špatné náladě a měl vztek… a právě teď se on usmíval.

Brzy po tatínkově odjezdu odjela i maminka s Jorym a zase mi tu zbyla jen Emma se svým komandováním a nenávistí.

„Barte, nemůžeš si setřít ze rtu tu krev? Copak se musíš vždycky kousnout? Většina lidí sama sebe záměrně nezraňuje.“

Co ta o mě ví? Když se kousnu do rtu, bolest necítím. A chuť krve mám rád.

„Něco ti řeknu, Bartholomewi Scotte Winslowe Sheffielde. Kdybys byl můj syn, už bys měl na zadku otisk mé ruky. Myslím, že rád lidi trápíš a jsi schopen udělat jakoukoli špatnost, abys upoutal jejich pozornost. Na to nepotřebuju žádného psychiatra s deseti diplomama!“

„DRŽ HUBU!“ zařval jsem.

„To si ke mě nedovoluj. Na mě si nepřijdeš! To ty můžeš za všechny ty hrozné věci, které se tu poslední dobou dějou. Tys rozbil tu drahou sošku, kterou vyhrála maminka. Našla jsem ji v koši zabalenou do novin. Klidně si tu můžeš sedět a mračit se na mě těma svýma černýma odpornýma očima. Já z tebe strach nemám. To ty jsi omotal Cloverovi drát kolem krku a zabil tak bratrova psa. Měl by ses stydět! Jsi hnusný nenávistný kluk, Barte Sheffielde, a není divu, že nemáš žádné kamarády! A já tvým rodičům ušetřím tisíc dolarů tak, že tě ohnu přes koleno a zmaluju ti zadek, až ho budeš mít černomodrý a dva týdny si pohodlně nesedneš!“

Tyčila se nade mnou a já se cítil malý a bezmocný. Toužil jsem být kýmkoli, jen ne sám sebou, hlavně někým silným.

„Dotkni se mě a zabiju tě!“ oznámil jsem jí chladným hlasem. Narovnal jsem se, široce se rozkročil a položil ruce na stůl, abych stál pevněji. Uvnitř mnou cloumal vztek. Teď jsem věděl, jak se změnit v Malcolma a být dostatečně krutý, abych dosáhl svého.

Podíval jsem se na ni. Měla strach. Měla vytřeštěné a vyděšené oči. Ohrnul jsem horní ret a odhalil zuby. Pak jsem procedil: „Ženská, okamžitě se mi kliď z dohledu, jinak ztratím trpělivost!“

Emma beze slova couvla a pak se rozběhla do jídelny, aby mohla ochránit Cindy.

Číhal jsem celý den. Emma si myslela, že jsem ve svém doupěti v keřích, tak nechala Cindy samotnou v pískovišti, stíněném starým košatým dubem. Nad pískovištěm byla ještě stříška. Pro Cindy není nic dost dobré – a to je jen adoptovaná.

Když viděla, jak se k ní belhám, začala se smát, jako bych vypadal směšně, ale já jen hrál roli starce. Pokouší se mě svým úsměvem okouzlit. Sedí tu polonahá, na sobě má jen zelenobílé šortky. Vyroste, bude krásná a bude jako ostatní ženy a bude hříšně svádět muže k špatnostem. A muže, který se do ní zamiluje, stejně zradí, zradí i své děti. Ale… ale… kdyby byla ošklivá, který muž by o ní stál? Kdyby byla ošklivá, neměla by ani děti. A nemohla by okouzlovat muže.

Uchráním její děti od toho, co by jim později provedla. Uchránit děti je to nejdůležitější.

„Bar – tíku,“ volala s úsměvem a seděla se zkříženýma nohama tak nestoudně, že jsem viděl pod šortkami krajkové kalhotky. „Hraj si, Bart – tíku. Hraj si s Cindy…“

Malé baculaté ručičky se ke mně vztáhly. Ona se pokouší mě „svést“! Jsou jí jen dva roky a pár měsíců a už zná všechny ty ženské prohnané způsoby.

„Cindy,“ volala Emma z kuchyně, ale já byl skloněný a nemohla mě za keři vidět, „jsi v pořádku?“

„Cindy dělá hrad!“ odpověděl ten mrňavý nikdo, jako by mě chtěla chránit. Pak zvedla svůj oblíbený červený kyblík a nabídla mi ho – a také červenožlutou lopatku.

Sevřel jsem v kapse pevněji rukojeť svého kapesního nože. „Hezká Cindy,“ říkal jsem mírně, když jsem se k ní blížil. Při pohledu na sladký úsměv, který jsem na tváři vyloudil, se začala hihňat. „Hezká Cindy si chce hrát na salón krásy…“

Zatleskala ručkama. „Ach,“ byla unesena. „To je hezký.“

Blonďaté vlásky v mé dlani byly jemné a čisté. Když jsem se jí probíral vlasy a rozvazoval červenou ztužku z culíku, smála se. „Nic ti neudělám,“ řekl jsem a ukázal jí svůj kapesní nůž s rukojetí z perleti. „Tak nekřič… jen hezky klidně seď v salónu, dokud to nedodělám.“

Ve svém pokoji jsem měl seznam nových slov. Musel jsem se je naučit vyslovovat i psát a užít je alespoň pětkrát za den – a potom je užívat i dál. Potřebuju znát velká slova, abych dělal na lidi dojem a ukázal jim, jak jsem chytrý.

Zastrašující – to znamená, že se vás lidi bojí.

Nejzazší – to tam mám také. Znamená to, že dřív nebo později můj čas přijde.

Smyslný – špatné slovo. Znamená, že člověka vzrušuje dotýkat se holek. Smyslné věci je třeba sprovodit ze světa.

Za chvíli jsem byl z těch velkých slov, která jsou potřeba, aby si člověk získal úctu, unavený. Unavovalo mě už i hrát si na Malcolma. Potíž je ale v tom, že jsem ztrácel vlastní identitu. Teď už nikdy nejsem jen Bart. A když mi teď začal unikat, nezdál se mi Bart už tak hloupý a žalostný, jako předtím.

Přečetl jsem si v Malcolmově knize tu pasáž, kdy byl stejně starý jako já. Nesnášel hezké blond vlasy, jaké měla jeho matka a jeho dcera – ale o Corrine ještě nevěděl, když psal:

Jmenovala se Violet Blue a její vlasy mi připomínaly matku. Ty její vlasy jsem nesnášel. Chodili jsme v nedělní škole do stejné třídy, já seděl za ní a díval se na ty vlasy, které jednou upoutají nějakého muže natolik, že po ní bude toužit tak, jako ten milenec po mé matce.

Jednou se na mě usmála a očekávala nějakou lichotku. Ale zklamal jsem ji. Řekl jsem jí, že má příšerné vlasy. K mému překvapení se dala do smíchu. „Ale mají stejnou barvu jako tvoje.“

Ten den jsem si oholil hlavu – a následující den jsem chytil Violet Blue a srazil ji na zem. Když běžela s pláčem domů, byla stejně holohlavá jako já.

Všechny ty krásné plavé vlasy, které patřívaly Cindy, poletovaly ve větru. Ona brečela v kuchyni. Ne proto, že bych ji vyděsil nebo ublížil. Ale z Emmina nářku usoudila, že se něco děje. Teď vypadaly Cindiny vlasy stejně, jako moje – ježaté, krátké a strašné.

Poslední tanec

„JORY,“ ODDECHLA SI MAMINKA, KDYŽ MĚ Viděla přicházet. „Užil sis ten oběd?“

Jistě, oběd byl dobrý, ale na podrobnosti se nevyptávala, protože ji příliš zaměstnávaly poslední přípravy. Takhle to při představeních chodí – ráno výuka, odpoledne zkouška a večer představení. Neustálý spěch a člověk sám sebe přesvědčuje, že pokud se mu nepodaří zatančit roli co nejlépe, zboří se svět. A když se nezboří…

„Víš, Jory,“ švitořila maminka vesele v šatně, kterou jsme sdíleli společně – ale ona byla za zástěnou a jeden jsme na druhého neviděli – „celý život mě balet uchvacuje. Ale dnešní večer bude nejkrásnější, protože budu tancovat se svým synem! Vím, tancovali jsme spolu už mockrát, ale dnes večer to bude něco jiného. Teď už jsi tak dobrý, že můžeš tančit sólo. Prosím tě, snaž se jak nejvíc umíš, aby mohl být Julian v nebi na svého syna hrdý.“

Jistě, budu se snažit být co nejlepší, snažil jsem se o to vždycky. Kroky ztichly, dozněla předehra a opona se zvedla. Na chvíli zavládlo ticho a potom se ozvaly první takty hudby. Byla to maminčina i moje oblíbená hudba – unášela nás oba do neexistující země, kde je všechno možné, dokonce i štastný konec.

„Mami, vypadáš skvěle – daleko líp, než všechny ostatní tanečnice!“ Vesele se smála a prohlásila, že vím, jak ženu potěšit a pokud mi to zůstane, stane se ze mně Don Juan století. „A teď poslouchej pozorně hudbu, Jory. Nenech se natolik pohltit počítáním, abys zapomněl na hudbu – to kouzlo se dá nejlépe odhalit v procítění hudby!“

Byl jsem natolik nervózní a napjatý, že jsem mohl každou chvíli vybuchnout. „Mami, doufám, že tatínek bude sedět v první řadě uprostřed.“

V tu chvíli se rozběhla k místu, odkud mohla vidět do publika. „Není tam,“ řekla sklesle, „a není tam ani Bart…“

Na odpověď jsem neměl čas. Zaslechl jsem svou hudbu a vtančil s ostatními členy sboru na scénu. Všechno šlo dobře. Nahoře na balkóně byla maminka jako krásná panenka Copélie a vypadala natolik živě, že i z té dálky vzbuzovala lásku.

Ale když skončilo první jednání, zadýchaně lapala po dechu. Tatínkovi totiž neřekla, že tančí i roli vesnické dívky Swanhildy, která nepřestala Franze milovat ani když se bláznivě zamiloval do panenky na klíček. Maminka tedy tančila dvě role – a byly to role obtížné, protože choreografii dělala sama. Kdyby tatínek věděl pravdu o jejím posledním vystoupení, určitě by jí to zakázal. Udělal jsem chybu, když jsem jí pomáhal ho oklamat?

„Mami, co dělá tvé koleno?“ zeptal jsem se, když jsem zahlédl mezi jednotlivými obrazy její výraz.

„Jory, moje koleno je v pořádku!“ odpověděla ostře a znovu se pokoušela najít tatínka a Barta na jejich sedadlech. „Proč tam nejsou? Jestli se Chris nepřijde na můj poslední tanec podívat, nikdy mu to neodpustím!“

Zahlédl jsem tatínka s Bartem těsně před začátkem druhého jednání. Seděli ve druhé řadě a bylo mi jasné, že Bart sem nepřišel dobrovolně. Znechuceně ohrnoval dolní ret a zíral na oponu, která se brzy zvedne a na jevišti se objeví krása a ladnost – to se pak bude mračit ještě víc. Krása ani ladnost Bartův život neprozařovaly tak, jako můj.

Přišlo třetí jednání. Tančili jsme s maminkou společně. Loutky byly natažené velkými klíčky, které měly připevněné na zádech. Začali jsme toporně pohybovat vrzajícími klouby. Velká místnost, kde doktor Coppelius skrýval své vynálezy, měla tajemné sporé osvětlení. Dramatičnost prostředí ještě podtrhovala modrá světla. Všiml jsem si, že maminka má nějaké potíže, ale nevynechala ani krok, když jsme v rytmu hudby natahovali ostatní loutky, které ožívaly a přidávaly se k nám. „Mami, jsi v pořádku?“ zeptal jsem se šeptem, když jsme byli blízko u sebe. „Jistě,“ odpověděla s úsměvem. Ale ona se usmívá stále, protože je tak nalíčená.

Začal jsem se o ni bát, i když jsem obdivoval její odvahu. Věděl jsem, že z publika nás sleduje Bart a považuje nás za hloupé blázny a žárlí na náš půvab.

Najednou jsem z maminčina křečovitého úsměvu poznal, že má hrozné bolesti. Pokusil jsem se tancovat blíž k ní, ale jeden z šašků se mi pletl do cesty. Za chvíli se to stane. Bylo mi to jasné – dojde přesně k tomu, čeho se tatínek obával.

Následovala série piruet, kterými měla obkroužit celé jeviště. Aby to zvládla, musela přesně vědět, kde stojí ostatní tanečníci i kulisy. Když kroužila blízko mě, uhnul jsem, aby neztratila rovnováhu. Bože, na to se nedá dívat. Pak jsem uviděl, že to zvládne, navzdory bolesti dokončila svůj tanec bez pádu. Radostně jsem se odrazil a dopadl na koleno, abych tu panenku svých snů požádal o ruku. Pak se mi zastavilo srdce. Jedna ze stuh na botách na botách se jí rozvázala!

„Stuhy, mami, podívej se na levou nohu na stuhu!“ snažil jsem se překřiknout hudbu, ale neslyšela mě. Pak jí na tu stuhu stoupl jiný tanečník. Maminka ztratila rovnováhu. Rozhodila ruce, aby se udržela na nohách a možná by se jí to i povedlo – ale pak jsem zahlédl, jak se její nakreslený úsměv mění v tichý výkřik bolesti, když koleno povolilo a ona upadla. Přímo uprostřed jeviště.

Lidé v obecenstvu křičeli. Někteří se postavili, aby lépe viděli. My na jevišti jsme pokračovali v tanci. Objevil se ředitel a odnesl maminku do zákulisí. Na jeviště vtančila náhradnice a balet pokračoval.

Konečně spadla opona. Nečekal jsem na klanění a spěchal za maminkou. Měl jsem hrozný strach. Běžel jsem k místu, kde ji tatínek držel v náručí a lidé z pohotovosti se pokoušeli zjistit, jestli má něco zlomeného.

„Chrisi, tancovala jsem dobře?“ ptala i přes velkou bolest. Byla celá pobledlá. „Nezkazila jsem představení, že ne? Viděl jsi mě s Jorym v tom našem pas de deux!“

„Ano, ano,“ říkal, líbal ji na tvář a vypadal hrozně starostlivě, když ji ukládal na nosítka. „Ty i Jory jste byli skvělí. Nikdy jsem tě neviděl tančit lépe – a Jory byl oslnivý.“

„Tentokrát jsem nemusela krvácet z nohou,“ zašeptala a unaveně zavřela oči, „tentokrát stačila zlomená noha.“

Nedávalo mi to smysl. Obrátil jsem se k Bartovi a zahleděl se do jeho tváře. Zdálo se, že je spokojený, téměř nadšený.

Nejsem k němu nespravedlivý? Nebo je to, co jsem zahlédl v jeho očích, pocit viny?

Když maminku na nosítkách zvedli a odnášeli ji do sanitky, vzlykal jsem. Odvezou ji spolu s tatínkem do nejbližší nemocnice. Melodiin tatínek slíbil, že mě tam zaveze a pak odveze Barta domů. „Ačkoli si myslím, že Melodie touží po tom, aby to byl Jory, kdo pojede domů a Bart aby zůstal s maminkou v nemocnici.“

Když se maminka později probrala z narkózy, rozhlédla se po květinách, které zaplnily její pokoj. „Vypadá to tu jako v zahradě,“ vydechla. Unaveně se usmívala na tatínka, natáhla ruce a objala nejdřív jeho a potom mě. „Vím, že se mi chystáš říct, žes mě varoval, Chrisi. Ale než jsem upadla, tancovala jsem dobře, vid7“

„Může za to ta stuha na střevíčku,“ řekl ve snaze ochránit ji před svou zlobou. „Kdyby se nerozvázala, neupadla bys.“

„Tu nohu zlomenou nemám, že ne?“ zeptala se tatínka.

„Ne, miláčku, je to jen potrhané vazivo a chrupavky. A to ti při operaci spravili.“ Pak si sedl na okraj postele a vážně jí vylíčil všechny podrobnosti zranění, které ale vůbec nebylo lehké, jak se snažila si namluvit.

Maminka se nahlas zamyslela: „Nechápu, jak se mi ta stuha mohla uvolnit. Vždycky si je sama pečlivě zavazuju, k nikomu jinému nemám důvěru…“ odmlčela se a zahleděla se do neurčita.

„Kde tě to teď bolí?“

„Nikde,“ odsekla, jako by ji takové otázky obtěžovaly. „Kde je Bart? Proč nepřišel s vámi?“

„Znáš ho. Nesnáší nemocnice a nemocné lidi stejně, jako všechno ostatní. Emma se o něho i o Cindy dobře postará. Ale potřebujeme tě brzy doma, tak dělej všechno, co ti doktoři a sestřičky řeknou – ne abys byla tvrdohlavá a neposlouchala je.“

„Co mi je?“ zeptala se vyděšeně. I já měl strach. Napřímil jsem se. Měl jsem pocit, že brzy na nás všechny něco dopadne.

„S tím kolenem je to špatné, Cathy. Nebudu zabíhat do podrobností, ale dokud se ty šlachy nezahojí, budeš muset jezdit na vozíku.“

„Na vozíku?“ Vypadala ztrnule a pronesla to, jako by šlo o elektrické křeslo! „Co se děje doopravdy? Tys mi neřekl všechno. Ty mě chceš šetřit!“

„Až si budou lékaři jisti, všechno se dozvíš. Ale jedna věc je jistá, tancovat už nemůžeš. A řekli mi, že nebudeš moct ani svým studentům nic předvádět. Prostě už žádný tanec, ani společenský.“ Pronesl to tvrdě, ale v očích měl soucit a bolest.

Maminka odmítala uvěřit, že jeden malý pád by mohl mít takové následky. „Už nesmím tančit…? Vůbec?“

„Ne, vůbec,“ zopakoval. „Je mi to líto, Cathy, ale varoval jsem tě. Vzpomeň si, kolikrát jsi už upadla a to koleno si poranila. Dokážeš si představit, kolik to všechno napáchalo škody? Už ani chůze nebude tak jednoduchá, jako bývala. A teď si poplač. Ať se to dostane ven.“

Plakala mu na rameni a já seděl v křesle a v duchu plakal s ní. Cítil jsem se oloupený, jako bych to byl já, kdo už nebude tancovat.

„To je v pořádku, Jory,“ řekla, když si osušila slzy a vyloudila úsměv. „Když nemůžu tancovat, najdu si na práci něco lepšího – i když jen Bůh ví, co to bude.“

Další babička

BĚHEM NĚKOLIKA DNŮ SE MAMINKA ZAČALA cítit mnohem lépe. Tatínek jí přivezl do nemocnice kufříkový psací stroj, balík žlutého kancelářského papíru a ostatní psací potřeby. Všechno to rozložil na stolku, který si maminka mohla přitáhnout nad postel a věnoval jí jeden ze svých oslnivých úsměvů. „Teď je ta pravá doba dokončit knihu, kterou jsi před léty začala psát,“ řekl. „Podívej se do svých starých deníků a pusť všechny ty vzpomínky ven – a neber ohled na to, že bys někomu mohla ublížit! Klidně to udělej, oni nám ublížili taky. Klidně můžeš rýpnout i do Coryho a Carrie. A když už budeš v ráži, vystřel taky po mně, Jorym a Bartovi, i my na tom máme svůj podíl.“

O čem to mluví?

Dlouze se na sebe zahleděli a maminka si pak od něho vzala starý deník. Když ho otevřela, zahlédl jsem velké dětské písmo. „Nevím, jestli to mám dělat,“ mumlala si se zvláštním výrazem v očích. „Bude to jako prožít to všechno znovu. Všechna ta bolest se vrátí.“

Tatínek potřásl hlavou. „Cathy, udělej to, co uznáš za vhodné. Určitě existuje dobrý důvod, proč jsi s tím psaním tenkrát začala. Kdo ví, třeba jsi na cestě k nové kariéře, která tě uspokojí víc než ta předešlá.“

Zdálo se mi nemožné, aby psaní mohlo nahradit tanec, ale když jsem ji následující den navštívil, psala jako blázen. Ve tváři měla podivně napjatý výraz a pocítil jsem něco jako žárlivost.

„Jak dlouho tu ještě budu?“ zeptala se tatínka, který mě za ní přivezl.

Všichni jsme čekali venku. Emma držela v náručí Cindy a já svíral Bartovu ruku. Tatínek zvedl maminku z předního sedadla a posadil ji na vypůjčený vozík. Bart zíral s odporem na vozík a Cindy se dala do křiku: „Mami, mami!“ Jí bylo jedno, jak maminka přijela, hlavně, že je doma, ale Bart se zaklonil a prohlížel si maminku od hlavy až po paty jako nějakého cizího člověka, který se mu moc nelíbí.

Pak se otočil a odešel k domu. Ani nepozdravil. Mamince se mihl tváří výraz bolesti a zavolala: „Barte! Neodcházej, ještě jsme se nepřivítali. Copak nejsi rád, že mě vidíš? Ani si neumíš představit, jak jsi mi chyběl. Vím, že nemáš nemocnice rád, ale moc jsem si přála, abys za mnou přišel. Je mi také jasné, že se ti nelíbí ten vozík, ale nebudu na něm sedět navždycky. Rehabilitační sestra mi ukázala, co všechno se dá na takovém vozíku dělat…“ Zmlkla, protože ji odradil jeho hrozivý zamračený pohled.

„Vypadáš na tom vozíku směšně,“ řekl se staženým obočím. „Nelíbíš se mi v něm!“

Maminka se nervózně zasmála. „No, abych řekla pravdu, můj oblíbený trůn to není, ale pamatuj si, že to nebude trvalá součást mého života. Budu ho používat jen do té doby, než se mi koleno zahojí. No tak, Barte, chovej se k matce trochu přátelsky. To, žes za mnou nepřišel do nemocnice, ti klidně odpustím, ale nedokážu ti odpustit, jestli teď neprojevíš alespoň trochu zájmu.“

Když se rozjela dopředu, ustoupil a křikl hlasitě: „Ne, nedotýkej se mě! Nemělas tancovat a upadnout! Upadlas, protože ses nechtěla vrátit domů a vidět mě tu! Nenávidíš mě, protože jsem ostříhal Cindy vlasy! A teď mě chceš trestat ještě tím, že tu budeš sedět na vozíčku, když ho vůbec nepotřebuješ!“

Otočil se a utíkal na dvorek za dům. Dva schody zvládl, ale potom zakopl a upadl. Zvedl se, vyrazil znovu, ale narazil do stromu a vykřikl. Viděl jsem, jak mu teče z nosu krev. Ježíši, ten je nemotorný!

Tatínek nebral Bartův výstup příliš vážně. Vezl maminku do domu. Cindy byla nadšená, že jí může sedět na klíně. „O Barta se neboj… brzy se kajícně vrátí… moc se mu po tobě stýskalo, Cathie. Slyšel jsem ho v noci plakat. A jeho psychiatr, doktor Hermes, si myslí, že je na tom už o něco lépe a ta nenávist už není tak silná.“

Nic neříkala, jen přejížděla rukou po Cindiných kraťoučkých vlasech. I když se Emma pokusila připevnit jí do vlasů stužku, vypadala ve své kombinéze spíš jako kluk. Usoudil jsem, že tatínek mamince o tom, co Bart provedl Cindy už řekl, protože se na nic nevyptávala.

Když byl pak večer Bart už v posteli, běžel jsem si do obýváku pro knihu, kterou jsem si tam zapomněl a zaslechl z maminčina pokoje hlas. „Chrisi, co mám s Bartem dělat? Pokoušela jsem se mu dát najevo lásku a zájem, ale odmítl mě. Podívej se, co provedl Cindy. Vždyť je to bezbranné dítě, které věří, že mu nikdo neublíží. Nařezal jsi mu? Potrestal jsi ho nějak? Vždyť on si z nás nic nedělá. Pár týdnů v podkroví by ho naučilo poslušnosti.“

To, co jsem slyšel, mě rozesmutnilo. Ten smutek mě ovládl natolik, že jsem utíkal do svého pokoje, lehl si na postel a prohlížel si na stěnách plakáty, které oznamovaly, že tančí Julian Marquet a Catherine Dahlová. Nebylo to poprvé, co jsem přemýšlel, jaký vlastně můj vlastní otec byl. Miloval maminku hodně? Měla ho ona ráda? Byl by můj život šťastnější, kdyby nezemřel ještě před mým narozením?

Pak tu byl ještě tatínek Paul, který následoval po tom vysokém muži s tmavýma očima a vlasy. Je Bart opravdu synem doktora Paula – nebo je…? Zastyděl jsem se za ty pochybnosti tak, že jsem tu otázku nedokázal dokončit.

Zavřel jsem oči a cítil kolem sebe nepříjemné napětí, jako by nad námi visel nějaký neviditelný meč.

Následující večer jsem zašel za tatínkem do jeho pracovny a řekl mu všechno, co jsem až do té chvíle v sobě dusil.

„Tati, musíme s Bartem něco udělat. Nahání mi hrůzu. Nevidím způsob, jak bychom s ním mohli žít. Vypadá to, že ztrácí rozum – pokud už blázen není.“

Tatínek sklonil hlavu do dlaní. „Jory, nevím, co mám dělat. Kdybychom Barta poslali někam pryč, maminku by to zabilo. Nevíš, co všechno prožila. A nemyslím, že by dokázala snést ještě něco… kdyby přišla o další dítě, zničilo by ji to.“

„Zachráníme ji!“ vykřikl jsem vášnivě. „Ale musíme Bartovi zabránit v návštěvách těch lidí ze sousedního domu. Říkají mu samé lži. Tati, on tam chodí stále a ta stará paní ho houpá na klíně a vypráví mu historky, které z něho dělají podivína, který se tváří jako stařec a nenávidí ženy. Za to může ona, tati, ta žena v černém. Když nechá Barta na pokoji, bude zase takový, jako před jejím příchodem.“

Díval se na mě s podivným výrazem, jakoby něco z toho, co jsem řekl, vyvolalo nějaké vzpomínky. Jako obvykle měl odjet za pacienty, ale tentokrát zavolal do nemocnice a oznámil, že má něco neodkladného doma. A nelhal!

Často jsem se díval na maminčina třetího manžela a přál si, aby to byl můj vlastní pokrevní otec, ale ve chvíli, kdy zrušil své závazky, aby mohl zachránit Barta – a maminku – bylo mi jasné, že mým skutečným otcem je.

Ten večer odešla maminka brzy po večeři do svého pokoje pracovat na knize. Cindy byla už v posteli a Bart se potuloval venku po dvoře. Oblékli jsme si s tatínkem teplé svetry a vyklouzli jsme hlavním vchodem ven.

V mlze a chladu jsme kráčeli k velkému tmavému domu s výraznými černými železnými vraty. „Doktor Christopher Sheffield,“ oznámil tatínek do mikrofonu upevněného na sloupku. „Chci se setkat s paní domu.“ Když se vrata tiše otevřela, zeptal se mě, jak je možné, že neznám jméno té ženy. Pokrčil jsem rameny, jako by žádné jméno neměla. A co se mě týče, žádné ani nepotřebuju. Bart o ní mluvil vždycky jako o babičce.

U předního vchodu tatínek zabušil měděným klepadlem na dveře. Konečně jsme zaslechli z haly šouravé zvuky a John Amos Jackson nás uvedl.

„Naše paní se snadno unaví,“ řekl nám. Měl protáhlou vyzáblou tvář, planoucí oči, ohnutá záda a roztřesené ruce. „Neříkejte nic, co by ji mohlo rozčílit.“

Sledoval jsem, jak se na něho tatínek dívá. Holohlavý muž nám ukázal na dveře jedné z místností a odšoural se. Tatínek se mračil a vypadal zaskočeně.

Dáma v černém seděla v houpacím křesle.

„Nerad vás ruším,“ řekl tatínek a napjatě ji pozoroval. „Jmenuji se doktor Christopher Sheffield a bydlím v sousedním domě. Tohle je můj starší syn Jory. Už jste se s ním setkala.“

Vypadala vzrušená a nervózní, když ukázala na křesla, do kterých se máme posadit. Usadili jsme se jen provizorně, protože jsme neměli v úmyslu zdržet se dlouho. Ubíhající vteřiny se zdály dlouhé jako hodiny, než se tatínek naklonil dopředu a promluvil. „Máte to tu hezké.“ Znovu se rozhlédl po všech těch krásných křeslech a ostatním nábytku. Zahleděl se i na obrazy. „Mám podivný pocit deja vu,“ zamumlal si pro sebe.

Sklonila hlavu s černým závojem. Rozhodila ruce, jako by se na něho obracela s prosbou, aby pochopil, že se jí nedostává slov. Věděl jsem, že mluví anglicky perfektně. Tak co tady předstírá?

Seděla nehnutě, jen aristokratické ruce se spoustou drahokamů vylétly k hrdlu a dotýkaly se perlového náhrdelníku, který nosila pod černými šaty. Blýskl po ní očima a ona si na ruce sedla.

„Vy nemluvíte anglicky?“ zeptal se tatínek pevným hlasem.

Energicky přikývla a naznačila, že rozumí. Svraštil obočí. Zase vypadal tak rozpačitě. „No, abychom se dostali k důvodu naší návštěvy. Jory mi řekl, že se dobře znáte s mým mladším synem Bartem. Řekl mi, že mu dáváte nákladné dárky a krmíte ho před jídlem sladkostmi. Je mi líto, paní… paní…?“ Odmlčel se a čekal, až doplní své jméno. Když se toho nedočkal, pokračoval dál: „Kdyby Bart ještě přišel, chci, abyste ho poslala domů. Udělal spoustu špatností, které si zaslouží trest. Nemůžeme s jeho matkou připustit, aby naši autoritu ohrožoval cizí člověk. Pokud ho tu budete přijímat, budeme z toho muset vyvodit důsledky.“ Celou dobu se pokoušel zahlédnout její ruce a ona se naopak snažila je skrýt.

Co se to tu děje? Proč její ruce tatínka zajímají? Že by ho tak fascinovaly ty nádherné prsteny? Netušil jsem, že se mu něco takového líbí, protože maminka snášela ze šperků jen náušnice.

A když se zdálo, že se tatínek ohlédne a uvidí další z obrazů, vylétly jí ruce k hrdlu jakoby přitahované těmi skrytými perlami.

Trhl hlavou. Pak promluvil zcela bez souvislosti a díval se střídavě na mě a na ni. „Ty prsteny – už jsem je viděl!“

Skryla ruce v dlouhých rukávech. Tatínek vyskočil jako ochromený. Zíral na ni a ještě jednou se otočil dokola, aby si prohlédl ten přepychový pokoj ještě jednou. Pak se na ni znovu pronikavě zahleděl. Přikrčila se.

„To… nejlepší… co… lze… koupit… za… peníze,“ pronesl tatínek pomalu a odděloval jednotlivá slova. Všiml jsem si trpkosti v jeho výrazu, i když jsem ji nechápal. Vypadá to, že nepochopím nikdy nic.

„Nic není pro elegantní a aristokratickou paní Bartholomew Winslowovou dost dobré,“ řekl. „Ty prsteny, paní Winslowová – proč jste neměla tolik rozumu a neschovala je? Pak by vaše přetvářka mohla uspět. I když o tom pochybuju. Znám váš hlas i gesta příliš dobře. Nosíte černý závoj, ale vaše prsty září vašimi typickými symboly. Zapomněla jste, co nám ty symboly způsobily? Myslíte, že jsem zapomněl na ty nekonečné dny utrpení v chladu, horku a osamění – a všechnu naši bolest symbolizovala šňůra perel a ty prsteny na vašich prstech?“

Byl jsem zmatený a šokovaný. Ještě nikdy jsem neviděl tatínka tak rozčíleného, jeho není snadné vyprovokovat. A kdo je tahle žena, že on ji zná a já ne? Proč ji oslovuje paní Bartholomew Winslowová? Tak se jmenuje můj nevlastní bratr. Že by to byla skutečně Bartova babička – to by ale Bart nebyl synem tatínka Paula.

Tatínek pokračoval. „Proč, paní Winslowová, proč? Copak jste si myslela, že se tady schováte a my na to nepřijdeme? Jak chcete někoho oklamat, když vás prozradí už jen držení hlavy a způsob, jak sedíte? Copak vám nestačí, jak jste už mě a Cathy ublížila? Vrátila jste se, abyste toho mohla napáchat ještě víc? Měl jsem se dovtípit, že za tou Bartovou zmateností a podivným chováním stojíte vy. Co jste našemu synovi udělala?“

„Našemu synovi?“ zeptala se. „Snad jejímu synovi.“

„Matko!“ vykřikl a potom se na mě provinile podíval.

Já se díval z jednoho na druhého a pomyslel si, jak je to nádherné a divné zároveň. Tak už je konečně z té cvokárny venku. Ale proč jí říká paní Winslowová? Jestli je to jeho a Paulova matka, pak by to měla být paní Sheffieldová – nebo ne?

Přemýšlel jsem o tom všem, když pronesla: „Pane, mé prsteny nejsou tak výjimečné. Bart mi řekl, že nejste jeho vlastní otec, tak laskavě opusťte můj dům. Slibuji, že Barta už nikdy nepřijmu. Nepřijela jsem proto, abych mu ublížila – jemu, ani nikomu jinému.“ Zdálo se, že se na otce zadívala výhružně. Napadlo mě, že mu dává možnost mě odvést.

„Drahá matko, hra je u konce.“ Rozplakala se a zakryla si obličej rukama. Bez ohledu na její slzy vypálil otázku: „Kdy vás doktoři propustili?“

„Loni v létě,“ zašeptala. Ruce jí poklesly a mluvila prosebným tónem. „Ještě předtím, než jsem se sem nastěhovala, jsem se snažila, aby moji právníci udělali co je v jejich silách a tobě a Cathy pomohli při koupi pozemku, který jste si vybrali. Nařídila jsem, aby se o mně nezmiňovali, protože mi bylo jasné, že byste o mou pomoc nestáli.“

Tatínek se sesul zpátky do křesla a opřel se lokty o kolena.

Proč není šťastný, že je už jeho matka odtamtud pryč? Vždycky ji chtěl navštěvovat a teď bydlí hned vedle. Copak svou vlastní matku nemá rád? Nebo se bojí, že by se zase mohla zbláznit? Myslí si, že Bart mohl to šílenství zdědit? Nebo její nepříčetnost může Barta nakazit jako nějaké infekční onemocnění? A proč ji nemá maminka ráda? Pozoroval jsem chvíli jednoho, chvíli druhého, toužil znát odpovědi na své nevyslovené otázky a bál se, že se dozvím, že Paul nebyl Bartovým skutečným otcem.

Když tatínek zvedl hlavu a já mu viděl do tváře, od nosu k ústům se mu táhly hluboké vrásky. Ještě nikdy jsem je tam neviděl.

„Nemohu vám už říkat matko,“ řekl dutě. „Pokud jste pomohla při koupi pozemku, na kterém stojí můj dům, děkuji vám. Zítra na dům pověsím ceduli Na prodej a odstěhujeme se, pokud to neuděláte vy první. Nedovolím vám obrátit své syny proti jejich rodičům.“

„Jejich rodiče, jednoho,“ opravila ho.

„Od jediných rodičů, které mají,“ odvětil. „Mělo mi být jasné, že se tu objevíte. Volal jsem vašemu lékaři a ten mi sdělil, že vás propustili, ale neřekl mi ani kdy, ani kam jste odjela.“

„Kam jinam jsem měla jet?“ plakala lítostivě a mávala ošperkovanýma rukama jako schlíplými hadry. Zdálo se, že se natahuje, aby se ho dotkla, ale pak se ovládla. Každým slovem, každým pohledem dávala najevo, jak ho miluje – poznal jsem to dokonce i já.

„Christophere,“ hájila se, „nemám žádné přátele, rodinu ani domov – kromě vás nemám kam jít. Zůstal jsi mi jen ty, Cathy a synové, které porodila – moje vnoučata. Chceš mi sebrat i je? Každý večer se na kolenou modlím, abyste mi s Cathy odpustili, přijali mě zpátky mezi sebe a milovali mě stejně jako kdysi.“

Zdálo se, že tatínek je z oceli, nic s ním nedokázalo pohnout. Ale já měl na krajíčku pláč.

„Synu, můj milovaný synu, přijmi mě zpátky a měj mě zase rád. A jestli to nedokážeš, tak mi alespoň dovol zůstat tady a občas se vidět s vnoučaty.“

Pak se odmlčela a čekala na jeho odpověď. Když nic neříkal, pokračovala sama: „Doufala jsem, že budeš shovívavý a neřekneš jí, že jsem tady. Ale viděla jsem ji, slyšela jsem její hlas, tvůj také. Schovávala jsem se za zdí a poslouchala. Srdce se mi rozbušilo a v prsou mě zabolelo steskem. Stála jsem tam s očima plnýma slz a chtělo se mi křičet, abych vám řekla, jak je mi to líto! Jak strašně je mi to líto!“

Stále nic neříkal. Na tváři měl svůj profesionálně netečný výraz.

„Christophere, obětovala bych ráda i deset let života, abych odčinila všechny ty špatnosti! Dalších deset let bych dala za to, abych se mohla posadit u vašeho stolu a cítila, že mě má vnoučata ráda vidí!“

Měla v očích slzy. Já také. Bylo mi jí hrozně líto, ale nepřestával jsem uvažovat o tom, proč ji on i maminka nenávidí.

„Christophere, Christophere, copak nechápeš, proč se schovávám za ten závoj? Zakrývám si tvář, vlasy i postavu, aby mě nepoznala! Ale celou dobu nepřestávám doufat a modlím se za to, abyste mi dříve nebo později dokázali odpustit a přijali mě znovu za člena rodiny! Prosím tě, přijmi mě zase za svou matku! Když to uděláš, možná to pak udělá i ona!“

Jak tu dokáže sedět a necítit k ní stejnou lítost, jako já? Jak to, že se nerozpláče?

„Cathy ti neodpustí nikdy,“ řekl netečně.

Bylo to divné, ale šťastně vykřikla: „Takže ty ano? Prosím tě, řekni to – řekni, že ty mi odpouštíš!“

Celý rozechvělý jsem čekal, co jí odpoví.

„Matko, jak vám mám říct, že vám odpouštím? Tím bych zradil Cathy, a to bych nikdy neudělal. Stojíme a padáme spolu a stále jsme přesvědčeni, že jsme se zachovali správně, i když jsi sama a cítíš se vinna. Můžeš říkat a dělat co chceš, ale smrt tím neodčiníš. A každým dnem s tebou je Bart stále pomatenější. Věděla jsi, že ohrožuje naši adoptivní dceru Cindy?“

„Ne!“ vykřikla a zavrtěla hlavou tak důrazně, že se závoj rozvlnil. „Bart by své sestře neublížil.“

„Že ne? Už jí ořezal nožem vlasy, paní Winslowová. A ohrožoval i svou matku.“

„NE!“ vykřikla ještě pronikavěji, než před tím. „Bart svou matku miluje! Starala jsem se o něho, protože ty jsi příliš zaměstnaný svou prací, aby ses mu věnoval tak, jak potřebuje. I jeho matka je na to, aby se zajímala jestli má Bart dost lásky, příliš zaneprázdněna svým životem. A tak si své potřeby uspokojuje u mě. Pokouším se mu nahradit chybějící kamarády. Dělám všechno proto, aby se cítil šťastný. A když se s mými projevy citu a s dárky cítí lépe, komu tím ubližuju? Mimochodem, když dítě dostává tolik sladkostí, kolik dokáže sníst, brzy na ně přestane mít chuť. Vím to. Když mi bylo tolik, co Bartovi, milovala jsem zmrzlinu, bonbóny, sušenky a ostatní sladkosti… a teď je nemůžu ani cítit.“

Tatínek vstal a kývl na mě. Postavil jsem se vedle něho a soucitně se díval na jeho matku. „Je hrozná škoda, že jsi se svými pokusy odčinit minulost přišla tak pozdě. Kdysi na mě platilo každé milé slovo, které jsi mi řekla. Ale teď se ukázalo, že je ti jedno, jestli nám svou přítomností zase nepůsobíš bolest.“

„Christophere, prosím tě,“ škemrala, „já žádné jiné příbuzné nemám a nikomu nezáleží na tom, jestli jsem ještě naživu nebo už ne. Neodpírej mi svou lásku. Vždyť tím v sobě ubíjíš tu nejlepší část svého já, tu, která z tebe dělá takového člověka, jakým jsi. Ty jsi nikdy nebyl jako Cathy. Ty sis vždycky dokázal trochu lásky uchovat – teď se jí drž, Christophere. Drž ji pevně a věř v ní, abys mohl Cathy pomoct najít ke mě alespoň kousek citu!“ Vzlykala a vypadala unaveně. „A když to nebude láska, tak jí pomoz nalézt alespoň odpuštění, vždyť já uznávám, že jsem se měla chovat ke svým dětem lépe.“

Teď byl tatínek dojatý, ale trvalo to jen chvilku. „Především musím myslet na Barta. Nikdy si příliš nevěřil. A ta vaše vyprávění ho rozrušila natolik, že mívá zlé sny. Nechte ho být! Odejděte a držte se od nás daleko, my už vám nepatříme. Před lety jsme vám dávali jednu možnost za druhou, abyste nás mohla o své lásce přesvědčit. Dokonce i když jsme utekli, měla jste možnost odpovědět na výzvy soudu a ušetřit nás bolesti z poznání, že nás nemáte ráda ani tolik, abyste projevila zájem o naši budoucnost. Tak teď z našeho života odejděte! Zařiďte si svůj život po svém s bohatstvím, kterého jste nás uchránila. A nechte nás s Cathy žít způsobem, kterého jsme dosáhli velice těžce.“

Byl jsem zmatený – o čem to mluví? Co jeho matka svým dvěma synům udělala? A jak se do jejich mládí připletla maminka?

Vstala také, byla vysoká a vzpřímená. Pak si pomalounku sundávala závoj, který jí zakrýval tvář a vlasy. Zalapal jsem po dechu. Tatínek také. Ještě nikdy jsem neviděl ženu, která by byla tak krásná a ošklivá zároveň. Ty jizvy vypadaly, jako by ji tvář poškrábala kočka. Tváře se jí s věkem propadly a krásné světlé vlasy prokvetly stříbrem. Byl jsem hrozně zvědavý, co pod tím závojem skrývá – ale když jsem to teď viděl zblízka, přál jsem si, aby k tomu nedošlo.

Tatínek sklonil hlavu. „Bylo to nutné?“

„Ano,“ řekla. „Chtěla jsem, abys viděl, co jsem udělala, abych už nevypadala jako Cathy.“ Ukázala na své dřevěné houpací křeslo. „Vidíš? Takové mám v každé místnosti.“ Pohlédla na všechna ta pohodlná křesla s měkkými polštáři. „Sedím za trest na tvrdém dřevě. Neustále chodím v černých šatech. Všude jsou zrcadla, abych si stále připomínala, jak jsem stará a ošklivá. Chci trpět za hříchy, kterých jsem se dopustila na svých dětech. Nenávidím ten závoj, ale nosím ho. Pořádně skrz něj nevidím, ale vydržím i to. Dělám co můžu, abych si vytvořila stejné peklo, jaké jsem připravila své vlastní krvi a stále věřím, že přijde chvíle, kdy si s Cathy uvědomíte, jak se pokouším své hříchy odčinit, odpustíte mi, vrátíte se ke mně a budeme zase rodina. A až se to stane, budu se moct klidně odebrat na věčnost. Až se tam setkám s vaším otcem, snad mě nebude soudit příliš přísně.“

„Ach,“ vykřikl jsem najednou, „já vám odpouštím, ať jste udělala cokoli! Je mi líto, že musíte chodit stále v černém a s tváří zakrytou závojem!“ Otočil jsme se k tatínkovi a vzal ho za ruku. „Řekni, že jí odpouštíš, tati. Prosím tě, nenechávej ji dál strádat! Vždyť je to tvoje matka. Já bych dokázal mamince odpustit cokoli.“

Mluvil dál s babičkou, jako by mě neslyšel. „Vždycky se ti dařilo přimět nás k tomu, cos chtěla.“ Ještě nikdy jsem ho neslyšel mluvit tak chladně. „Ale už nejsem malý chlapec,“ pokračoval. „Teď už ti dokážu odolat, protože mám ženu, která mě nezradí. Naučila mě necítit se tak provinile, jako kdysi. Chceš Barta, protože si myslíš, že měl být tvůj. Ale nedostaneš ho. Bart je náš. Kdysi jsem si myslel, že Cathy udělala chybu, když se ti pomstila tím, že tě o Barta Winslowa připravila. Ale bylo to správné – udělala jen to, co udělat musela. A tak máme místo jednoho syna syny dva.“

„Christophere,“ plakala a tvářila se zoufale, „ty nechceš, aby se svět o vaší nerozvážnosti dozvěděl, určitě to nechceš.“

„O té tvé taky ne,“ odpověděl chladně. „Pokud nás prozradíš, prozradíš tím i sebe. A pamatuj si, my jsem byli tenkrát ještě děti. Ke komu by byla porota a soud shovívavější– k tobě, nebo k nám?“

„Pro svou vlastní spásu!“ volala, když jsme opouštěli salón a zamířili ke dveřím (tatínek mě strkal před sebou, protože mě jí bylo líto a nechtěl jsem odejít). „Měj mě zase rád, Christophere! Dovol mi vykoupit se, prosím!“

Tatínek se otočil. Tvář měl vzteky rudou. „Nemůžu ti odpustit! Vždyť ty myslíš jen na sebe. A tak to bylo vždycky. Já vás neznám, paní Winslowová. A mým největším přáním je, abych vás nikdy nepotkal!“

Tatínku, budeš toho litovat, pomyslel jsem si. Prosím tě, odpusť jí.

„Christophere,“ zavolala ještě jednou slabým hlasem, ve kterém bylo znát únavu, stáří a křehkost, „až mě dokážete mít zase rádi, zajistíte sobě i dětem lepší život. Je spousta věcí, ve kterých bych vám mohla pomoct, kdybyste mi to dovolili.“

„Peníze?“ zeptal se s pohrdáním. „Budeš nás chtít vydírat? My máme peněz dost. A máme i dost štěstí. Podařilo se nám přežít, milovat a nemuseli jsme proto nikoho zabít.“

Zabít? Copak ona někoho zabila?

Tatínek mě vzal za ruku a táhl mě ke dveřím. Cestou domů jsem mu řekl: „Tati, mám pocit, že jsem v té místnosti cítil Barta. Možná tam byl schovaný a poslouchal. Určitě tam byl, jsem si tím jistý.“

„Dobře,“ odpověděl unaveně, „tak se tam vrať a podívej se po něm.“

„Tati, proč jí nemůžeš odpustit? Myslím, že je jí opravdu líto toho, co udělala a že ji tak nenávidíš – a je to tvoje matka.“ Usmál jsem se a vzal ho za ruku. Chtěl jsem, aby se se mnou vrátil a řekl jí, že ji miluje. „Nebylo by hezké mít tu na vánoce obě babičky?“

Zavrtěl hlavou a odcházel pryč. Nechal mě tam, abych se do toho velkého domu vrátil sám. Ale po několika krocích se vrátil. „Jory, slib mi, že o dnešním večeru mamince nic neřekneš.“

Slíbil jsem mu to, ale nerad. Byl jsem z toho všeho nešťastný. Nevěděl jsem, jestli to je už celá pravda o mých rodičích nebo jenom část dlouhého zatajovaného příběhu, který jsem nikdy neslyšel. Chtělo se mi běžet za tatínkem a zeptat se, proč svou matku tolik nenávidí. Ale z jeho výrazu mi bylo jasné, že by mi to stejně neřekl. A z nějakého podivného důvodu jsem byl rád, že toho víc nevím.

„Jestli je Bart u ní, vezmi ho domů a zavři v jeho pokoji, Jory. Proboha tě prosím, nezmiňuj se o té ženě před maminkou. Postarám se o ni sám. Brzy zmizí a všechno bude zase jako před jejím příchodem.“

Uvěřil jsem, ale jeho matky mi bylo líto. Necítil jsem k ní takovou sounáležitost jako k tatínkovi, ale nedokázal jsem se nezeptat na to, co mě trápilo nejvíc. „Tati, co ti tvoje matka udělala, že ji tak nenávidíš? A když ji tak nenávidíš, proč jsi vždycky trval na tom, že je třeba ji navštívit, když byla maminka proti?“

Zahleděl se do neurčita a jeho hlas ke mě přicházel jakoby z velké dálky. „Jory, bojím se, že se brzy dozvíš celou pravdu. Ale dej mi čas, abych našel ta správná slova a dokázal ti všechno uspokojivě vysvětlit. Ale jednomu můžeš věřit už teď – vždycky jsme měli s maminkou v úmyslu vám to říct. Jen jsme čekali, až budete s Bartem dost staří, abyste to pochopili. Myslím, že pak ti bude jasné, jak je možné, že svou matku nenávidím a miluju zároveň. Je to smutné, ale spousta dětí má ke svým rodičům takový dvojznačný vztah.“

Příliš mužné to nebylo, ale objal jsem ho. Mám ho rád, a jestli ani to není mužné, tak pak ta mužnost není nic moc. „O Barta se neboj, tati,“ řekl jsem. „Přivedu ho domů v pořádku.“

Podařilo se mi ještě v poslední chvíli proklouznou vraty.

Tiše se za mnou zaklapla a potom… ticho. Nikdy jsem nezažil větší ticho, než na tomto rozlehlém pozemku.

Vyskočil jsem a rychle se schoval za strom. Od domu přicházel John Amos Jackson s Bartem.

„Teď už je ti jasné, co musíš udělat, že?“

„Ano, pane,“ odpověděl Bart, jako by byl omámený.

„Víš, co se stane, pokud neuděláš, co jsem ti nařídil, že?“

„Ano, pane. Všem se přihodí něco strašného, i mně.“

„Ano, něco hrozného, tak hrozného, že bys toho litoval.“

„Tak hrozného, že bych litoval,“ opakoval tupě.

„Muž se narodil z ženy do hříchu…“

„Muž se narodil z ženy do hříchu.“

„A všichni ti, kteří zavdají příčinu ke hříchu…“

„Musí pykat.“

„A jak musí pykat?“

„Všemi možnými způsoby a vykoupí je jen smrt.“

Ztuhl jsem ve svém úkrytu a nechtěl věřit svým uším. Co ten člověk s Bartem dělá?

Odešli mi z doslechu a já vykoukl právě včas, abych viděl, jak Bart mizí za zdí a odchází domů. Počkal jsem, až John Amos Jackson zajde do domu a pozhasíná všechna světla.

Pak jsem si uvědomil, že jsem neslyšel štěkat Appla. Tak mladý a velký pes jako on by měl štěkat, aby obyvatele domu upozornil, že na jejich pozemku je vetřelec. Proklouzl jsem do stodoly a zavolal Applovo jméno. Ale pes nepřiběhl, aby mi olízl tvář a radostně vrtěl ocasem. „Apple,“ zavolal jsem ještě jednou hlasitěji. Zapálil jsem kerosinovou lampu, která visela poblíž dveří a posvítil si do stání, kde měl Apple své bydlení.

Zalapal jsem po dechu! Ach ne! NE!

Kdo by mohl být tak krutý, aby nechal psa takhle vyhladovět? A kdo mohl potom do té vyhublé hromádky kostí pokryté krásnou srstí zabodnout vidle? Teď je ta srst celá od krve. Krev už zaschla a má barvu jako nějaká černá plíseň. Vyběhl jsem ven a začal zvracet. O hodinu později jsme s tatínkem kopali hrob a velkého psa, který neměl ani možnost dospět, jsme pohřbili. Oba jsme věděli, že „tam“ by Barta zavřeli už navždycky, kdyby tohle vyšlo najevo.

„Tohle on nemohl udělat,“ přesvědčoval se tatínek, když jsme byli už doma. „Nemohu uvěřit, že by byl něčeho takového schopen.“ Já už teď věřím všemu.

Ve vedlejším domě bydlí žena. Nosí výhradně černé oblečení a černě si zahaluje i tvář a vlasy. Je maminčinou dvojnásobnou tchýní a nikdo ji nemá rád.

A jediné, co jsem mohl udělat, bylo přemýšlet, co vlastně mým rodičům udělala. Tatínek mi to přes svůj slib ještě nevysvětlil. Tak jsem si vymyslel vlastní řešení – nechal jsem se unést fantazií a chvíli jsem si myslel, že je i mojí babičkou, protože v srdci považuji Chrise za vlastního otce.

Ale ve skutečnosti je Paulovým synem jen Bart, proto jeho babička tak touží po něm, ne po mně. Já patřím madam Maryše a Bart jí. Důvodem jejich vzájemné lásky je pokrevní pouto. A já jsem pro tu tajemnou ženu, která má pocit, že musí trpět, aby odčinila své chyby, jenom nevlastní vnuk. Pomyslel jsem si, že bych se měl o Barta starat lépe – chránit ho, vést ho, a starat se, aby nelhal a nepodváděl.

Vstal jsem a šel se na něho podívat. Ležel v posteli na boku a dumlal si palec. Vypadal jako mimino – malý kluk, který stál vždycky v mém stínu a snažil se, aby dokázal to, co jsem v jeho věku zvládl já – ale nikdy se mu to nepovedlo. Téměř do roka nechodil, nemluvil a nesmál se. Bylo to jako by od narození věděl, že bude vždycky druhý, že nikdy nebude jedničkou. Teď našel toho jediného člověka na světě, pro kterého byl na prvním místě. Byl jsem rád, že Bart má svou vlastní babičku. I když chodila jen v černém, bylo mi jasné, že kdysi bývala velice krásná. Daleko krásnější, než moje babička Maryša.

Ale… ale… některé dílky skládačky ještě chybí.

John Amos Jackson – kde je na tom obrázku jeho místo? Proč by si milující babička, která se touží smířit se synem, jeho manželkou a svým vnukem… proč by si s sebou brala tak nenávistného starce?

Cti matku svou

NIKDY SE NEOBTĚŽOVAL ROZHLÉDNOUT SE. MYSlel si, že spím v té malé postýlce, ve které mě tak rádi drží. Ale já viděl tatínka odcházet z domu. Že by šel navštívit mou babičku? Přeju si, aby ji všichni nechali na pokoji a já ji mohl mít zase jen pro sebe, jako předtím.

Apple je pryč. Odešel tam, co odcházejí štěňata a poníci. „Na tu rozlehlou nebeskou pastvinu,“ řekl John Amos a pozoroval mě přitom lesklýma vodnatýma očima, jako by si myslel, že ty vidle jsem do něho zabodl já. „Tys našel Appla mrtvého? Opravdu byl už mrtvý?“

„Jo, byl dočista mrtvý.“

Plížil jsem se džunglí po klikatých stezkách, které vedly rovnou do pekla. Dolů, dolů, dolů. Jeskyně, kaňony a hluboké jámy a dřív nebo později objevím vchod. Rudý. Bude to rudá brána do pekla – možná černá.

Černá vrata. Ta čarovná vrata se otevřela a tatínek vešel. Ona ho chce. Pěkný syn, když nechá matku zavřít do blázince a vzápětí mě pošle na nějakou z těch zábavných farem, kde drží člověka ve svěrací kazajce. Zajímalo by mě, jak taková svěrací kazajka vlastně vypadá. Ale ať je jakákoli, určitě je příšerná.

Vrata se zavřela. Maminka je vzadu ve svém pokoji a píše tak usilovně, jako by si myslela, že psaní je stejně důležité jako tancování. Vypadá to, že jí ten vozík vůbec nevadí. Dokud Jory nezačal hrát, zdálo se, že jí nevadí vůbec nic. Ale když zaslechla tu hudbu, zvedla hlavu, zírala do prázdna a nohou poklepávala do taktu.

„Mami, co je to komplikovaný?“ zeptal jsem se, když říkala, že Jory se rychle učí i komplikované tance.

„Složitý,“ odpověděla jako slovník. Slovníky měla všude kolem sebe, malé, střední a jeden tak tlustý, že musí mít vlastní podstavec, kterým se dá otáčet.

Musím přimět své nohy, aby taky zvládly komplikované pohyby. Odplížil jsem se tatínkovi za záda a tam to zkoušel. Tatínek se za sebe nikdy nedívá. To já se ohlížím přes rameno stále, sleduju, co se děje vlevo i vpravo a jsem stále ve střehu. Zatracená tkanička – auvajs! A byl jsem zase na zemi. Kdyby mě slyšel vykřiknout, ohlédl by se. Musím tyhle tajné věci dělat jako dobrý špión. Nebo zloděj, zloděj šperků. Bohaté dámy mívají spoustu šperků. Musím to nacvičit, když teď žvaní s tím svým doktorským synem a pořád se ho doprošuje o odpuštění, soucit a aby ji měl zase rád. Otravné. Už tatínka moc rád nemám, zase jen tak, jako předtím, než mi zachránil nohu před amputací. Ten zatracený chlap mě chce připravit o mou jedinou babičku. Které jiné dítě má tak bohatou babičku, že mu může dát úplně všechno!

„Kam jdeš, Barte?“

Najednou se ze tmy vynořil John Amos. „Po tom ti nic není!“ vyštěkl jsem jako Malcolm. Jeho deník jsem měl pod košilí na prsou. Červená kůže se mi lepila na kůži. Učil jsem se, jak ze zuřivosti vytřískat peníze.

„Tvůj otec je v domě a mluví s babičkou. Jdi hned za nimi a odveď pořádně svou práci. Pak mi podáš hlášení o každém slově, které pronesli. Jasné?“

Co mi bude rozkazovat! To on potřebuje vědět, o čem si povídají. Mě to nezajímá. Může jít poslouchat ke klíčové dírce. Ale stejně by nic neslyšel, je skoro hluchý, může tak akorát špehovat klíčovou dírkou. Nemůže se ani pořádně ohnout a sebrat, co mu upadlo.

„Barte… posloucháš mě? Proč jdeš, k sakru, k zadnímu schodišti?“

Otočil jsem se a zadíval se na něho. Na pátém schodě jsem už vyšší než on. „Kolik ti je, Johne Amosi?“

Pokrčil rameny a zamračil se. „Proč to chceš vědět?“

„Ještě jsem neviděl nikoho staršího, to je celé.“

„Pán vždycky potrestá ty, kteří se chovají ke starším neuctivě.“ Posunul si zuby. Ozval se zvuk, jako když ve dřezu rachtá nádobí.

„Jsem vyšší než ty.“

„Já měřím šest stop – nebo jsem alespoň měřil. Takové výšky ty, hochu, nedosáhneš nikdy, pokud si nevylezeš na schody.“

Přimhouřil jsem oči a zatvářil se jako Malcolm. „Přijde den, Johne Amosi, kdy mi nebudeš sahat ani po ramena. Přilezeš ke mně po kolenou a budeš prosit a škemrat, abys mohl alespoň hubit myši v komoře. A já se tě zeptám, jak si mohu být jistý, že ti můžu věřit. A ty mi odpovíš, že mne budeš věrně následovat až za hrob.“

Moje řeč ho přiměla k lstivému úsměvu.

„Barte, ty budeš za chvíli stejně chytrý, jako tvůj pradědeček Malcolm. Ale teď na chvíli své plány odlož. Jdi za otcem a za babičkou a zapamatuj si každé slovo. Pak mi všechno řekneš.“

Jako špión jsem se protáhl výtahem na jídlo, který byl ukrytý za krásným paravánem s orientálními motivy. Odtud jsem se proplížil do své oblíbené skrýše za palmami v květináčích.

Seděli tam a nic nového se nedělo. Babička prosila a tatínek odmítal. Sedl jsem si a udělal si pohodlí. Pak jsem si vyndal pytlík s potřebami na balení cigaret. Když je nuda, je cigareta nejlepší. A já neměl na práci nic jiného, než poslouchat. Špióni nikdy nemluví.

Tatínkovi ten světle šedý oblek sluší. Až vyrostu, rád bych vypadal taky tak – ale nebudu – nemám ty jeho hezké rysy. Povzdechl jsem si a zatoužil být jeho vlastním synem.

„Paní Winslowová, slíbila jste, že se odstěhujete, ale když se rozhlédnu kolem sebe, vidím, že jste nazabalila ještě ani krabici. Odejděte. Je to nutné kvůli zachování Bartova duševního zdraví, kvůli Jorymu, o kterém tvrdíte, že ho máte taky ráda a hlavně kvůli Cathy. Odstěhujte se do San Francisca. Není to příliš daleko. Přísahám, že vás budu navštěvovat, když to bude možné. Nějakou příležitost si najdu a Cathy se nic nedozví.“

Nuda. Proč nemluví o něčem jiném? Proč se pořád stará, co si o jeho matce myslí maminka? Kdyby mě někdy potkalo takové neštěstí a měl jsem manželku, řekl bych jí prostě, že buď mou matku přijme, nebo může jít. Jinak ať vypadne, tak by to řešil Malcolm.

„Ach, Christophere,“ vzlykala a vyndala si další krajkový kapesník, aby si utřela slzy. „Chci, aby mi Cathy odpustila a já získala ve vašem životě alespoň malé místečko. Zůstávám tu, protože doufám, že si uvědomí, že nechci nikomu z vás ublížit… jsem tu jen proto, abych vám dala, co mohu.“

Tatínek se kysele usmál. „Předpokládám, že mluvíš zase o věcech, ale ty děti tak moc nepotřebují. Děláme s Cathy všechno proto, aby měl Bart pocit, že ho potřebujeme, milujeme a chceme – ale nějak se nám to nedaří. On si není jistý čím je, kdo je a kam směřuje. Nemá pevný zájem jako Jory, aby se na něj soustředil i do budoucna. On teď tápe, pokouší se najít sám sebe a vy mu v tom nepomáháte. Zůstává příliš uzavřený do sebe. Svou matku má rád, ale nevěří jí. Podezírá ji, že má raději Joryho. Ví, že Jory je hezký, nadaný a především obratný. Bart je nemotorný a vyniká jen v předstírání, že je někým jiným. Když bude důvěřovat nám nebo svému psychiatrovi, bude možné mu pomoct – ale ta důvěra tu není.“

Musel jsem si utřít slzy. Není jednoduché poslouchat, když se mluví o vás. A co je nejhorší, oni mluví, jako by mě skrz naskrz znali, ale přitom tomu tak není a ani být nemůže.

„Poslouchala jste, co jsem říkal, paní Winslowová?“ křičel tatínek. „Bart se nemá rád a navenek projevuje jen své nedostatky – nešikovnost, špatné návyky a nezodpovědnost. Tak si pomáhá tím, co čte v knihách, vidí v televizi nebo dokonce i tím, co odkouká od zvířat. Předstírá, že je vlk, pes nebo kočka.“

„Ale proč?“ kvílela. On tu vyzrazuje všechna má tajemství. A když se tajemství vysloví nahlas, ztrácí úplně hodnotu.

„Vy nevíte proč? Jory má tisíce fotek svého otce. Bart ani jednu. Ani jednu jedinou.“

Napřímila se. Vzteky zrudla. „A proč by měl mít fotografie svého otce? Copak je to moje vina, že můj druhý manžel své milence žádnou fotografii nevěnoval?“

Ztrnul jsem úžasem. Co to má znamenat? Jistě, John Amos mi napovídal spoustu bláznivých historek, ale myslel jsem si, že jsou to jeho výmysly. Copak je pravda, že moje vlastní maminka je tak špatná, že svedla druhého manžela mé babičky? Že bych byl opravdu synem toho právníka, co se jmenoval Bartholomew Winslow? Ach, maminko, jak se teď dokážu zbavit nenávisti k tobě?

Tatínek se zas tak hloupě usmíval. „Možná si váš milovaný Bart myslel, že fotografie není potřeba, když bude mít Cathy v domě i posteli živého muže jako svého zákonného manžela. Ona mu před jeho smrtí řekla, že s ním čeká dítě a on by se s vámi určitě rozvedl, aby mohl žít se svým dítětem a s Cathy – o tom nepochybuji ani v nejmenším.“

To byla poslední rána. Tak to byl chudák můj tatínek, kdo zahynul při tom požáru Foxworth Hallu. John Amos je skutečný přítel, který se mnou jako jediný jedná jako s dospělým a říká mi pravdu. A tatínek Paul, jehož fotku mám ve svém pokoji na nočním stolku, je jen dalším nevlastním otcem, stejně jako Christopher. Bylo mi do breku, že jsem ztratil dalšího otce. Těkal jsem pohledem z jednoho na druhého a pokoušel jsem se zjistit, co k nim cítím – a co k mamince. To není od rodičů správné zkomplikovat život svým ještě nenarozeným dětem tak, že jsem nikdy nevěděl, kdo vlastně jsem.

S nadějí jsem sledoval babičku, které se, jak se zdálo, tatínkova slova velice dotkla. Bílou dlaní si přejížděla po čele, kde se jí perlily krůpěje potu, jako by trpěla bolestí hlavy. Jak snadno pocítí bolest. Jak to, že já ne?

„Dobře, Christophere,“ ozvala, když jsem si myslel, že už by mohla najít vhodná slova, „ty sis svoje řekl, teď je řada na mně. Kdyby si Bart musel vybrat, jestli odejde za Cathy a jejím dítětem, nebo jestli zůstane se mnou – dal by přednost mému majetku. Možná by si ji ponechal jako milenku, dokud by ho nepřestala bavit. Pak by našel nějaký legální způsob, jak získat dítě – a pak by se můj manžel ze života Cathy vytratil a přimkl se ke svému synovi. Vím, že i potom by se mnou zůstal, ačkoli by se jistě poohlédl po nějaké hezčí tváři a mladším těle.“

Můj vlastní tatínek. Moje vlastní krev, a nakonec by o maminku nestál. Oči mi zalily slzy a bolelo mě v krku. Asi jsem opravdu člověk a ne nějaký podivín, jak jsem si vždycky myslel. Dokážu cítit i jinou bolest. Ale šťastný být nedokážu. Proč? Pak jsem se rozpomněl na některá její slova… můj vlastní otec by našel nějaký legální způsob, jak mě získat. Znamená to, že by mě ukradl mamince? Ta představa mi taky moc radosti nezpůsobila.

Babička seděla nehnutě dál a já se třásl v obavách, co ještě uslyším. Tati, už žádná tajemství neprozrazuj a nech mě jednat. John Amos mě k tomu nutí. Ohlédl jsem se za sebe v podezření, že možná poslouchá se sklenicí na stěně, aby lépe slyšel.

„No,“ řekl tatínek rozohněně. „Velice se o vás zajímá Bartův psychiatr. Neví o vás nic jiného, než že jste moje matka. Zdá se, že si myslí, že jste pojítkem s Bartovým utajovaným vnitřním životem. Myslí si, že jste takový utajovaný život vedla i vy – má pravdu, matko? Když s vámi váš otec zacházel tak nelidsky, spřádala jste plány na vlastní odplatu, jak ho donutit trpět?“

Co je zase tohle?

„Neptej se na to,“ hájila se. „Prosím tě, neptej se, Christophere. Za daných okolností jsem udělala, co jsem mohla. Přísahám, že jsem se hrozně snažila!“

„Snažila?“ Rozesmál se jako maminka, když předstírá legraci. „Když mladší bratr tvého otce přišel v sedmnácti do Foxworth Hallu, dostalas ten nápad hned? Napadlo tě hned, že nejlepší způsob, jak otce potrestat za to, že nemáš ráda ani sebe samu, bude přimět našeho otce, aby se do tebe zamiloval? Bylo to tak? Cítila jsi k němu nenávist za to, že se Malcolmovi podobal? Myslím si, že ano. Myslím, žes vymyslela, jak zranit svého otce způsobem, který ho zasáhne nejvíc a už se z toho nikdy nevzpamatuje. A myslím, že se ti to povedlo! Uteklas a provdala se za jeho nevlastního bratra, kterého nesnášel a myslela sis, žes vyhrála. Zasáhlas ho tam, kde to bolelo nejvíc. A pak jsi mu chtěla připravit prostřednictvím našeho otce strašnou budoucnost – ale nevyšlo to, co? Nezapomněl jsem na dobu, kdy jsme žili v Gladstone a kdy jsi vymáhala na otci, aby se soudil o to, co mu právem patří. Ale on odmítl. Miloval tě a vzal si tě proto, jaká jsi v jeho představách byla, ne pro peníze, o kterých jsi nepřestávala snít.“

Zděšeně jsem se díval na babičku. Plakala a její křehké tělo se celé chvělo. Zdálo se, že se otřásá i houpací křeslo. I mnou otřásal pláč – ale jen uvnitř.

„Nemáš pravdu, Christophere, tak to nebylo!“ vzlykala a hruď se jí dmula. „Já jsem tvého otce milovala! A ty to víš! Dala jsem mu čtyři děti a nejlepší léta svého života – a to nejlepší, co ve mně bylo.“

„Toho nebylo příliš, paní Winslowová. Spíš mizivě málo.“

„Christophere!“ vykřikla a s obtížemi vstala. Bezmocně k němu natáhla ruce a přistoupila k němu blíž, aby se mu podívala do tváře. Její černé roucho se při pohybu zavlnilo. Rozhlédla se vyděšeně po místnosti a donutila mě, abych se ve svém temném koutě přikrčil. Ztišila hlas.

„Dobře, o minulosti jsme si toho řekli už dost. Žij si s Cathy, ale přijměte mě mezi sebe. Dovolte mi starat se o Barta jako o vlastního syna. Vy máte Joryho a tu malou holčičku, kterou jste adoptovali. Nechte mi Barta a my odejdeme. Odejdeme tak daleko, že nás už neuvidíte ani o nás neuslyšíte. Přísahám, že se o tobě a o Cathy nikdy nikdo ode mě nedozví. Udělám co bude v mých silách, abych vaše tajemství ochránila – ale Barta chci za svého, prosím, prosím!“

Padla na kolena a uchopila ho za ruce. Když je spěšně vytrhl, pověsila se mu na sako.

„Už mě neuvádějte do rozpaků, matko,“ řekl s přemáháním, ale zdálo se mi, že je dojatý. „Cathy ani já se svých dětí nevzdáme. Právě teď nám zrovna radost nedělá, ale milujeme ho, potřebujeme ho a uděláme všechno potřebné, aby byl zase vpořádku.“

„Řekni mi, co mám udělat, a já to udělám,“ prosila a po tvářích jí stékaly slzy. Nakonec se jí podařilo zmocnit se jeho rukou a položila si ji na prsa. „Řekni mi, co mám dělat – ale neříkej, že mám odejít. Já ho potřebuju vídat, potřebuju se dívat a obdivovat, jak se dokáže převtělovat. Má velké nadání.“ Když se mu začala pokoušet líbat ruce, chtěl je vyprostit, ale asi se příliš nesnažil, protože je i při své nepatrné síle dokázala udržet.

„Matko, prosím vás…“ žádal ji a díval se stranou, než si sedl a schoval tvář.

„On mě potřebuje, Christophere. Potřebuje mě víc, než mě kdy potřebovalo které z mých vlastních dětí. A má mě rád… vím to. Sedá mi na klíně, houpeme se a já vidím na jeho tváři spokojenost. Je tak mladý, zranitelný a věci, které nechápe, ho uvádějí ve zmatek. A já mu mohu pomoct. Vím, že mohu. Něco uvnitř mi říká, že už tady dlouho nebude,“ zašeptala a já musel nastražit uši, abych slyšel. „Nechte mi ho… prosím. Dejte mi ho jako poslední dárek matce, kterou jsi kdysi tolik miloval… matce svého mládí, Christophere… matce, která se o tebe starala, když jsi měl spalničky, neštovice a všechna ta nachlazení, když jsi zůstal v zimě moc dlouho venku ve sněhu. Vzpomínáš si? Já ano. Bez vzpomínek na ty krásné časy bych ty špatné nedokázala přežít…“

Blížila se k němu. Díval se na ni něžnýma očima.

„Před chvílí jsi tvrdil, že jsem tvého otce svedla, abych uskutečnila svůj záměr ranit svého otce. Nemáš pravdu. Milovala jsem tvého otce od okamžiku, kdy jsem ho poprvé spatřila. Nedokázala jsem se té lásce ubránit, stejně jako ty ses nedokázal ubránit lásce ke Cathy. Chrisi, z minulosti mi nezbylo nic. O všechno jsem přišla. John je jediný,“ mumlala tiše, jakoby měla strach, „kdo mi zůstal z té doby ve Foxworth Hallu.“

„Pak ale ví, kdo jsem! A ví také, kdo je Bart!“

Naklonila se a položila mu bílou ruku se spoustou prstenů na koleno – viděl jsem, jak se při jejím doteku zachvěl. „Nevím, co všechno ví. Myslí si, že všechny mé děti utekly a ztratily se někde ve světě. A pokud ví, netuší, že Bart má i příjmení Winslow… ale on je tak lstivý, že je klidně možné, že ví všechno.“ Zachvěla se a stáhla ruku jakoby věděla, že mu to není příjemné. „Všechna země tady kolem patřila mému otci. Proto považuje za přirozené, že jsem se usadila v domě, který patří naší rodině už spoustu let.“

Zavrtěl hlavou. „A zajistilas mi při koupi toho pozemku slevu?“

„Christophere, můj otec vlastnil půdu všude. Teď patří mně. Ale klidně se všeho vzdám, pokud mě přijmete s Cathy zpátky do rodiny. O tobě a o Cathy nikdo kromě mě neví, a já nikomu neřeknu, kdo jste. Slibuji, že vám nechci ublížit ani vás zahanbovat – jen mě tady nechte! Nech mě být zase tvojí matkou!“

„Zbavte se Johna!“

Nejdřív si povzdechla a pak sklonila hlavu. „Bůh ví jak si přeji, aby to bylo možné.“

„Co tím chcete říct?“

„Nedokážeš to uhádnout?“ zeptala se a zvedla prošedivělou hlavu tak, aby na něho viděla.

„Vydírá vás?“

„Ano. On také už nikoho nemá. Tváří se, že o tobě a o Cathy nic neví, ale jista si nejsem. Přísahal, že zachová místo mého pobytu v tajnosti, protože kdyby někteří reportéři z novin tušili, kde jsem, hned bych je měla za patami. Tak mu poskytuji dobré bydlení a spoustu peněz, abych zůstala v bezpečí.“

„Ale Bart v bezpečí není. Jory viděl Johna Amose, jak mu něco našeptává. Myslím, že ví, kdo jsme.“

„Ale on nic nepodnikne,“ vykřikla. „Promluvím s ním, aby mu to bylo jasné. On nic neprozradí… zaplatím mu za to.“

Tatínek vstal a chystal se k odchodu. Na chvíli se zlehka dotkl její ruky. Pak ji rychle s provinilým výrazem odtáhl. „Dobře. Promluvte s Johnem a nařiďte mu, aby nechal Barta na pokoji. A nepřipusťte, aby se Bart dozvěděl, že jeho skutečná babička jste vy – ať si myslí, že jste nějaká dobrosrdečná paní, která se s ním chce přátelit. Můžete to pro mě udělat?“

„Ano, jistě,“ souhlasila unaveně.

„A noste, prosím, zase ten závoj. Jory ví, že jste moje matka… ale, no, však víte. A kdo ví, kdy se může Cathy rozhodnout pro přátelské gesto a vydat se na návštěvu k nové sousedce. Předtím měla spoustu práce s taneční školou. Ale teď už tolik práce nemá a bude potřebovat nějaké lidi. To pro ni bylo v mládí nejhorší… být zavřená po nekonečně dlouhou dobu a vídat se jen s matkou a babičkou… Proto je její potřeba stýkat se s lidmi ještě větší.“

Zase sklonila hlavu. „Já vím. Provinila jsem se a lituji toho. Modlím se, aby šlo vrátit ten čas zpátky, ale pak se probudím do dalšího osamělého dne – a naději mi dává už jen Bart.“ Sakra, museli si toho spoustu říct předtím, než jsem přišel.

„Na něco se tě musím zeptat,“ zašeptala tiše. „Miluješ ji jako muž miluje… manželku?“

Otočil se tak, že mu viděla jen záda. „Do toho vám nic není.“

„Ale já bych to pochopila. Ptala jsem se Barta, ale on nevěděl, o čem mluvím. Ale řekl mi, že máte společnou ložnici.“

Vzteky zrudl a provrtával ji pohledem. „A taky máme společnou postel. Teď jste spokojená?“ Otočil se na podpatku a odešel.

Je to podivné, zatraceně podivné. Proč maminka jeho matku nenávidí? A proč se ptá babička na ložnice a postele?

Běžel jsem rovnou domů. U Johna Amose jsem se nezastavil. Maminka se pokoušela vysoukat z toho ohavného vozíku. Schoval jsem se a pozoroval ji. Byl to zvláštní pocit vidět ji tak nemotornou – je skoro jako já. Je stejně neohrabaná, jako já, ale nakonec se jí podařilo postavit se. Celá se třásla. Její tvář v zrcadle byla pobledlá, zarámovaná zlatými vlasy. Ty vlasy jsou jako rozpuštěné zlato, horké jako peklo a sálající jako sunoucí se láva.

„Barte, jsi to ty?“ zavolala. „Proč se na mě tak divně díváš? Neboj se, neupadnu. Každý den se cítím lépe, jsem silnější. Pojď si ke mně sednout a popovídáme si. Řekni mi, co děláš celé dny, když tě teď vidím tak málo. Kam chodíš? Nechceš mě zasvětit do těch svých her na někoho? Když jsem byla tak stará jako ty, taky jsem ráda předstírala, že jsem někdo jiný. Snila jsem tenkrát o tom, že budu nejslavnější balerínou na světě a považovala jsem to za nejdůležitější věc ve svém životě. Teď už je mi jasné, že to tak důležité nebylo. Už vím, že důležitější je štěstí těch, které mám ráda…“

Nenáviděl jsem ji za to, že „svedla“ mého skutečného otce a přebrala ho mé chudince osamělé babičce, své současné tchýni. A musela být provdaná taky za doktora Paula Sheffielda, Chrisova bratra, který ale mým otcem není. Podívejme, teď mi chce nahradit, co zanedbala! Ale je pozdě! Chtělo se mi vyběhnout a srazit ji na zem. Poslouchal bych, jak jí praskají kosti. Všem manželům byla nevěrná! Ale nestihl jsem to všechno vyslovit, protože mi najednou zeslábly nohy a já klesl na zem a v hlavě mi zněly všechny ty tiché hlasy. Bezbožná hříšná žena! Dřív nebo později uteče s nějakým milencem – jako Malcolmova matka. Jako všechny matky.

Proč za mnou babička nepřišla a neřekla mi hned na začátku, kdo je? Proč to přede mnou tajila? Copak neví, jak skutečnou babičku potřebuju? Lhali mi v tom, kdo je mým skutečným otcem! Pravdu mi řekl jen John Amos.

„Barte – co je ti?“

Byla vyděšená. Má proč. Nikdy, nikdy mi neříkala nic jiného, než samé lži. Jediný, komu můžu věřit, je John Amos. Sice špatně chodí a vypadá jako starý podivín, ale je čestný a snaží se svět napravit.

„Barte, co je s tebou? Řekni mi to, vždyť jsem tvoje matka.“

Zadíval jsem se na ni. Viděl jsem tu spoustu vlasů, které jsou jako zlatá osidla na ničení mužů. Brala všechny a nechávala je trpět. Je to její vina. Přebrala babičce mého skutečného tatínka a „svedla“ ho.

„Barte, nelez po čtyřech. Postav se. Copak jsi nějaké zvíře?“

Pohodil jsem hlavou a zařval. Chtěl jsem vykřičet všechen vztek a nenávist, které jsem cítil. To není od Boha fér, že mi dal za matku právě ji. Není to spravedlivé, že nechal mého skutečného tatínka uhořet. Musím něco udělat. Musím to dát do pořádku.

„Barte, prosím tě, řekni mi co se stalo!“

Stěží jsem ji vnímal. Pokoušela se udělat několik kroků od zrcadla a vztahovala ke mě ruce, jakoby mě chtěla obejmout.

Už nikdy jí nedovolím, aby na mě sáhla. Nikdy, nikdy, nikdy!

„Nenávidím tě!“ vykřikl jsem, vyskočil a utíkal od ní. „Doufám, že už nikdy nebudeš chodit, že upadneš a umřeš. Doufám, že ti shoří dům a ty i Cindy s ním!“

Dal jsem se do běhu a utíkal jsem tak dlouho, dokud mě nepíchalo v boku a v hlavě jsem neměl prázdno.

Lehl jsem si v Applově stání, abych si odpočinul. Schovával jsme si tam pod senem Malcolmův deník. Vytáhl jsem ho a dal se do čtení. Sakra, ten ale ty ženské nenáviděl, zvlášť ty hezké. Těch ošklivých si asi nevšímal. Zvedl jsem hlavu a díval se do prázdna. Alicia. Hezké jméno – zajímalo by mě, proč ji miloval víc než Olivii. Možná proto, že když si brala jeho pětapadesátiletého otce, bylo jí teprve šestnáct.

Když se pokusil Alicii políbit, dala mu facku. Asi neuměl líbat tak dobře, jako jeho otec.

Čím víc jsem toho přečetl, tím víc jsem se dozvídal, jak Malcolm vynikal ve všem, do čeho se pustil. Výjimkou byla jen schopnost vzbudit v ženách lásku. Jen jsem se utvrdil, že udělám líp, když nechám všechny ženy na pokoji, protože se Malcolmovi velice podobám. Četl jsem si jeho slova stále dokola, až jsem se v něho dokázal převtělit. Jsem silný.

Jména začínající na C. Proč je mají ženy tak rády? Catherine, Corrine, Carrie a Cindy – svět je plný jmen, která začínají na C. Přál jsem si, abych měl babičku tolik rád, jako předtím. Když jsem teď věděl, že je mojí vlastní babičkou, už to nebylo ono. Měla mi to říct. Je to jen další prolhaná, úskočná a vychytralá ženská. A před takovými mě John Amos varoval.

Slabě jsem cítil Applův pach. Slyšel jsem, jak při jídle mlaská a cítil jsem na ruce jeho studený čenich – a rozbrečel jsem se. Brečel jsem tak opravdově, že se mi chtělo umřít a jít za ním. Ale donutil mě k tomu sám. Mělo se mu po mně stýskat. Když mi bylo zle, měl trpět se mnou, ale všechno bylo jinak.

Byl můj a klidně dovolil babičce, aby ho krmila a dávala mu vodu. Může si za to sám. A Clover je taky mrtvý. Uškrcený a zastrčený ve vykotlaném dubu.

Já jsem opravdu mizera.

Přemýšlení o vlastní špatnosti mě uspalo. Zdálo se mi o Applovi, jak mě miluje. Když jsem se probudil, byla už skoro tma. Nade mnou stál šklebící se John Amos. „Ahoj Barte. Necítíš se v Applově stání osamělý?“

Jak tam stál, nevšiml si, že z půdy padající seno se mu zachytilo na kníru a že s ním vypadá ohavně.

„Jak vydělal Malcolm všechny ty peníze?“ zeptal jsem se, abych zjistil, jestli mu při mluvení to seno spadne.

„Tím, že byl chytřejší než ostatní, kteří se ho pokoušeli odradit.“

„Odradit od čeho?“ To seno tam zůstalo.

„Aby dosáhl toho, co chtěl.“

„A co chtěl?“

„Všechno. Chtěl všechno, co ještě neměl – a abys získal to, co patří jiným, musíš být bezohledný a rozhodný.“

„Co je to bezohledný?“

„Že děláš to, co je nutné, abys dosáhl svého.“

„Cokoli?“

„Cokoli,“ zopakoval. Dýchavičně se sklonil, aby mi pohlédl do očí. „A nesmíš váhat ani když jde o členy vlastní rodiny. Protože kdybys jim stál v cestě ty, udělali by totéž.“ Usmál se. „Určitě je ti jasné, že ten doktor, který se kousek po kousku probírá tvou osobností, tě dříve nebo později nechá zavřít do ústavu. Tvoji rodiče usilují o to, aby se tě zbavili – pro ně jsi malý chlapec, se kterým je spousta problémů.“

Do očí mi vstoupily slzy.

John Amos se zamračil. „Nedávej najevo slabost slzami. Ty patří ženám. Buď tvrdý jako tvůj pradědeček Malcolm.“ Odmlčel se a sjel mě pohledem. „Ano, hodně jsi po něm zdědil. Když se budeš snažit jako dosud, jednou budeš právě tak mocný jako Malcolm.“

„Kdes byl, Barte?“ vyštěkla Emma. Dívala se na mě znechuceně už stále, i když jsem byl čistý. „V životě jsem neviděla kluka, který by se dokázal ušpinit rychleji než ty. Podívej se, jak vypadá košile a kalhoty. A ty ruce! Samá špína. Co děláš? Vyrábíš z bahna kaluže a pak se v nich válíš?“

Beze slova jsem odešel dolů do koupelny.

Maminka se na mě podívala od stolu ve svém pokoji. „Barte, bála jsem se, co je s tebou. Byl jsi pryč celé hodiny.“

To je moje věc, jí do toho nic není.

„Barte… odpověz mi.“

„Byl jsem venku.“

„To vím. Ale kde venku?“

„U zdi.“

„Cos tam dělal?“

„Kopal.“

„Co?“

„Červy.“

„Na co je potřebuješ?“

„Půjdu na ryby.“

Povzdechla si. „Na to je už pozdě. A víš, že nerada vidím, když jdeš někam sám. Zeptej se tatínka, jestli by tě nevzal na ryby v sobotu.“

„Nevzal.“

„Jak si můžeš být tak jistý?“

„On nemá nikdy čas.“

„Tak si ho udělá.“

„Ne, neudělá. Nikdy čas nemá a mít nebude.“

Zase si povzdechla. „Barte, zkus ho pochopit. Je lékař a má spoustu nemocných pacientů. Ty bys nechtěl, aby jeho pacienti zůstali bez pomoci, že ne?“

Mně je to fuk. Udělal by líp, kdyby šel na ty ryby. Na světě je stejně i tak moc lidí… zvlášť žen. Běžel jsem si schovat hlavu k ní do klína. „Mami, prosím tě, uzdrav se rychle. A vezmeš mě na ryby TY! Teď už nemusíš tancovat, tak můžeš dělat všechno to, na co táta nemá nikdy čas. Teď můžeš trávit všechen čas se mnou, jako dřív při tancování s Jorym. Mami, moc se omlouvám za to, co jsem ti řekl,“ vzlykal jsem. „To není pravda, že tě nenávidím! Nechci, abys upadla a umřela. Někdy jsem prostě hroznej a nedokážu tomu zabránit. Mami, prosím tě, nezlob se na mě za to, co jsem ti řekl.“

Probírala se mi konejšivě vlasy a pokoušela se je trochu upravit. Nikdy nepomohly ani kartáče, ani lak na vlasy, tak jak by to mohla zvládnout jen rukama? Zabořil jsem tvář hlouběji do jejího klína a myslel na to, jak by se John Amos mračil, kdyby mě viděl. Už jsem mu řekl, jak jsem na ni vyjel a on se při tom spokojeně usmíval, že jsem mluvil jako Malcolm. „Neměl jsi to dělat, Barte,“ pronesl pak k mému údivu. „Musíš být chytrý. Ať si myslí, že jsi na její straně. Když jí dáš najevo, co k ní cítíš, mohla by najít způsob, jak náš plán zhatit. A my ji musíme uchránit před peklem, ne?“

Zvedl jsem hlavu a pohlédl do té hezké tváře. Do očí mi vstoupily slzy, protože ona je ztělesněná lež. John Amos mi řekl, že byla třikrát vdaná. Když jsem ji měl jen pro sebe, bylo mi celkem jedno, jestli je dobrá nebo špatná. Já ji naučím, jak být hodná. Naučím ji, aby si mužů nevšímala a věnovala se jen mně.

Abych vyhrál, musím si dávat pozor a esa vynášet postupně. To mi poradil John Amos. Ošálím ji i tatínka. Přesvědčím je, že nejsem žádný blázen. Jsem jen trochu zmatený. Já opravdu nejsem blázen, jen předstírám, že jsem Malcolm.

„O čem přemýšlíš, Barte?“ zeptala se a stále mi hladila vlasy.

„Nemám žádné kamarády. Nemám nikoho, ale vystačím si sám. Nemám nic jiného, než špatné geny kvůli incestu – a prostředí, ve kterém žiju – no, taky nic moc. Vy si žádné děti nezasloužíte. Zasloužíte jen peklo, ale to už jste si vytvořili sami.“

Nechal jsem ji tam strnule sedět. Měl jsem příjemný pocit, že jsem jí ublížil. Doteď ubližovala jen ona mě. Ale proč se nedostavilo štěstí a já se nesměju? Proč jsem utekl do svého pokoje, hodil sebou na postel a rozbrečel se?

Pak jsem si vzpomněl na jediného člověka, který nikoho nepotřeboval – na Malcolma. Věděl, že je silný. Malcolm se při rozhodování nikdy dlouho nerozmýšlel. Ani když se rozhodl špatně, protože své rozhodnutí vzápětí změnil na správné. Tak jsem se zamračil, narovnal ramena, vstal jsem, belhal se chodbou a chtěl jsem totéž, co Malcolm. Zahlédl jsem Joryho, jak tančí s Melodií. Hned jsem běžel do maminčina pokoje, abych jí o tom řekl. „Hned všeho nech!“ křikl jsem. „Mezi Jorym a Melodií dochází ke hříchu – líbají se – budou mít dítě.“

Prsty, které se kmitaly po klapkách psacího stroje se zastavily. „K tomu, aby měli dítě, objímání a polibky nestačí. Jory je gentleman a nezneužil by nevinnou a slušně vychovanou dívku, která je navíc dost chytrá, aby věděla, kdy říci: Dost!“

Bylo jí to jedno. Zajímá ji jen ta zatracená kniha, kterou píše. Je to skoro stejné, jako když ještě tancovala. Vždycky si najde něco lepšího, než hrát si se mnou.

Zatnul jsem pěst a bouchl do dveří. Přijde doba, kdy jejím pánem budu já a ona bude poslouchat. Pak jí bude jasné, s kým si má hrát. Když učila balet, byla lepší matkou. To měla občas i nějakou volnou chvilku. Teď dělá jediné. PÍŠE. Všude jsou hory bílého papíru.

Zase si mě přestala všímat a posunula řádek na stroji, jako by to byla zbraň na zničení světa. Ani si nevšimla, že jsem vzal krabici, kterou právě naplnila a odložila stranou, protože se chystala naplnit další těmi svými na papíru vyvedenými slovy.

Johna Amose bude zajímat, co napsala. Ale nejdřív si to přečtu sám. I když jsem musel každou chvíli listovat ve slovníku, pokoušel jsem se porozumnět i těm delším slovům. Přiměřený… to znám. Alespoň si to myslím.

„Dobrou noc, mami.“

Neslyšela mě. Psala dál, jako bych tam nebyl.

Malcolma nikdy nikdo nepřehlížel. Když něco řekl, všichni se mohli přetrhnout, aby jeho přání splnili. Přeměním se v Malcolma.

O týden později jsem špehoval maminku a Joryho. Stáli před dlouhým zrcadlem a Jory pomáhal mamince cvičit tu špatnou nohu. „Nemysli na to, že bys mohla upadnout. Stojím za tebou a když tě to koleno neudrží, chytím tě. Moc to neprožívej a za chvíli budeš chodit bez problémů.“

Moc krásná její chůze nebyla. Zdálo se, že ji každý krok bolí. Jory ji držel v pase, aby nemohla ani klopýtnout a jí se nějak podařilo dojít až na konec tyče bez pádu. Unaveně čekala, až jí přiveze vozík, aby se mohla zase posadit. Když zvedla nohy, upravil opěrky do správné polohy. „Mami, každým dnem ti to jde líp.“

„Ale dlouho to trvá.“

„Dlouho sedíš a píšeš v jednom kuse. Pamatuj, doktor říkal, že máš často vstávat a míň sedět…“

Přikývla. Vypadala zničeně. „Od koho byl ten meziměstský hovor? Proč nechtěli mluvit se mnou?“

Jory jí s úsměvem odpověděl: „To byla babička Maryša.

Psal jsem jí, žes měla úraz a ona je teď na cestě na Západ, aby tě zastoupila ve škole. Není to skvělé, mami?“

„Jory, měl jsi mi o tom říct.“

„Ale mami, ona chtěla, aby to bylo překvapení. Neměl bych ti to říkat ani dneska, ale myslím, že takové překvapení by se ti moc nezamlouvalo. Vím, že se budeš chtít připravit, abys vypadala hezky a taky budeš chtít uklidit dům…“

Pobaveně se na něho zadívala. „Tím chceš říct, že nevypadám zrovna nejlíp a v domě je nepořádek?“

Jory se usmál tím okouzlujícím úsměvem, který nesnáším. „Mami, ty jsi hezká vždycky, to víš. Ale jsi moc hubená a bledá. Musíš víc jíst a chodit častěji ven. Konec konců, na napsání slavného románu pár týdnů nestačí.“

Později ten samý den jsem šel za Jorym na dvůr a schoval jsem se na svém speciálním místě, abych mohl Joryho a maminku špehovat. Střídavě houpali nenáviděnou Cindy na dětské houpačce. Já ji houpat nesmím. Nikdo mi nevěří. Ten cvokař mě nikam neposlal, tak proč si mě nepřestanou všichni všímat a nedají mi pokoj?

„Jory, někdy je hrozně mučivé poslouchat tvou hudbu a nesmět tancovat a vyjádřit tak všechny své pocity. Když slyším začátek předehry, ztuhnu a uvnitř se roztřesu. Toužím tancovat a čím je ta touha silnější, tím víc musím psát. To psaní mě drží nad vodou, ale mám pocit, že Bartovi vadí stejně, jako mu vadil tanec. Zdá se, že nikdy nedokážu tvého mladšího bratra uspokojit.“

„Ale mami,“ odpověděl Jory a v modrých očích měl smutek a obavy. „Je to teprve malý kluk a pořádně neví, co vlastně chce. Ale mám pocit, že se mu v mysli odehrává něco podivného.“

Já žádný podivín nejsem. Divní jsou oni, myslí si, že tanec a nějaké hloupé historky jsou důležité, když všichni ostatní, kteří mají rozum vědí, že světem vládnou peníze.

„Jory, věnuji Bartovi tolik, kolik jsem schopná. Pokouším se mu dát najevo zájem, ale on se odtahuje. Pak ode mě uteče nebo se ke mně vrátí, zaboří mi hlavu do klína a rozpláče se. Jeho psychiatr říká, že se ve vztahu ke mně zmítá mezi nenávistí a láskou. A důvěrně ti řeknu, že jeho chování mi příliš nepomáhá se z té nehody zotavit.“

Pak odešli. Slyšel jsem toho dost. Je vhodný čas proklouznout do její ložnice a sebrat další stránky té její knihy. Schovám je do šuplíku s košilemi, kde mám už ty, které si John Amos přečetl a vrátil mi je. Ty přečtené vrátím a vezmu další.

Usadil jsem se ve své malé jeskyňce v křoví a začal číst. Ta pitomá Cindy se pořád směje a piští, když jí ti její dva otroci houpou. Kruci, kdybych ji tak mohl houpat já! Strčil bych do ní tak, že by vyletěla přes bílou zeď a přistála až v bazénu u vedlejšího domu. V bazénu, ve kterém nikdy žádná voda nebyla.

Ta maminčina kniha je velice zajímavá. „Cesta k bohatství“ byl název jedné z kapitol. Je ta dívka opravdu moje maminka? Byla se svými dvěma bratry a sestrou opravdu zamčená v jedné ložnici?

Četl jsem až do pozdního odpoledne, kdy se snesla mlha a vyhnala mě.

Vstal jsem a odešel do domu. Přemýšlel jsem o názvu její knihy. „Podkroví.“ To je výborné místo, kam se dá leccos schovat. Pozoroval jsem maminku, jak líbá tatínka na rty, hladí ho a vyptává se ho na krásné sestřičky, jestli už si našel nějakou, která by ji zastoupila. „Nějakou krásnou mladou blondýnku kolem dvaceti.“

Zdálo se, že se ho to dotklo. „Přál bych si, aby sis z mé oddanosti nedělala legraci. Cathy, neprovokuj mě tak hloupými poznámkami. Dávám ti všechno, čeho jsem schopen, protože tě miluji s vášní, kterou považuju za idiotní.“

„Idiotní?“ zeptala se.

„Ano, tak je to v případě, kdy ten druhý neodpovídá se stejnou intenzitou citu! Já tě potřebuju, Cathy. Nedovol, aby se to psaní postavilo mezi nás.“

„Nerozumím ti.“

„Ale rozumíš! Naše minulost zase ožívá. Když o ní píšeš, prožíváš ji znova. Když k tobě nahlédnu, vidím tvou tvář, vidím, jak ti po tvářích stékají slzy a padají na papír. Slyším, jak se směješ a nahlas opakuješ slova Coryho nebo Carrie. To není jen psaní, Cathy… ty to prožíváš znovu.“

Sklonila hlavu a vlasy jí zakryly tvář. „Ano, je to tak, jak říkáš. Sedím u stolu a prožívám to všechno znovu. Vidím zase tu ponurou místnost, ten rozlehlý prostor plný prachu. Slyším to ticho, které je hrozivější, než dunění hromu. Pak přichází dobře známá osamělost a tíží mě na ramenou. Pak se vyděšeně rozhlédnu, kde to jsem a divím se, proč nejsou na oknech těžké závěsy a kdy přijde babička a přistihne nás, že jsme ty závěsy roztáhli. Někdy mě poděsí, když vzhlédnu a zahlédnu Barta, jak stojí ve dveřích a zírá na mě. Nejdřív mě napadne, že tam stojí Cory a divím se, proč má tak tmavé vlasy a oči. Podívám se na Cindy a pomyslím si, že by měla být větší, stejně stará, jako ten tmavovlasý Cory a jsem zmatená, protože nedokážu rozlišit minulost a současnost.“

„Cathy,“ promluvil varovným hlasem. „Budeš toho muset nechat.“

Ano, ano, tati… přiměj ji, ať toho nechá!

Padla mu do náruče a rozplakala se. Těsně ji k sobě přitiskl a šeptal jí do ucha zamilovaná slovíčka, abych nic neslyšel. Kývali se dopředu a dozadu jako nějací hříšní milenci. Vypadali jako dvojice, které jsem někdy špehoval, jak to dělají v „uličce lásky“ nedaleko od babiččina domu.

„Odložíš tu knihu do doby, než děti vyrostou a najdou si partnery…?“

„To nemůžu!“ Dokonce i já jsem slyšel v jejím hlase tu hrůzu, jako by toho nechala ráda, ale nejde to. „Mám tu historii v hlavě a křičí tam, že chce ven, aby i ostatní věděli, jaká dokáže být matka. Něco mi našeptává, že teprve až to napíšu, prodám nakladateli a až ta kniha vyjde a všichni si ji budou moct přečíst – teprve potom se zbavím té nenávisti, kterou k matce cítím!“

Tatínek nedokázal promluvit. Jen ji dál držel, houpal a modré oči upíral někam do neurčita nad její hlavu, kterou mu tiskla na prsa. Vypadal ztrápeně.

Vykradl jsem se ven, abych si mohl hrát sám v zahradě. Přijede Joryho hrozná stará babička. Už ji nechci nikdy vidět. Maminka jí taky nemá ráda, poznal jsme to podle toho, jak byla v její přítomnosti napjatá a dávala si pozor, jako by se bála, že její ostrý jazyk by ji mohl zradit.

„Barte, miláčku,“ zavolala na mě babička tiše z druhé strany zdi, „celý den jsem na tebe čekala. Když nepřijdeš, dostanu strach a jsem pak nešťastná. Miláčku, neseď tam tak sám s našpulenou pusou. Jsem tady a udělám cokoli, abys byl šťastný.“

Vyběhl jsem. Tak rychle, jak jsem dokázal. Vyšplhal jsem na strom a na druhé straně byl už připravený žebřík, abych mohl bezpečně přelézt. Byl to ten samý žebřík, ze kterého nás pozorovala.

„Nechám ten žebřík tady, abys ho mohl používat,“ zašeptala, objala mě a zlíbala. Byl jsem rád, že si předtím sundala ten závoj. „Nechci, abys spadl a poranil se. Mám tě moc ráda, Barte. Dívám se na tebe a myslím na to, jak by na tebe byl tvůj otec hrdý. Kdyby tak mohl svého syna vidět. Svého krásného a skvělého syna!“

Krásného? Skvělého? Ježíši… netušil jsem, že bych něčím takovým oplýval. Bylo příjemné poslouchat, že jsem hezký. Dokázala, abych uvěřil, že vypadám stejně dobře jako Jory a že jsem i stejně nadaný. Tohle je babička, po jaké jsem vždycky toužil. Miluje jen mě a nikoho jiného. Možná že to, co o ní tvrdil John Amos, není pravda.

Posadil jsem se jí na klín a nechal se od ní krmit zmrzlinou. Nabídla mi i nějaké koláčky, kousek čokoládového dortu a sklenici mléka. S plným žaludkem jsem se jí uvelebil na klíně pohodlněji, položil si jí hlavu na měkká plná prsa a čichal vůni levandule. „Levanduli používala Corrine,“ zamumlal jsem ospale s palcem v puse. „Zazpívej mi nějakou ukolébavku… nikdo mi nikdy před spaním nezpíval tak, jako teď zpívá maminka Cindy…“

„Princi můj maličký, spi…“

Bylo to legrační. Když mi tiše zpívala, měl jsem pocit, že jsou mi dva roky a že jsem dávno, velice dávno sedával přesně tak na klíně u maminky a ona mi zpívala tu samou písničku.

„Probuď se, miláčku,“ ozvala a šimrala mě rukávem na tváři. „Už je čas jít domů. Rodiče budou mít strach – už si vytrpěli dost i bez toho, aby se museli bát, kde jsi.“

Ach! Skrytý v rohu nás poslouchal John Amos. To, co se tam tak nebezpečně blýská, jsou jeho vodnaté oči. On nemá rád babičku, mé rodiče, Joryho ani Cindy. Kromě mě a Malcolma Foxwortha nemá rád nikoho.

„Babičko,“ zašeptal jsem a natočil tvář tak, aby mi neviděl na rty, „dávej si pozor, aby tě John Amos neslyšel mluvit o mých rodičích v dobrém. Včera mi říkal, že si žádné sympatie nezaslouží.“ Cítil jsem, jak se zachvěla a pokoušela se nedat najevo, že o něm ví.

„Co přesně znamená – sympatie?“

Povzdechla si a těsněji mě k sobě přitiskla. „Je to pocit, když dokážeš chápat starosti ostatních. Když bys jim chtěl pomoct, ale nemůžeš nic udělat.“

„K čemu ta sympatie potom je?“

„No, vlastně k ničemu dobrá není,“ řekla se smutným pohledem. „Dává ti jen pocit, že jsi stále ještě dost lidský, abys dokázal mít soucit. Ale sympatie dokáže člověka pohnout k tomu, aby problémy řešil.“

Když jsem vyšel do večerních stínů, John Amos zašeptal: „Pán pomáhá těm, kteří si pomohou sami. Pamatuj si to, Barte.“

Vážně otáčel stránky maminčina rukopisu, který jsem mu půjčil. „Dej to zpátky přesně tak, jak jsi to našel. Neumaž to. A až napíše něco dalšího, přines mi to – a pak budeš schopen své problémy vyřešit. Její kniha o tom mluví. Copak nechápeš, proč to píše?“

Nekonečné čekání

TAK JE NA CESTĚ Z GREENGLENNY V SEVERNÍ Karolíně, kde hroby rostou jako houby po dešti. Každým dnem můžu čekat, že vzhlédnu a uvidím tu její hroznou bezbožnou tvář.

Moje vlastní babička je tisíckrát lepší. Poslední dobou si někdy nezakrývá tvář. A aby mi udělala radost, trochu se nalíčí. Někdy si dokonce oblékne nějaké hezké šaty – ale nikdy nepřipustí, aby ji John Amos viděl v něčem jiném, než v tom černém hábitu a s tváří zakrytou závojem. Hezká byla jen pro mne.

„Barte, prosím tě, nestýkej se tolik s Johnem.“

Mnohokrát mě varoval, že náš vztah nebude schvalovat. „Ne, paní. Já si s Johnem Amosem stejně moc nerozumím.“

„To jsme ráda. Je to zlý člověk, Barte – chladnokrevný, krutý a bezcitný.“

„Ano, paní. Nemá příliš v lásce ženy.“

„To ti řekl on?“

„Jo. Říká, že je osamělý. Vy že s ním zacházíte jako s kusem hadru a celé dny s ním ani nepromluvíte.“

„Nech Johna na pokoji. Vyhýbej se mu, jak jen to jde – ale za mnou choď dál. Jsi teď všechno, co mám.“ Pohladila měkký polštář na pohovce a zvala mě, abych se posadil vedle ní. Teď už vím, že do pohodlných křesel usedá tehdy, když John Amos odjede do města.

„Co v tom San Franciscu pořád dělá?“ zeptal jsem se. Jezdil tam často.

Vzala mě do náruče a přitiskla na jemné hedvábí svých růžových šatů. „John je už stařec, ale stále ještě má choutky, které je třeba uspokojit.“

„A co tak rád jí?“ zeptal jsem se zvědavě, protože John

Amos měl se svým umělým chrupem potíže rozkousat i kuře, natož řízek. Kaše, pudink nebo chleba máčený v mléce – to byla obvyklá jídla Johna Amose.

Zasmála se a políbila mě do vlasů.

„Jak se daří mamince? Už chodí dobře?“

Změnila téma. Nechce mi říct, co jí. Odtáhl jsem se. „Tatínkovi tvrdí, že se to pomalu lepší, ale není to tak horké. Když tatínek není doma, používá někdy hůl, ale nechce, aby se o tom tatínek dozvěděl.“

„Proč ne?“

„Nevím. Teď ji baví jen hrát si s Cindy nebo psát. Nic jiného nedělá! Psaní knih je pro ni stejně úchvatné, jako tancování… někdy je z toho celá rozpálená a vypadá utrápeně.“

„Ach,“ zašeptala unaveně. „Doufala jsem, že toho nechá.“

Já taky. Ale je to nepravděpodobné. „Brzy přijede Joryho babička. Myslím, že pokud se rozhodne u nás bydlet, měl bych utéct.“

Zase řekla jen: „Ach,“ jako by ji ta překvapení připravila o jazyk. „To je v pořádku, babi,“ dodal jsem, „já ji nemám rád, mám rád tebe.“

Kolem oběda jsem šel domů nacpaný dortem a zmrzlinou. Začínám ty sladkosti nenávidět. Maminka cvičila u tyče před dlouhým zrcadlem. Musel jsem dávat pozor, aby mě nezahlédla, jak se schovávám za křeslo. Myslím, že jsme jediní, kdo má v obýváku na jedné stěně připevněnou tyč a za ní deset stop dlouhé zrcadlo.

„Barte, jsi to ty za tím křeslem?“

„Ne, mami, to je Henry Lee Jones…“

„Opravdu? Nějakou dobu ho už hledám. Jsem ráda, že ses nakonec našel za rohem a za těmi keři… pořád toho Henryho Lee hledám.“

Přimělo mě to k úsměvu. Byla to taková hra, kterou jsme hrávali, když jsem byl ještě maličký. „Mami, nevzala bys mě dneska na ryby?“

„Je mi líto, ale dneska mám nabitý den. Možná zítra.“

Zítra. Pokaždé je to zítra.

Schoval jsem se v temném koutku a skrčil se tak, že jsem měl pocit, že mě nikdo nemůže vidět. Když jsem někdy sledoval maminku na vozíku, našlapoval jsem s ohnutými zády a pokoušel se vypadat tak, jak popisoval John Amos Malcolma, když byl starý a na vrcholu moci. Celé dny jsem se na ni díval – ráno, odpoledne, večer a stále se pokoušel odhalit, jestli je skutečně tak špatná, jak tvrdí John Amos.

„Barte.“ Ať jsem se schoval kamkoli, Jory mě vždycky dokázal najít. „Co tam děláš?“ zeptal se. „Vždyť jsme si spolu užili spoustu legrace. Povídal sis se mnou. Teď si nepovídáš s nikým.“

Ale ano. Povídám si s babičkou a Johnem Amosem. Křivě jsem se usmál, ohrnul rty jako John Amos a zadíval se na maminku, která teď chodí stejně neohrabaně jako já.

Jory odešel a nechal mě, abych se obdivoval sám sobě. To jsem uměl jenom když jsem si hrál na Malcolma. Je maminka opravdu tak hříšná? Jak si mám povídat s Jorym jako dřív, když by mi ani nevěřil, že maminka mi lže v tom, kdo je mým vlastním otcem? Jory si stále ještě myslí, že je to doktor Paul, ale není.

Později při večeři, když se na sebe maminka s tatínkem dívali a říkali si nějaké hlouposti a smáli se jim, seděl jsem a zíral na žlutý ubrus. Proč tatínek chce, abychom měli alespoň jednou týdně na stole žlutý ubrus? Proč pořád říká, že se musí naučit odpouštět a zapomínat?

Pak promluvil Jory.

„Mami, máme dnes s Melodií schůzku. Vezmu ji do kina a potom do klubu, kde se nepodává tvrdý alkohol. Myslíš, že ji můžu na dobrou noc políbit?“

„To je zásadní otázka,“ odpověděla se smíchem. „Ano, polib ji a řekni jí, jak se ti ten večer líbil a… to stačí.“

„Ano, mami,“ odpověděl s šibalským úsměvem Jory. „Znám to už nazpaměť. Melodie je hezká, milá a nevinná dívka, která by se urazila, kdybych se pokusil ji zneuctít. Tak ji tedy urazím tím, že se o to nepokusím.“

Ušklíbla se na něho a on se jen zasmál. „Jak ti jde to psaní?“ zeptal se ještě, než odešel do svého pokoje, aby se tam rozplýval nad Melodiinou fotkou, kterou měl na nočním stolku.

Hloupá otázka. Vždyť mu už řekla, že ji to psaní zcela pohlcuje a nové nápady dostává i v noci. Tatínek si stěžuje, že při rozsvíceném světle nedokáže usnout. Co se mě týče, nemůžu se dočkat, až si přečtu, jak to bylo dál. Někdy jsem si myslel, že si to všechno vymyslela, že to sama neprožila. Vžívá se do jiných postav stejně, jako to dělám já.

„Jory,“ zeptala se, „neprobíral ses mým rukopisem? Nemohu najít některé kapitoly.“

„Ale mami, vždyť víš, že bez tvého souhlasu bych nic nečetl – mám tvůj souhlas?“

Rozesmála se. „Až budeš jednou dospělý, budu po tobě chtít, aby sis mou knihu, nebo knihy, přečetl. Ten rukopis se stále rozrůstá, takže to může skončit jako dva svazky.“

„Kde bereš nápady?“

Sklonila se a zvedla starý zápisník. „Tady z toho zápisníku a ze svých vzpomínek.“ Pouštěla stránky mezi prsty. „Podívej, jaké jsem měla ve dvanácti velké písmo. Později se mé písmo stalo úpravnější a o hodně menší.“

Jory jí nečekaně vytrhl zápisník z ruky a odběhl s ním k oknu. Stačil si přečíst několik řádek, než se ocitl zpátky v jejích rukách. „Některá slova jsi napsala špatně,“ škádlil ji.

Jejich vztah mě popouzí. Jsou víc jako kamarádi než jako matka a syn. Nesnáším, jak si dělá poznámky na linkovaný papír, než se dá do psaní na stroji. Nesnáším všechny ty její věci – tužky, pera, gumy a zápisníky, které si koupila na svůj nový projekt. Už nemám ani matku, ani otce. Skutečného tatínka jsem neměl nikdy. Neměl jsem nikoho, ani žádné zvíře.

Léto už končí a já se cítím starý. Mám pocit, že mé kosti jsou letité a křehké a mozek bystrý a cynický. Navíc jsem souhlasil s tím, co napsal Malcolm ve svém deníku. Nic už není jako kdysi. Žádná hračka mi už nepůsobila takovou radost, jakou jsem si představoval, než jsem ji dostal. Ani babiččin dům už nevypadá tak velký.

Lehl jsem si v Applově stání do sena a začetl se do pasáže Malcolmova deníku, kterou mi John Amos označil. Někdy jsem knihu schoval do sena, jindy jsem ji nosil za košilí. Žvýkal jsem stéblo a hledal místo, které jsem měl založené jednou z maminčiných malých kožených záložek.

Moc dobře si vzpomínám na den, kdy mi bylo dvacet osm, vrátil jsem se domů a zjistil jsem, že otec se znovu oženil. Zíral jsem na jeho nevěstu, které, jak jsem později zjistil, bylo teprve sedmnáct. Okamžitě mi bylo jasné, že tak krásná a mladá dívka si ho vzala jen pro peníze.

Moje vlastní manželka Olivie moc krásná nebyla, ale když jsem si ji bral, byla svým způsobem přitažlivá a její otec byl velice bohatý. Když mi porodila dva syny, zjistil jsem, že mě už nepřitahuje ničím. Ve srovnání s mou šestnáctiletou nevlastní matkou Alicií vypadala příšerně…

Tyhle zamilované nesmysly jsem četl už předtím. Zatraceně, ztratil jsem, kde čtu. Ale nevadí, mám vlastní způsob, jak knihu prolistovat a přečíst si jen některé pasáže, zvlášť když Malcolm píše o takových nudných hloupostech, jako je líbání. Je to zvláštní. Ženy nenáviděl, ale toužil je líbat.

A, tady to je, tady jsem přestal.

Alicia přiváděla na svět své první dítě. Zoufale jsem toužil, aby to byla holčička. Ale ne, byl to kluk, se kterým se jednou budu muset dělit o otcův majetek. Vzpomínám si, jak jsem stál vedle velké postele, díval se na ni a na dítě, které leželo vedle ní a nenáviděl je oba.

Když se na mě nevinně usmála a překypovala pýchou na svého syna, řekl jsem jí, jako bych byl tím dítětem nadšený stejně, jako můj otec: „Drahá maminko, tvůj syn nikdy nebude žít tak dlouho, aby mohl zdědit otcův majetek, protože já jsem tady, abych tomu zabránil.“

Pak mě urazila tak, že jsem jí chtěl přes tu její krásnou prohnanou tvář jednu vrazit. „Já peníze tvého otce nechci, Malcolme. A nebude je chtít ani můj syn. Můj syn si vydělá své vlastní, nemá zapotřebí po někom něco dědit. Naučím svého syna, co má v životě skutečnou hodnotu – ale to jsou věci, o kterých ty nevíš nic.“

Přemýšlel jsem, o čem to mluvila. O jaké hodnoty jí šlo? O ceny, za které se prodává? Vrátil jsem se k Malcolmovu deníku. Přeskočil ve svém vyprávění patnáct let.

Moje dcera Corrine se stále víc podobala mé matce, která mě opustila, když mi bylo teprve pět let.

Viděl jsem, jak se mění a dospívá v ženu a přistihl se, jak si prohlížím její pučící prsa, kterých si brzy jistě všimne nějaký muž. Jednou si mého pohledu všimla a zrudla. Byl jsem rád – alespoň je slušná. „Corrine, slib mi, že se nikdy nevdáš a neopustíš svého otce, až bude starý a nemocný. Přísahej, že mě nikdy neopustíš.“

Zbledla, protože se bála, že bych jí mohl zavřít znovu do komory, kdyby můj požadavek odmítla. „Když mi to slíbíš, Corinne, zanechám ti celé své jmění, každičký cent.“

„Ale otče,“ řekla se skloněnou hlavou a utrápeným výrazem, „já se chci vdát a mít děti.“

Přísahala, že mě miluje, ale z očí jsem jí vyčetl, že mě při první příležitosti opustí.

Budu muset dohlédnout, aby se nesetkala s žádným chlapcem ani mužem. Bude navštěvovat výhradně církevní dívčí školy, kde se žádné schůzky s chlapci nepřipouští.

Zavřel jsem knihu a vydal se k domovu. Podle mě se Malcolm neměl nikdy s Olivií oženit a mít s ní děti – ale když jsem se nad tím zamyslel hlouběji, to bych přece nepoznal svou babičku. A i když lže a zradila mě, stejně jsem jí chtěl mít rád a zase jí věřit.

Další den jsem četl ve stodole o tom, jak bylo Malcolmovi padesát. Teď už si nevedl deník tak pravidelně.

Mezi mým nevlastním bratrem a mou dcerou se odehrává něco hříšného. Snažil jsem se je přistihnout, jak se jeden druhého dotýkají nebo se na sebe významně dívají, ale jsou oba prohnaní. Olivie mi tvrdí, že mé obavy jsou neopodstatněné, že Corrine by nikdy nemohla mít nějaký bližší vztah ke svému nevlastnímu strýci. Ale Olivie je jen žena a podle toho se i chová. Čert aby vzal ten den, kdy mě přemluvila, abych k nám toho kluka vzal. Byla to chyba, možná ta nejzásadnější, jakou jsem kdy udělal.

Tak dokonce i Malcolm se dopustil několika chyb, ale jen pokud se týká členů jeho rodiny. Proč nechtěl, aby z jeho synů byli hudebníci? Aby se jeho dcera vdala? Kdybych byl Malcolmem, docela rád bych se jí zbavil. Hrozně se těším na den, kdy od nás vypadne Cindy.

Zastrčil jsem Malcolmův deník pod seno a vydal se k domu. Chtěl jsem, aby Malcolm psal o moci a jak jí dosáhnout, o penězích a jak je vydělat a o vlivu a jak ho získat. Pořád psal jen o svých dvou nepovedených synech, manželce, dceři a o tom mladém nevlastním bratrovi, který měl rád Corrinu.

„Ahoj, miláčku,“ vykřikla babička, když jsem se dobelhal do salónu. „Kdes byl? Jak se vede mamince a jejímu koleni?“

„Špatně,“ odpověděl jsem. „Doktoři říkají, že maminka už nikdy tancovat nebude.“

„Ach,“ povzdechla. „To je strašné. Je mi to moc líto.“

„Já jsem rád, že už nebude tancovat,“ ujistil jsem ji. „Nemůžou s tatínkem tancovat už ani waltz. Tancovali spolu často v obýváku.“

Vypadala smutně. Proč by měla být smutná ona? „Babi, maminka tě nemá ráda.“

Utírala si slzy a zalykavě se zeptala: „Jak to můžeš tvrdit, když ani neví, že jsem tady?“

„Někdy mluvíš jako ona.“

„Je mi moc líto, že už ji nikdy neuvidím na jevišti. Byla tak půvabná a tak se vznášela, že se zdálo, že je součástí hudby. Tvoje matka se pro tanec narodila, Barte. Vím, že si bez něj musí připadat ochuzená a ztracená.“

„Ne, nepřipadá,“ odpověděl jsem spěšně. „Maminka má teď psací stroj a celé dny a někdy i v noci pracuje na té své knize. Nic jiného nepotřebuje. Leží s tatínkem celé hodiny v posteli, zvlášť, když prší, a povídají si o nějakém velkém domě v horách a o nějaké staré babičce, která nosila stále šedé šaty. Poslouchal jsem je schovaný ve skříni a celé mi to připadalo jako nějaká hloupé pohádka.“

Tvářila se zděšeně. „Copak ty své rodiče špehuješ? To od tebe není moc hezké, Barte. Dospělí potřebují soukromí – každý ho potřebuje.“

Usmál jsem se a s radostí jí sdělil, že špehuju kde koho – někdy i ji.

Vytřeštila na mě modré oči a dlouho si mě prohlížela. Pak se usmála. „Ty si ze mě utahuješ, viď? Jsem si jistá, že tvůj tatínek tě vychoval lépe. Barte, pokud chceš, aby tě měli lidé rádi a vážili si tě, musíš se k nim chovat tak, jak bys chtěl, aby se oni chovali k tobě. A chtěl bys, abych tě špehovala?“

„NE!“ zařval jsem.

Další den a další cesta do ordinace toho šedovlasého starého doktora, který mě donutil si lehnout a zavřít oči. Pak se posadil za mě a kladl mi hloupé otázky.

„Jsi dneska Bart Sheffield nebo Malcolm?“

Neodpověděl jsem.

„Jak se Malcolm jmenuje příjmením?“

Do toho mu nic není.

„Jaký máš pocit z toho, že maminka už nemůže tancovat?“

„Jsem rád.“

Překvapilo ho to. Psal si nějaké poznámky a byl opravdu rozrušený, protože když jsem otevřel oči a podíval se na něho, byl celý rudý. Tak jsem se rozhodl, že ho rozruším ještě trochu víc. „Přál bych si, aby Jory upadl taky a rozdrtil si obě kolena. Pak bych chodil i běhal rychleji než on a všechno bych dělal líp. Když bych pak vešel do pokoje, všichni by se dívali na mě a ne na něho.“

Čekal, co bude následovat. Když nic nepřicházelo, řekl mírně: „Rozumím ti, Barte. Bojíš se, že tě maminka a tatínek nemají rádi tak, jako Joryho.“

Zmocnil se mě vztek. „Ano, má ho raději! Ale já tancovat neumím. To kvůli tancování se na Joryho směje a na mě mračí. Chtěl jsem být doktorem, až vyrostu – ale už nechci. Můj skutečný tatínek totiž nebyl doktor, jak mi tvrdí. Byl advokát.“

„Jak to víš?“ zeptal se.

To mu neřeknu. Nic mu do toho není. Slyšel jsem, jak to říká babička tatínkovi. Právníci jsou chytří. Já taky budu. Tanečníci moc dobrý mozek nemají, mají jen dobré nohy.

„Chtěl bys mi říct ještě něco, Barte?“

„Jo!“ vyštěkl jsem, vyskočil z pohovky a zmocnil se jeho perořízku. „Včera večer byl měsíc v úplňku. Vyhlédl jsem z okna a slyšel, jak mě volá. Chtělo se mi výt. Pak jsem potřeboval cítit krev. Tak jsem běžel jako blázen do lesů a do kopců, když tu se uprostřed noci objevila krásná žena s dlouhými zlatými vlasy.“

„A co jsi udělal?“ zaptal se doktor, když jsem se na chvíli odmlčel.

„Zabil jsem ji a pak jsem ji snědl.“

Něco si poznamenal a já si zatím vzal několik bonbónů, které tu měl pro dětské pacienty. Pak jsem si vzal ještě dalších šest. Babička si možná jeden vezme.

Když jsem byl zase doma, spěchal jsem do Applova stání a listoval Malcolmovou knihou. Potřeboval jsem něco najít – některé stránky jsem předtím přeskočil. Chtěl jsem vědět, co ho přitahovalo k ženám, když jimi pohrdal.

Byl zase podzim a všechny stromy oblékly nádherné podzimní barvy. Sledoval jsem Alicii do lesů. Jezdila na koni s obdivuhodnou jistotou. Musel jsem nasadit koni ostruhy, abych ho přiměl k trysku a dostihl ji. Byla tak zaujatá krásou přírody kolem, že snad ani neslyšela kopyta mého koně. Na chvíli jsem ji ztratil z dohledu, když zajela do houští. V tu chvíli mě napadlo, že jede možná k jezeru, kam jsem chodil v dětství plavat. Možná si chce naposledy zaplavat, než skončí léto úplně a voda začne být ledová.

Třešňové bonbóny mám nejraději. Cucal jsem tak dlouho, dokud jsem neměl jazyk červený jako krev. Bylo příjemné jíst při čtení sladkosti, když jsem se musel prokousávat takovými únavnými nesmysly. Malcolm musel začít vydělávat peníze a získávat moc až daleko později.

Přesně podle mého předpokladu byla v jezeře a její krásné tělo bylo přesně tak oslnivé, jak jsem si představoval. A představil jsem si, že si ho užívá můj otec, zatímco já musím trpět na frigidním těle své manželky, která to jen protrpí, ale nikdy se jí to nelíbí.

Voda z ní kapala a celá se chvěla, když vystoupila z vody na travnatý břeh, kde měla šaty. Když jsem ji uviděl v záři slunce, zatajil se mi dech. Krásné vlasy jí zářily rudými, zlatými a tmavě jantarovými odstíny a hedvábný trojúhelník mezi stehny měla tmavý a mokrý.

Zahlédla mě a zalapala po dechu. Neuvědomil jsem si, že jsem vystoupil z úkrytu.

Díky bohu, že mu dala facku a řekla mu, ať zmizí. Teď už to snad bude ten Malcolm, kterého znám: podlý, nesmlouvavý, krutý a bohatý.

„Za to zaplatíš, Alicie. Draze zaplatíš ty i tvůj syn. Nikdo mě nesmí odmítnout, když mě nejdřív láká a nechá doufat…“

Zavřel jsem knihu a zívl.

Madam M.

OD BABIČKY MARYŠI PŘIŠEL DALŠÍ DOPIS. Oznamovala v něm, že je už na cestě a převezme maminčinu třídu. „Alespoň budu mít možnost víc vídat svého vnuka a předat mu své zkušenosti.“

Maminka ale moc šťastná nebyla. S babičkou Maryšou si nikdy moc blízké nebyly a to mě docela trápilo. Miloval jsem je obě a chtěl jsem, aby se měly navzájem rády.

Všichni jsme čekali, až se objeví. Měli jsme už hlad, protože měla už hodinu zpoždění. Volala, že nechce, aby na ni někdo čekal, protože je nezávislá a není na to zvyklá. Ale maminka přesto pomohla Emmě připravit skvělé jídlo a to teď stydne.

„Bože, ta dokáže být ale bezohledná,“ stěžoval si tatínek a už podesáté se díval na hodinky. „Kdyby mi dovolila, abych pro ni zajel na letiště, mohla tu už dávno být.“

„Je zvláštní,“ ozvala se maminka s násilným úsměvem, „že vždycky trvala na tom, aby její studenti byli přesní.“

O hodinu později se tatínek najedl sám a spěchal do nemocnice. Maminka odešla do svého pokoje, že bude zatím pracovat na své knize. „Barte,“ zavolal jsem, „pojď si se mnou zahrát nějakou hru. Třeba dámu.“

„Ne!“ odsekl a zůstal ve svém temném koutě, kde se krčil tak, že jeho tmavé oči nebylo téměř vidět. „Přeju si, aby se ta ženská zřítila.“

„To je ohavné, Barte. Proč říkáš pořád takové hrozné věci?“

Neodpověděl mi, jen tam seděl a zíral na mě.

Ozval se zvonek. Vyskočil jsem a běžel otevřít.

Za dveřmi stála babička. Usmívala se a vypadala poněkud neupraveně.

Věděl jsem, že je jí už alespoň sedmdesát čtyři let. Byla samá vráska, stará a šedivá. Někdy mívala vlasy černé jako uhel, jindy byly u kořínků vidět i dva palce šedin. Bart říkal, že vypadá jako skunk nebo černý tuleň. Tvrdil, že vlasy má tak upravené, protože si je maže olejem. Ale když mě objala a po nalíčených tvářích jí stékaly slzy, připadala mi překrásná. Na Barta se ani nepodívala.

„Jory, Jory, ty jsi ale hezký,“ řekla. Měla tolik vlasů, že jsem uvažoval, jestli to není paruka.

„Můžu ti mimo školu říkat babičko?“

„Jistě,“ souhlasila a přikývla. „Ale jen když budeme sami, jasné?“

„Tamhle je Bart,“ pronesl jsem, abych jí připomněl, co je slušné – ale zdvořilost nepatří mezi její silné stránky. Barta nemá ráda a on nesnáší ji. Krátce mu kývla na pozdrav a pak se tvářila, jako by tu nebyl.

„Jsem tak ráda, že budeme mít pár měsíců pro sebe,“ radovala se a znovu mě objala. Dostrkala mě k pohovce a společně jsme se posadili. Bart stál zatím ve svém tmavém koutě. „Povím ti, Jory, že když jsi mi napsal, že v létě zase nepřijedeš, byla jsem z toho nemocná. Rozhodla jsem se, že už mám dost toho, mít vnuka jednou v roce, prodala jsem své taneční studio a rozhodla se, že tu budu tvé mamince pomáhat. Jistě, bylo mi jasné, že o to nebude stát, ale co na tom? Už jsem nedokázala vydržet stesk po svém jediném vnoučeti. Let byl otřesný,“ pokračovala. „Celou cestu jsme letěli v bouřce. Než jsem nastoupila, prohledali mě jako nějakého zločince. Pak jsme ještě museli kroužit nad letištěm, dokud nám nepovolili přistát. Bylo mi z toho všeho špatně až na zvracení. Nakonec jsme přece jen přistáli těsně předtím, než nám došlo palivo – přistání bylo hrozné, myslela jsem, že si zlomím vaz. Bože na nebesích, měl bys slyšet, co si řekl ten člověk za půjčení auta. On si snad myslel, že si ty peníze tisknu sama. A protože jsem přijela na delší dobu, rozhodla jsem se, že si nějaké auto koupím. Ne nové, ale nějaké hezké starší auto, jaké by se líbilo Julianovi. Už jsem ti říkala, že tvůj otec rád dával dohromady stará auta tak, aby zase jezdila?“

Jasně, že mi to už říkala.

„Tak jsem těm mizerům zaplatila přemrštěnou cenu osm set dolarů, nastoupila do svého nového auta a vydala se k vám.

Musela jsem jet podle mapy. Ale byla jsem tak šťastná, že jedu za tebou, můj milovaný vnoučku, za jediným Georgovým dědicem. Bylo to jako když tvůj otec dospíval a spěchal domů, aby mě s pýchou provezl ve svém novém autě, které dal dohromady z vraku sebraného na městské skládce.“

Její rozzářené oči vypadaly mladě a zase si mě získala svým nadšením a chválou. „… a pochop, že jakmile jsem začala vzpomínat, vynořovaly se mi vzpomínky jedna za druhou. Když se narodil Julian, tvůj dědeček byl velice šťastný. Držela jsem tvého tatínka v náručí a dívala se na svého muže, který byl tak pohledný jako Julian a jako ty. Byla jsem hrdá, že jsem ve svém věku porodila první dítě jen s malými obtížemi. A tvůj tatínek byl jako dítě moc hodný a milý hned od začátku.“

Chtěl jsem se zeptat, kolik jí vlastně bylo, když se tatínek narodil – ale neměl jsem tu drzost. Ale asi se mi ta otázka zračila v očích. „Po tom, kolik mi je, ti vůbec nic není,“ utrhla se na mě a pak se sklonila a políbila mě. „Ale ty vypadáš dokonce ještě líp, než vypadal ve tvém věku tvůj otec. Nikdy jsem si nemyslela, že by to bylo možné. Vždycky jsem Julianovi říkala, že by vypadal líp, kdyby byl opálený, ale dělal mi samé naschvály a tak zůstával nepřirozeně bledý.“ Do očí se jí vkradl smutek. K mému překvapení se zadívala na Barta, který poslouchal také a kupodivu vypadal, že ho to zajímá.

Stále ještě měla na sobě staré černé šaty a přes ně rozježený kabátek z leopardí kůže, který pamatoval lepší časy. „Tvého otce nikdo doopravdy neznal, Jory, a on nikdy nikomu nepatřil. S výjimkou tvé matky.“

Povzdechla si a pokračovala, jako by to chtěla všechno říct předtím, než se objeví maminka. „Tak jsem se rozhodla, že ho poznám lépe. Taky jsem byla odhodlaná získat jeho lásku, protože jsem si vlastně nikdy nebyla jistá, jestli mě má rád. Stále si namlouvám, že z potomka mého syna a tvé matky bude vynikající tanečník, který nebude mít Julianovy chyby. Mám tvou matku velice ráda, Jory, velice, ale ona tomu odmítá uvěřit. Uznávám, že jsem se k ní někdy chovala strašně. Ona to vzala za můj vztah k ní, ale já byla jen vzteklá, protože jsem si myslela, že si mého syna nebude nikdy vážit.“

Ten hovor mi nebyl příjemný, tak jsem si od ní kousek odsedí. Především ctím svou matku, ji až potom. Všimla si toho, ale pokračovala dál.

„Jsem opuštěná, Jory. Potřebuju být nablízku tobě i jí.“ V očích se jí zračila lítost a ten výraz jí dělal o několik let starší. „Nejhroznější na stáří je samota a pocit, že člověk je už starý a nikdo ho nepotřebuje.“

„Ale babi!“ vykřikl jsem a objal ji. „Ty se přece nemusíš cítit ani osamělá, ani neužitečná. Máš nás.“ Tiskl jsem ji k sobě a znovu ji políbil. „Copak tohle není ten nejhezčí dům? Můžeš tu bydlet s námi. Říkal jsem ti, že s tím souhlasí i maminka.“

Madam se zvědavě rozhlížela po obývacím pokoji. „Ano, je to tu hezké, je znát, že tu žije Catherine. Kde vlastně je?“

„Ve svém pokoji. Píše.“

„Píše dopisy?“ Tvářila se uraženě, jako by maminka mohla být lepší hostitelkou a ne se věnovat takovým banálnostem.

„Babičko, maminka píše knihu.“

„Knihu? Copak může tanečnice psát knihy?“

S úsměvem jsem vyskočil a předvedl několik kroků. „Madam babičko, tanečníci zvládnou cokoli, co si umanou. Nakonec, když dokážeme snášet bolest, z čeho jiného bychom měli mít strach?“

„Z neúspěchu,“ odsekla madam. „Tanečníci se vznášejí v oblacích, ale stačí jedna záporná kritika, a maminka se zhroutí.“

Usmál jsem se. To se jí povedlo. Maminka se nezhroutí, ani kdyby pošťák přinesl tisíc záporných kritik.

„Kde je tvůj otec?“ zeptala se.

„Na večerní vizitě v nemocnici. Omlouvá se ti. Chtěl tě přivítat osobně, ale zpozdila ses.“

Tvářila se, jako by to byla jeho chyba. „No,“ řekla, vstala a rozhlížela se kriticky po pokoji, „myslím, že je načase, abych se šla pozdravit s Catherine – i když mě stejně už určitě musela slyšet.“

Určitě by měla, protože babiččin hlas je opravdu pronikavý. „Maminka se do toho vždycky úplně ponoří, babi. Někdy nevnímá ani když jí někdo promluví těsně za zády.“

Babička si nesouhlasně odkašlala. Pak jsme spolu vyšli na chodbu. Tiše jsem zaklepal na zavřené dveře maminčina pokoje a když se ozvalo neurčité: „Ano?…“, otevřel jsem.

„Máš tu návštěvu, mami.“

Měl jsem pocit, že těsně předtím, než babička vešla sebevědomě do pokoje, jsem zahlédl v maminčiných očích strach.

Babička se bez vyzvání posadila na sametem potažené křeslo.

„Madam M.!“ zvolala maminka. „To jsem ráda, že vás zase vidím. Tak jste se nakonec přece jen rozhodla přijet.“

Proč je tak nervózní? Proč se dívá na foptografie na nočním stolku? Jsou tam nějaké staré snímky tatínka a tatínka Paula. Je tam i fotka mého vlastního otce, ale je jen malá a v nenápadném oválném rámečku. Ostatní mají ozdobné rámečky ze stříbra.

Madam se zahleděla na noční stolek také a zamračila se.

„Mám spoustu krásně zarámovaných Julianových portrétů,“ vysvětlovala maminka omluvně, „ale má je ve svém pokoji Jory.“

Madam zase zakašlala. „Vypadáš dobře, Catherine.“

„Také se dobře cítím, děkuji. I vy vypadáte velice dobře.“ Nervózně si pohrávala s rukama v klíně a neustále se vrtěla na otáčecí židli.

„Jak se má tvůj muž?“

„Dobře, dobře. Je na vizitě v nemocnici. Čekal na vás, ale když jste stále nejela…“

„Chápu. Je mi líto, že jsem se opozdila, ale v tomle státě je to samý lupič. Musela jsem zaplatit osm set dolarů za rachotinu, ze které celou cestu vytékal olej.“

Maminka sklonila hlavu. Bylo mi jasné, že se pokouší ukrýt úsměv. „Co jiného byste za osm stovek čekala?“ vypravila ze sebe nakonec.

„Catherine, dobře víš, že Julian za žádné ze svých aut nezaplatil příliš.“ Pronikavý hlas trochu ztichl. „Ale on si pak dokázal s takovým vrakem poradit, a to já neumím. Myslím, že budu muset dát před sentimentem přednost zdravému rozumu. Měla jsem si koupit lepší auto za tisícovku, ale jsem hrozně šetrná.“ Následoval dotaz na maminčino koleno. Už se zahojilo? Kdy bude zase tancovat?

„Je to v pořádku,“ odpověděla maminka. (Dotazy tohoto typu nesnáší.) „Jen když prší, trochu mě to pobolívá.“

„A jak se vede Paulovi? Už jsem ho neviděla strašně dlouho. Vzpomínám si, že když ses za něho provdala, zlobila jsem se tak, že už jsem tě nechtěla nikdy vidět a na pár let jsem zanechala i učení.“ Znovu se zahleděla na tatínkův portrét. „A žije s vámi stále tvůj bratr?“

Vzduch se naplnil mlčením, když se maminka zahleděla na fotografii mého nevlastního otce Chrise. O jakém bratrovi to mluví? Maminka už žádného bratra nemá. Proč se babička dívá na tatínka, když se ptá na Coryho?

„Ano, ano, jistě,“ odpověděla maminka a nebylo vůbec jasné, co to má všechno znamenat. „A teď mi vyprávějte, co je nového v Greenglenně a v Clairmontu. Zajímá mě každý. Jak se má Lorraine DuValová? Koho si vzala? Nebo odjela přece jen do New Yorku?“

„On se nikdy neoženil, že ne?“ vyzvídala babička s přimhouřenýma očima.

„Kdo?“

„Tvůj bratr.“

„Ne, ten se ještě neoženil,“ odpověděla maminka neochotně. Pak se usmála. „A teď mám pro vás, madam, velké překvapení. Máme dceru a jmenuje se Cindy.“

„Tsss!“ odfrkla madam, „O Cindy už dávno vím.“ Oči se jí podivně leskly. „Ale ráda bych slyšela o tom vzoru dokonalosti víc. Jory mi psal, že by mohla mít taneční nadání.“

„Ach ano, má! Přála bych vám ji vidět, jak se ve svém malém růžovém trikotu pokouší napodobovat Joryho nebo mě – tedy, když jsem ještě tancovala.“

„Tvůj muž už musí být dost v letech,“ nedala se odbýt madam a odsunula fotografie Cindy, které jí maminka chtěla ukázat, protože holčička byla už v posteli.

„Říkal ti Jory, že píšu knihu? Je to fascinující práce. Ze začátku mi to tak nepřipadalo, ale když jsem zvládla přechody, samotnou mě to překvapilo. Teď už je to psaní spíš zábava, než práce. Poskytuje mi stejné uspokojení, jako tanec.“ Usmála se a rozhodila rukama. Pohrávala si s nitkou na modrých kalhotách, popotáhla si bílý svetr, prohrábla vlasy a shrnula papíry, aby si sklidila stůl. „Mám v pokoji hrozný nepořádek. Omlouvám se za to. Potřebovala bych pracovnu, ale v tomhle domě už není místo…“

„Tvůj bratr pracuje také v nemocnici?“

Seděl jsem tam a nechápal, o jakého bratra jde. Cory je už léta mrtvý. Jedině, že by v jeho hrobě nikdo neležel. Jen malý náhrobek vedle tety Carrie a nikdo pod ním…

„Máte už určitě hlad. Půjdeme do jídelny a Emma nám přihřeje špagety. Ohřívané jsou vždycky lepší…“

„Špagety?“ vyštěkla madam. „Chceš říct, že jíte takové svinstvo? Ty dovolíš, aby můj vnuk jedl těstoviny? Varovala jsem tě před nimi už před léty! Copak se, Carherine, nikdy nepoučíš?“

Špagety patří k mým nejoblíbenějším jídlům – ale dnes večer jsme měli na počest madam jehněčí kýtu upravenou jejím oblíbeným způsobem. Proč tedy maminka mluví o špagetách? Zadíval jsem se na ni pozorně a viděl, že je vyděšená a zadýchaná. Vypadala stejně mladě, jako Melodie a zdálo se, že má hrozný strach, že by se mohlo něco stát – ale co?

Madam u nás nechtěla ani jíst, ani spát, protože nám nechtěla být „na obtíž“. Už si našla ve městě bydlení poblíž maminčiny taneční školy. „A i když jsi mě o to nepožádala, Catherine, ráda tu zůstanu a zastoupím tě. Svou školu jsem prodala ve chvíli, kdy mi Jory napsal o tom tvém úrazu.“

Maminka dokázala jen bezmocně přikývnout.

O několik dní později se madam rozhlížela po kanceláři, která patřívala mamince. „Má to tu všechno tak uklizené, ale za pár dní to tu bude vypadat jako u mně.“

Zvláštním způsobem jsem ji měl rád. Asi tak, jako má člověk uprostřed letního žáru rád zimu. A když se v zimě třese chladem, přeje si, aby byla už u konce. Vypadala staře, ale pohybovala se velice mladě. Když tančila, zdálo se, že je jí osmnáct. Barva jejích černých vlasů se během týdne měnila. Už jsem zjistil, že používá nějaký barevný šampón, který ale brzy tmavě zbarvil zuby jejího bílého hřebenu. Nejvíc se mi její vlasy líbily, když byly bílé a pod světly se stříbřitě leskly.

„Jsi celý po Julianovi!“ vykřikovala a zahrnovala mě přemírou zájmu. Tu mladou učitelku, kterou najala maminka, už propustila. „Ale proč jsi tak sebevědomý, co? Maminka ti říká, že jsi skvělý? Tvoje maminka si myslí, že pro tanec je nejdůležitější hudba, ale tak to není. Základem baletu je předvádění krásného těla. Přijela jsem tě zachránit, naučit tě, jak dělat všechno perfektně. Až s tebou skončím, tvoje technika bude bezvadná.“

Její pronikavý hlas se o oktávu nebo dvě snížil. „Přijela jsem i proto, že jsem už stará, brzy mohu zemřít a svého vnuka vůbec neznám. Přijela jsem splnit svou povinnost a být ti nejen babičkou, ale i dědečkem a otcem. Catherine byla blázen, když tančila s vědomím, že její koleno může každou chvíli selhat – ale tvoje matka byla taková vždycky, takže se vlastně není co divit.“

Přiváděla mě k zuřivosti. „Takhle o mamince nemluv. Není žádný blázen. A nikdy nebyla. Dělá to, o čem je přesvědčena, že to udělat musí – řeknu ti pravdu a ty ji necháš na pokoji. Naposledy tancovala proto, protože jsem pořád škemral, abychom si spolu alespoň jednou zatancovali veřejně na jevišti. Udělala to kvůli mně, babičko, kvůli mně, ne kvůli sobě!“

Obrátila malá tmavá očka v sloup. „Jory, zapamatuj si mou první lekci z filozofie: Nikdo nedělá nic kvůli jiným, pokud to nepřinese užitek jemu samému.“

Madam smetla všechny maminčiny drobné památky do koše, jako by šlo o nějaké haraburdí. Pak vysypala na stůl obsah velké brašny a za chvíli byl zarovnán daleko větším množstvím nesmyslů, než předtím.

Klekl jsem si a vybral z koše všechny ty věci, o kterých jsem věděl, že je má maminka ráda.

„Ty mě nemiluješ tak, jako svou matku,“ stěžovala si madam lítostivým hlasem, který zněl staře a unaveně. Vyplašený bolestí v jejím hlase jsem vzhlédl a viděl ji tak, jako ještě nikdy předtím – jako starou, osamělou a lítostivou ženu, která se zoufale přimkla k tomu jedinému, co dávalo jejímu životu smysl – ke mně.

Zaplavila mě lítost. „Jsem moc rád, že jsi tady, babičko a miluju tě. Neptej se, jestli víc, než někoho jiného. Buď prostě šťastná, že tě mám rád, stejně jako jsem z tvé lásky šťastný já.“ Políbil jsem ji na vrásčitou tvář. „Až se víc poznáme, určitě budu takovým synem, po jakém jsi vždycky toužila. Nemusíš plakat a cítit se osamělá. Moje rodina je i tvojí rodinou.“

Ale stejně měla v očích slzy, stékaly jí i po tvářích, rty se jí chvěly a zoufale se ke mě přitiskla. Promluvila rozechvělým starým hlasem. „Julian za mnou nikdy takhle nepřišel. Nerad se dotýkal ostatních a sám doteky nesnášel. Děkuji ti, Jory, že mě máš rád alespoň trochu.“

Doteď pro mě znamenala jen letní výlet, při kterém mě zahrnovala chválou a dopřávala mi pocit výjimečnosti. Pomyšlení, že teď tu bude stále a bude se nám plést do života, mi nebylo příjemné.

Nějak se nám v životě nic nedaří. Možná bych z toho mohl vinit tu starou paní ze sousedního domu. Ale teď je tu další stará dáma v černém, desetkrát podnikavější, než Bartova babička a taky daleko panovačnější. Bart je dítě, které dohled potřebuje, ale já jsem už skoro muž a další mateřskou péči nepotřebuju. S nevolí jsem se vyprostil z jejích pařátům podobných svírajících rukou a zeptal se: „Babi, proč chodí všechny babičky v černém?“

„Nesmysl!“ odsekla. „Všechny ne!“ Její černé oči se blýskaly jako plameny.

„Ale nikdy jsem tě neviděl v jiné barvě, než v černé.“

„A v jiné mě ani neuvidíš.“

„Nerozumím. Maminka říká, žes nosila černé šaty i předtím, než zemřel dědeček a tatínek. Copak nosíš celý život smutek?“

Pohrdavě odfrkla. „Aha, v tobě vzbuzují černé šaty stísněné pocity, co? Cítíš pak smutek. Já se v nich cítím dobře. Odlišují mě od ostatních. Hezké barvy nosí kde kdo, ale být spokojený jen s černou, to zvládne málokdo – a navíc se tím dá ušetřit spousta peněz.“

Rozesmál jsem se a odstoupil od ní ještě dál. Je jisté, že v celé věci jsou nejdůležitější ty ušetřené peníze.

„Ty znáš ještě nějakou babičku, která chodí v černém?“ zeptala se s přimhouřenýma očima a podezíravým pohledem.

Usmál jsem se a ustoupil ještě kousek dál. Zamračila se a přistoupila ke mně. Když jsem se blížil ke dveřím, vykouzlil jsem na tváři ten nejširší úsměv. „Je skvělé, že jsi tady, madam babičko. Buď prosím obzvlášť milá na Melodii Richarmovou. Jednou se s ní ožením.“

„Jory,“ zaječela. „Okamžitě se vrať! Copak si myslíš, že jsem se sem hnala přes půlku světa jen proto, abych nastoupila na místo tvé matky? Přijela jsem z jediného důvodu. Jsem tu, abych viděla Julianova syna tančit v New Yorku a všech ostatních světových velkoměstech a aby dosáhl takové slávy a proslulosti, které se mělo dostat jeho otci. Ale kvůli Catherine byl o ni oloupen, oloupen!“

Rozzlobila mě tak, že jsem jí chtěl ranit stejně, jak se její slova dotkla mě. A ještě před chvílí jsem ji miloval. „A pomůže moje sláva a věhlas otci, který leží mrtvý v hrobě?“ křikl jsem na ni. Nejsem žádný kus vosku, aby si mě tvarovala podle svého – jsem už známý tanečník a udělala ho ze mě moje maminka. Nepotřebuju, aby mě učila tancovat – potřebuju ji, aby mě naučila, jak mít rád někoho protivného, starého a zahořklého. „Já už tancovat umím, madam. Maminka mě to naučila dobře.“

Pod jejím opovržlivým pohledem jsem zbledl, ale vzápětí mě zaskočila, když klesla na kolena a sepjala ruce pod bradou jako při modlitbě. Zaklonila se dozadu a zdálo se, že hledí Pánu Bohu přímo do tváře.

„Juliane!“ kvílela procítěně, „jestli se tam nahoře na nás díváš, tak slyšíš, jak je tvůj čtrnáctieltý syn drzý. Uzavřu s tebou dnes dohodu. Než zemřu, udělám z tvého syna největšího světového tanečníka. Udělám z něho to, co by bylo z tebe, kdyby ses nazajímal tak zatraceně přehnaně o auta a o ženské, o ostatních slabostech ani nemluvě. Tvůj syn, Juliane –jeho prostřednictvím budeš zase tančit!“

Sledoval jsem, jak se unaveně svezla na židli u stolu a svalnaté nohy natáhla před sebe. „Čert vem Catherine za to, že si vzala toho o spoustu let staršího doktora. Kam dala rozum? A kam ho dal on? Ačkoli všechna čest, před léty vypadal dobře a byl přitažlivý, ale mělo jí být jasné, že bude starý ještě předtím, než ona pohlavně dospěje. Měla si vzít muže, který by jí byl věkem blíž.“

Stál jsem před ní zmatený, celý jsem se třásl a měl jsem pocit, že dvířka v mé paměti se otevírají – otevírala se se skřípěním a odporem. Ne, ne, ozýval se mi v mysli hlas, madam, už nic neříkejte. Sledoval jsem, jak se postavila a pohledem tmavých očí mě přikovala k jednomu místu, takže jsem se nedokázal ani pohnout, ačkoli jsem chtěl utéct. A hodně rychle.

„Proč se třeseš?“ zeptala se. „A proč se tváříš tak divně?“

„Já že vypadám divně?“

„Neodpovídej mi na otázku otázkou,“ odsekla. „Vyprávěj mi o svém nevlastním otci, o Paulovi. Řekni mi, jak se mu vede, co dělá. Byl o pětadvacet let starší, než tvoje matka, a té je teď třicet sedm. To by mu mělo být dvaašedesát.“

Polkl jsem naprázdno a pokusil se zbavit knedlíku, který mi narůstal v hrdle. „Šedesát dva není tak moc,“ řekl jsem trpělivě. Měl jsem pocit, že by to měla vědět, protože jí je už přes sedmdesát.

„Pro muže je to už hodně, pro ženu v tom věku život teprve začíná.“

„To je kruté,“ odpověděl jsem a už zase jsem ji začínal nesnášet.

„Život je krutý, Jory, velice krutý. Musíš si od života vzít co můžeš, dokud jsi mladý. Jestli budeš čekat, že zítra nastanou lepší časy, budeš čekat nadarmo. Říkala jsem to i Julianovi, aby žil svůj život a na Catherine zapomněl. Ona milovala jiného, staršího muže. Ale odmítl uvěřit, že by nějaká dívka dala přednost muži ve středním věku před někým tak pohledným a vitálním, jako je on. A teď leží mrtvý v hrobě, jak jsi říkal. A doktor Paul si užívá lásku, která právem náleží mému synovi, tvému otci.“

Plakal jsem, ale nemohla to vidět. Ronil jsem horké palčivé nevěřící slzy. Copak maminka lhala madam a nechala ji v představě, že tatínek Paul je stále ještě naživu? Ale proč by lhala? Co je špatného na tom, že si vzala mladšího bratra doktora Paula, Christophera?

„Vypadáš, jako by ti bylo špatně, Jory. Proč?“

„Nic mi není, madam.“

„Nelži mi, Jory. Já cítím lež na míle daleko a vidím ji ještě z větší dálky. Proč Paul Sheffield nikdy nedoprovází svou rodinu do rodného města? Proč tvoje matka přijíždí vždycky jen s dětmi a s tím bratrem?“

Srdce mi zběsile bušilo. Potil jsem se tak, že se mi košile lepila k tělu. „Madam, setkala jste se někdy s mladším bratrem doktora Paula?“

„Jaký mladší bratr? O čem to mluvíš?“ Naklonila se dopředu a dívala se mi do očí. „Nikdy jsem o žádném bratrovi neslyšela, ani v té strašné době, kdy Paulova první manželka utopila jejich syna. Rozmázli to tenkrát ve všech novinách, ale o žádném mladším bratrovi se neobjevila ani zmínka. Paul Sheffield měl jen jednu sestru – bratra žádného, ani mladšího, ani staršího.“

Udělalo se mi tak špatně, že se mi chtělo zvracet. Chtělo se mi křičet, utéct a udělat něco zuřivého, ublížit si tak, jako to dělal Bart, když byl raněný a rozrušený. Bart – poprvé jsem pocítil, jaké je být jako on. Stál jsem na kymácející se podlaze a bál se, že když se pohnu, všechno se rozpadne.

V mysli jsem se soustředil na věk, na ta léta rozdílu, ale tatínek přece není o tolik starší, než maminka. Jen o dva roky a několik měsíců. Ona se narodila v dubnu a tatínek v listopadu. Jsou si velice podobní vzhledem i výchovou. Dokáží se domluvit bez jediného slova. Stačí pohled a rozumí si.

Madam seděla napjatě na židli a zdálo se, že je připravena se na mě každým okamžikem vrhnout – nebo na maminku? Kolem přimhouřených očí a stažených úst se jí rýsovaly hluboké vrásky. Zalovila v nějaké skryté kapse svých fádních šatů a vytáhla balíček cigaret. „No,“ promluvila jakoby pro sebe, na mě snad úplně zapomněla, „jakou výmluvu to měla Catherine posledně, když Paul zase nepřijel? Nejdřív volala, že s ní přijede Chris, protože Paulovo srdce je na tak dalekou cestu příliš slabé. Nechá ho doma v péči ošetřovatelky. Zdálo se mi divné, že ho nechá samotného, když je ve stavu, kdy potřebuje ošetřovatelku, a odjede s Chrisem.“ Kousala se mimovolně do spodního rtu. „Loni v létě jste nepřijeli, protože Bart nesnáší hroby a stařeny – a mám podezření, že mě zvlášť. Spratek nevychovaný. Letos v létě si zase Bart vrazil do kolena rezavý hřebík a dostal z toho otravu krve nebo něco takového. S tím malým mizerou je víc problémů než radosti – a to si začala s jiným tak brzy po smrti mého syna. A Paul má stále nějaké potíže se srdcem, ale ještě nikdy nešlo o osudový záchvat. Každé léto poslouchám ty samé výmluvy. Paul nemůže kvůli svému srdci cestovat – ale Chris může vždycky, srdce nesrdce.“

Najednou zmlkla, protože jsem se pohnul a chtěl odejít. Pokusil jsem se tvářit tak, aby v mých očích nepostřehla podezření a nejistotu. Ještě nikdy v životě jsem neměl takový strach. Díval jsem se jí do těch intrikářských očí a bylo mi jasné, že něco chystá.

V tu chvíli odhodlaně vyskočila. „Vezmi si kabát. Pojedu s tebou k vám a pořádně si s tvou matkou popovídám.“

Strašná pravda

„JORY,“ ZAČALA MADAM, KDYŽ JSME BYLI NA CEStě k nám v tom jejím příšerném starém autě, „tví rodiče ti o své minulosti příliš nevyprávěli, viď?“

„Řekli nám toho dost,“ odpověděl jsem upjatě, znechucený její vlezlostí. „Oba umí naslouchat druhým a všichni říkají, že je příjemné si s nimi popovídat.“

Odfrkla. „Umět poslouchat je vynikající způsob, jak předejít otázkám, na které by člověk stejně neodpověděl.“

„Podívej, babičko, moji rodiče mají rádi své soukromí. Řekli Bartovi i mě, abychom se svými kamarády o naší rodině nehovořili. A koneckonců, pro rodinu, kde mají všichni k sobě tak blízko, to není nijak zvláštní.“

„Opravdu…?“

„Ano!“ zařval jsem. „A já mám své soukromí rád také!“

„Ty jsi ve věku, kdy je to pochopitelné, ale oni už ne.“

„Madam, maminka byla svým způsobem veřejně činná osoba a tatínek je lékař. Maminka byla třikrát vdaná. A nemám pocit, že by toužila po tom, aby její bývalá švagrová Amanda věděla, kde žijeme.“

„Proč ne?“

„Protože teta Amanda není jako člověk nijak příjemná, to je celé.“

„Jory, důvěřuješ mi?“

„Ano,“ řekl jsem, ale nebyla to pravda.

„Tak mi řekni všechno, co o Paulovi vis. Řekni mi, jestli je opravdu tak nemocný, jak tvrdí tvoje maminka a jestli je vůbec naživu. Řekni mi, proč Christopher žije u vás a vystupuje jako tvůj a Bartův otec.“

Nevěděl jsem, co jí na to říct a snažil jsem se být co nejlepším posluchačem, aby pokračovala v hovoru sama a já si mohl poskládat jednotlivé kousky té skládačky dohromady. Nechtěl jsem, aby se v situaci zorientovala dřív, než budu mít jasno já.

Dlouho bylo ticho. Konečně zase promluvila. „Víš, když Julian zemřel, tvoje matka s tebou žila v Paulově domě. Pak vzala tebe a svou sestru Carrie a odjela do hor někam do Virgínie. Její matka tam měla hezký dům. Vypadalo to, že Catherine je odhodlaná zničit své matce její druhé manželství. Manžel tvé babičky se jmenoval Bartholomew Winslow.“

Zase mi v krku narostl ten knedlík. Neměl jsem v úmyslu jí sdělit, že Bart není synem tatínka Paula.

„Babičko, jestli stojíš o to, aby náš vztah zůstal přátelský, neříkej mi prosím o mé matce nic ošklivého.“

Natáhla ke mně svou hubenou ruku a stiskla mi dlaň. „Dobře, obdivuju tvou loajálnost. Chci jen, abys znal fakta.“ V tu chvíli málem sjela ze silnice.

„Babi, já umím řídit. Jestli jsi unavená a nevidíš dobře na značky, můžu to vzít za tebe a ty si vzadu odpočiň.“

„Dovolit čtrnáctiletému dítěti řídit? Copak jsi blázen? Chceš tím snad říct, že se se mnou necítíš bezpečně? Celý život mě někdo vozil. Nejdřív na vozech se senem, potom v kočárech, taxících a limuzínách. Ale tři týdny předtím, než jsem sem přijela, brzy potom, co jsem od tebe dostala zprávu o matčině nehodě, jsem se ve čtyřiasedmdesáti naučila řídit… a sám vidíš, jak dobře jsem to zvládla.“

Nakonec se nám po čytřech nezdařených pokusech podařilo zabočit na příjezdovou cestu k našemu domu. Venku stopoval Bart nějaké neviditelné zvíře. Kapesní nůž svíral jako dýku a byl připravený zasadit smrtelný úder.

Madam si ho nevšímala a zastavila. Rychle jsem vyskočil a spěchal jí otevřít dvířka, ale byla venku ještě předtím, než jsem k nim došel. Těsně za ní se Bart oháněl nožem. „Smrt nepříteli! Smrt všem stařenám, které nosí staré černé šaty! Smrt, smrt, smrt!“

Madam se tvářila, že ho nevidí ani neslyší a klidně se vydala k domu. Zatáhl jsem ho trochu stranou a zašeptal: „Jestli chceš být dneska zavřený, tak v tom pokračuj.“

„Černá… nenávidím černou… musím to černé tmavé zlo vymýtit.“

Ale přece jen zastrčil nůž do kapsy. Nejdřív ho ale opatrně zavřel a obdivně pohladil perleťovou rukojeť. Taky má co obdivovat – ten dárek mě stál sedm dolarů.

Madam vešla do domu, aniž by čekala, až na její razantní zaklepání někdo odpoví. Kabelku odložila na pohovku v hale. Z dálky k nám doléhalo klapání psacího stroje.

„Píše,“ podotkla. „Myslím, že to dělá se stejným zaujetím, jako dělala tanec…“

Nic jsem neříkal. Chtěl jsem běžet napřed a maminku varovat. Ale nedala by mi šanci. Maminka se tvářila vyděšeně, když madam Maryša vešla nečekaně opět do její ložnice.

„Catherine! Proč jsi mi neoznámila, že doktor Paul Sheffield zemřel?“

Maminka nejdřív zrudla a potom zbledla. Sklonila tvář a zakryla si ji rukama. Ale téměř okamžitě se zase vzpamatovala, zvedla hlavu, upřela na madam vzteklý pohled a začala si rovnat papíry do úhledné hromádky. „To jsem ráda, že vás zase vidím, madam Maryšo. Bylo by ale lepší, kdybyste nejdřív zavolala. Ale jsem si jistá, že Emma bude moci uříznout dvě jehněčí kotlety a připravit vám je…“

„Nezamlouvej mou otázku hloupými řečmi o jídle. Copak si myslíš, že bych si ničila tělo tvými pitomými kotletami? Jím jen zdravou stravu.“

„Jory,“ řekla maminka, „zaběhni za Emmou a řekni jí, aby pro madam neprostírala. Třeba ji zahlédla přicházet a počítá s ní ke stolu.“

„Co má znamenat tohle hloupé tlachání o kotletách? Přijela jsem, abych ti položila závažnou otázku a ty mluvíš pořád o jídle. Catherine, odpověz mi jasně – je Paul Sheffield mrtev?“

Maminka se na mě podívala a naznačila mi, abych zmizel, ale nemohl jsem. Vzdorovitě jsem stál na místě. Zbledla ještě víc a vypadala zděšeně, že její nejmilejší syn odmítá poslechnout. Pak rezignovaně zamumlala: „Nikdy jste se neptala ani na mě, ani na mého muže. Chápala jsem to tak, že vás zajímá výhradně Jory.“

„Catherine!“

„Jory, odejdi, prosím tě, ihned z této místnosti. Nebo mám vstát a vyšoupnout tě ven sama?“

Vycouval jsem ze dveří a ona je za mnou zabouchla.

Stěží jsem slyšel, co se za těmi dveřmi povídá, ale přitiskl jsem k nim ucho a poslouchal. „Madam, nemáte tušení, jak moc jsem se potřebovala někomu svěřit. Ale vy jste byla vždycky tak chladná a rezervovaná, myslela jsem si, že byste mě stejně nepochopila.“

Ticho. Odfrknutí.

„Ano, Paul zemřel už před lety. Pokoušela jsem se na něho myslet tak, jako by byl stále živý, jenom není vidět. Přivezli jsme sem i jeho mramorové sochy a lavičky a pokusili jsme se upravit zahradu tak, aby se co nejvíc podobala té jeho. Ale nepovedlo se nám to. Ale když přijde soumrak a já jsem venku v zahradě, mám pocit, že je někde poblíž a stále mě miluje. Byli jsme manželi jen krátce. A za tu dobu nebyl nikdy úplně zdravý… takže když zemřel, cítila jsem se nenaplněná, ale přesto jsem mu toužila dát ta léta šťastného manželského života, která jsme mu dlužila. Chtěla jsem mu nějak vynahradit život s jeho první ženou Julií.“

„Catherine,“ ozvala se madam mírně, „kdo je ten muž, kterému tvé děti říkají tatínku?“

„Madam, do toho, co dělám, vám nic není.“ Slyšel jsem, jak v maminčině hlase narůstá vztek. „Dnešní svět se liší od toho, ve kterém jste vyrostla vy. Vy jste můj život nežila. Nemáte tušení, jaké utrpení jsem prožila, když jsem byla mladá a ze všeho nejvíc potřebovala lásku. Neseďte tu a neodsuzujte mě těma svýma tmavýma zlýma očima, protože vy mě nemůžete pochopit.“

„Ach, Catherine, copak si myslíš, že jsem tak hloupá, slepá a bezcitná? Já moc dobře vím, komu říká můj vnuk tatínku. Není divu, žes Juliana nemohla mít dost ráda. Myslela jsem si, že důvodem je Paul, ale teď je mi jasné, že to nebyl on, koho jsi skutečně milovala. A nebyl to ani Bartholomew Winslow – tys milovala svého bratra Christophera. Je mi úplně jedno, co s bratrem provádíte. Jestli spíš v jeho posteli a nacházíš tam štěstí, které ti bylo před mnoha lety odepřeno, chápu to a říkám, že se denně dějí daleko horší věci, než že bratr a sestra předstírají, že jsou manželé. Ale musím chránit svého vnuka. Ten je na prvním místě. Nemáš právo nechat své děti platit za svůj nezákonný vztah.“

Ach! Co to povídá?

Mami, řekni něco, udělej něco, ať se zase cítím dobře! Ať mám zase pocit bezpečí a upřímnosti – udělej něco, ať ten hovor o bratrovi, o kterém ses nikdy nezmínila, přestane existovat.

Schoulil jsem se a položil si hlavu do dlaní. Nechtěl jsem už nic slyšet, ale neodvažoval jsem se odejít.

Maminčin hlas zněl velice rozechvěle, jako by se pokoušela zadržet slzy. „Nechápu, jak jste na to přišla. Pokuste se mě prosím pochopit…“

„Už jsem řekla, že je mi to jedno – a myslím, že tě chápu. Nedokázalas milovat mého syna ani žádného jiného muže víc než svého bratra. Je mi z toho smutno. Pláču v duchu pro Juliana. On tě považoval za vzor dokonalosti, jeho Catherine, jeho Clara, jeho Šípková Růženka, kterou nikdy nedokázal probudit. Tos pro něho znamenala, Catherine, bylas pro něho ztělesněním všech baletních hrdinek, považoval tě za ctnostnou, milou a cudnou pannu, ale nakonec se ukázalo, že nejsi o nic lepší, než my ostatní.“

„Prosím vás!“ vykřikla maminka. „Já se pokoušela před Chrisem uniknout, snažila jsem se milovat Juliana víc. Opravdu jsem se snažila.“

„Ne, nesnažila. Kdyby tomu tak bylo, určitě by se ti to podařilo.“

„To nemůžete vědět!“ ozval se maminčin utrápený pláč.

„Catherine, šly jsme mnoho let společnou cestou a tys podél ní zanechávala úlomky informací. A pak je tu Jory, který se tě snaží ochránit…“

„On o tom ví? Řekněte, prosím, že o tom neví!“

„Ne, neví,“ pronesla madam hlasem, který byl podle jejích měřítek jemný. „Ale hovoří a vykrucuje se tak, jako by věděl všechno. Mladí jsou už takoví. Myslí, že my staří jsme už tak senilní, že si nedokážeme dát dohromady, kolik je dvě a dvě. Myslí si, že člověk se může dožít sedmdesátky a nevědět víc, než oni ve čtrnácti. Tváří se, že mají patent na rozum, protože nás vidí nic moc nedělat, zatímco oni mají nabitý každý okamžik a zapomínají, že i my jsme byli kdysi mladí. My už jsme zrcadla změnili v okna, ale oni jsou teprve před těmi zrcadly a vidí jen sebe.“

„Madam, mluvte, prosím, tišeji. Bart se rád schovává a poslouchá.“

Její pronikavý hlas se poněkud ztišil, takže bylo obtížnější hovoru rozumět. „Dobře, co jsem ti chtěla říct, to jsem ti řekla a půjdu. Nemyslím, že tvoje domácnost je to pravé místo, kde by měl vyrůstat tak citlivý chlapec jako je Jory. Vládne tu napjatá atmosféra, jako by tu měla každou chvíli vybuchnout bomba. Tvůj mladší syn potřebuje očividně odbornou psychologickou pomoc – když jsem se blížila k domu, pokusil se mě probodnout.“

„Bart si stále na něco hraje…“ ozvala se maminka unaveně.

„No, to jsou tedy hry! Skoro mi nožem rozřízl kabát. A ten kabát je skoro nový, jiný si už kupovat nebudu, vydrží mi až do smrti.“

„Madam, prosím vás, nemám náladu mluvit o smrti.“

„Copak se tě prosím o nějakou lítost? Jestli jsi to tak pochopila, mohu to obrátit. Budu ten kabát nosit, dokud budu živa. Ale než zemřu, dohlédnu, aby Jory dosáhl slávy, která měla patřit Julianovi.“

„Já dělám, co mohu,“ řekla maminka hlasem, který prozrazoval hroznou únavu.

„A co můžeš? Peklo a zatracení! Žiješ tu se svým bratrem a riskuješ veřejné pohoršení, protože dřív nebo později ta křehká bublina praskne. Jory pak bude trpět. Spolužáci se mu budou posmívat. Novináři budou pronásledovat tebe, jeho i všechny ostatní v domě. A soud ti odebere děti.“

„Prosím vás, posaďte se a přestaňte tu přecházet.“

„Čert tě vem, Catherine, žes mě neposlechla. Už dávno jsem si myslela, že jednou se ten tvůj obdiv k bratrovi zvrhne. I když ses provdala, měla jsem pocit, že se svým bratrem… no, to je jedno, co jsem si myslela. Ala vzala sis muže téměř nad hrobem. Byly to výčitky svědomí?“

„Nevím. Kdysi jsem si myslela, že ho miluji a hodně mu dlužím. Měla jsem tisíc důvodů se za něho provdat, ale zásadní bylo, že mě chtěl, to stačilo.“

„Dobře, důvodů jsi měla dostatek. Ale ranila jsi mého syna. Nedalas mu to, co potřeboval a nikdy nedokážu pochopit, jak jsi mu mohla odporovat. Plakával a říkal, že ho miluješ málo. Vždycky říkal, že existuje nějaký tajemný muž, kterého máš raději – a já mu tenkrát nevěřila. Byla jsem blázen. A on taky. Ale pokud šlo o tebe, Catherine, byli jsme blázni všichni. Bylas tak krásná, mladá a vypadalas tak nevinně. Copak ses narodila už stará a prohnaná? Jak jsi mohla tak dobře a tak brzo vědět, jak přimět muže, aby tě bezhlavě milovali?“

„Láska někdy nestačí,“ řekla maminka otupěle. Já byl téměř ochromen informacemi, které se na mě valily. Minutu po minutě, jeden úder srdce za druhým, jsem ztrácel maminku, kterou jsem miloval. Ztrácel jsem i jediného otce, kterého jsem znal dost dlouho na to, abych ho mohl mít rád. „Jak jste to o mně a Chrisovi zjistila?“ zeptala se maminka a já se roztřásl ještě víc.

„Záleží na tom?“ křičela madam. Upínal jsem k ní myšlenky v naději, že mě neprozradí. „Já nejsem hloupá, Catherine, to už jsem ti řekla. Položila jsem pár otázek, poslouchala, jak mi na ně Jory odpovídá a přidala jsem k tomu skutečnosti, které znám. Paula jsem neviděla už léta – ale Chris byl s tebou vždycky. Z toho, co Jorymu mimoděk uklouzlo, soudím, že Bart je na pokraji šílenství. Jory vědomě nic neřekne, protože tě má moc rád. Myslíš, že můžu stát tiše stranou a přihlížet, jak se svým bratrem ničíš život mému vnukovi? Nedovolím, abys mu zmařila kariéru i duševní zdraví. Dáš mi Joryho a já ho odvezu na východ. Tam bude v bezpečí a chráněný před výbuchem, po kterém budou váš život vláčet na předních stránkách všech novin v téhle zemi!“

Bylo mi zle. Pootevřel jsem dveře a viděl, že maminka je bledá jako smrt. Roztřásla se stejně jako já, ale na rozdíl ode mě neměla oči plné slz. Mami, jak můžeš žít se svým bratrem, když celý svět ví, že je to špatné. Jak jsi mohla mě a Barta takovou dobu podvádět? Jak nám mohl Chris udělat něco takového? A já si celou tu dobu myslel, jaký je bezvadný a jak se hodí k tobě i k nám. Hřích. Vždyť to je hřích. Není divu, že Bart pořád mele něco o hříchu a mučení ve věčném pekle. Bart na to přišel dřív než já.

Klesl jsem na kolena, opřel se hlavou o dveře, zavřel oči a pokoušel se dýchat zhluboka, abych uklidnil bouřící se žaludek.

Maminka zase promluvila. Nebylo těžké poznat, jak moc se snaží se ovládat.

„Představa, že bych přišla o Barta třeba jen na několik měsíců, kdy by byl v nějakém ústavu, mě přivádí téměř k šílenství. Ale přijít o Joryho by mě o rozum připravilo určitě. Já své syny miluju, madam, oba. I když jste nikdy nepřipustila, že bych měla s Julianem soucit, dělala jsem pro něho to nejlepší, co bylo v mých silách. Život s ním nebyl jednoduchý.

To, co byl, jste z něho udělala vy a váš manžel, ne já. Já ho nenutila tancovat, když by se raději věnoval sportu, kdyby měl možnost. Já ho netrestala tím, že musel každý víkend cvičit, takže nikdy neměl čas na zábavu – to jste dělala vy a George. Ale platila jsem za to já. Toužil mě zničit zaživa, zakazoval mi všechny přátele, stýkat jsem se směla jen s ním. Žárlil na každého muže, který se podíval směrem ke mně. Máte představu, jak vypadá život s mužem, který vás podezírá, že ho podvádíte, jakmile jste z dohledu? A nebyla jsem to já, kdo podváděl – byl to on. Byla jsem Julianovi věrná. Nikdy se mě žádný jiný muž nedotkl, ale on o sobě totéž tvrdit nemohl. Chtěl každou pohlednou dívku, kterou zahlédl. Chtěl je využít, odhodit a pak se vrátit ke mně, abych ho držela v náručí a povídala mu, jak je skvělý… a je těžké takové věci říkat, když z něho byl cítit parfém jiné ženy. Pak mě zbil. Věděla jste o tom? Něco tím dokazoval sám sobě. Tenkrát jsem ještě nevěděla co, ale teď to vím – hledal tak lásku, které se mu nedostalo od vás.“

Bylo mi stále hůř, když jsem viděl, že zbledla i babička. Ztrácel jsem teď i svého skutečného otce, kterého jsem uctíval jako svatého.

„Mířilas své údery dobře, Catherine, bolí to. Teď je řada na mně. Připouštím, že jsme se s Georgem nechovali k Julianovi správně. Souhlasím i s tím, žes za to zaplatila ty a tvůj syn. Chceš ale trestat Joryho tím samým způsobem? Dovol mi, abych ho odvezla zpátky do Greenglenny. Až tam budeme, zařídím mu zkoušku v New Yorku. Mám vlivné styky. Podařilo se mi vychovat dva vynikající tanečníky. Jeden se jmenoval Julian a ta druhá byla Catherine. Nebylo to všechno tak špatné, ani George nebyl tak strašný. Možná jsme se nechali zaslepit svými vlastními sny a nevšímali si toho, po čem touží ostatní. Asi jsme se příliš snažili realizovat je prostřednictvím svého dítěte. Ale to bylo to jediné, co jsme chtěli, Catherine, žít pro Juliana. Teď je Julian po smrti a zanechal po sobě jediné dítě – tvého syna. Bez Joryho nemám důvod žít. Jory je pro mě jediným důvodem pokračovat dál. Tak se pokus alespoň jednou v životě nebrat, ale dát.“

NE, NE! Nechci odjet s madam.

Díval jsem se, jak maminka sklání hlavu, až jí zmizela za dvěma proudy světlého zlata. Chvějící se rukou si sáhla na obočí, jako by dostala další záchvat těch strašných bolestí hlavy. Nechtěl jsem ji opustit, ať už zhřešila, nebo ne. Tohle je můj domov, můj svět a ona je stále mou matkou a Chris nevlastním otcem. A je tu také Bart, Cindy a Emma. Jsme rodina – ať dobrá nebo špatná, ale jsme rodina.

Zdálo se, že maminka nakonec nějaké řešení našla. V srdci mi narůstala naděje.

„Madam, vydávám se vám na milost a doufám, že nějakou máte. Uvědomuji si, že máte možná pravdu, ale svého prvorozeného syna se vzdát nemohu. Jory je jediný klad, který vzešel z mého manželství s Julianem. Když mi ho vezmete, vezmete mi část mne samé, a to část velice důležitou, bez které nedokážu žít. Jory mě miluje. A Chrise má rád jako vlastního otce. Možná riskuju jeho kariéru, ale nemohu riskovat to, že bych ztratila jeho lásku tím, že bych ho poslala pryč s vámi… nežádejte na mně nemožné, madam. Nemůžu poslat Joryho pryč.“

Madam se na ni dlouze a nesmlouvavě zahleděla. Srdce mi bušilo tak hlasitě, že jsem si byl jistý, že to obě slyší. Pak se babička postavila a chystala se k odchodu. „No,“ odfrkla, „budu teď mluvit upřímně, Catherine, a možná poprvé i zcela otevřeně. Od první chvíle, kdy jsem tě spatřila, jsem ti záviděla mládí, krásu a nevšední nadání pro tanec. Vím, že jsi své neobyčejné umění předala i Jorymu. Jako učitelka jsi byla výborná. Vidím v něm hodně z tebe, ale také hodně z tvého bratra. Jory je tak trpělivý, radostně optimistický, aktivní a zapálený – a to zdědil po tobě, ne po Julianovi. Ale něco z Juliana má také. Je mu podobný. Má jeho jiskru a něco z jeho vztahu k ženám. Ale kdybych ti musela ublížit, abych ho zachránila, udělám to. Neušetřím ani tvého bratra, ani tvého mladšího syna. Pokud mi Joryho nedáš, udělám všechno pro to, abych vás zničila. Soud mi pak svěří nad Jorym poručnictví a až jim sdělím všechna fakta, nebudeš mi už moci v ničem bránit. Pokud mě k tomu donutíš, a není to způsob, který by mi vyhovoval, odvezu Joryho na východ a ty ho už nikdy neuvidíš.“

Maminka vstala a tyčila se nad babičkou. Ještě nikdy jsem ji neviděl tak vysokou, hrdou a silnou. „Neváhejte, udělejte, co uznáte za vhodné. Já neustoupím ani o píď a nedovolím, abyste se zmocnila toho, co patří mně. Nikdy se svých dětí nevzdám. A Jory je můj. Porodila jsem ho po osmnácti hodinách utrpení. I kdyby mě zavrhoval celý svět, budu stát se vztyčenou hlavou vedle svých dětí. Na světě neexistuje síla, která by mě přinutila se svých dětí vzdát. Ani vy, ani soud, prostě nic.“

Madam se otočila k odchodu a ještě se rozhlédla po místnosti. Nejdéle spočinula pohledem na kupě papírů na maminčině stole. „Brzy přijmeš můj pohled na věc,“ zavrčela. „Je mi tě líto, Catherine, a tvého bratra taky. Lituji i Barta, i když je to jen taková malá krutá příšerka. Je mi líto celé tvé rodiny, protože trpět budete všichni. Ale ani soucit, ani chápání toho, cos udělala a jaká jsi, mou ruku zadržet nemůže. Jory bude se mnou v bezpečí. A ponese moje jméno, ne tvoje.“

„ODEJDĚTE!“ vykřikla maminka a přestala se ovládat. Vzala vázu s květinami a hodila ji po madam. „ZNIČILA JSTE ŽIVOT SVÉMU SYNOVI A TEĎ CHCETE ZNIČIT JORYHO! CHCETE, ABY UVĚŘIL, ŽE KROMĚ BALETU V ŽIVOTĚ NIC NEEXISTUJE, JEN TANEC A TANEC – ALE JÁ ŽIJU! BYLA JSEM TANEČNICÍ, ALE STÁLE JSEM JEŠTĚ NAŽIVU!“

Madam se ještě jednou rozhlédla, jako by i ona chtěla něčím hodit. Pak se pomalu sehla a zvedla zbytek rozbité vázy. „Tu jsem ti dala já. Jaká ironie, žes po mně hodila právě tuhle.“

Zdálo se, že se v ní něco zlomilo, když se na maminku mile zadívala a promluvila s nezvyklou pokorou. „Když byl Julian malý, dělala jsem pro něho to nejlepší, stejně, jako se o to snažíš ty u svých dětí… jestli se ve svém úsudku mýlím, byl učiněn s těmi nejlepšími úmysly.“

„Tak je to se vším,“ podotkala maminka hořce. „Úmysly jsou vždycky dobré a rozumné – a nakonec zbydou jen výmluvy a rozhořčení, jako to pověstné stéblo, kterého se každý chytá, aby neutonul. Zdá se mi, že jsem se celý život pokoušela zachytit nějakého stébla, ale žádné neexistovalo. Každý večer, než si vlezu se svým bratrem do postele, se utěšuju tím, že všechno špatné, co jsem kdy udělala, jsem vyvážila správnými rozhodnutími. Poskytla jsem bratrovi tu jedinou ženu, kterou dokáže milovat, dala jsem mu manželku, kterou tak zoufale potřeboval. Učinila jsem ho šťastným – a jestli je to ve vašich očích špatné, a za špatnost to považuje i svět, pak na to kašlu. Je mi fuk, co si myslí svět!“

Babička tam stála a v letité tváři bylo znát, jak v ní soupeří pocity. Bylo mi jasné, že i ona se cítila ublíženě. Díval jsem se, jak natáhla hubenou žilnatou ruku, aby pohladila maminku po vlasech, ale nakonec ji stáhla, zatvářila se netečně a ovládla hlas. „Znovu říkám, Catherine, že je mi tě líto, ale ještě víc lituji Joryho, protože on může přijít o hodně.“

Rychle jsem couvl a schoval se, když babička vyšla z maminčiny ložnice a spěchala chodbou. Minula Barta, který na ni zaútočil nožem.

„Čarodějnice, stará černá čarodějnice!“ vrčel a výhružně cenil zuby. „Doufám, že se sem už nikdy nevrátíš, nikdy, nikdy!“

Bylo mi tak zle, že jsem si chtěl někam zalézt a umřít. Moje matka žije se svým bratrem. Žena, kterou celý život miluji a které si vážím, je horší, než všechny ženy, o kterých jsem kdy slyšel. Nikdo z mých kamarádů by tomu nevěřil, ale kdyby uvěřili, styděl bych se tak, že už bych jim nikdy nedokázal pohlédnout do tváře. Pak mi to došlo. Tatínek je vlastně mým strýčkem. Nejen Bartovým, ale i mým. Bože, co budu teď dělat? Kam uteču? Tohle není platonický vztah mezi sourozenci, manželství jen navenek, tohle je incest. Oni jsou milenci. Vím to! Viděl jsem to!

Najednou to všechno vypadá sprostě, ohavně, děsivě. Proč dopustili, aby se jejich vztah rozvinul? Proč tomu nezabránili?

Chtěl jsem vstát a jít se zeptat, ale nedokázal jsem snést pomyšlení na pohled na maminku nebo tatínka. Padl jsme ve svém pokoji na postel a za zamčenými dveřmi se cítil v bezpečí. Když mě volali na večeři, řekl jsem, že nemám hlad. Já, který jsem byl hladový neustále. Maminka přišla k zavřeným dveřím a ptala se: „Jory, tys zaslechl něco z toho, co mi babička říkala?“

„Ne, mami,“ odpověděl jsem upjatě. „Myslím, že na mě leze chřipka, to je celé. Ráno mi určitě bude už dobře.“ Musel jsem nějak vysvětlit, proč mám tak zastřený hlas.

Se slzami se odplavil i ten chlapec, kterým jsem byl ještě ráno. Teď už se musím chovat jako muž. Cítil jsme se starý a netečný, jako by už na ničem nijak zvlášť nezáleželo a poprvé jsme si uvědomil, proč je Bart tak zmatený a proč se chová tak divně – on to ví také.

Přikradl jsem se a pozoroval maminku, jak si něco zapisuje do toho hezkého deníku vázaného v modré kůži. Jakmile to bylo možné, vkradl jsem se do jejího pokoje a přečetl každé slovo, které napsala. Začínal jsem být jako Bart. Ale musím vědět všechno.

Dnes mě přišla navštívit madam Maryša a s ní se vrátily všechny hrozné představy, které mě pronásledovaly ve dne. Pro spánek mám jiné noční můry. Když odešla, podlehla jsem panice, že mé srdce bije stejně hlasitě, jako když bubny v džungli svolávají k poslední bitvě. Chtělo se mi utéct a schovat se. Tak jsem to dělávala, když nás zamkli ve Foxworth Hallu. Když přišel Chris domů, běžela jsem k němu a tiskla se k němu, neschopná mu cokoli říct. On si mého zoufalství nevšiml. Byl po dlouhém vyčerpávajícím dni unavený.

Pak mě políbil a odjel na večerní návštěvy. Seděla jsem sama ve svém pokoji a oba mí synové byli zamčeni ve svých ložnicích. Vědí snad, že náš svět se brzy zhroutí?

Měla jsem madam Maryše dovolit, aby Joryho odvezla a uchránit ho tak před skandálem a ponížením? Jsem sobec, když se snažím udržet si ho? A co Bart? A co se stane s Cindy, když bude naše tajemství odhaleno?

Najednou jsem měla pocit, že jsem zase v Charlottesvillu s Chrisem a Carrií a jsme všichni na cestě do Sarsoty. Vzpomínky se přede mnou míhaly jako film. Viděla jsem, jak se ta tělnatá černoška snaží dostat do autobusu se všemi svými taškami a ranci. Henrieta Beechová. Milá drahá Henny. Už je to tak dlouho, co jsem ji viděla naposledy. Stačí si vzpomenout na její široký zářivý úsměv, vlídné oči, jemné ruce a zmocňuje se mě klid, jako by nás zase vezla k Paulovi, který se o nás postará.

Ale kdo se o nás postará teď?

Když jsem deník odkládal, měl jsem v očích slzy. Přikradl jsem se k Bartovi do pokoje a našel jsem ho, jak sedí potmě na podlaze a hrbí se jako stařec. „Barte, jdi spát,“ řekl jsem, ale on ani nevstal. Zdálo se, že mě neslyší.

Brána do pekla

JÁ TO VĚDĚL. JORY MĚ ŠPEHOVAL A PŘIŠEL NA TO, jaké darebáctví provádím. Tvářil se, že si toho nevšiml. Když se v jeho pokoji přestalo svítit, vytáhl jsem poslední stránky maminčiny knihy. Že jsou poslední jsem poznal podle toho, že na konec poslední stránky napsala své jméno a adresu.

Nechápal jsem, proč brečím. Malcolmovi by ani jí ani tatínka líto nebylo. Budu se muset stát tvrdým a bezcitným a tvářit se, že mě se nemůže nic dotknout.

Ráno jsem sešel do kuchyně, kde maminka pomáhala Emmě s drobnými kuchyňskými pracemi, připravovala nějaké těsto a mluvily o moučníku. Ta žena si myslí, že může zůstat navždy nepovšimnutá. A nepotrestaná. Ale to se plete.

Usadil jsem se ve svém koutku na podlaze, kolena přitiskl k bradě a nohy objal rukama. Paže mám kostnaté a stále hubenější. Díval jsem se na maminku a tatínka a doufal jsem, že jim nahlédnu do mysli a zjistím, co si opravdu myslí o mně, o sobě a o tom, co dělají. Zavřel jsem oči. V duchu jsem uviděl maminku tancovat tak, jak to dělávala předtím, než si poranila koleno. Loni v létě, nedlouho potom, co jsem se vrátil z nemocnice a špatně jsem usínal, vypravil jsem se do kuchyně vykrást ledničku, aby to nikdo neviděl. Chtěl jsem, aby se báli, že umřu hlady. Ale než jsem stačil zhltnout kuřecí stehna, do obýváku vtančila maminka v krátké bílé baletní sukni a nahoře neměla skoro nic. Tatínek šel hned za ní. Neviděl mě. Nevnímal nikoho jiného než ji.

Ten úbor jí slušel, kroužila kolem a jako vždycky se usmívala a flirtovala s muži, kteří se skrývali ve stínu. Škádlila tatínka, tahala ho za kravatu, odvedla ho doprostřed pokoje a nutila ho, aby se točil a pokoušela se ho přimět k baletu. Ale on ji stiskl v náruči a přitiskl jí své rty na ústa. Slyšel jsem ten vlhký mlaskavý zvuk. Ona mu pak položila ruce kolem krku. Díval jsem se, jak rozepíná patentky, které držely tu sukni! Nechal ji sklouznout mamince k nohám a ona měla na sobě už jen bílý trikot, ale za chvíli z ní svlékl i ten. Stála tam nahá. A svlékl ji on. Pak ji zvedl, stále ji líbal a odnesl ji do jejich pokoje – a celou tu dobu byl i jejím bratrem.

Není divu, že John Amos říká, že musí být potrestáni. Není divu. Taková děvka! Čubka! Hříšníci s mou vlastní krví! Tohle jim nesmí projít. Musí uhořet, uhořet – uhořet, jako můj vlastní otec, který se jmenoval Bartholomew Winslow.

Přečetl jsem její příběh celý. Věděl jsem, jak zlé a podlé dokážou některé matky být. Tahle schovávala své čtyři děti a nutila je zůstávat všechny v jedné místnosti, hrát si v horkém nepřívětivém podkroví, ve kterém pak v zimě mrzlo. A celé ty roky byli zamčeni, neustále biti a měli hlad – a mamince polila její krásné zlaté vlasy dehtem. Nenáviděl jsem Malcolma za to, jaké hrozné věci prováděl vlastním vnoučatům. Nenáviděl jsem tu starou paní z vedlejšího domu, která jim na koblihy sypala arzenik. Co to byla za šíleného cvoka? Dává mi také do zmrzliny, dortů a koláčů jed? Zachvěl jsem se a pocítil nutkání zvracet. Proč ji policie nezavřela a nepopravili ji na elektrickém křesle?

Ne, ozýval se mi v mysli vtíravý hlas, krásné ženy na elektrických křeslech neumírají, když šikovní právníci dokážou prokázat nevinu i u vraha. Ty jsou zavřeny na nějakém příjemném odlehlém místě v horách. Ta šílená ženská je ta, kterou tatínek každé léto navštěvoval. A je také matkou mé maminky. Ach, hříchy mých rodičů se tyčí až k nebi. Bůh už je určitě potrestá – a pokud ne, Malcolm dohlédne na to, abych to udělal já.

Večer jsem zalezl do postele a pokoušel se usnout. Tatínek je maminčiným bratrem – takže je vlastně mým vlastním strýcem. A Joryho také. Ach, mami, ty nejsi vůbec tak svatá, jak si myslí Jory. Říkáš mu, aby s Melodií nedělal tohle a támhleto, a sama chodíš celou dobu do ložnice se svým bratrem a zavíráte se tam. Vždycky jsi nám říkala, že bez zaklepání tam nesmíme vcházet. Hanba! Ostuda! Soukromí, pořád jste potřebovali soukromí, abyste mohli dělat to, co by bratr se sestrou nikdy dělat neměli. To je incest!

Oba jsou hříšní a zkažení tak, jako někdy já. Právě tak zkažení, jako chtěl být Jory s Melodií a jinými děvčaty – a dělají ty ostudné věci, které dělala Eva s Adamem poté, co si ukousla z jablka. Dělají ty strašné věci, o kterých si kluci šeptem vyprávějí na záchodě. Už s nimi nechci žít. Už nechci mít maminku a jejího bratra rád.

Jory o tom ví také. Vím to – bude se taky chovat jako cvok. Zatím si to ale maminka myslí jen o mně. Ale nakonec vyhraju já, získám zdravý rozum jako Malcolm. Děti incestních rodičů jsou odsouzeny k utrpení, jaké prožívám já i Jory. Cindy bude muset trpět taky, i když je ještě malá a hloupá, aby chápala smysl tak dospělých slov, jako je „incest“.

Ale proč se modlím k Bohu, aby už nepřišel zítřek? Co budu zítra dělat? Proč toužím umřít a uchránit se tak před spácháním něčeho ještě horšího, než je „incest“?

Zase jedna snídaně. Nesnáším tohle příšerné jídlo. Zíral jsem na ubrus, který bude stejně za chvíli špinavý, až nechtěně něco převrhnu. Jory vypadal stejně ztraceně, jako jsem se cítil já.

Dny míjely jeden za druhým a nikdo nebyl šťastný. Tatínek chodil, jako by mu bylo špatně. Myslím, že on i maminka uhodli, že o všem víme. Ani jeden z nich se nám nedokázal podívat do očí nebo odpovídat na Joryho otázky. Já se nikdy neptal na nic. Jednou jsem zaslechl, jak maminka klepe na dveře Joryho pokoje. „Jory, prosím tě, pusť mě dovnitř. Vím, žes poslouchal, když tu byla madam M. – dovol mi vysvětlit ti, jak to všechno bylo. Když to pochopíš, přestaneš nás nenávidět.“

Ano, přestane. Já tu zatracenou knihu četl. To není od života fér, že nás ošidil o čestné rodiče.

Přišel Den díkuvzdání a objevila se ta strašná protivná madam M., která by neměla mít tu drzost nějaké pozvání přijmout. A maminka ji neměla zvát. Měl jsem pocit, že tatínka hltá očima, když sledovala, jak porcuje krocana. Ani jednou se přitom neusmál. Pak sledovala maminku, která měla červené a oteklé oči. Plakala. To jí nemůže uškodit. Krocana nemám rád, kuře je lepší. Tatínek se mě zeptal, jaké maso mi chutná, jestli tmavé nebo bílé. Zamračil jsem se a nic jsem neříkal. Myslel jsem, že má tak zastřený hlas kvůli nachlazení, ale nekašlal ani nesmrkal a ani oči neměl unavené, jako mám já, když mám chřipku. A tatínek nikdy nestůně.

Šťastná byla jen Emma a protivná Cindy.

„Pojďte, pojďte,“ zvala všechny s veselým úsměvem, „tohle je čas k radosti – a k poděkování za všechna požehnání, včetně toho, že s námi u stolu sedí nová dcera.“

Všechno se ve mně při těch slovech bouřilo.

Tatínek mlčky znovu uchopil porcovací nůž a vidličku. Zase žádné úsměvy a já na něho zíral, že mi zapomněl dát stehno. Podíval jsem se na maminku, která vypadala nervózně, i když se snažila tvářit, že všechno je v naprostém pořádku. Snědla pár soust, pak vyskočila a vyběhla z jídelny. Slyšel jsem, jak bouchly dveře její ložnice. Tatínek se omluvil a řekl, že se na ni musí jít podívat.

„Dobrotivý Bože, co to se všemi je?“ zeptala se Emma, zatímco madam Maryša tiše seděla a vypadala taky sklíčeně. I ona je součástí toho všeho. Zíral jsem na ni, nenáviděl ji, ale ještě víc jsem nenáviděl svou vlastní babičku – nenáviděl jsem všechny včetně Cindy a Emmy, která má určitě taky svůj podíl viny tím, že celou dobu mlčela a dopustila, aby se takové věci děly hned pod tím jejím dlouhým nosem. Jory se snažil být veselý a škádlil Cindy, aby ji rozesmál a přiměl k jídlu. Ale bylo mi jasné, že v hloubi srdce krvácí a pláče právě tak jako já krvácím a pláču pro vlastního tatínka, který zemřel při tom požáru. A možná Jory pláče taky pro vlastního otce, kterého maminka nikdy dost nemilovala, protože měla bratra, který ji miloval příliš.

Přál jsem si, abych na to nikdy nepřišel. Proč musela maminka tu knihu psát? Nikdy bych opravdu neuvěřil věcem, které o ní říkal John Amos, protože jsem si myslel, že je to lhář a předvádí se jako já. Teď už vím, že jako jediný mluví pravdu, že je to jediný člověk, který si mě váží natolik, že mi jí řekl.

Rozbrečel jsem se, vstal a odešel od stolu. Pohlédl jsem na Cindy, jak sedí Jorymu na klíně, směje se a hraje si s nějakou hračkou, kterou od něho dostala. Mně nedal nikdy nic. Dárky jsem dostával jen od své babičky – prolhané čarodějnice v černém, ale to se nepočítá… takže od nikoho.

Pak přišla neděle. Zdálo se, že maminka se necítí už tak „zničeně“. Možná proto, že si myslí, že nás madam M. nechá na pokoji a vrátí se zpátky na východ, kam patří. Už jsem věděl, že i maminka dokáže předstírat, stejně jako já. Hrála před námi s tatínkem tu hru na manželství.

Schoval jsem se ve stínu poblíž dveří její ložnice a sledoval, jak si kleká a modlí se. Modlila se tiše. Zajímalo by mě, jestli Bůh někdy poslouchá.

V obýváku jsem se schoulil do svého koutku a začal škrtat sirky jednu po druhé. Přiblížil jsem plamínek tak blízko k obličeji, že jsem cítil jeho teplo. Bude strašné být očištěn a vykoupen ohněm. Muselo být hrozné, když duše mého vlastního tatínka stoupala v tom černém kouři. Já byl tenkrát jen takový malý tvor ukrytý v maminčině děloze. Nejmenoval jsem se Bart, ale „embryo“, a co je hrozné, možná jsem byl tenkrát holka.

Přál bych si, aby mi tatínek nevyprávěl tolik o věcech, které nechci chápat.

Rozbolela mě hlava. Ruka se sirkou se mi tak roztřásla, že mi sirka upadla na zem. Musím ji rychle uhasit, než někdo ucítí, že se pálí koberec. Vinili by z toho mě. Tak je to vždycky, i když Jory dělá venku možná něco stejně špatného.

Co to John Amos pořád opakuje? „Všechny ty špatnosti zavinila tvoje matka. Všechno je to její vina – tak se ženy chovají, zvlášť ty krásné. Ty úskočné hříšné ženy jsou skrz naskrz prolezlé zlem a jsou připravené ničit muže.“

Jo, pomyslel jsem si. Maminka, babička, samé úskočné krásné hříšné ženy. Lžou mi, skrývají přede mnou, kdo ve skutečnosti jsem. Babička mi ukazuje portrét z doby, kdy byla ještě mladá a krásná a svedla mého skutečného otce, když byl pro ni příliš mladý. Hlava mě bolela čím dál víc. A moje prokletá maminka udělala tatínkovi totéž.

Povzdechl jsem si a usoudil, že bych se mel věnovat svému poslání anděla Páně, který byl vyslán, aby působil na Malcolmově místě. Konec konců jsem jeho pravnuk a jsem už skoro tak chytrý, jako on. Když se stanu Malcolmem, cítím v kostech únavu, svaly mě bolí a mám pocit, že jsem stejně starý jako on v době, kdy byl na vrcholu. Ale přimět srdce bušit tak rychle je bolestivé. Ženy se mi hnusí, všechny. Musím si na ně dát pozor. Maminka si myslí, že já nic netuším, že to ví jen Jory… ale i já byl přitom, když madam Maryša hulákala tak hlasitě, že ji musel slyšet každý. A četl jsem její knihu.

Bolest hlavy byla stále horší. Už nevím, kdo vlastně jsem. Malcolm? Bart? Jo, teď jsem Malcolm, mám nemocné srdce, slabé nohy, prořídlé vlasy, ale jsem zatraceně chytrý a prohnaný.

Ta pitomá dcera schovává své čtyři děti ve druhém poschodí a myslí si, že na to nepřijdu. Je blázen. Měla by vědět, že John mi řekne všechno. Měla by vědět tolik věcí, kterých si nevšímá nebo na ně zapomíná. Myslí si, že už brzy umřu a ty schody nahoru nevylezu. Ale proč bych to dělal, když to za mě udělá John? Nařídil jsem mu, aby mou dceru špehoval, abych měl přehled, co dělá, když je z dohledu. Myslí si, že už brzy umřu, že změním poslední vůli a zase ji do ní zahrnu. Ale naposled se budu smát já. Ona mé těžce vydělané peníze nezdědí. Cink, cink, cink, slyšel jsem zvonit mince po kapsách. Znělo to jako hudba, jako ta nejhezčí hudba. Nikdy nebudu příliš starý na to, abych je všechny převezl – a budu to já, kdo nakonec vyhraje.

Šoural jsem se k jejich ložnici, která byla cítit jejich zvrhlými akty lásky. Před zavřenými dveřmi jsem se zastavil. Uvnitř se cítím jako malý kluk, který tiše vzlyká, ale musím být Malcolmem – musí se prosadit ta silnější, starší a chytřejší část mého já. Kde jsou ty hory mizící v modravé mlze? Tohle není ten velký dům usazený vysoko ve svahu. A kde je služebnictvo, velká míčovna, do stran se rozbíhající schodiště?

Jsem hrozně zmatený. Hlava bolí stále víc. Začíná mě bolet i koleno, záda a pokouší se o mě srdeční záchvat.

„Narovnej se, Barte,“ ozval se ten muž, který je ve skutečnosti mým strýcem. Vyděsil mě. Poskočil jsem a byl jsem popletený ještě víc. „Jsi ještě mladý, aby ses hrbil jako stařec, Barte. A to koleno máš už v pořádku.“ Přátelsky mě pohladil a otevřel dveře do svého pokoje, kde na něho v posteli čekala maminka. Oči měla široce otevřené a upírala je na strop. Pláče? Vrátil se právě z těch svých nesnesitelných nemocnic plných bacilů?

„Nenávidím tě,“ zašeptal jsem výhružně a pokusil se ho probodnout pohledem. „Myslíš si, že se ti nemůže nic stát, co? Myslíš si, že doktora potrestat nelze – ale Bůh seslal černého anděla pomsty, aby dohlédl, že ty a tvoje sestra budete za své hříchy pykat!“

Strnul na místě a díval se na mě, jako by mě ještě v životě neviděl. Vzdorovitě jsem se díval jinam. Zavřel dveře do ložnice a odvedl mě na konec chodby, aby nás ona neslyšela. „Barte, ty chodíš za svou babičkou každý den, že?“ Tvář měl utrápenou, ale hlas jemný a vlídný. „Nesmíš věřit všemu, co kde zaslechneš. Lidé někdy lžou.“

„Ďáblovo sémě!“ sykl jsem. „Sémě pěstované ve špatné půdě, aby z něho vyrostli ďáblovi následovatelé.“

Tentokrát mě uchopil za ruku tak silně, až to zabolelo, a zatřásl mnou. „Takovéhle věci už přede mnou nikdy neříkej! A před matkou se nikdy o ničem takovém neopovaž zmínit. Kdyby ses toho opovážil, seřežu tě tak, že si už nikdy nesedneš. A až zas uvidíš tu ženu odvedle, připomeň jí, že všechna ta semena zasela ona a sledovala, jak rostou. Až s ní budeš mluvit, dívej se jí do tváře… a pak se sám rozhodni, kdo z nás představuje zlo.“

Přikrčil jsem se, protože jsem už nechtěl dál poslouchat. Dal jsem se na útěk, narazil v hale do stolu a srazil drahou lampu, která skončila na podlaze.

Ve svém pokoji jsem si lehl na postel. Celý jsem se třásl a snažil jsem se popadnout dech. Na prsou jsem cítil pronikavou bolest, která mě svírala jako ocelová klepeta, obemykala mě stále těsněji a nechtěla mi dovolit dýchat.

Cítil jsem se jako zubní pasta vytlačovaná ze dna tuby. Pak jsem byl stočený jako cívka. S bolestmi jsem se otočil na záda, zíral na strop a rozbrečel se. Po tvářích se mi řinuly proudy slz a vpíjely se do polštáře. Pokud tu postel zmáčím ještě z jiných důvodů, dostanu vynadáno, že v deseti jsem už moc velký na to, abych se choval jako mimino.

Chci aby mi bylo deset nebo osmdesát? Kdo mě dělá tak starým? Bůh? Nebo ty děti schované v komoře, které se smějí a dělají všechno pro to, aby mě přiměly dokázat, že Malcolm je chytřejší a ony se odtamtud nedostanou nikdy, ani když budu už pod zemí?

Máma je pryč a nechala mě tu.

Co prý bych si s ní počal.

Máma je pryč a nechala mě tu.

Jak mám teď dokončit to, co jsem začal…

Usnul jsem a převaloval se v posteli. Malý kluk dál plakal, když ho stařec cpal do popelnice. Za chvíli skončím někde za hranicemi města – a budu se hodit leda na spálení.

Pro hříšníky od hříšníků, ti, kteří se narodili z incestu, musí být potrestáni také, i já, já, který umírám v popelnici.

Hněv spravedlivých

LILO JAKO Z KONVE. STÁL JSEM U OKNA DO ZAhrady a díval se, jak déšť buší do tváří těch mramorových soch a trestá je za to, že jsou nahé a hříšné. Čekal jsem, až se vrátí domů Jory a začne se po mně shánět.

Jsem špatný. Oba jsme špatní, protože Žijeme s rodiči, kteří jimi nikdy neměli být.

Maminka se vrátila z nákupů. Měla zčervenalé tváře, smála se, setřepávala si z vlasů vodu a vítala se s Emmou, jakoby všechno bylo v naprostém pořádku. Balíčky odložila do křesla, svlékla si kabát a řekla, že má pocit, jako by na ni lezla chřipka.

„Nesnáším, když prší, Emmo. Ahoj Barte, vůbec jsem si tě nevšimla. Jak ses měl? Stýskalo se ti po mně?“

Neodpověděl jsem. Už s ní nemusím mluvit. Nemusím být zdvořilý, milý ani čistý. Můžu si dělat, co se mi zachce. Oni to dělají také. Boží přikázání pro ně nic neznamenají. Tak se jimi nemusím řídit ani já.

„Barte, letošní Vánoce budou určitě hezké,“ ozvala se maminka, ale nedívala se na mne, dívala se na Cindy. Ta potřebuje neustále něco nového na sebe. „Budou to naše první Vánoce s Cindy. Dobré rodiny mají vždycky kluky i holčičky, aby se obě pohlaví navzájem poznala.“ Přivinula k sobě Cindy těsněji. „Cindy, víš vůbec, jaké máš štěstí, když máš dva bezvadné starší bratry, kteří tě, až vyrosteš do krásy, budou bezmezně obdivovat – pokud tě neobdivují už teď.“

Páni, kdyby tak tušila. Ale jak říkal Malcolm, krásné ženy jsou hloupé. Pohlédl jsem do kuchyně na Emmu. Žádná kráska to není a určitě ani nikdy nebyla. Je snad chytřejší? Dokázala mě prohlédnout?

Emma zvedla oči a střetla se s mým pohledem. Zachvěl jsem se. Ano, ošklivé ženy jsou chytřejší. Je jim jasné, že svět není krásný pro tu pomíjivou dobu, kdy jsou krásné ony.

„Barte, ještě jsi mi neřekl, co bys chtěl od Ježíška.“

„Poníka!“ vyhrkl jsem. Vyndal jsem kapesní nůž, který jsem dostal od Joryho a začal si ořezávat nehty. Maminka se na mě zahleděla a pak jí pohled sklouzl k Cindiným krátkým vlasům, které začínaly být už zase krásné.

„Barte, schovej ten nůž. Jsem z toho nervózní. Mohl by ses říznout.“ Kýchla, pak znovu a pak ještě jednou. Vždycky kýchala třikrát za sebou. Pak si vyndala z kabelky papírové kapesníky, utřela si nos a vysmrkala se. Zamořila mi můj krásný čistý vzduch svými nechutnými chřipkovými viry.

Jory přišel až po setmění. Byl promoklý a vypadal zbědované. Odešel do svého pokoje a zabouchl za sebou dveře. Usmál jsem se, když jsem viděl, jak se maminka zamračila. Teď už ji nemá rád ani její miláček. Takhle to dopadá, když se páchá zlo.

Stále pršelo. Podívala se na mě široce otevřenýma očima. Kolem pobledlé tváře jí poletovaly vlasy a bylo mi jasné, že někteří muži by si mysleli, že je krásná. Vytrhl jsem si vlas, dal si ho mezi zuby a jednou rukou uchopil druhý konec a s úšklebkem ho napnul. Nůž ho bez problému rozpůlil na dvě části. „Dobrý nůž,“ podotkl jsem, „ostrý jako břitva. Daly by se s ním odříznout nohy, ruce, vlasy…“ Zatvářila se vyděšeně a já se zazubil. Cítil jsme se silný. Velice silný. John Amos měl pravdu. Ženy jsou jen bázlivé a vyděšené napodobeniny mužů.

Déšť ještě zesílil. Kolem domu se točil vítr a vydával kvílivé zvuky. Venku byla zima, tma a zima. Pršelo celou noc a ráno déšť ještě pokračoval. Emma odešla, protože je čtvrtek a to ona nemůže vynechat schůzku s přítelkyní. „Nepřepínejte se, paní,“ doporučovala mamince, když byly v garáži. „Nevypadáte dobře. To, že nemáte horečku, ještě neznamená, že na vás něco neleze. Barte – buď hodný a maminku nezlob.“

Odešel jsem z garáže do kuchyně a nějak se přihodilo, že jsem rukou, vlastně křídlem letadla, shodil několik talířů na podlahu. Viděl jsem svou misku s ovesnými vločkami a hrozinkami, malými brouky v moři smetany…

„Barte, tys to udělal schválně!“

„Ano, mami, vždycky ti říkám, že všechno dělám schválně.

Teď ti ukážu, že máš pravdu.“ Uchopil jsem svou sklenici mléka a chrstl jí ho do obličeje. Ale o několik centimetrů jsem minul, protože bleskurychle uhnula.

„Barte, jak sis to mohl dovolit. Až se vrátí otec, povím mu to a on tě přísně potrestá.“

Jo, to už znám. Nařeže mi na zadek a pronese přednášku o poslušnosti a úctě k matce. Ten výprask bolet nebude. A ty jeho řeči nebudu poslouchat. Prostě ho nebudu vnímat a soustředím se na Malcolma.

„Proč mi nenařežeš ty, mami? No tak… ukaž, jak mi dokážeš ublížit.“ Držel jsem nůž tak, abych ho mohl použít, kdyby si dovolila se přiblížit.

Omdlí? „Barte, jak se můžeš chovat tak ohavně, když víš, že mi dnes není dobře. Slíbil jsi tatínkovi, že budeš hodný. Co jsem ti udělala, že mě tak nenávidíš?“

Významně jsem se ušklíbl.

„Kdes vzal ten nůž? To není ten, který ti dal Jory.“

„Ten mi dala ta paní z vedlejšího domu. Dá mi všechno, o co si řeknu. Kdybych jí řekl, že chci pušku nebo meč, dá mi je, protože je stejně slabá, jako ty – je slabá a touží mi udělat radost. Ale na světě není žena, která by mi mohla kdy udělat radost.“

V očích měla skutečný děs. Popošla blíž k Cindy. Ta seděla ve své vysoké židličce a dělala hrozný svinčík. Máčela si grahamovou sušenku v mléce tak dlouho, dokud nezměkla a pak se ji pokoušela dopravit do pusy. Ale rozmáčená sušenka jí většinou upadla. Ale jí nikdo nic neřekne.

„Barte, okamžitě odejdi do svého pokoje. Zavři za sebou dveře, zamkni je zevnitř a já je zamknu zvenčí. Nechci tě vidět, dokud nebude doma otec. A protože jsi neuznal za vhodné sníst snídani, nedostaneš ani oběd.“

„Ty mi nebudeš říkat, co mám dělat. A pokud ano, řeknu celému světu, co ty a tvůj manžel děláte. Bratr a sestra a žijí spolu. Žijí v hříchu. Smilní!“ (To poslední slovo mám od Malcolma.)

Zavrávorala a přitiskla si dlaně na obličej. Znovu si utřela nos, zastrčila si kapesníky do kapsy u kalhot a zvedla Cindy.

„Co chceš dělat, ty děvko? Použít Cindy jako štít? To ti nepomůže, dostanu vás obě… A policie na mě nemůže. Je mi teprve deset, teprve deset, teprve deset…“ Opakoval jsem to stále dokola, jako když se zasekne jehla na gramofonu v jedné drážce.

V uších mi zněl hlas Johna Amose a radil mi, co mám dělat. Mluvil jsem jako ze sna. „Kdysi dávno byl v Londýně muž, kterému říkali Jack Rozparovač, a ten zabíjel prostitutky. Já děvky zabíjím také a ničemné sestry, které nepoznají, co je dobré a co ne, také. Mami, teď ti ukážu, jak tě chce Bůh potrestat za to, že pácháš incest.“

Stála tam s Cindy v náručí, třásla se a vypadala bezbranná jako bílý králík. Bála se pohnout a čekala, až zaútočím… stále jsem se k nim blížil a bodal kolem sebe nožem.

„Barte,“ ozvala se silnějším hlasem, který prozrazoval, že se už zase začíná ovládat, „nevím, kdo ti co napovídal, ale jestli mě nebo Cindy ublížíš, Bůh se ti pomstí – i když tě policie nezatkne, ani tě neodsoudí na elektrické křeslo.“

Hrozby. Plané výhružky. John Amos mi už řekl, že chlapec mého věku může udělat cokoli a policie nemůže udělat nic, aby ho potrestala.

„Je ten muž, se kterým žiješ, tvůj bratr? Tak je?“ ječel jsem. „Jestli mi zalžeš, obě zemřete.“

„Barte, uklidni se. Copak nevíš, že za chvíli budou Vánoce? Copak chceš, abychom tě poslali pryč a přišel jsi o všechny ty hračky, které ti Ježíšek nadělí pod stromeček?“

„Žádný Ježíšek není!“ křikl jsem ještě vztekleji – copak si myslí, že ještě věřím takovým nesmyslům?

„Mívals mě rád. Celý svůj život se zdráháš mi to říct, ale viděla jsem ti to v očích. Barte, co tě tak změnilo? Co tě přimělo mě tak nenávidět? Řekni mi to, abych se mohla změnit, abych mohla být lepší.“

Podívejme, pokouší se o vítězství ještě chvíli před smrtí… a před svým spasením. Bohu jí bude líto, až bude zmasakrovaná a ponížena všemi možnými způsoby.

Přimhouřil jsem oči a pozvedl svůj ostrý nůž, který mi nedala babička – je to dárek od Johna Amose, který mi dal těsně poté, co se objevila ta stará čarodějnice Maryša.

„Jsem černým andělem božím,“ řekl jsem roztřeseným starým hlasem, „a jsem tu, abych dal průchod spravedlnosti, protože lidé vaše hříchy neodhalili.“

Posunula rychle Cindy tak, aby holčičku chránila svým tělem, kdybych zaútočil. Když jsem sledoval, co dělá, vykopla pravou nohu a zasáhla mě do zápěstí. Nůž odletěl pryč. Vyrazil jsem, abych ho sebral, ale byla rychlejší a kopla nůž pod kuchyňský pult. Skočil jsem k zemi, abych ho vytáhl. V té chvíli musela postavit Cindy na podlahu a najednou na mě seděla a tiskla mi vzadu ruku. Druhou rukou mě uchopila za vlasy a přinutila mě vstát.

„A teď si ujasníme, kdo je tady pánem a kdo bude potrestaný.“ Smýkala mnou a strkala mě, ale nepustila ani mou ruku, ani vlasy. Zahnala mě do mého pokoje a hodila mě tam na podlahu. Než jsem stačil vstát, dveře se zabouchly a zaslechl jsem, jak cvakl klíč. Byl jsem tu zamčený.

„Ty děvko, pusť mě ven. Jestli mě nepustíš, zapálím dům. A uhoříme, uhoříme všichni.“

Slyšel jsem, jak lapá po dechu. Opírala se o zavřené dveře mého pokoje. Pokoušel jsem se najít zbytky zápalek a svíček, které jsem si schovával v pokoji. Jsou pryč. Všechny zápalky, svíčky, dokonce i zapalovač, který jsem sebral Johnu Amosovi jsou pryč.

„Zlodějko!“ řval jsem. „Tenhle dům je plný zlodějů, podvodníků, děvek a lhářů! Všichni prahnete jen po mých penězích! Myslíte si, že dneska, zítra, příští týden nebo příští měsíc umřu – ale já se dožiju tvé smrti, maminko! Budu žít tak dlouho, dokud nevyhynou všechny myši v podkroví!“

Spěchala chodbou. Slyšel jsem klapot jejích saténových pantoflíčků. Sám jsem se bál. Nevěděl jsem, co mám dělat. Neříkal mi John Amos, že mám počkat do Štědrého večera, aby se všechno shodovalo s požárem ve Foxworth Hallu? Udělat to stejným způsobem, jen trochu jinak.

„Maminko,“ zašeptal jsem na kolenou a s pláčem, „já ty ohavnosti nemyslel vážně. Maminko, prosím tě, nechoď pryč a nenechávej mě tu samotného. Já nemám samotu rád. Děsím se toho, co se se mnou děje, mami. Proč předstíráš, že jsi za svého bratra provdaná? Proč jsi s ním a s námi nemohla jen tak žít a zachovat se decentně?“ Vzlykal jsem a bál se toho, co provedu, až zase budu tak podlý.

Nemusela ty dveře zamykat, když má Cindy u sebe. Nevěří, že se dokážu zachovat správně. Ale to je proto, že nedokáže pomoct nejen mě, ale ani sobě. Narodila se zkažená a krásná a Bůh může její hříšnou duši spasit jedině smrtí. Povzdechl jsem si a vstal, odhodlaný udělat všechno proto, abych zachránil ji i nás před tím, co nám z života nadělala. „Mami,“ křikl jsem, „odemkni! Když neodemkneš, zabiju se! Vím o tobě všechno, všechno o tom, co se svým bratrem pácháš – ti lidé z vedlejšího domu mi řekli všechno o tvém dětství. A zbytek jsem se dozvěděl z tvé knihy. Jestli mě nechceš vidět už jen mrtvého, odemkni dveře.“

Přišla ke dveřím, odemkla a i když si utírala nos a projížděla rukou vlasy, dívala se mi do tváře. „Co myslíš tím, že ti lidé od vedle ti všechno řekli? Kdo to je?“

„Až ji uvidíš, bude ti to jasné,“ řekl jsem samolibě a najednou jsem byl už zase ten podlý podivín. Proč musí pořád držet tu zatracenou Cindy? Porodila přece mě, ne ji. „Bydlí tam ještě jeden stařec. Ví o tobě i o době, kdy jste byli zavření v tom podkroví. Zajdi tam a promluv si s nimi, mami. Pak už nebudeš tak šťastná, že máš dceru.“

Zůstala stát s otevřenou pusou a vyděšeným pohledem, při kterém její modré oči potemněly. „Barte, prosím tě, nelži mi.“

„Já nikdy nelžu, nejsem jako ty,“ odsekl jsem a díval se, jak se začíná třást tak, že málem Cindy upustila. Škoda, že se to nestalo. Ale stejně by si neublížila, protože na podlaze je koberec.

„Zůstaň tady a počkej na mě,“ řekla a odcházela si pro kabát. „Jednou v životě udělej to, o co tě žádám. Sedni si a dívej se na televizi – sněz tolik bonbónů, kolik chceš – ale zůstaň doma a do toho deště nechoď.“

Jde k sousedům. Zmocnila se mě panika a ovládl mě strach, že se už nevrátí. Bál jsem se, že tam nebude v bezpečí a že John Amos to všechno myslí vážně. Ale nedokázal jsem to říct nahlas. Navíc Bůh je na straně Johna Amose, protože on nezhřešil.

Maminka si oblékla teplý bílý kabát a obula si bílé kozačky. Teple oblékla i Cindy a zvedla ji do náruče. „Buď tady hodný, Barte a měj na paměti, že tě mám moc ráda. Během deseti minut budu zpátky, nebesa vědí, co o mě může ta žena v černém vědět.“

Vrhl jsem rychlý zahanbený pohled na její pobledlou a vyděšenou tvář. Maminka se sesype, až se s babičkou setká. Skončí ve svěrací kazajce a já ji už nikdy neuvidím.

Proč nejsem rád, že ji Bůh už trestá a její vykoupení začíná? Znovu mě začínala bolet hlava. Žaludek jsem měl jako na vodě. Nohy mě odmítaly poslouchat a byly těžké jako z olova. Plahočil jsem se ke skříni na kabáty, ale maminka už za sebou zabouchla dveře.

Mami, plakala moje duše, nenechávej mě tu samotného. Já nemám samotu rád. Nikdo mě nebude mít rád tak, jako ty, mami, nikdo. Prosím tě, nechoď tam – ať tě John Amos nevidí. Neměl jsem nic říkat. Mělo mi být jasné, že nezůstaneš tady, kde jsi v bezpečí. Oblékl jsem si kabát a spěchal jsem k předním oknům. Sledoval jsem, jak vychází s Cindy v náručí do větru a studeného deště. Jako by se ona, pouhá žena, mohla postavit Bohu a jeho hněvu.

Když mi zmizela z dohledu, vyklouzl jsem ven a vydal se za ní. Je tenhle nový kabát vyjádřením toho, že mě miluje? Ne, tvrdil ten chytrý stařec v mém mozku, ten kabát nic neznamená. Dárky, hračky, hry a oblečení se dávají snadno – takové věci dávají svým dětem všichni rodiče, i když jim přitom cukrují koblihy arzenikem. Rodiče mi odpírají to nejdůležitější – pocit bezpečí.

Unaveně jsem si povzdechl a nepřestával doufat, že jednou někde najdu matku, která by navždy zůstala se mnou, matku, která by pro mě byla tou pravou – která by vždycky pochopila, že jsem dělal, co jsem mohl.

Venku mi vítr připlácí kabát k tělu a do tváře mi narážely kapky deště. Asi deset metrů před sebou jsem viděl maminku. Měla co dělat, aby Cindy udržela, protože ta se pokoušela se jí vysmeknout a utéct zpátky domů. Křičela: „Nemám ráda déšť! Vem mě domů. Mami, já nikam nechci!“

Maminka se ji pokoušela při chůzi uklidnit a ještě se snažila přidržovat si jednou rukou na hlavě kapucu. Nakonec se vzdala pokusů zůstat suchá a pokoušela se před deštěm uchránit jen Cindy. Brzy měla vlasy zplihlé, přilepené k hlavě a stejně rovné, jako já, protože já bych si nikdy kapucu na hlavu nedal – bál bych se pohledu do zrcadla.

Maminka uklouzla na blátě, které stékalo z kopců a skoro ztratila rovnováhu. Ale vyrovnala to a neupadla. Cindy křičela a bušila jí pěstičkami do tváře. „DOMŮ! JÁ CHCI DOMŮ!“

Maminka se neohlížela, tak jsem mohl běžet rychle. Soustředila se jen na cestu před sebou. „Přestaň se se mnou prát, Cindy!“

Vysoké zdi. Ocelové tyče. Mohutná vrata. Kouzelná krabička, do které se mluví. Slabý hlas, který odpovídá – a stále je slyšet skučení větru. Ale ani soukromí, ani vítr pro Boha nic neznamenají.

Slyšel jsem maminku, jak křičí, aby přehlušila kvílení větru a déšť. „Tady je Catherine Sheffieldová. Bydlím v sousedním domě a Bart je můj syn. Chci hovořit s paní domu.“

Zavládlo ticho a bylo slyšet jen vítr.

Pak maminka promluvila znovu. „Chci se s ní setkat, a pokud kvůli tomu budu muset ten plot přelézt, udělám to. Půjdu dovnitř tak jako tak – takže ta vrata otevřte a ušetřete mi komplikace.“

Stál jsem v pozadí, čekal a těžce dýchal, jako bych měl opravdu nemocné srdce. Široká vrata se pomaloučku otevírala.

Chtělo se mi zavolat NE! Nelez do pasti, mami! Ale vlastně nevím, jestli to vůbec nějaká past je. Prostě jsem se bál, že ve společnosti Johna Amose a Malcolma, který sídlí v mém nitru, nemusí maminčina návštěva v babiččině domě přinést nic dobrého. Podařilo se mi vraty proklouznout těsně předtím, než se zavřela. Jejich tichý skřípot připomínal zvuk vězeňských vrat.

Maminka se prodírala kupředu a Ciny celou dobu plakala a ječela. Než došly ke dveřím, byly obě promoklé na kůži. I já byl celý mokrý a to jsem si mohl kabát oběma rukama přidržovat.

Na konci schodiště maminka zakopla a sevřela Cindy, která se stále ještě pokoušela z jejího náručí vyprostit. Zachytila se spodní čelisti mosazné lví hlavy a ozvalo se hlasité zazvonění.

John Amos ji už čekal, protože okamžitě otevřel jedno křídlo dveří a lehce se uklonil, jako by vpouštěl královnu. Utíkal jsem, co mi nohy stačily, abych o nic nepřišel. Rychle k postrannímu vchodu, dolů chodbou k výtahu – doufám, že budou v tom pokoji, protože za palmami to není tak bezpečné. Jory mě tam jednou našel a mohlo by se to stát znovu.

Nasoukal jsem se do kuchyňského výtahu, ale předtím jsem pohodil na zem svůj kabát. Pak jsem pootevřel dveře jen na špehýrku. Maminka je nejspíš ještě dole v hale a svléká si mokrý kabát a zablácené boty.

Pak se objevila ve dveřích. Kabát ani boty neměla. Neměl jsem ještě ani čas se podívat, jestli sedí babička ve svém houpacím křesle – ale byla tam.

Upjatě povstala a dívala se na maminku. Třesoucí se ruce schovávala za zády a většinu tváře a vlasy jí zahaloval závoj.

Cosi malého, slabého a mladého ve mně chtělo vykřiknout, když jsem viděl maminku, jak vchází do „jejího“ pokoje. Cindy měla stále na ruce, ale svlékla jí bundu. Holčička byla suchá, zatímco mamince visely vlasy jako provázky. Měla zarudlou tvář a zdálo se, že má horečku. Znovu jsem chtěl vykřiknout. Co když ji Bůh právě v tomhle okamžiku srazí k zemi mrtvou? Co když On opravdu chce, aby zemřela v pekelných plamenech?

„Omlouvám se, že k vám tak vpadám,“ ozvala se maminka. Myslel jsem, že se do ní pustí rovnou. „Ale musíte mi odpovědět na pár otázek. Kdo jste? Co jste to napovídala mému mladšímu synovi? Říkal mi hrozné věci a tvrdil, že jste mu je řekla vy. Neznám vás, a vy neznáte mě, tak co jste mu mohla povídat jiného, než lži?“

Babička doteď nepronesla ani slovo. Prohlížela si nejdřív maminku a potom Cindy.

Pak babička ukázala na křeslo a trochu sklonila hlavu, jako by chtěla říct, že se omlouvá. Proč nemluví?

„Je to nádherný pokoj,“ řekla maminka a rozhlížela se kolem po všem tom nábytku. V očích měla znepokojený výraz, i její úsměv vypadal vynuceně. Postavila Cindy na zem a pokoušela se držet ji za ruku. Ale Cindy to tu chtěla prozkoumat a prohlédnout si všechny ty hezké věci.

„Nezůstanu tu ani o chvíli déle, než bude nezbytně nutné,“ pokračovala maminka a stále sledovala Cindy, která na všechno sahala. „Jsem nastydlá a chci být doma v posteli, ale musím zjistit, co vyprávíte mému synovi, že když se vrátí domů, říká tak strašné věci. Jako matku mě neuznává. Jakmile mi to vysvětlíte, okamžitě s Cindy odejdeme.“

Babička přikývla, ale stále měla sklopené oči, jako nějaká Arabka. Z maminčina pohledu jsem usoudil, že si myslí, že mluví s nějakou cizinkou, která nerozumí dobře anglicky.

Maminka se posadila poblíž krbu a Cindy se přiloudala k jejím nohám.

„Tohle je samota, takže když mi Bart řekl, že ta paní od vedle mu povídala to a ono, bylo mi jasné, že jste to musela být vy. Kdo jste? Proč se pokoušíte obrátit mého syna proti mně? Co jsem vám kdy udělala?“ Její otázky pokračovaly dál, protože dáma v černém stále mlčela. Maminka se naklonila dopředu, aby na babičku lépe viděla.

Tušila snad už něco? Byla tak bystrá, že by si něčeho všimla i přes ten černý závoj a dlouhé beztvaré černé šaty? „No tak, já jsem se vám už představila. Buďte alespoň natolik zdvořilá, že mi sdělíte své jméno.“

Zase žádná odpověď, jen plaché přitakání hlavy zahalené černým závojem.

„Ach, chápu,“ pronesla maminka zamračeně, „vy asi nemluvíte anglicky.“

Žena zavrtěla hlavou. Maminčiny chmury se ještě prohloubily. „Pak už ale opravdu nevím. Zdá se, že mi rozumíte, ale neodpovídáte. Němá být nemůžete, protože to byste mému synovi nemohla napovídat tolik lží.“

Čas hlasitě odtikával. Ještě nikdy jsem neslyšel hodiny na krbové římse jít tak nahlas. Babička se houpala ve svém křesle, jako by neměla v úmyslu nikdy zvednout hlavu ani promluvit.

Maminka začala být neklidná. Cindy najednou vyskočila a běžela si vzít porcelánové kotě. „Cindy, polož to.“

Cindy neochotně poslechla a položila kotě zpátky na mramorový stolek. Jakmile kočičku pustila, rozhlížela se po něčem jiném. Nahlížela do dveří sousedního pokoje a pak se tam rozběhla. Maminka vyskočila a spěchala za ní, aby jí zabránila ve zkoumání. Cindy je jako já, všechno chce vidět – ačkoli jí věci nepadají z rukou tak často, jako mně.

„Nechoď tam!“ vykřikla babička a také vstala.

Maminka ztuhla a pomalu se otočila. Na Cindy zapomněla. Doširoka otevřela modré oči a z obličeje se jí vytratila barva. Zírala na tu ženu v černém, která se nedokázala ubránit tomu, aby vztáhla nervózní ruce k výstřihu černých šatů. Za chvíli už si pohrávala se šňůrou perel a otáčela jimi mezi prsty.

„Váš hlas, už jsem ho někde slyšela.“

Babička nic neříkala.

„A ty prsteny, které máte na rukách, ty jsem už viděla. Kde jste k těm prstenům přišla?“

Babička bezmocně pokrčila rameny a rychle schovala své perly. Zapadly pod její černé šaty. „V zastavárně,“ pronesla podivně cizím skuhravým hlasem. „Výhodná koupě.“

Maminka přimhouřila oči a nepřestávala si tu ženu, která jí není cizí, prohlížet. Seděl jsem se zatajeným dechem a přemýšlel jsem, co se stane, až to maminka zjistí. Ach, maminka na to přijde. Vím, že maminku není možné jen tak jednoduše přelstít.

Maminka najednou klesla na nejbližší židli, jako by jí nesloužily nohy. Nevnímala své mokré šaty ani to, že Cindy se vydala do vedlejší místnosti.

„Vidím, že anglicky trochu umíte,“ podotkla tiše a pomalu. „Ve chvíli, kdy jsem vstoupila do této místnosti, mi připadalo, že se čas vrátil zpátky a já jsem zase dítě. Moje matka měla stejný vkus co se týče nábytku i barev. Když se dívám na vaše brokátová křesla i ta vyřezávaná, potažená sametem, na hodiny na krbové římse, napadá mě, že má matka by ten pokoj schválila. Dokonce i ty prsteny, co máte na rukou, vypadají jako prsteny, jaké nosívala ona. Vy jste je našla v zastavárně?“

„Mnoha ženám se líbí podobný typ pokoje… i podobné šperky,“ odpověděla dáma v černém.

„Máte zvláštní hlas… paní…?“

Další pokrčení ramen ze strany postavy v černém.

Maminka vstala a odešla do vedlejší místnosti pro Cindy. Zadržel jsem dech. Právě tam je ten portrét. Uvidí ho. Ale asi se nerozhlížela kolem sebe, protože se za chvíli vrátila a Cindy strkala před sebou. Postavila se ke krbu a Cindy držela pevně za ruku.

„Máte pozoruhodný dům. Když zavřu oči, přísahala bych, že se dívám na Foxworth Hall.“

Babiččiny oči potemněly.

„Máte na krku perly? Myslím, že jsem je zahlédla, když jste si sahala na krk. Ty prsteny jsou krásné. Neskrýváte je, tak proč schováváte ty perly?“

Babička zase jen pokrčila rameny.

Maminka držela Cindy stále za ruku a popošla blíž k ženě, kterou jsem už nechtěl považovat za svou babičku. „Když tu stojím, vrací se mi spousta vzpomínek,“ řekla maminka. „Vzpomínám si na ty Vánoce, kdy Foxworth Hall do základů vyhořel. Byla taková chladná noc a sněžilo, ale světlo bylo jako v červenci. Svékla jsem z prstů všechny prsteny a zahodila ty šperky s diamanty a smaragdy do hlubokého sněhu. Myslela jsem si, že už je nikdo nikdy nenajde – ale madam, vy máte jeden z těch prstenů na ruce! Chris ty šperky později posbíral, protože patřily jeho matce! Jeho milované matce!“

„Není mi dobře. Odejděte,“ zašeptala ta osamocená postava v černém. Stála uprostřed svého pokoje a vyhýbala se svému houpacímu křeslu, které by ji mohlo usvědčit.

Ale bylo už pozdě.

„TY!“ vykřikla maminka. „Mělo mi to být jasné hned! Kromě té tvé žádná jiná šňůra perel se sponou ve tvaru diamantového motýla neexistuje. Jistě že je ti špatně!“ křičela maminka. „Jak jinak by ti vůbec mohlo být! Poznala jsem tě. Teď už to všechno dává smysl. Jak se opovažuješ plést se mi zase do života? Vrátila ses, abys po tom všem, cos nám už udělala, způsobila ještě další neštěstí. Nenávidím tě. Nenávidím tě za všechno, cos udělala, ale nikdy jsem neměla možnost ti to oplatit. Vzít Barta nestačilo. Teď mám možnost to dohnat.“

Pustila Cindinu ruku, popošla dopředu a uchopila babičku, která se pokoušela ustoupit a zbavit se jí. Ale maminka byla silnější. Bez dechu jsem vzrušeně sledoval, jak se ty dvě ženy strkají.

Babička první útok odrazila. Zdálo se, že neví, co si má počít. Pak se Cindy probrala z ohromení strachem a rozplakala se. „Mami, pojďme domů.“

Otevřely se dveře a do místnosti se přibelhal John Amos. Maminka se chystala zaútočit znovu, když John Amos položil svou velkou hrubou dlaň babičce na rameno. Nikdy předtím jsem neviděl, že by se jí dotkl.

„Paní Sheffieldová,“ začal svým syčivým hlasem, „byla jste v tomto domě vlídně přijata a teď se pokoušíte ublížit mé ženě, která není už několik let zcela zdravá. Jsem John Amos Jackson a tohle je moje manželka, paní Jacksonová.“

Maminka ztuhla a němě zírala.

„John Amos Jackson,“ opakovala pomalu a vychutnávala to jméno. „To jméno jsem už slyšela. Právě včera jsem pročítala svůj rukopis a musela jsem vymyslet, jak to jméno změnit. Vy jste ten John Amos Jackson, který býval komorníkem v Foxworth Hallu! Vzpomínám si na vaši holou hlavu a na to, jak se ta pleš pod lustry leskla.“ Otočila se a natáhla se, aby vzala Cindy za ruku. Alespoň jsem si to myslel. Ale místo toho strhla z babiččiny tváře závoj.

„Matko!“ vykřikla. „Mělo mi být už dávno jasné, že jsi to ty. Od chvíle, kdy jsem vkročila do tohoto domu jsem cítila, že jsi tady, tvůj parfém, barvy, nábytek. Měla jsi dost rozumu, aby sis zahalila tvář a oblékala jen černé šaty, ale jsi i natolik hloupá, že dál nosíš své šperky. Jsi hloupá, vždycky jsi byla tak zatraceně hloupá! Je to z tvé strany šílenství nebo hloupost, že si myslíš, že bych mohla zapomenout na tvůj parfém a šperky?“ Divoce a hystericky se rozesmála a otáčela se stále dokola, takže John Amos, který se pokoušel zabránit tomu, aby něco neprovedla, klopýtal a nemotorně se pokoušel ji chytit, než se pokusí zaútočit znovu.

Ale vždyť ona tančí! Vířila kolem babičky a natahovala po ní ruce – a při tom všem křičela: „Mělo mi být jasné, že jsi to ty. Od té doby, co ses sem přistěhovala, se Bart chová jako blázen. Ty nás prostě nedokážeš nechat na pokoji, co? Musela jsi sem přijít a pokusit se zničit, co jsme si s Chrisem společně vybudovali – poprvé v životě jsme tu byli šťastní. A tys nám to zničila. Podařilo se ti připravit Barta o rozum, takže bude muset být izolován tak, jako jsi byla ty. Ach, jak tě za to nenávidím. Mám k nenávisti mnoho důvodů. Coryho, Carrie a teď i Barta – copak to tvé ubližování nebude mít nikdy konec?“ Zahákla se nohou babičce za koleno a trhla. Babička ztratila rovováhu a válela se po podlaze ve změti černých hadrů. Maminka byla okamžitě na ní a sápala se po těch perlách s diamantovou sponou ve tvaru motýla.

Oběma rukama šňůru roztrhla a perly se rozkutálely po orientálním koberci a tiše v něm mizely.

John Amos maminku hrubě uchopil a zvedl ji na nohy. Držel ji a třásl s ní tak, až se jí třásla hlava. „Ty perly posbíráte, paní Sheffieldová,“ nařídil jí drsným odporným hlasem, který zněl najednou velice silně. Překvapilo mě, že maminku tak hrubě svírá. Věděl jsem, co by na mém místě udělal Jory – popral by se s Johnem Amosem a maminku by zachránil. Ale co já, nevěděl jsem, jesti bych to zvládl. Bůh tam nahoře chce, aby byla maminka za své hříchy potrestaná, a když bych jí pomohl, co by pak Bůh udělal mně? A krom toho je Jory větší. A tatínek vždycky říká, že všechno se děje tak, jak má – takže i tohle je v pořádku, navzdory tomu, že mě je z toho zle.

Ale maminka nakonec mou pomoc nepotřebovala. Pohodila hlavou dozadu a trefila jeho umělý chrup. Slyšel jsem, jak praskl. Maminka se uvolnila z jeho sevření. Ale on se pak do ní pustil s ještě větším odhodláním. On ji zabije a stane se tak sám vykonavatelem božího hněvu!

Ale maminka bleskurychle vymrštila koleno a zasáhla ho přímo do rozkroku. John Amos zavyl, sklopil se, držel se za postiženou oblast, padl na podlahu, převaloval se a skučel: „Do pekel s tebou!“

„Do pekel patříš ty, Johne Amosi Jacksone!“ křikla na něho maminka. „A už se mě neopovažuj dotknout, jinak ti vyškrábu oči.“

Babičce se mezitím podařilo postavit se, stála uprostřed pokoje a nejistě se kymácela, jak se pokoušela připevnit si znovu na tvář potrhaný závoj. V tu chvíli ji maminka udeřila do tváře, takže se svezla do svého houpacího křesla. „Do pekel s tebou, Corrine Foxworthová! Doufala jsem, že tvou tvář už nikdy neuvidím. Doufala jsem, že v tom ústavu umřeš a ušetříš mě té hrůzy zase se na tebe dívat a slyšet ještě ten hlas, který jsem kdysi milovala. Ale já jsem nikdy neměla štěstí. Měla jsem vědět, že nikdy nebudeš tak ohleduplná, abys zemřela a nás s Chrisem nechala na pokoji. Jsi jako tvůj otec, zoufale se držíš při životě, ale ten tvůj za nic nestojí.“

Netušil jsem, že maminka se dokáže takhle rozzuřit. Je teď jako já. Byl jsem šokovaný a vyděšený, když jsem sledoval, jak maminka strčila do babičky tak, že se houpací křeslo převrhlo a obě dvě spadly. Kutálely se po zemi a John Amos sténal tak, jako by se z toho už neměl nikdy vzpamatovat. V několika vteřinách seděla maminka babičce na prsou a rvala jí z rukou ty třpytivé drahé prsteny. Babička se pokoušela sebe a své šperky chránit.

„Prosím tě, Cathy, tohle mi nedělej,“ žádala.

„Tobě! Netušíš, jak jsem toužila vidět tě na podlaze jak mě prosíš. Před chvílí jsem se zmýlila – můj šťastný den konečně nastal. Mám zase možnost pomstít se ti za všechno, cos nám způsobila. Dívej se, a uvidíš, co s těmi tvými vzácnými prsteny udělám.“ Zvedla ruku a jediným divokým gestem hodila všechny prsteny do plápolajících plamenů. „Tak, a je to!“ křičela maminka. „Tohle se mělo stát už tu noc, kdy zemřel Bart.“

S radostným výrazem běžela vzít Cindy, spěchala ke skříni v hale pro její kabátek, pak si oblékla svůj a nazula si boty.

John Amos se zvedl ze země a mumlal si něco o ďáblově plemeni, které mělo zemřít, když bylo zavřené a bezmocné. Ta zatracená čarodějnice měla být zabita ještě předtím než dala světu další ďáblovy potomky!

Slyšel jsem ho. Maminka možná ne.

Vylezl jsem z výtahu. Babička seděla na podlaze jako hromádka neštěstí a brečela. Nevšimla si mě.

Maminka byla už obutá a na sobě měla svůj bílý kabát, ale vrátila se ještě ke dveřím a pohlédla na ženu na podlaze. „Co jsi to říkal, Johne Amosi Jacksone? Slyšela jsem, že o mně mluvíš jako o čarodějnici a potomku ďábla. Řekni mi to ještě jednou do očí! No tak, zopakuj to! Teď už nejsem to vyděšené dítě, jsem dospělá. Nemysli si, že by to bylo tak jednoduché, jako tenkrát – protože já nejsem stará a slabá a už se nebojím.“

Podíval se směrem k ní a v ruce držel pohrabáč. Musel ho sebrat u krbu. Ale ona se jen smála a zdálo se, že ho považuje blázna a snadného soupeře. Vběhla do místnosti a pak ho zdravou nohou nakopla do zadku tak prudce, že spadl přímo na tvář. Když padal, vzteky ječel.

Křičel jsem i já. Tohle se nemělo stát. Takhle jsme s Johnem Amosem boží odplatu neplánovali. On jí ublížit neměl.

Pak mě maminka uviděla. Široce otevřela modré oči, zbledla a zdálo se, že se zhroutí. „Barte.“

Zašeptal jsem: „To John Amos mi říkal, co mám dělat.“

Otočila se k babičce. „Podívej se, cos způsobila. Postavila jsi mého vlastního syna proti mně. A celou tu dobu ti nevadilo nic, ani vražda. Coryho jsi otrávila, Carrie kvůli tobě spáchala sebevraždu, zabilas i Barta Winslowa, když jsi ho poslala do hořícího domu zachránit stařenu, která už nechtěla žít – a teď štveš proti mně mého syna. Před spravedlností jsi unikla tím, žes předstírala nepříčetnost. Ale tys nebyla šílená, když jsi zapálila Foxworth Hall. To byl tvůj první chytrý skutek v životě, ale teď přišel čas mé odplaty.“ S těmito slovy se rozběhla ke krbu, vzala lopatku na vybírání popela, otevřela dvířka a začala rozhazovat rudé žhavé uhlíky z ohniště po koberci.

Jak začal koberec doutnat, zavolala na mě: „Barte, oblékni si kabát, jdeme domů. A odstěhujeme se tak daleko, že nás už nikdy nenajde! Nikdy!“

Dal jsem se do křiku. Křičela i babička. Ale maminka zapínala Cindy kabát a tak si nevšimla, že John Amos má už zase v ruce ten pohrabáč. Strnul jsem a otevřel jsem pusu, abych ji varoval – ale v tu chvíli jí pohrabáč dopadl na hlavu. Tiše se sesula na podlahu jako hadrová panenka.

„Ty blázne!“ vykřikla babička. „Vždyť jsi ji možná zabil!“

Věci dostaly rychlý spád. Všechno se to nějak zvrtlo. Mamince se přece nemělo nic stát. Chtěl jsem to říct, ale tvář Johna Amose byla zkřivená a rty semknuté, když se blížil k babičce.

„Cathy, Cathy,“ prosila na kolenou a houpala maminčinu hlavu, „prosím tě, neumírej. Vždycky jsem tě měla moc ráda. Nikdy jsem nechtěla, aby někdo z vás zemřel. Já…“

Rána byla tak prudká, že se převalila přes maminku.

Měl jsem vztek. Cindy křičela. „Johne Amosi!“ ječel jsem. „To Bůh v plánu neměl!“

Otočil se ke mně a spiklenecky se usmíval. „Ale ano, Barte. Bůh ke mně v noci promluvil a řekl mi, co máme dělat. Neslyšel jsi, jak maminka říká, že pojede hodně daleko? Copak by s sebou brala tak obtížného kluka, jako jsi ty? Nejdřív by tě odložila do nějakého ústavu. Pak by odjela a už bys ji nikdy neviděl. Barte, zůstal bys navždy opuštěný jako tvůj pradědeček. Zavřeli by tě stejně jako jeho a už bys ji nikdy neuviděl! Takhle krutě se život odvděčuje těm, kteří se snaží dělat jen to nejlepší. A jsem to já, jenom já, kdo se snaží se o tebe postarat a dohlédnout, abys unikl před horší izolací, než je ve vězení.“

Vězení, vězení, zní to skoro jako trávení.

„Posloucháš mě, Barte? Slyšel jsi, co jsem říkal? Je ti jasné, že dělám co mohu, abych ti je obě zachránil?“

Zíral jsem na něho. Nerozuměl jsem vůbec ničemu.

„Ano, Barte, místo jednoho suvenýru budeš mít dva.“

Nevěděl jsem, komu a čemu mám věřit. Díval jsem se na ty dvě ženy na podlaze, na maminku a na babičku, která se sesula na maminčino štíhlé tělo. Najednou mi to došlo – já obě ty ženy miluju. Miluju je víc, než jsem si myslel. Kdybych o jednu z nich přišel, nechtěl bych už žít, natož kdybych ztratil obě. Jsou opravdu tak špatné, jak tvrdí John Amos? Potrestá mě Bůh, když nedopustím, aby byly „vykoupeny“ ohněm?

A přede mnou stál John Amos, jediný, který ke mně byl od začátku upřímný, řekl mi, kdo je můj skutečný otec, moje vlastní babička a chytrý a prohnaný Malcolm.

Pohlédl jsem do jeho malých přimhouřených oček a hledal tam, co mám dělat. Bůh za Johnem Amosem stojí, jinak by tak dlouho nežil.

Poklepal mi na bradu a já se otřásl. Nemám rád, když se mě někdo dotýká, i když je to jen letmo.

„Teď mě pozorně poslouchej, Barte. Nejdřív odvedeš Cindy domů. Pak ji donutil slíbit, že nikomu nic neřekne, jinak že jí vyřízneš ten její růžový jazýček. Myslíš, že ti to slíbí?“

Tupě jsem přikývl. Musím ji k tomu přimět.

„Neuděláš nic mamince ani babičce?“

„Samozřejmě, že ne. Jen je odklidím někam, kde budou v bezpečí. Ale ani slovo tomu muži, který si říká tvůj otec. Ani slovo. Pamatuj si, že i on by tě odvedl z domova a nechal tě zavřít. I on si myslí, že jsi blázen. Copak nevíš, že proto tě stále vodí k tomu cvokaři?“

Polkl jsem. Bolelo mě v krku. Nevěděl jsem, co mám dělat.

John Amos to věděl. „Teď jdi s Cindy domů, zajisti, aby ten spratek mlčel, zamkni se ve svém pokoji a hraj hlupáka, který nic neví. A pamatuj si… musíš tu svou sestru vyděsit tak, aby se neodvážila ani pípnout.“

„To není moje sestra,“ špitl jsem unaveně.

„A jaký je v tom rozdíl?“ vyštěkl podrážděně. Prostě udělej to, co jsem ti řekl. Řiď se mými instrukcemi, protože Bůh chce, aby mu lidé bezvýhradně věřili – a nikdy nesmíš říct ani bratrovi, ani otci, že znáš to jejich tajemství nebo že máš nějakou představu, kde by mohla tvoje matka být. Hraj hlupáka. To ti určitě půjde.“

Co tím chtěl říct? Dělal si ze mě legraci?

Svraštil jsem obočí, nasadil zlostný pohled a napodobil Malcolma. „Poslechni, Johne Amosi, kdyby se ti podařilo mě přelstít, ten den by se svět ocitl na hlavičce špendlíku, to ti přísahám. Tak se mě nesnaž podvést a nemysli, že jsem hlupák… protože nakonec zvítězím já. Zvítězím vždycky, ať živý nebo mrtvý.“

Cítil jsem, jak mnou prostupuje síla. Nikdy jsem se necítil tak chytrý. Pohlédl jsem na ty dvě ženy, které miluju. Ano, Bůh to naplánoval tak, abych měl navždycky dvě matky… a už nikdy nebudu sám.

„A teď musíš mlčet a Jorymu ani tatínkovi neprozradit ani slovo, jinak ti vyříznu jazyk,“ řekl jsem Cindy, když jsme byli už zase doma v kuchyni. „Chceš vyříznout jazyk?“

Její malá tvářička byla mokrá od deště a slz a také zacákaná blátem. Pusu měla otevřenou, oči vytřeštěné a kňourala jako mimino. Nechala mě obléknout ji pyžamo a uložit do postele. Dělal jsem to se zavřenýma očima, abych se nemusel stydět při pohledu na některé části jejího těla a nezačal ji ještě víc nenávidět.

Kde je maminka?

EXISTUJE ČLOVĚK, SE KTERÝM SI MUSÍM PROmluvit. Někdo, kdo spustil tohle tornádo, které nám bude ničit životy navždycky. Hodně jsme o tom s tatínkem mluvili, ale všechno to bylo ještě příliš živé a já se v tom nemohl vyznat. Proč přišla a způsobila tohle všechno? Nakonec už jsem nevydržel setrvávat ve vzteku a když skončila hodina, spěchal jsem za madam do její kanceláře.

„Nenávidím vás, madam, za všechny ty ohavnosti, které jste řekla mamince. Od toho dne se všechno změnilo na něco příšerného. Od teď ji necháte na pokoji, nebo odejdu a už se nikdy nevrátím. Copak jste přiletěla z takové dálky jenom proto, abyste jí ublížila? Hrozné je pro ni už jen to, že nemůže tancovat. Jestli nepřestanete působit potíže, zanechám tance také. Zmizím a už mě neuvidíte. Protože tím, že jste zničila život mých rodičů se vám podařilo zničit ho i mně a Bartovi.“

Zbledla a vypadala najednou velice staře. „Mluvíš jako tvůj otec. Julian na mě taky tak upíral ty své tmavé oči.“

„Miloval jsem tě.“

„Miloval…?“

„Ano, ten minulý čas platí. Tenkrát jsem si myslel, že ti na mně záleží, že máš ráda mé rodiče a věřil jsem, že tancování je ta nejkrásnější věc na světě. Teď už tomu nevěřím.“

Byla zaskočená a zdálo se, že jsem ji zasáhl přímo do srdce. Opřela se o zeď za sebou a kdybych nepřiskočil a nepodepřel ji, upadla by. „Jory, prosím tě,“ lapala po dechu, „neutíkej. Nenechávej tance. Když to uděláš, můj život ztratí smysl a George a Julian žili pro nic za nic. Nevěř těm, které jsem milovala a které jsem ztratila, úplně všechno.“

Byl jsem tak zmatený, že jsem nedokázal promluvit. A tak jsem utekl. Bart to taky dělá, když je něco nad jeho síly.

Za mnou se ozýval hlas Melodie: „Jory, kam tak spěcháš? Jdeme spolu přece na sodovku.“

Běžel jsem dál. Už mi na ničem a na nikom nezáleželo. Můj život je naruby. Rodiče nejsou oddáni. Jak by taky mohli být? Který kněz nebo soudce by oddal bratra a sestru.

Když jsem vyběhl na chodník, zpomalil jsem a došel do veřejného parku. Sedl jsme si tam na zelenou lavičku. Seděl jsem tam dlouho a díval se na své nohy. Na nohy tanečníka – silné a plné mozolů, připravené pro profesionální jeviště. Co budu dělat, až dospěju? Lékařem být nechci, i když jsem to několikrát prohlásil. Ale to bylo jen proto, že jsem chtěl udělat radost muži, kterého jsem miloval jako svého otce. Nepovedený žert. Proč bych si měl něco nalhávat – bez tance si neumím život představit. Vypořádal jsem se s madam, s maminkou i s nevlastním otcem, který je vlastně mým strýcem, ale nejvíc jsem potrestal sám sebe.

Vstal jsem, rozhlédl se kolem po všech těch starých lidech, kteří tu osaměle seděli a uvažoval, jestli dopadnu také tak. Ne, pomyslel jsem si. Ne, já vím, kdy přiznat, že jsem udělal chybu. Vím, kdy se omluvit.

Madam M. byla ve své kanceláři. Když jsem tiše otevřel dveře a vstoupil, seděla u stolu s hlavou v dlaních. Asi jsem přece jen nějaký hluk způsobil, protože vzhlédla a já viděl, že má v očích slzy. Když mě uviděla, rozzářila se, ale o tom, co se stalo před půlhodinou neřekla ani slovo.

„Mám dárek pro tvou matku,“ ozvala se tím svým pronikavým hlasem. Otevřela zásuvku a vyndala balíček ve zlatém papíře převázaný rudou saténovou stužkou. „To je pro Catherine,“ pronesla vážně, ale do očí se mi nepodívala. „Máš pravdu skoro ve všem. Chtěla jsem tě odvést od tvých rodičů, protože jsem si myslela, že to tak bude pro tebe nejlepší. Teď vidím, že jsem dělala to, co vyhovuje především mě, ne tobě. Místo synů je vedle jejich matek, ne vedle babiček.“ Hořce se usmála a prohlížela si tu hezkou zlatou krabičku. „Bonbóny Lady Godiva. Když byla tvoje matka v New Yorku ve společnosti Madam Zolty, byla po nich jako divá. Pak ale nesměla jíst čokoládu, aby nepřibrala na váze – i když ona byla typ tanečnice, která při tanci spálila spoustu kalorií – ale stejně jsem jí dovolila jen jeden bonbón denně. Teď, když už tancovat nebude, si může tuhle svou vášeň dopřát.“

„Maminka je ošklivě nastydlá,“ vysvětloval jsem stejně upjatě, jako ona. „Děkuji za ty bonbóny i za to, cos právě vyslovila. Maminka se bude cítit určitě lépe s vědomím, že už se nebudeš pokoušet mě odvést.“ Usmál jsem se a políbil ji na tvář. „Mimochodem, nevšimla sis, že je mě dost na to, abyste se o mě podělily? A jestli nejsi lakomá ty, tak maminka určitě ne. Maminka je skvělá. Nikdy mi neřekla, že spolu máte nějaké nesrovnalosti.“ Posadil jsem se a přehodil si nohu přes nohu. „Madam, mám ale strach. U nás doma to vypadá hrozně. S Bartem je to den ode dne horší. Maminka je nemocná a tatínek vypadá utrápeně. Clover je mrtvý. Emma se už nesměje. Blíží se Vánoce a nic není připraveno. Když to půjde takhle dál, asi se zhroutím.“

„Pcha!“ odfrkla si a mluvila spíš pro sebe. „Život je takový pořád – dvacet minut bídy a neštěstí připadá na každé dvě sekundy radosti. Takže je dobré být neustále vděčný za ty dvě sekundy a cenit si toho, co člověk získá, bez ohledu na to, co to stojí.“

Můj úsměv nebyl upřímný. V nitru jsem byl skutečně deprimovaný. Její cynická slova mi moc nepomohla. „A je nutné, aby to bylo právě tak?“ zeptal jsem se.

„Jory,“ řekla a přiblížila ke mně tvář podobnou kynutému těstu, „uvažuj takhle. Kdyby nebylo stínů, jak bychom poznali, že svítí slunce?“

Seděl jsem v její ponuré kanceláři a nechal se touhle zatrpklou filozofií trochu uklidnit. „No dobře, budu si to pamatovat, madam. A jestli nedokážeš říct, že se omlouváš, tak já to říkám.“

Jako by bolestně zašeptala: „I já se omlouvám.“

Objal jsem ji a uzavřeli jsme příměří.

Celou cestu domů jsem držel tu krabici bonbónů na klíně a umíral jsem touhou ji otevřít. „Tati,“ začal jsem se vemlouvat, „myslím, že madam posílá mamince ty bonbóny jako dárek na usmířenou.“

Podíval se na mě a usmál se. „To je od ní hezké.“

„Není divné, že maminku drží to nachlazení tak dlouho? Nikdy nebyla nemocná déle než dva nebo tři dny. Nemáš pocit, že vypadá strašně unaveně?“

„To je tím psaním, tím zatraceným psaním,“ zavrčel a sledoval hustý provoz. Spustil stěrače a naklonil se kupředu, aby viděl lépe na semafor. „Už aby ten déšť přestal. Maminka ho nesnáší. Do čtyř do rána je vzhůru a píše do zápisníku, protože se bojí, aby mě klapání psacího stroje nerušilo. S jejím zdravím je to tak, jako když svíčka ubývá na obou koncích. Nejdřív ten pád a teď nachlazení.“ Znovu na mě pohlédl. „A pak je tu Bart s jeho problémy a ty se svými. Jory, naše tajemství teď znáš. Mluvili jsme o tom s maminkou a spolu jsme to probírali celé hodiny. Dokážeš nám odpustit? Podařilo se mi pomoct ti nás pochopit?“

Sklonil jsem hlavu a cítil jsem stud. „Snažím se o to.“

„Snažíš? Je to tak těžké? Copak jsem ti nevyprávěl, jak to s námi bylo, jak jsme byli všichni čtyři zavřeni v jedné místnosti, vyrůstali jsme tam a v dospívání jsme zjistili, že máme jen jeden druhého…“

„Ale tati, když jste odtamtud utekli a našli nový domov u doktora Paula, nemohl sis najít někoho jiného? Proč to musela být právě ona?“

Povzdechl si a sevřel rty. „Myslel jsem, že jsem ti svůj vztah k ženám objasnil. Tvoje matka byla se mnou, když jsem ji potřeboval. Naše vlastní matka nás zradila. V mládí si člověk některé myšlenky zafixuje velice silně. Je mi líto, že tě zraňuje má neschopnost milovat někoho jiného kromě ní.“

Co jsem mu na to měl říct? Nedokázal jsem to pochopit. Svět je plný krásných mladých žen, jsou jich tisíce, milióny. Pak jsem si vzpomněl na Melodii. Kdyby zemřela, dokázal bych si vyjít a najít si jinou? Nepřestával jsem o tom přemýšlet. Tatínek nemluvil, rty měl stále sevřené a déšť stále sílil. Jako by mi četl myšlenky. Ano, kdyby mě někdy potkalo takové neštěstí, že bych Melodii ztratil, kdyby se odstěhovala a já ji už nikdy neviděl, žil bych dál a našel bych si místo ní jinou. Cokoli je lepší, než…

„Jory, vím, o čem přemýšlíš. Před mnoha lety jsem i já musel uvažovat, proč je to právě moje sestra a ne nějaká jiná. Možná to bylo proto, že jsem ženám přestal věřit kvůli tomu všemu, co nám naše matka udělala a dobře mi bylo jen s vlastní sestrou. To ona mě držela celé ty dlouhé ztracené roky nad vodou. To ona dokázala udělat z jediné místnosti celý dům. Corymu a Carrie byla matkou. Udělala z té místnosti domov, prostírala stůl, stlala postele, přepírala v umývadle prádlo a věšela je na půdě, aby uschlo. Ale nejvíc ze všeho jsem si ji zamiloval proto, jak na té půdě tančívala. Tím se mi zapsala do srdce navěky. Protože když jsem stál stranou a pozoroval ji, zdálo se mi, že tancuje jenom pro mě. Myslel jsem, že o mně sní jako o svém princi a já si ji vysnil za svou princeznu. Byl jsem tenkrát strašně romantický, ještě víc než ona. Tvoje maminka je jiná než většina žen, Jory. Dokázala žít v nenávisti a přesto kvést. Já to nedokázal. Já musel mít lásku, jinak bych nedokázal žít. Když jsme z Foxworth Hallu utekli, koketovala s Paulem, aby se ode mne odpoutala. Za tvého otce se provdala na základě lži Paulovy sestry Amandy. Byla tvému otci dobrou manželkou, ale když zahynul, utekla do Virgínie do hor, aby dokončila svůj záměr pomstít se. Měla v úmyslu ukrást své matce jejího druhého manžela. Už jsi přišel i na to, že Bart je synem manžela mé matky, nikoli Paula, jak jsme vám oběma tvrdili. Ale museli jsme vám lhát, abychom vás ochránili. Když se potom tvoje maminka provdala za Paula a on zemřel, vrátila se ke mně. Celé ty roky jsem na ni čekal. Nějak jsem věděl, že když se nebudu vzpouzet svému osudu a nechám plameny své první lásky plápolat, bude nakonec moje. Nedokázal jsem najít jinou ženu, která by se jí mohla rovnat. Připoutala mě k sobě v době, kdy mi bylo asi tolik, jako je teď tobě. Dávej si pozor, do koho se zamiluješ, Jory, protože na tu dívku nezapomeneš nikdy.“

Dlouze jsem si povzdechl a pomyslel si, že život není vždycky jako baletní pohádky nebo televizní seriály. Láska nepřichází a neodchází spolu s ročním obdobím, jak jsem do té doby doufal.

Zdálo se, že cesta domů trvá věčnost. Tatínek musel řídit velice pomalu a opatrně. Čas od času se podíval na hodinky. Já se díval z okénka. Všude byla už vánoční výzdoba. V oknech zářily barevně osvětlené vánoční stromečky. Toužebně jsem hleděl do výloh, které jsme míjeli, protože rozmazané deštěm všechno vypadalo daleko romantičtěji. Kdyby tak bylo loni.

Kdybychom mohli být tak šťastní. Přál jsem si, aby se nám ta žena z vedlejšího domu nezapletla do života a nezničila nám to, co jsem považoval za bezvadné. Přál jsem si také, aby se nikdy neobjevila madam Maryša a nešťourala se jim v životě. Pro všechny by bylo lepší, kdyby jejich tajemství zůstala skrytá. A nejhorší ze všeho je, že mě ty dvě ženy připravily o hrdost, kterou jsem ke svým rodičům cítil. Ať jsem se snažil jakkoli, stále ještě jsem byl pohoršený nad tím, co dělají. Riskují tím skandál, riskují to, že mně, Bartovi i Cindy zničí život, a to všechno jen proto, že jeden muž si nedokázal najít jinou ženu, kterou by miloval. A ta žena se určitě chovala tak, že jeho věrnost a naději podporovala.

„Jory,“ ozval se znovu tatínek, když zabočoval na naši příjezdovou cestu, „občas zaslechnu něco o tom, že maminka postrádá některé kapitoly. Maminka není z těch, kteří by měli v závažných pracovních věcech nepořádek. Mám pocit, žes jí vytahoval dokončené kapitoly ze zásuvky psacího stolu a četl sis je…“

Mám mu říct pravdu?

Ty části rukopisu jí kradl Bart. A mně ani mé morální zábrany nezabránily přečíst si je také. Ale až do konce jsem tu knihu nedočetl. Z jakéhosi důvodu jsem se nedokázal přinutit číst dál od okamžiku, kdy bratr poprvé sestru zradil a přinutil ji ke styku. Že tenhle muž, který sedí vedle mě, dokázal znásilnit svou sestru, když jí bylo teprve patnáct, to bylo nad mé možnosti chápání. Nic na tom neměnilo ani to, jak zoufale po ní toužil, ani okolnosti, které ho k tak hanebnému činu přinutily. A ona to měla vykřičet do celého světa.

„Jory, ztratil jsem tě úplně?“

Pomalu jsem k němu stočil pohled. Bylo mi zle a byl jsem unavený a chtěl jsem se schovat před tou trýzní, která se mu zračila ve tváři. Ještě jsem nedokázal říct ani ano, ani ne.

„Nemusíš mi odpovídat,“ řekl tatínek přiškrceně. „Odpovědí je i tvé mlčení. Miluju tě jako vlastního syna a doufal jsem, že mě máš natolik rád, abys to pochopil. Chtěli jsme vám všechno říct, až budete starší a budete schopni se do naší situace vcítit. Cathy měla své poznámky zamknout do zásuvky a nespoléhat na to, že její syny to nebude zajímat.“

„Je to jen román, viď?“ zeptal jsem se s nadějí. „Určitě. Přece žádná matka by svým dětem něco takového udělat nemohla…“ otevřel jsem dvířka a spěchal do domu dřív, než mi stihl odpovědět.

Otevřel jsem pusu, abych zavolal na maminku. Ale pak jsem ji zavřel a byl zticha. Bude jednodušší se jí vyhnout.

Když jsem přišel domů, vyběhl jsem obvykle do zahrady, proběhl se, cvičil skoky a figury a za deštivých dnů jsem cvičil u tyče. Dneska jsem si sedl v obýváku k televizi, stiskl tlačítko na dálkovém ovládání a ponořil se do hloupého, ale zábavného filmu.

„Cathy!“ zavolal tatínek, když přišel. „Kde jsi?“

Proč nezazpíval své obvyklé: „Pojď mě uvítat polibky, jestli mě miluješ.“ Že by mu to připadalo hloupé a cítil se provinile, když teď věděl, že víme, odkud ta věta je?

„Už ses pozdravil s maminkou?“ zeptal se, když vcházel.

„Ještě jsem ji neviděl.“

„Kde je Bart?“

„Nesháněl jsem ho.“

Zoufale se na mě podíval a odešel do ložnice, kterou sdílí se svou „ženou“.

„Cathy, Cathy,“ slyšel jsem jeho volání, „kde jsi?“

Za chvíli zašel do kuchyně, ale nenašel ji ani tam. Pak procházel jeden pokoj po druhém a nakonec zaklepal na Bartovy zamčené dveře. „Barte, jsi tam?“

Nejdřív bylo dlouho ticho a pak se ozvala neochotná rozmrzelá odpověď: „Jo, jsem tu. Kde bych byl, když je zamčeno?“

„Tak odemkni a pojď sem.“

„Maminka mě zamkla zvenku, takže ven nemůžu.“

Seděl jsem, snažil se vnímat jen děj filmu a uvažoval, jak to všechno přežiju a jak to bude dál, když jsem tak nešťastný.

Tatínek byl ten typ, který má náhradní klíče ke všemu a tak byl za chvíli Bart venku a tatínek se vyptával: „Cos provedl, že tě maminka zamkla a odešla?“

„Nic!“

„Musels udělat něco, co ji rozběsnilo.“

Bart se prohnaně usmál, ale neříkal nic. Sledoval jsem je a cítil jsem strach a znepokojení.

„Barte, jestli jsi mamince nějak ublížil, jen tak se z toho nedostaneš. Myslím to vážně.“

„Nikdy bych jí neublížil,“ odpověděl Bart podrážděně. „To ona mi ubližuje. Nemá mě ráda, miluje jen Cindy.“

„Cindy,“ rozpoměl se tatínek na holčičku a odešel do jejího hezkého pokojíku. Za několik minut se objevil i s ní.

„Kde je maminka, Barte?“

„Jak to mám vědět? Zamkla mě doma.“

I když jsem se snažil, už jsem nedokázal stát stranou. „Tati, maminka nechala auto před několika dny v servisu a zpátky nás přivezla madam, takže nemohla jít nikam daleko.“

„Vím, říkala mi to – měla něco s brzdami.“ Vrhl na Barta dlouhý zkoumavý pohled. „Barte, jsi si jistý, že nevíš, kde by mohla maminka být?“

„Skrz dveře nevidím.“

„Řekla ti, kam jde?“

„Mně nikdy nikdo nic neříká.“

Najednou pípla Cindy: „Maminka šla ven do deště… byly jsme mokré…“

Bart se otočil a probodl ji pohledem. Ztuhla a roztřásla se.

Tatínek ji s úsměvem zvedl a posadil si ji na klín. „Cindy, tady jde o život. Pořádně se zamysli a řekni mi, kam maminka šla.“

Cindy se roztřásla ještě víc, seděla, zírala na Barta a nedokázala ze sebe vysoukat ani slovo.

„Cindy, prosím tě, dívej se na mě, ne na Barta. Já jsem tady a postarám se o tebe. Když jsem tady, Bart ti nemůže ublížit. Barte, přestaň se na svou sestru tak mračit.“

„Cindy utekla ven do deště, tati, a maminka ji musela běžet ven chytit. Vrátila se celá promáčená a kašlala. Něco říkala, pak se na mě rozzlobila, strčila mě do mého pokoje a zabouchla dveře.“

„No, to vysvětluje, proč má Cindy kudrnaté vlásky,“ řekl tatínek. Ale nezdálo se, že by se mu ulevilo. Postavil Cindy na zem a dal se do telefonování všem maminčiným přátelům a zavolal i madam Maryše. Babička slíbila, že hned přijede.

Pak hovořil s Emmou. Ta se vrátí až zítra, protože v té bouři nemůže jet. Představoval jsem si, jak v tom lijáku jede babička. Ani za nádherného počasí bych neřekl, že jezdí bezpečně.

„Tati, pojďme prohledat všechny pokoje, i komoru,“ navrhl jsem, vyskočil a spěchal ke skladu prádla. „Možná si tam šla zatancovat, někdy to dělává, a zabouchly se jí dveře nebo tam usnula na jedné z těch postelí… nebo něco jiného.“ Nepřesvědčivě jsem skončil, protože mi připadalo, že se na mě dívá nějak divně.

Když se tatínek vydal za mnou po schodech ke komoře, Cindy vyděšeně vykřikla. Spěšně se vrátil, zvedl ji a chystal se vzít ji s sebou.

Bart rozložil svůj nový kapesní nůž a začal ořezávat dlouhou větev. Vypadalo to, že z ní odstraní všechnu kůru a vyrobí hladkou rákosku. Cindy z toho nože nebo z té rákosky nedokázala odtrhnout oči.

Prohledali jsme s tatínkem a s Cindy celý dům, byli jsme v komoře, ve všech skříních, pod postelemi, prostě všude. Maminka nebyla nikde k nalezení. „Udělat něco takového, to není Cathy podobné,“ řekl tatínek s obavami. „Určitě vím, že by nenechala Cindy samotnou s Bartem. Něco se muselo stát.“

Jo, pomyslel jsem si, jeden z nás to ví, sleduje nás a ohlazuje rákosku, kterou by měl dostat nařezáno na holý zadek.

„Tati,“ zašeptal jsem, když byl tatínek znovu ve své ložnici a tmavýma očima se rozhlížel kolem sebe, „nemyslíš, že Bart ví, kam šla? Pravdomluvný on zrovna není a víš, jak podivně se poslední dobou chová.“

Vyšli jsme společně, tatínek stále s Cindy v náručí, najít Barta. Teď nebyl k nalezení on. Byl pryč.

Pohlédli jsme s tatínkem na sebe. Tatínek přikývl.

Rozhlížel jsem se kolem a bylo mi jasné, že Bart je schovaný buď za křeslem, nebo se krčí v nějakém temném koutě. Je také možné, že se venku v dešti chová jako nějaké zvíře.

Ale bouře neustále sílila. Jeho skrýš v křoví by ho před deštěm neuchránila. A Bart má dost rozumu na to, aby v takové zimě a dešti zalezl někam dovnitř.

Myšlenky mi vířily hlavou a můj vztek byl tak silný, jako ta bouře venku. Neudělal jsem nic, čím bych si takové trápení zasloužil – a přesto jsem se ocitl uprostřed dění a trpěl jsem spolu s tatínkem, maminkou, Cindy… a nejspíš i s Bartem.

„Ještě mě nenávidíš, Jory?“ zeptal se tatínek a díval se mi zpříma do očí. „Našeptává ti něco uvnitř, že jsme tohle všechno na sebe s maminkou přivolali sami a zasloužíme si za to i zaplatit? Myslíš si, že ty za nic nemůžeš? Jestli si to myslíš, souhlasím s tebou. Možná by tvé matce, tobě i Bartovi pomohlo, kdybych odešel a nechal ji žít v Paulově domě, dokud si nenajde jiného muže. Ale přesto ji stále miluju. Miluju ji dnes, budu ji milovat zítra a navěky. Bůh mi pomoz, ale nedokážu si představit život bez ní.“

Celý nesvůj jsem se odvrátil. Tak takhle vypadá bezvýhradná láska, zničí všechno, co se jí připlete do cesty.

Lehl jsem si na postel a brečel.

Nakonec jsem se posadil a zase přemýšlel, kde by mohla maminka být. Poprvé mě napadlo – vždyť ona může být v nebezpečí. Tatínka by neopustila. Muselo se přihodit něco strašného, protože jinak by byla doma a jako každý čtvrtek, kdy má Emma volno, by prostírala stůl. Začínal jsem chápat, proč pro ně byly čtvrtky tak výjimečné.

Čtvrtek byl den, kdy služky z Foxworth Hallu odjížděly do města. Ve čtvrtek se tatínek a maminka mohli vyšplhat okénkem na střechu, ležet tam a povídat si. Dívali se jeden na druhého na tom osamělém místě ve výšinách a bláznivě a bezvýhradně se do sebe zamilovali.

Teď už mi bylo jasné, proč si maminka brala jednoho muže po druhém. Pokaždé se snažila uniknout před tou hříšnou láskou.

Vstal jsem. Rozhodl jsem se. Je na mně, abych našel Barta.

A až najdu jeho, najdu i maminku.

Suvenýry z podkroví

V ROZLEHLÉ KUCHYNI VELEL JOHN AMOS. Služky a kuchařka pobíhaly kolem. „Madam musela odjet dřív,“ oznámil jim. „Máte jí zabalit oblečení, které bude potřebovat na svou cestu na Havaj, a musíte to stihnout co nejdřív. Lottie, zavezeš její zavazadla na letiště a podáš je, aby je naložili do letadla. Nestůj tady a nezírej na mě tak přihlouple. Anglicky snad rozumíš, tak udělej, co říkám!“

Teda, když chce, dokáže být přísný. Poletovaly tu jako poděšení ptáci, jedna sem, druhá tam. Pak jsme byli konečně sami a on se na mě usmál svými prasklými zuby. „Jak jsi zvládl ten konec?“

Bylo to jako ve filmu, jen on a já. Polkl jsem, protože mi něco překáželo v krku a nechtělo to povolit. „Nevědí, kde maminka je. Bojí se o ni a stále se vyptávají.“

„O ně se nestarej,“ řekl tím svým směšným stařeckým hlasem, který mě přiměl k úvaze, proč si Bůh vybral na tak zvláštní úkol právě jeho. „Než mi Bůh naznačí, že tvoje matka a babička jsou vykoupeny a zachráněny před plameny pekel, zařídím všechno sám. Tak jdi domů a buď zticha.“

Oheň v mé mysli stále narůstal a sílil. „Tys mi řekl, že maminka bude mým suvenýrem z podkroví. A teď mi nechceš říct, kams ji dal. Do podkroví jsem se díval, ale nejsou tam. Buď mi řekneš, kams je dal, nebo půjdu a řeknu tatínkovi, cos udělal.“

„Co jsem udělal?“ zeptal se s odfrknutím. „Tos udělal ty, Barte Winslowe. Copak si myslíš, že by ti někdo uvěřil po všech těch násilnostech a léčbě u psychiatra? Všichni by z toho vinili tebe. Zákon by tě shledal vinným a nechali by tě zavřít.“

Když zahlédl v mých očích Malcolmům žhnoucí hněv, pokusil se o úsměv. „No tak, Barte, já tě jen zkoušel. Chtěl jsem vědět, jestli se zlomíš a ztratíš odvahu. Ale jsi silný a spravedlivý, jako tvůj pradědeček Malcolm. Máš všechnu jeho sílu. A teď máš možnost ji využít. Budeš teď rozhodovat o dospělých – o své matce a babičce. Budeš rozhodovat o jejich životě, když budeš chtít, dáš jim najíst, když ne, necháš je hladovět. Ale musíš si dávat pozor. Musíš udržet všechno v tajnosti, dokud… no, měj na paměti, že otec i bratr tě budou podezírat a když jim poskytneš sebemenší záminku, zradí tě.“

Mě vždycky všichni podezírali. Když se něco rozbilo, mohl jsem za to já. Když přestal záchod splachovat a ucpal se, byla to vždycky moje vina, protože tam házím moc papíru. Když maminka ztratila nějaký šperk, mohl jsem za to taky já. Cokoli špatného se u nás přihodilo, vždycky říkali, že za to můžu já. Teď jim ukážu, jakou chybu dělali, že mě neměli rádi.

„Dostanou jen chleba a vodu,“ řekl jsem. „Pro ženy, které jsou nevěrné manželům a synům, chleba a voda stačí.“

„Dobře, dobře,“ zamumlal John Amos.

Vedl mě po úzkém schodišti do sklepa a na cestu svítil malou baterkou. Světlo dělalo na stěnách hrozivé stíny a já se cítil celý ulepený. Když kdysi tenhle dům patřil mně a Jorymu, znali jsme tu každou skulinu a zákoutí, ale tohle jsou místa, kde přebývají strašidla. Tady jsem se nikdy necítil moc dobře a tak jsem se držel těsně v patách Johna Amose a děsil se, že bych měl být víc než metr za ním. „Budou je tam dole hledat,“ zašeptal jsem, abych neprobudil ty, kteří tu spí. „Ne, tam, co jsem je schoval, je hledat nebudou,“ odpověděl John Amos. Uchechtl se. „Tvůj otec si bude jistý, že jsou v podkroví. Byla by to výborná pomsta. Ale nikdy se jim nepodaří najít tu malou komůrku, kterou postavili dělníci, když stavěli cihlovou zeď na zpevnění stropu ve vinném sklepě.“

Vinný sklep. Nevyvolává to o moc jiné představy, než podkroví. Je to stejně děsivé, ale navíc je tu dole zima a tma.

John Amos smetl pavučiny, pak odsunul stranou starý nábytek a nakonec se dostal ke dveřím, které šly velice ztěžka otevřít. „Teď jdi dovnitř a nakoukni těmi malými dvířky co jsou dole na dveřích,“ řekl. „Mívali jsme takové zatoulané kotě, ale brzy poté, cos k nám začal chodit, se ztratilo. Nařídila mi vyříznout ve dveřích ta dvířka, aby mohlo chodit dovnitř a ven, kdy potřebovalo.“

S tou baterkou pod bradou vypadal jako vykopaná mrtvola. Podezíral jsem ho, že za mnou ty dveře zabouchne a já se dvířky pro kotě ven neprotáhnu.

„Ne, jdi do toho sklepa první,“ nařídil jsem mu. Tak by to udělal Malcolm. Chvíli nehnutě stál. Možná se bál, že za ním ty dveře zabouchnu já. Pak se na mě dlouze zahleděl a zvolna vešel do vinného sklepa. Položil baterku na jednu z polic a škubal zadním regálem, na kterém byla spousta zaprášených lahví s vínem.

Konečně se se skřípotem pohnul. Hrozně to tam smrdělo. Držel jsem si nos a díval se. Když John Amos zvedl baterku, abych lépe viděl, zíral jsem na dvě uvězněné ženy.

Ach, ach. Maminka a babička – maminka ležela na špinavé betonové podlaze, hlavu měla na babiččině klíně a vypadala zbědované. Obě zvedly ruce, aby si zakryly oči před světlem, které náhle osvítilo jejich strašnou tmavou celu. Já sotva viděl, tak bylo to světlo slabé.

„Kdo je to?“ zeptala se maminka unaveně. „Chrisi, jsi to ty? Už jsi nás našel?“

Copak je maminka slepá? Jak může považovat Johna Amose za tatínka? Jestli maminka oslepla a zešílela, je to pro Boha dostatečný trest?

Promluvila babička. „Johne, vím, že jsi to ty. Okamžitě nás odsud pusť. Slyšíš mě – pusť nás okamžitě ven.“

John Amos se rozesmál.

Nevěděl jsem, co mám dělat, ale Malcolm mi poradil. „Dej mi ten klíč, Johne Amosi,“ nařídil jsem příkře. „Odejdi a nech mě, ať podám vězňům jejich chléb a vodu.“

Zajímalo by mě, proč poslechl. Myslel si opravdu, že jsem silný jako Malcolm? Díval jsem se za ním, dokud nezmizel a pak jsem běžel zavřít ty první dveře, aby se nemohl vrátit.

Cítil jsem se víc Malcolmem než Bartem, šoural jsem se po rukou a kolenou a sunul před sebou stříbrný podnos s polovinou bochníku chleba a stříbrný džbán s vodou. Vůbec mi nepřipadalo směšné servírovat vězeňskou stravu na stříbře, protože moje babička dělala vždycky všechno stylově.

Velké dveře byly teď zavřené. Vypadaly jen jako jeden z regálů zaplněných zaprášenými lahvemi s vínem. Lehl jsem si na břicho, natáhl se pod spodní foch a otevřel malá dvířka, kterými šlo pohybovat dovnitř i ven – uvažoval jsem, proč to kotě lezlo do takové tmy.

„Chleba, voda,“ oznámil jsem drsným hlasem a strčil podnos rychle dovnitř. Zabouchl jsem dvířka a zajistil je cihlou, aby na mě nemohly vidět, kdyby si je otevřely.

Zůstal jsem, abych je špehoval. Zaslechl jsem, jak maminka sténá a volá Chrise. Pak mě zaskočila. „Maminka, kam zmizela maminka, Chrisi? Už nás tak dlouho nenavštívila, celé měsíce, a dvojčata nerostou.“

„Cathy, chudinko moje zlatá, přestaň myslet na minulost,“ ozvala se babička. „Drž se, prosím tě, musíš jíst a pít, abys měla sílu. Chris nás přijde zachránit.“

„Cory, přestaň hrát stále dokola jeden tón. Už mám té tvé lyriky dost. Proč píšeš takové písničky? Noc už brzy skončí. Chrisi, řekni Corymu, že brzy přijde den.“

Pak byly slyšet vzlyky. Vzlykala to babička?

„Ach, Bože!“ plakala. „Copak to skončí takhle? Copak neudělám nikdy nic dobře? Tentokrát jsem si byla tak jistá, že se to povede. Bože, prosím tě, ať je neztratím.“ Poslouchal jsem, jak se nahlas modlí. Modlila se za to, aby bylo mamince líp a aby je její syn brzy našel, než bude už příliš pozdě. Stále znovu opakovala odpovědi na šílené otázky mé matky.

Dlouho jsem seděl a poslouchal. Nohy mi zdřevěněly a v nitru jsem se cítil starý a unavený, a připadal jsem si, jako bych tam byl zavřený s nimi, byl také šílený, hladový, zraněný a umíral.

„Jdu pryč,“ zašeptal jsem. „Tohle místo se mi nelíbí.“

Byla tma a doma nikdo nebyl. Mohl jsem zaběhnout do ledničky a ukrást tam něco k jídlu. Právě jsem se cpal druhým plátkem šunky, když dveře z garáže otevřela madam Maryša a vstoupila do kuchyně. „Dobrý večer, Barte,“ pozdravila. „Kde je tvůj otec a Jory?“

Pokrčil jsem rameny. Nikdo mi nic neřekl. Nevěděl jsem, proč tatínek a Jory odešli a nechali tu Cindy se mnou samotnou. Pak se z vedlejšího pokoje ozvala Emma. „Dobrý večer, madam Maryšo, doktor Sheffield mi říkal, že se každou chvíli objevíte. Je mi líto, že máte takové starosti. Jakmile jsem se dozvěděla, že Cathy zmizela, nemohla jsem to tam vydržet. Měla jsem vědět, že se něco stane. Byla tak nemocná, měla horečku, neměla jsem ji tu nechávat samotnou.“ Pak se podívala na mě. „Barte! Ty malý mizero. Jak to, žes přidělal tatínkovi starosti a někam jsi zmizel? Jsi zlý chlapec a vsadila bych se o vlastní život, že víš, kde tvoje matka je!“

Obě staré ženy na mě zíraly. Z jejich očí sršela nenávist. Utekl jsem. Utekl jsem, protože jsem věděl, že se za chvíli rozbrečím a nemohl jsem připustit, aby mě při tom někdo viděl – teď, když se musím chovat bezcitně jako Malcolm.

Pátraní

TU NOC BY PSA NEVYHNAL. PRŠELO TAK, JAKO když Noe stavěl svou archu. Vítr skučel a naříkal, jako by se nám pokoušel něco říct. Připomínalo to nějakou divokou hudbu, která člověka připravuje o rozum. Snažil jsem se držet s tatínkem krok, ale vůbec to nebylo snadné, protože měl daleko delší nohy. Ruce měl zaťaté v pěsti. Zaťal jsem je také, abych byl připravený se po jeho boku poprat, kdyby to bylo potřeba.

„Jory,“ zeptal se tatínek, aniž by zvolnil, „jak často sem Bart chodí?“ Mezitím jsme došli k černým ocelovým vratům a on se sklonil, aby promluvil do krabičky, která přenese jeho hlas až do domu.

„Nevím,“ odpověděl jsem stísněně. „Ještě nedávno mi Bart důvěřoval, ale teď už nevěří nikomu, takže už mi neříká, co dělá.“

Černá vrata se pomaloučku otevřela. Vypadala jako ruce černého kostlivce, který nás vítá v našem hrobě. Otřásl jsem se a pomyslel si, že už začínám být stejně morbidní jako Bart. Musel jsem běžet, abych tatínkovi stačil. „Musím ti něco říct,“ zakřičel jsem, abych přehlušil vítr. „Když jsem zjistil, že jsi maminčin bratr a náš strýc, myslel jsem, že nenávidím tebe i ji. Měl jsem pocit, že vám nikdy nedokážu odpustit, že jste mě dohnali k takovému studu a zklamání. Myslel jsem, že jsem uvnitř vyprahl a už nikdy nedokážu nikoho milovat ani nikomu věřit. Ale když teď maminka zmizela, je mi jasné, že vás mám oba rád. Nedokážu vás nenávidět, i kdybych chtěl.“

V tom lijáku a tmě se otočil a objal mě. Hlavu mi tiskl silnýma rukama na srdce. Myslím, že jsem slyšel, jak vzlyká. „Jory, ani nevíš, jak strašně jsem toužil slyšet od tebe, že ke mně ani k mamince necítíš nenávist. Vždycky jsem doufal, že nás pochopíš – opravdu jsme ti to chtěli říct, až budeš starší. Mysleli jsme si – možná bláhově – že bychom měli ještě několik let počkat, ale když jsi to teď zjistil sám, a přesto nás máš i po tom všem rád, později nás třeba i pochopíš.“

Přitiskl jsem se k tatínkovi těsněji a pokračovali jsme v cestě k tmavému domu. Cítil jsem, že se mezi námi vytvořilo nové pouto a že je silnější, než to předešlé. Svým způsobem je mým otcem víc, protože máme společnou krev. Krev mé krve, pomyslel jsem si. Je mým i Bartovým strýcem. Celou dobu jsem si myslel, že je příbuzný jen s Bartem a trochu jsem žárlil. Teď už není na co. Ale proč si nevšimli, že jsem na svůj věk vyspělý a že bych dokázal pochopit, že maminka měla poměr s Bartovým otcem… pochopil bych to… alespoň si to myslím.

Došli jsme ke schodišti. Než stačil tatínek zabušit, levá strana dveří se rozlétla a stál v nich ten komorník, John Amos Jackson. „Právě balím,“ sdělil nám namísto pozdravu. Mračil se a vypadal ohavně. „Odjíždíme s manželkou na Havaj. Musím se postarat ještě o spoustu věcí a na řeči se sousedy nemám čas. Jakmile to tady dodělám, odjíždím za ní.“

„Vaše manželka?“ zařval tatínek s takovým úžasem, že to zaskočilo i mě.

Ve vodnatých očích komorníka se objevil samolibý výraz. „Ano, doktore Christophere Sheffielde, paní Winslowová je teď provdaná za mne.“

Zdálo se mi, že tatínek z toho šoku omdlí. „Chci ji vidět. Vám nevěřím ani slovo. Musela by přijít o rozum, kdyby se vdala za vás.“

„Nelžu,“ ohradil se zamračený ošklivý sluha. „A šílená je. Některé ženy nedokážou žít bez muže, aby se staral o jejich záležitosti. A na to tu jsem – aby se měla o koho opřít.“

„Nevěřím vám,“ křičel tatínek. „Kde je? Kde je moje žena? Viděl jste ji?“

Komorník se usmíval. „Vaše manželka, pane? Mám dost starostí s vlastní ženou, o vaši se nestarám. Včera se moje žena tak rozčílila nad tím hrozným počasím, že se sebrala a s jednou ze služek odjela. Řekla mi, abych přijel za ní, až zařídím všechno potřebné v domě. A po všech těch potížích a výdajích, které souvisely s rekonstrukcí, se chce teď odstěhovat.“

Tatínek zíral na Johna Amose Jacksona. Myslel jsem, že půjdeme, ale tatínek vypadal rozčíleně. „Vy víte, kdo jsem, Johne, viďte? Netvrďte, že ne. Vidím vám to na očích. Vy jste ten sluha, který se miloval se služkou Livií, když jsem byl schovaný na podlaze za pohovkou. Slyšel jsem, jak jí říkáte o tom arzeniku na koblihách, aby se vyhubily ty myši v podkroví.“

„Nevím, o čem mluvíte,“ popíral to komorník, zatímco já se díval z jednoho na druhého. Měl jsme ten maminčin rukopis dočíst. Je to všechno ještě složitější, než jsem si myslel.

„Johne, možná jste opravdu s mou matkou ženatý, možná lžete. Tak nebo tak si ale myslím, že víte, co se stalo s mou manželkou. A stejně mě znepokojuje i osud mé matky. Takže mi ustupte z cesty. Prohledám tenhle dům od sklepa po půdu.“

Komorník zbledl. „Nemůžete jen tak přijít a nařizovat mi, co mám dělat,“ namítl neurvale, „zavolám policii…“

„Ale nezavoláte, a pokud o to stojíte, tak do toho, zavolejte. Já jdu hledat, Johne. A neexistuje nic, co by mě mohlo zastavit.“

Dali jsme se s tatínkem do hledání. Znal jsem ten dům mnohem lépe, než on. Věděl jsem o všech komůrkách a skrýších. Tatínek tvrdil, že budou v podkroví. Ale když jsme se tam rozhlédli, nebylo tam nic kromě haraburdí a chuchvalců prachu.

Vrátili jsme se do salónu, ve kterém měla ta žena, kterou oslovoval jako svou matku, své houpací křeslo. Posadil jsem se do něho a zjistil jsem, že je velice nepohodlné. Tatínek neklidně přecházel po pokoji, pak se zastavil u dveří do vedlejšího pokoje, do toho salónu, ve kterém visel ten obrovský portrét. „Jestli sem přišla Cathy, určitě ho viděla a jestli Bart něco provedl, přijít sem mohla.“

Poskakoval jsem i s křeslem blíž k ohni. Něco při tom pod dřevem křuplo. Tatínek ten zvuk zaslechl a shýbl se, aby ten předmět sebral. Byla to perla.

Vyzkoušel ji mezi zuby a hořce se usmál. „To byla matčina šňůra perel se sponou ve tvaru motýla. Ty perly nosila neustále, tak, jako babička svou diamantovou brož. Nevěřím, že by někam odjela bez nich.“

Další hodinu jsme prohledávali dům a vyptávali se mexické služky a kuchařky, které ale anglicky moc nerozuměly a tak to bylo pro nás dost deprimující. „Já se vrátím, Johne Amosi Jacksone,“ oznámil tatínek, když otevíral dveře, „a to už bude se mnou i policie.“

„Dělejte, jak myslíte, doktore,“ odpověděl sluha se zlomyslným úsměvem.

„Tati, my to ale polici oznámit nemůžeme, viď?“

„Budeme muset. Ale počkáme alespoň do zítřka. Nedovolí si Cathy nebo matce ublížit, jinak by skončil za mřížemi.“

„Tati, vsadím se, že Bart ví, co se děje. Jsou si s Johnem Amosem velice blízcí.“

Vysvětlil jsem mu, jak Bart mluvívá pro sebe, když si myslí, že je sám. Mluví také ze spaní a když si hraje ty své hry na někoho. Vypadá to, že valnou část života tráví teď Bart sám a mluví sám se sebou.

„Dobře, Jory, chápu, co chceš říct. Mám takový nápad. Doufám, že to vyjde. Možná to bude tvoje životní role, tak dávej pozor. Zítra ráno odjedeš do školy jen jako. Vysadím tě hned jak zahneme na silnici. Poběžíš zpátky, ale Bart tě nesmí vidět. Já se pokusím zjistit, jestli moje matka skutečně odletěla na Havaj a jestli se opravdu provdala za toho strašného člověka.“

Šeptající hlasy

OTÁZKY, SAMÉ OTÁZKY, POŘÁD SE MĚ JEN NA NĚCO vyptávají.

Nic nevím, nic nevím. Já za nic nemůžu. Proč se mě vyptávají? Bláznivé děti nedokážou jasně odpovídat. „Maminka zmizela, protože mě nikdy neměla ráda, ani jako mimino.“

V noci mi hlavou vířily ty noční děvky a běhny. Probudil jsem se. Slyšel jsem, jak do střechy bubnuje déšť a za oknem sviští vítr.

Zase jsem usnul a zdálo se mi, že jsem jako teta Carrie, která nikdy pořádně nevyrostla. V tom snu jsem se modlil a Bůh mě potom nechal vyrůst tak, že jsem se hlavou dotýkal nebes. Díval jsem se domů a viděl, jak mrňaví lidé pobíhají dole jako mravenci a měli ze mě strach. Smál jsem se, vstoupil jsem do moře a způsobil tak vysoké vlny, že se přelévaly přes celá města. Ozývaly se výkřiky těch nicotných stvoření. Ti, které jsem nerozdupal, se utopili. Pak jsem si sedl do moře, které mi sahalo k pasu a rozbrečel se. Slzy jsem měl tak obrovské, že se hladina oceánu začala zvedat – a já viděl všude kolem sebe ve vodě svůj obraz. Byl jsem teď krásný. Ale nebyla tu už žádná žena ani dívka, aby mě milovala a obdivovala, jak jsem hezký, vysoký a silný.

Vyprávěl jsem svůj sen Johnu Amosovi. Přikývl a řekl mi, že i jemu se v mládí zdávalo o dívkách a jak by je mohl milovat, jen kdyby neviděly ten jeho dlouhý nos. „Měl jsem sice jiné kvality, ale ty jsem jim nemohl ukazovat na potkání, a ony mi nikdy nedaly šanci, nikdy.“

Následující den ráno odjel Jory s tatínkem do školy. Emmě a madam Maryše nebylo těžké proklouznout, protože obě se točily kolem Cindy. Ale poskytly mi tím možnost vytratit se do vedlejšího domu. Potloukal jsem se po domě a hledal Johna Amose. Balil ty krásné lampy, obrazy a ostatní cennosti do krabic. „Stříbro se musí zabalit do zvláštního papíru,“ sdělil jedné ze služek. „A dávej pozor na broušené sklo a porcelán. Až se objeví stěhováci, ať naloží nejdřív ten nejcennější nábytek. Je možné, že tu zrovna nebudu.“

Ta nejhezčí ze služek byla mladá, krásná, ale zamračená. „Pane Jacksone, proč se stěhujeme? Myslela jsem, že madam se tu líbí. O stěhování nikdy nemluvila.“

„Vaše paní mění nálady nenadále – to kvůli tomu bláznivému klukovi odvedle. Pořád sem chodí. Je to opravdu zloduch. Zabil psa, kterého mu dala. Vy o tom nevíte?“

Nahlížel jsem do pokoje a viděl, jak služka v hrůze otevřela pusu. „Ne… myslela jsem, že si toho psa ten chlapec odvedl domů…“

„Ten spratek je nebezpečný! Proto se madam musí odstěhovat – už několikrát ji ohrožoval. Je v péči psychiatra.“

Dívali se jeden na druhého a dělali na čele kolečka. Blázen! Jo, a šíleně rozzlobený na Johna Amose, který o mě prohlašuje takové lži.

Počkal jsem, až bude sám. Seděl u toaletního stolku, kde mívala babička šekovou knížku. Když jsem vstoupil, vyskočil. „Barte, byl bych rád, kdyby ses tu takhle neplížil. Když vcházíš, naznač to nějakým zvukem, odkašli si… prostě dej nějak najevo, že jsi tu.“

„Slyšel jsem, cos povídal služkám. Já žádný cvok nejsem!“

„Jistě, že nejsi,“ souhlasil s tím svým věčným syčením. „Ale něco jsem jim říct musel. Jinak by mohly mít podezření. Takhle si myslí, že babička odjela na Havaj…“

Bylo mi zle, stál jsem tam, okopával si tenisky a díval se na ně. „Johne Amosi… mohl bych dát dnes mamince a babičce k jídlu sendviče?“

„Ne, určitě ještě nemají hlad.“

Bylo mi jasné, že mi takhle odpoví.

Pak na mě zapomněl. Pročítal si její výpisy z banky, vyúčtování úspor, kvitance a spokojeně se pochechtával. Našel malý klíček a otevřel jednu malou zásuvku vzadu za dvířky.

„Ženská pitomá, myslí si, že jsem si nevšiml, kam ten klíč schovává…“

Nechal jsem ho, ať se baví nad babiččinými věcmi a vykradl se dolů, kde byly zavřené myši. Bylo lepší myslet na ně jako na myši.

Maminka sténala a napůl plakala zimou. Vkradl jsem se dovnitř a zahlédl slabé světlo svíčky. Včera jsem ji tam dal s několika zápalkami, abych na ně viděl. Maminka se zdála drobná a bledá. Babička jí stále držela hlavu na klíně a otírala jí tváře nějakým kouskem hadru. Musela ho utrhnout ze svého kombiné, protože byl na jednom okraj lemovaný krajkou.

„Cathy moje milovaná, moje jediná dcero, prosím tě, poslouchej mě. Musím ti to říct teď, protože už možná jinou šanci mít nebudu. Ano, dělala jsem chyby. Ano, nechala jsem se od svého otce mučit tak, že jsem už nedokázala rozeznat, co je správné a co ne a kterou cestou se vydat. Ano, dávala jsem vám na koblihy arzenik a myslela si, že vám bude jen trochu špatně a budu vás moci jednoho po druhém dostat ven. Nechtěla jsem, aby kdokoli z vás zemřel. Přísahám, že jsem vás všechny milovala. Když Cory vydechl naposledy, odnesla jsem ho do svého auta, položila ho na zadní sedadlo a přikryla dvěma přikrývkami. Zpanikařila jsem. Nevěděla jsem, co mám dělat. Na policii jsem jít nemohla a cítila jsem se tak zahanbeně a provinile.“

Zatřásla maminkou a já se zachvěl taky.

„Cathy, dceruško, probuď se, prosím tě, a poslouchej,“ prosila. Maminka se probrala a pokoušela se zaostřit pohled. „Miláčku, já si nemyslím, že Bart toho psa zabil. Měl Appla rád. Myslím, že to udělal John a doufal, že z toho budeme vinit Barta, všichni ho budou považovat za nebezpečného šílence a naše zmizení budou dávat do souvislosti s ním. Myslím, že to byl John, kdo uškrtil Jorymu psa a zabil to moje kotě. Bart je jen velice osamělý a zmatený chlapec, Cathy, ale nebezpečný není. Rád předstírá, že je mocným mužem. Ale nebezpečný je John. Nenávidí mě. Teprve před několika lety jsem se dozvěděla, že kdybych se po smrti vašeho otce nevrátila na Foxworth Hall, všechen majetek by zdědil John. Můj otec důvěřoval Johnovi jako nikomu jinému, možná proto, že si byli tak podobní. Ale když jsem se vrátila, na Johna zapomněl. Ze své poslední vůle ho vypustil a mě tam vepsal jako jedinou dědičku. Cathy, posloucháš mě?“

„Maminko, jsi to ty, maminko?“ zeptala se moje matka slabým, dětsky znějícím hláskem. „Maminko, proč se nedíváš na dvojčata, když za námi přijdeš? Proč si nevšímáš, že nerostou tak, jak by měla? Copak je přehlížíš úmyslně? Ignoruješ je proto, že se za ně stydíš a cítíš za to vinu?“

„Ach, Cathy!“ vykřikla babička, „kdybys věděla, jak bolestné je poslouchat, jak po všech těch letech říkáš takové věci. Copak jsem ti ublížila tak, že se z toho nikdy nevzpamatuješ a Chris také ne? Není divu, že ty a tvůj bratr – je mi to líto, tak líto, že bych raději zemřela.“ Ale za chvíli se sebrala a pokračovala způsobem, který sama nazývala „zoufale naléhavým“.

„I když nejsi úplně při vědomí a nemůžeš mi rozumět, musím ti to říct, protože kdybych ti neřekla všechno, nedokázala bych žít. Když byl John Amos ještě mladý, tak kolem pětadvaceti, pokoušel se o mě, ačkoli mi bylo teprve deset. Schovával se a špehoval mě, pak spěchal za otcem a prezentoval mé nevinné skutky jako ty nejhorší činy. Nemohla jsem rodičům vysvětlit, že John Amos lže, protože mi nikdy nevěřili – věřili jemu. Odmítali si všimnout, že mladé děvče je často pronásledované starším mužem, dokonce příbuzným. John byl třetím bratrancem mé matky a byl to jediný člen rodiny, kterého otec snášel. Myslím, že se otec po smrti mých dvou starších bratrů rozhodl, že pokud se někdy u něho ocitnu v nemilosti, dědit bude John. To byl otcův způsob, jak z lidí dostat co nejvíc – mával před nimi nějakým lákadlem, ale když se po něm natáhli, zmizelo. John toužil i po majetku mé matky. Dávali mu naději, že dědit bude on. Považovali ho za svatého. Neustále se tvářil jako svatoušek, choval se zbožně a zároveň sváděl každou hezkou mladou služku, která se ve Foxworth Hallu objevila. A rodiče ho nikdy ani v nejmenším nepodezírali. Špatnosti vnímali jen u svých dětí. Teď už chápeš, proč mě John tak nenávidí? A proč nenáviděl i moje děti? Kdybych byla zůstala v Gladstonu, vydělal by na tom. Jednou jsem ho zaslechla, jak vzadu v chodbě našeptává Bartovi, tvému synovi, že jsem používala své „ženské léčky“ abych lichotkami přiměla svého otce, aby vydědil jediného člověka, který mu byl přítelem a důvěrníkem.“

Babička se rozplakala. Já se z toho všeho, co jsem vyslechl, celý roztřásl. Malcolme, tys byl také zlý? Komu mám vlastně věřit? Copak John Amos jen využíval své „mužské léčky“ tak, jako babička ty ženské? Na čí straně je Bůh – na mé, na její nebo na Johnově?

„Maminko, maminko, jsi tu ještě?“

„Ano, miláčku, jsem tady. A zůstanu tady a budu se o tebe starat, když jsem se o tebe předtím nikdy nepostarala. Teď budu tou matkou, kterou jsem měla být tenkrát. Tentokrát tebe i Chrise zachráním.“

„Kdo jste?“ vyptávala se maminka, pokoušela se zvednout a babičku odstrčit. „Ach!“ vykřikla, „to jsi ty! Tak tobě nestačí, žes zabila Coryho a Carrie. Přišla jsi zabít i mě. Pak budeš mít Chrise jen pro sebe, celého jen pro sebe,“ a pak se zhroutila a rozplakala. Pak začala ječet, jako by přišla o rozum a neustále vykřikovala, jak svou matku nenávidí. „Proč nezemřeš, Corrine Foxworthová – proč nezemřeš?“

Odešel jsem. Už jsem to nedokázal snášet. Obě jsou špatné.

Ale proč mě to tak mrzí?

Detektiv

PŘESNĚ PODLE PLÁNU JSME S TATÍNKEM VYJELI ráno do školy. U odbočky k našemu domu mě vysadil. „Jory, dávej dobrý pozor. Nepodnikej nic, co by tě mohlo ohrozit na životě a snaž se, ať ani Bart ani ten sluha netuší, že po nich jdeš – měj na paměti, že by mohli být nebezpeční.“ Objal mě, jako by se bál, že bych mohl zbytečně riskovat. „Teď mě dobře poslouchej. Mám dnes dopoledne schůzku s Bartovým psychiatrem, takže mu řeknu, co se stalo. Potom zjistím na letištích, jestli matka skutečně někam letěla, ačkoli si myslím, že je to nepravděpodobné. Aby v jeden den zmizely obě, to by byla příliš velká shoda náhod.“

Musel jsem to říct. Ačkoli se mi příčila ta slova, která se mi linula z úst, říct jsem to musel. „Tati, uvědomil sis, že Bart možná… no, však víš. Clover byl uškrcený drátem. Apple strádal hladem a potom byl probodený vidlemi. Kdo ví, co udělá příště?“

Pohladil mě po rameni. „Jistě, myslel jsem i na to. Ale nedokážu si představit, že by Bart maminku přemohl. I když je nemocná, má sílu. Ale dělá mi starosti ta její chřipka, měla vysokou horečku a ta lidi oslabuje. Měl jsem zůstat doma a pečovat o ni. Bláhová žena, která si vezme doktora,“ dodal hořce, jako by zapomněl, že tam sedím. Celou dobu motor jemně předl. Sklonil hlavu na ruce na volantu.

„Tati… jeď a snaž se zjistit něco na těch letištích. Já to tady zvládnu.“ A s přehnanou důvěrou jsem dodal: „A navíc – je tu madam M. A znáš ji. Když je tady, Bart nic neprovede.“

Usmál se, jako by se mu dostalo ujištění, na které čekal, zamával a odjel. Nechal mě tam stát a přemýšlet, co mám vlastně dělat. Včerejší prudký déšť přešel na pomalé mrholení, které bylo sice nepříjemně studené, ale už ne tak divoké.

Vrátil jsem se domů. Celý promoklý jsem se schoval ve křoví. Bart seděl v kuchyni a odmítal sníst snídani. „Nesnáším všechno, co uvaříš,“ prohlásil vzdorovitě. Překvapilo mě, jak zřetelně ho slyším. Pak jsem se usmál, už mi to nepřipadalo tak záhadné. Zůstal zapnutý domácí telefon. Dodavatelé často raději přicházeli k zadním dveřím, než by objížděli celý dům k hlavnímu vchodu. A jídelní kout byl kousek od panelu na zdi, na kterém byla spousta tlačítek. Pamatuju se, že když se dům stavěl, maminka chtěla mít „v každém pokoji hudbu – aby domácí práce nebyly tak nudné“. Pak se ozval pronikavý hlas madam: „Barte, co ti na těch vločkách nechutná?“

„Nemám vločky s hrozinkama rád.“

„Tak ty hrozinky nejez.“

„Ony se mi tam pořád pletou.“

„Nesmysl. Když nesníš snídani, nedostaneš ani oběd. A když nesníš oběd, nebude ani večeře – a jeden malý desetiletý kluk půjde spát o hladu!“

„Ty mě nemůžeš mučit hladem!“ zaječel Bart. „Tohle je můj dům! Ty sem nepatříš! Vypadni!“

„Nevypadnu. Zůstanu tady, dokud tvoje maminka nebude v pořádku zpátky doma. A neopovažuj se už na mě zvedat hlas, jinak tě přehnu přes koleno a nařežu ti tak, že budeš prosit o milost!“

„Mě to bolet nebude,“ odsekl – a měl pravdu. Výprask Barta nikdy nevzrušoval, protože mu nervová zakončení nedosahovala až pod kůži.

„Díky, žes mi to řekl,“ odpověděla madam, naprosto nevyvedena z rovnováhy. „Budu přemýšlet o vhodnějším trestu – něco jako zavřít tě doma a zamknout ve tvém pokoji.“

Nakukoval jsem do okna. Bart seděl a tajemně se usmíval.

„Emmo,“ nařídila madam, „odneste Bartův talíř, misku i sklenici s džusem. Barte – jdi rovnou do svého pokoje a dokud si nedokážeš sednout ke stolu a bez řečí sníst své jídlo, nechci od tebe slyšet ani slovo.“

„Čarodějnice, přišla k nám bydlet stará černá čarodějnice,“ žbrblal Bart, když odcházel. Ale do svého pokoje nešel. Když se madam nedívala, vyklouzl dveřmi do garáže a vydal se zahradou ke zdi, vyšplhal na starý dub a přelezl.

Běžel jsem za ním, ale když jsem vešel do domu, ztratil jsem ho z dohledu. Kam mohl zmizet? Rozhlížel jsem se na všechny strany. Šel po schodech nahoru nebo se ztratil dole ve sklepě? Nenáviděl jsem ten dům se spletí dlouhých chodeb a spoustou komůrek, kde mohli maminku schovat. Stavitelé obvykle využívali taková místa na skříně ve zdi nebo police. Ale tady byla spousta tajných dvířek. Všechny skryté místnosti jsem už prohledal. Nemá smysl je prohledávat znovu.

Najednou jsem zaslechl kroky. Bart byl přímo za mnou. Ale díval se skrz mně, oči mu zářily a nepřítomně zíral do prázdna. Nemohl jsem uvěřit, že mě nevidí.

Tiše jsem šel za ním a věřil, že mě dovede na místo, kde je maminka schovaná. Ale on se vydal domů. Zničeně jsem se ploužil za ním a měl jsem pocit, že jsem tatínka zradil a zklamal.

Kolem oběda se vrátil tatínek. Vypadal unaveně a usouženě. „Měl jsi štěstí, Jory?“

„Ne. A ty?“

„Taky nic. Matka na Havaj neodletěla. Ověřil jsem si to u všech leteckých společností. Ona i Cathy musí být v tom domě vedle.“

Dostal jsem nápad. „Tati, co kdyby sis důkladně popovídal s Bartem? Nesmíš ho vyplašit, zkus to po dobrém. Pochval ho, jak se hezky postaral o Cindy a řekni mu, jak ti na něm záleží. Určitě to na něho bude platit. Neustále drmolí něco o Bohu a o tom, že on je jeho černý anděl pomsty.“

Tatínek se na mé informace soustředil tak, že ani nemohl promluvit. Pak se beze slova vydal za Bartem, aby se pokusil přesvědčit toho malého kluka, že ho potřebujeme – jestli není už pozdě.

Poslední večeře

POZDĚJI JSEM SE VYDAL S JOHNEM AMOSEM ZASE do sklepa. „Corrine,“ volal tiše a s obtížemi se skláněl dolů. Neohrabaně jako já si klekl a nakukoval skrz ta malá dvířka, která otevřel. „Chci tobě i tvé dceři sdělit, že tohle je vaše poslední jídlo, tak si ho užijte.“ Zvedl víčko stříbrné konvice na čaj a nakoukl dovnitř. Pak nalil kouřící tekutinu do krásných porcelánových šálků. „Jeden je pro tebe a jeden pro tvou dceru,“ oznámil. Prostrčil dvířky pro kočku jeden šálek na talířku a potom i druhý. Pak zvedl talíř sendvičů. Vypadaly okorale a nějak špinavě. Nakonec mu talíř upadl na špinavou podlahu.

Zvedal malé trojúhelníky, oprášil je o kalhoty, maso, které vypadlo, zastrčil zpátky a pak prostrčil talíř s jídlem špinavým od uhelného prachu dvířky dovnitř. „Posluž si, Corrine Foxworthová,“ zavrčel John Amos svým šišlavým hlasem. „Doufám, že ti budou ty lahodné sendviče chutnat, ty čubko! Když sis mě vzala, věřil jsem, že budeš opravdu mojí ženou – ale tak, jak jsem doufal, jsi mou ženou nebyla nikdy. Přesto to, co mi právem patří, zdědím. Nakonec se mi podařilo zničit jak tebe, tak to tvé ďáblovo sémě.“

Musí babičku tak strašně nenávidět? Možná ani tolik vinna není. Já taky dělám věci, za které nemůžu. Proč každý škodí ostatním a vymlouvá se na „dědictví“?

„Vyvyšovala ses nade mnou svou krásou!“ ječel ten rozběsněný stařec, „týralas mě, když jsi byla ještě dítě – a dělala sis ze mě legraci, když jsi dospívala. Myslela sis, že si užiješ zábavy a já ti stejně nikdy neublížím. Když ses potom provdala za svého nevlastního strýce a vrátila se zpátky, abys mě připravila o dědictví, chovala ses ke mně, jako bych vůbec neexistoval – jako bych byl jen kus nábytku, kterého není potřeba si všímat. Tak co, jsi stále ještě tak zpupná, Corrine Foxworthová? Jsi stále ještě tak hrdá, když tam sedíš ve vlastních výkalech a držíš na svém špinavém klíně hlavu své umírající dcery? Nakonec jsem tě dostal na kolena, viď? Porazil jsem tě ve hře, kterou sis sama zvolila. Připravil jsem tě o Bartovu přízeň, přiměl jsem ho, aby ti přestal věřit a uvěřil mně. Teď už nemůžeš užívat své kouzlo a ženské triky. Je pozdě. Nenávidím tě, Corrine Foxworthová. Snil jsem jen o tobě a zaplatil jsem za to. Ale už nebudu. Vyhrál jsem a i když je mi už sedmdesát tři, ještě tak pět, šest let si budu užívat života v přepychu. Tím se odškodním za ty roky, kdy jsem trpěl ve tvých rukách.“

Babička tiše vzlykala. Já plakal taky a uvažoval jsem, jestli má pravdu on nebo ona.

John Amos říkal strašné věci. Hnusná zlá slova, která malí kluci píšou po stěnách záchodků. Dospělý starý člověk by takhle mluvit neměl a už vůbec ne před mou babičkou a maminkou.

„Johne,“ vykřikla babička, „copak ti to ještě nestačí? Pusť nás odtud ven a budu ti ženou i v tom směru, jaký požaduješ. Ale netrap, prosím tě, mou dceru. Je vážně nemocná, potřebuje do nemocnice. Jestli nás tu necháš zemřít, policie to označí jako vraždu.“

John Amos se jen zasmál a ztěžka stoupal po schodišti.

Nedokázal jsem se pohnout. Strnul jsem na místě a zmateně uvažoval, kdo je dobrý a kdo špatný.

„Barte!“ křikla babička. „Utíkej rychle za tatínkem a řekni mu, kde jsme! Utíkej, utíkej!“

Stál jsem tam a nevěděl, co si počít. „Barte, prosím tě,“ žadonila. „Jdi za tatínkem a řekni mu, kde jsme.“

Malcolm – nemračí se na mě z támhle toho rohu jeho duch? Protřel jsem si špinavýma rukama oči. Tma, všude jen tma. Tvářil jsem se, že jdu pryč, ale připlížil jsem se zpátky. Chtěl jsem slyšet celou pravdu.

Z temnot se ozval maminčin slabý hlas a křičel na tu ženu, která je její matkou a mou babičkou.

„Ach ano, matko. Pochopila jsem všechno, cos říkala. Když jsi nás odvezla do Foxworth Hallu a zamkla, neměli jsme šanci. A je úplně jedno, kdo z nás zemřel a kdo zůstal naživu. A teď, po letech, zemřeme jen proto, že ten pomatený komorník nezdědil peníze, se kterými počítal a které mu před lety slíbil někdo, kdo je už dávno mrtvý – a ať tomu věříš nebo ne, jsi právě tak šílená, jako on.“

„Cathy. Neodmítej pravdu jen proto, že mě tolik nenávidíš. Já ti nelžu. Copak nevidíš, jak John využíval tvého syna, syna mého Barta? Nevidíš, jak dokonalá je jeho pomsta? Využil syna člověka, kterého nenáviděl, muže, o kterém si myslel, že ho připravil o jeho místo. Myslel si, že se se mnou mohl oženit sám, kdyby mě k tomu otec dokázal přinutit. Netušíš, jak se mi otec pokoušel namluvit, že to Johnovi dlužím, že mu tak umožním přístup k polovině majetku a neuvědomoval si, nebo možná ano, že John chce mít všechno. A až my dvě zemřeme, nebude vinným shledán John, ale Bart. To John zabil Clovera i Appla. To John sní o Malcolmově moci a majetku. Já si to nevymýšlím, vždyť slýchám, jak si o tom neustále sám pro sebe mumlá.“

„Jako Bart,“ zašeptala maminka takovým legračním hlasem. „Bart neustále předstírá, že je starý a slabý, ale mocný a bohatý. Chudák Bart. A co Jory – dostal i Joryho? Kde je Jory?“

Proč je jí líto mě a ne Joryho? Vstal jsem a šel pryč.

Jsem taky blázen – jako on? Jsem taky vrah – jako on? Nedokázal jsem se v sobě vyznat. Mysl jsem měl zamlženou, viděl jsem nejasně, ale podařilo se mi pohnout těžkýma nohama a nějak jsem po těch starých schodech vylezl nahoru.

Čekání

JE TO JEDINÝ OTEC, KTERÉHO SI DOBŘE PAMAtuju a v téhle situaci jsem ho miloval ještě víc. Natáhl ruku a řekl mi, co musíme udělat. Následoval jsem ho. Šel bych s ním slepě kamkoli, kam by mě vedl. Protože všechno strašné je k něčemu dobré. Já teď vím, co pro mě znamená.

Vydali jsme se ještě jednou do vedlejšího domu. Celé odpoledne jsme Barta neviděli. Bylo ode mě hloupé nechat se od něho přelstít. Když jsem se otočil a sledoval, jak se Cindy pokouší napodobovat můj tanec, proklouzl mi.

Maminka už je nezvěstná celých dvacet čtyři hodin.

Ten starý sluha nás pustil dovnitř, ustoupil a mračil se na nás. „Moje matka na Havaj neodcestovala,“ prohlásil tatínek a tvrdým a chladným výrazem v modrých očích.

„No a co? Ona často mění plány. Možná odjela navštívit nějakou svou přítelkyni. Tady žádné přátele nemá.“

„Kouříte drahé cigarety,“ podotkl tatínek suše. „Vzpomínám si na ten večer, kdy mi bylo sedmnáct a ležel jsem za pohovkou, na které jste s Livvy, s tou služkou… a kouřil jste ty samé cigarety – jsou francouzské?“

„Správně,“ souhlasil John Amos Jackson s prohnaným úsměvem. „Zvykl jsem si na chutě starého Neala Foxwortha…“

„Přizpůsobujete se i vkusu mé matky, že?“

„Opravdu?“

„Ano. Když jsem prohledával dům, otevřel jsem skříň plnou drahého pánského oblečení – to je vaše?“

„Jsem s Corrine Foxworthovou ženatý. Je to moje manželka.“

„Jakým vydíráním jste ji k tomu sňatku přinutil?“

Stařec se zase zasmál. „Některé ženy potřebují mít v domě muže, aby se cítily v bezpečí. Vzala si mě, abych jí dělal společnost. Ale jak vidíte, zachází se mnou stále jako se sluhou.“

„Nemyslím,“ řekl tatínek a přimhouřenýma očima si prohlížel sluhu v novém obleku. „Myslím, že jste myslel na svou budoucnost, až, nebo pokud, by moje matka zemřela.“

„Zajímavé,“ odpověděl John Amos Jackson a žmoulal zbytek spěšně vykouřené cigarety. „Mám v úmyslu odjet. Poletím zpátky do Virgínie a až moji ženu budou ty návštěvy už unavovat, přijede tam za mnou. Její dcera ji ve Virgínii před mnoha lety společensky znemožnila, to jistě víte, ale i tak tam pojede.“

„Proč?“

John Amos Jackson se široce usmál. „Nechává rekonstruovat Foxworth Hall, doktore Sheffielde. Foxwort Hall se znovu pozvedne z popela – jako bájný Fénix!“

Tatínek ztratil odvahu a stále se díval na tu cigaretu. „Foxworth Hall,“ pronesl znepokojeným hlasem, „jak daleko už jsou ty práce?“

„Je to skoro hotové,“ odpověděl John Amos Jackson samolibě. „Brzy budu vládnout jako král tam, kde poroučel Malcolm a jeho nepoddajná krásná dcera bude panovat po mém boku.“ Bláznivě se rozesmál a vypadalo to, že si tatínkovo znepokojení vychutnává. „Nechá si operovat ty jizvy na obličeji a tvář bude mít zase hladkou. Vlasy si nechá obarvit na blond a bude sedat u stolu proti mně. Za mnou, na místě, kde jsem stával já, bude stát jeden z mých bratranců. Všechno bude jako dřív, jenom pánem budu tentokráte já.“

Tatínek usilovně přemýšlel. „Vy nebudete nikdy vládnout nikde jinde, než ve vězení,“ prohlásil, otočil se a odešel.

„Tati,“ zeptal jsem se ho, když jsme byli už doma, „ty tomu starému sluhovi věříš?“

„Ještě nevím. Vím jen, že je o hodně chytřejší, než jsem si myslel. Když jsem se jako kluk díval ve Foxwort Hallu na jeho holou hlavu, nikdy mě napadlo, že by mohl mít nějakou moc. Vypadal prostě jen jako jeden ze sluhů. Ale teď vidím, že si svůj plán vypracoval už dávno a teď jen naplňuje svou pomstu.“

„Pomstu?“

„Jory, copak nevidíš, že ten muž není normální? Říkal mi, že Bart napodobuje muže jménem Malcolm, který je už léta mrtvý. Ale Bart napodobuje ve skutečnosti Johna Amose Jacksona, který se snaží napodobovat mého dědečka. Malcolm Foxworth je už léta po smrti, ale stále má na naše životy vliv.“

„Jak to víš? Tys svého dědečka někdy viděl?“

„Viděl jsem ho jen jednou, Jory,“ odpověděl tatínek smutně a zamyšleně. „Bylo mi tenkrát čtrnáct, jako dnes tobě. Schovali jsme se s maminkou ve velké truhle ve druhém poschodí a nahlíželi dolů do plesového sálu. Malcolm Foxworth tam seděl na vozíku. Byl od nás daleko a jeho hlas jsme nezaslechli. Ale naše matka nám často líčila, jak hovoří o hříchu a pekle, cituje bibli, hovoří o zatracení a soudném dni.“

Nastal večer. Rozsvítili jsme všechna světla a doufali, že přivedou maminku a Barta domů. Emma a madam uložili Cindy brzy do postele. Emma se potom vrátila do kuchyně, ale madam přišla do obývacího pokoje a usadila se v křesle naproti tatínkovi. Tou dobou se ve dveřích objevil Bart a zalezl si do koutka. „Kdes byl tak dlouho?“ zeptal se tatínek, narovnal se a prohlížel si Barta zvláštním pohledem. Madam M. na něj zaměřila své ebenově černé oči také. Bart si jich nevšímal a dál si hrál na stěně s obrázky tvořenými stínem jeho rukou.

Televizor za mnou byl zapnutý, ale nikdo ho nesledoval. Chlapecký sbor zpíval vánoční koledy. Z toho celodenního pronásledování Barta jsem byl strašně unavený. A ještě víc mě deptaly obavy o maminku, a to už ani nemluvím o tom, co nás všechny ještě čeká…

Rozhodl jsem se, že půjdu spát, vstal jsem a chtěl všem popřát dobrou noc, ale madam M. si položila prst na ústa a naznačila tatínkovi, aby dával pozor, co si to Bart mumlá, když vytvořil podivný obrázek, jak stařec promlouvá k nějakému dítěti.

„Ti, kdo se vzpouzejí božím zákonům nedopadnou dobře,“ pobrukoval si jako v tranzu. „Špatní lidé, kteří nechodí v neděli do kostela, neberou tam své děti a páchají incest se dostanou do pekla. Budou se tam smažit ve věčném ohni a duchové budou týrat jejich nesmrtelné duše. Špatní lidé mohou být spaseni jen plameny, zachrání je před peklem a ďáblem a jeho vidlemi. Jedině oheň.“

Znělo to tajuplně.

Tatínek už nedokázal ovládnout netrpělivost a vztek. „Barte! Kdo ti napovídal takové nesmysly?“

Bratr sebou škubl a černé oči měl bez výrazu. „Mluv jen když jsi tázán, říká moudrý muž nevinnému dítěti. Dítě odpovídá, že bezbožní lidé, kteří páchají hříchy skončí v plamenech.“

„To ti řekl kdo?“

„Jeden stařec ze svého hrobu. Staří lidé mě mají raději než Jory, který provozuje hříšný tanec. Ten stařec tvrdí, že mohu vládnout místo něho.“

Tatínek napjatě poslouchal. Já si vzpomněl, co nám radil ten Bartův doktor. „Zapojte se do jeho fantazií, tvařte se, že věříte všemu, co říká, ať je to jakkoli podivné. Mějte na paměti, že je mu teprve deset a v tom věku je dítě schopné uvěřit skoro všemu. Tak ho nechte vyjádřit se jediným způsobem, který považuje za bezpečný. Když hovoří ten „stařec“, slyšíte vašeho syna hovořit o tom, co ho nejvíc trápí.“

„Barte,“ řekl tatínek, „poslouchej mě pozorně. Kdyby maminka neuměla plavat, topila se a já bych se zrovna díval jinam – řekl bys mi, abych pro ni skočil a zachránil ji?“ Každé dítě by okamžitě bez váhání řeklo, že ano, ale Bart to zvažoval, mračil se a promýšlel odpověď.

Nakonec odpověděl: „Kdyby byla maminka čistá a bez hříchu, nemusel bys dělat nic, tati. Bůh by ji zachránil.“

Soudný den

NIKDO NEROZUMĚL ANI MĚ, ANI TOMU, O CO se snažím. Nemělo smysl jim něco vysvětlovat. Musím to všechno udělat sám. Odpoutal jsem se od tatínka, od Joryho a od všech těch lidí, kteří mě vidí jako špatného a v jejich životě přebytečného. Objevil jsem se a mohu zmizet, pro ně to nic neznamená. Nechápou, že se pokouším napravit všechny špatnosti, které spáchali ještě předtím, než jsem se narodil, i ty, ke kterým došlo, když jsem byl už na světě.

Hřích. Svět je plný hříchu a hříšníků.

To přece není moje vina, že maminka musí být potrestaná. Ačkoli mě trochu zneklidňovalo, že do toho trestu Bůh nezahrnul taky tatínka.

John Amos mi vysvětlil, že muži jsou stvořeni k lepším činům. K takovým skutkům, jako je odejít do války a chovat se hrdinsky. Je jedno, jestli při tom přijdou o ruce nebo nohy – je to totiž daleko menší utrpení, než jaké Bůh připravil ženám.

Stále jsem o tom musel přemýšlet. Co když se nebeská brána neotevře a nepřijme maminčinu očištěnou duši? „Pojď dál a žij už bez hříchu,“ řekl bych já, kdybych byl Bohem. Rozhodil bych všechno zlato po zemi a velký balvan postrčil hodně daleko, aby se otevřel a já do něj mohl vepsat dvacet přikázání. (Deset je málo). Přemýšlel jsem, jak bych přinutil vody Pacifiku, aby se rozestoupily a pravověrní mohli utéct před pohany, kteří jim byli v patách.

Bože, při takových úvahách jsem měl v hlavě a v nohách podivný pocit a ruce a chodidla jsem měl studená. Maminko, proč jsi jen musela být tak špatná? Proč jsi musela odejít za svým bratrem a žít s ním a tíhu své smrti položit na mně?

Za dveřmi mého pokoje byl Jory. Špehuje mě. Pořád se kolem mě motá a snaží se zjistit, co dělám. Nevšímám si ho a soustřeďuji se na maminčiny poslední hodiny. Ona a babička musí dostat jako poslední jídlo něco dobrého. Každý vězeň dostane před koncem své oblíbené jídlo. Musím toto právo splnit i mamince a babičce. Co mají k jídlu nejraději? Já mám nejraději sendviče, tak ony možná taky. Sendviče, koláč a zmrzlina budou stačit. Jakmile budou všichni spát, zanesu jim jejich poslední jídlo.

Snesla se temná noc. Všude bylo zhasnuto. Brzy byl všude klid a ticho. Co je to? Co je to slyšet z pokoje pro hosty na druhém konci chodby hned vedle Joryho pokoje? Není to chrápání? Ta stará madam Maryša chrápe. Odporné.

Vsunul jsem mezi krajíce Emmina domácího chleba kusy krocana. Přidal jsem dva kousky třešňového koláče a kelímek zmrzliny a tiše jako myška jsem se vydal k obrovskému, bílou velrybu připomínajícímu domu.

Dolů, stále dolů po schodech do sklepa, kde přebývají potkani, myši a pavouci a kde sténají a bědují dvě ženy a volají mě. Cítil jsem se důležitý. Uvolnil jsem malá kočičí dvířka pod policemi s vínem a strčil jsem sáček s dobrotami dovnitř.

Světlo svíčky, kterou jsem tam nechal, bylo velice slabé, blikalo a byly v něm vidět jen dvě nejasné siluety. Babička se pokoušela uklidnit maminku, která stále vyváděla. „Nedotýkejte se mě, paní Winslowová. Na chvíli jsem se cítila zase jako dítě a byla jsem ráda, že jste tu v té tmě se mnou, ale teď už jsem se vzpamatovala. Kolik tomu sluhovi platíte za to, aby mi tohle udělal? Proč jste tady vy?

„Cathy, Cathy, John mě udeřil do hlavy právě tak, jako tebe. On nenávidí i mě. Neposlouchalas, když jsem ti to všechno vysvětlovala?“

„Ano, poslouchala. Bylo to jako zlý sen. Totéž mi říkal i Chris, když se mi pokoušel vysvětlit, proč jste se tak chovala. I když se tvářil, že vás nenávidí, vždycky mi bylo jasné, že vás miluje i přes to všechno, co jste prováděla. Stále vám trochu věřil… ale on je ve své důvěře k ženám hlupák. Nejdřív k vám, teď ke mně.“

Byl jsem rád, že znám tolik slov, která používají dospělí, protože jednou si budu moct psát vlastní deník a všem tak sdělit, jak jsem zachránil maminku před pekelnými plameny.

Maminčiny vlasy už teď nejsou tak hezké a má je plné stébel. To z té staré slámy, která bývala kdysi ve stodole, kde přebýval Apple. Ani mi za to, že jsem jim jejich vězení zpříjemnil, nepoděkovaly – strčil jsem jim tam tu slámu ve chvíli, kdy obě spaly.

„Cathy, ty svého bratra skutečně miluješ? Nevyužíváš ho jenom?“

Maminka se babičce vytrhla jako šílená. „Miluju ho! A k tomu jsi mě dohnala ty. Můžeš za to ty a my teď kvůli tobě žijeme ve studu a s pocitem viny. Bojíme, že na to naše děti přijdou. A teď se to také stalo. Tvým přičiněním!“

„Za to může John,“ zašeptala babička. „Já jsem vám přijela pomoct, chtěla jsem vám být nablízku, alespoň trochu vám proniknout do života. Ale s tím pocitem viny přestaňte. Beru ji všechnu na sebe. Vy máte pravdu. Nikdy ses ve svém úsudku o mě nemýlila, Cathy. Jsem bláznivá, slabá, a vždycky se rozhodnu špatně. Ale když ta rozhodnutí dělám, vždycky je považuju za správná. Ale pak se vždycky ukáže ten omyl.“

Maminka ztichla. Seděla si na patách a zírala na svoji matku. „Proč sis tak zohavila tvář?“

Babička sklonila hlavu. Zdálo se, jako by během jediného dne zestárla o deset let. „Když zahynul Bart, chtěla jsem zemřít. Chtěla jsem zničit svou krásu, aby o mě už nikdy žádný muž nestál. Nechtěla jsem se podívat do zrcadla a zahlédnout tam tebe, protože já jsem tě také dlouho nenáviděla. Byl to Chris, kdo přijížděl každé léto, vyprávěl mi o tobě a přiměl mě podívat se na tvůj poměr s mým mužem i z tvého pohledu. Řekl mi, žes Barta opravdu milovala, že sis měla nechat jeho dítě v zájmu vlastního zdraví vzít, ale neudělalas to a to dítě jsi porodila. Děkuju ti za to, Cathy. Děkuju ti, žes mi dala dalšího Barta, protože on je se mnou spjatý tak, jak Jory nikdy být nemůže.“

Ach, ony mě mají obě rády! Maminka riskovala zdraví, aby mě přivedla na svět. A babička kvůli mně potlačila svou nenávist k mamince. Já asi nejsem tak špatný, jak jsem si myslel.

„Cathy, prosím tě, odpusť mi,“ žádala babička. „Alespoň jednou to, prosím tě, vyslov. Potřebuju to od tebe slyšet. Christopher mě měl rád, obhajoval mě, ale kvůli tobě jsem celé noci nespala , trápilas mě dokonce i na svatební cestě s Bartem – tvoje tvář a tváře dvojčat mě neustále pronásledují. Christopher bude vždycky můj – a tvůj, ale vrať mi mou dceru.“

Maminka vykřikla. Nahlas, pronikavě a šíleně neustále křičela. Vrhla se na babičku a bušila do ní pěstmi. „Ne! Nikdy nedokážu vyslovit to, co po mně chceš!“ Strčila do svíčky, ta se převrhla a sláma se vzňala. Staré noviny, kterými se hřály, byly brzy v jednom plameni a maminka s babičkou hasily ty plameny holýma rukama.

„Barte!“ křičela babička, „jestli tam jsi a posloucháš nás, utíkej pro pomoc. Zavolej hasiče! Utíkej to říct tatínkovi! Něco rychle udělej, Barte, nebo v těch plamenech tvoje matka zahyne a Bůh ti nikdy neodpustí, žes pomáhal Johnu Amosovi nás zabít!“

Cože? Pomáhám Johnu Amosovi nebo Bohu?

Běžel jsem jako blázen ze sklepa do garáže, kde John Amos nakládal svá zavazadla do poslední z černých limuzín. Ty ostatní už byly pryč a odvážely služky do bezpečí.

Zabouchl kufr auta, se širokým úsměvem se ke mně otočil a řekl: „No, dnes nastala ta noc. Přesně ve dvanáct – pamatuj si to. Sejdi neslyšně po schodech a zapal ten provázek.“

„Ten co tak smrdí?“

„Ano, je napuštěný benzínem.“

„Ten smrad se mi nelíbil, tak jsem ho vyhodil. Nechtěl jsem, aby jedly své poslední jídlo v takovém zápachu.“

„O čem to mluvíš? Tys jim dal něco k jídlu?“ Otočil se, jako by mě chtěl uhodit, ale najednou se odněkud vynořil Jory a skočil na něho. Stařec padl na záda, Jory seděl obkročmo na něm a do garáže vrazil tatínek.

„Barte… sledovali jsme, jak připravuješ sendviče a krájíš koláč – a bereš zmrzlinu – a teď, kde je maminka a babička?“

Nevěděl jsem, co mám dělat.

„Tati,“ vykřikl Jory, „cítím kouř!“

„Kde jsou, Barte?“

John Amos křičel na tatínka: „Odveďte to pomatené dítě – stále si hraje se zápalkami! To on založil oheň. On a ty jeho šílené skutky, vždyť zabil i to milé štěně, které ho mělo tak rádo. Není divu, že Corrine podlehla panice a utekla aniž mi řekla, kam vlastně jede.“ Ronil skutečné slzy a utíral si nos. „Ach Bože… kéž bychom sem nikdy nepřišli. Říkal jsem Corrine, že z toho nic dobrého nevzejde.“

Lže! Říká jim o mně samé lži! Nic z toho není pravda.

„Tos udělal ty! To ty jsi blázen, Johne Amosi!“ a pak jsem udělal to, co by udělal Malcolm. Běžel jsem k němu a začal do něho kopat. „Zemři, Johne Amosi! Zemři a smrtí se vykoupíš!“

Tatínek mě chytil a snažil se mě odtáhnout pryč. Držel mě v náručí a snažil se mě uklidnit. „Maminka… kde je maminka? Kde hoří?“

Před očima jsem měl rudou mlhu, ale sáhl jsem do kapsy u kalhot a podal tatínkovi klíč. „Ve vinném sklepě,“ řekl jsem tupě. „Čekají, až zmizí v plamenech, jako nechaly v plamenech zmizet Foxworth Hall. Malcolm to tak chtěl – všechny ty malé myši z komory měly uhořet a přestat tak šířit své nakažené sémě.“

Stál jsem daleko mimo své tělo a sledoval ztrnulou hrůzu v tatínkově pohledu, když se mi díval do očí… ale věděl jsem, že v nich nic nevidí – protože já tam nejsem. Nevěděl jsem, kde vlastně jsem. A bylo mi to jedno.

Vykoupení

POŽÁR. CELÝ DŮM HOŘEL.

Seděl jsem obkročmo na Johnu Amosovi, který se pokoušel se mnou prát, ale brzy zjistil, kdo je pánem situace. „Nemůžeš utéct, starče. Otrávil jsi mysl mého bratra a namluvil mu ohavné věci. Doufám, že za to, cos udělal, budeš trávit zbytek života v nějaké vězeňské cele.“

Zatímco jsem hlídal Johna Amose, tatínek spěchal najít maminku a svou matku. Bart za ním pokřikoval, jak se do toho vinného sklepa dostane.

„Pusť mě, chlapče!“ ječel John Amos Jackson. „Ten tvůj bratr je šílený – a nebezpečný! Nechal to nebohé štěně vyhladovět a pak ho probodl vidlemi. Copak tak se chová normální dítě?“

„Proč jsi ho nezarazil, když jsi to všechno viděl?“

„Proč, proč…“ koktal stařec, „obrátil by se proti mně jako nějaká divoká šelma. Ten kluk je blázen po babičce. Moje vlastní žena ho viděla, jak vykopává kostru jejího kotěte. Jdi se jí zeptat.“

Něco z toho, co říkal, mi připadalo pravdivé. Bart se chová nenormálně. Ale, ale – dokázal by zabít? „Bart mluví ze spaní, starý pane. Opakuje jako papoušek všechno, co během dne zaslechl. Cituje bibli a říká slova, jaká by bez vašeho vedení neznal.“

„Ty blázne! Vždyť on ani neví, kdo je! Copak to nevidíš? Myslí si, že je svůj pradědeček Malcolm Foxworth… a jako Malcolm je odhodlaný pozabíjet i poslední žijící členy rodiny Foxworthů!“

V tu chvíli jsem zahlédl tatínka, který se vpotácel do garáže s maminkou v náručí a za nimi šla jeho matka, špinavá a v cárech. Vyskočil jsem a běžel k nim. „Mami, ach, mami!“ plakal jsem radostí nad tím, že je naživu. Ale vypadala hrozně – špinavá, bledá a hubená… ale je na živu, díky Bohu!“

Byla při vědomí. „Kde je Bart?“ šeptala.

S tou větou na rtech omdlela a bezvládně ležela tatínkovi v náručí. Když jsem se rozhlížel po Bartovi, všiml jsem si, že John Amos Jackson zmizel. „Tati,“ řekl jsem, upoutal tím jeho pozornost a právě v tu chvíli se z temného kouta vynořil sluha s těžkou lopatou. Praštil jí tatínka do hlavy. Tatínek se bez hlesu, s maminkou stále v náručí, složil na podlahu. Sluha znovu zvedl lopatu, jako by chtěl tatínka – a možná i maminku – zabít. Vyrazil jsem a nakopl jsem ho levou nohou tak, jako ještě nikoho v životě. Lopata odlétla a jak se ke mně John Amos Jackson otočil, nakopl jsem ho levou nohou přímo do žaludku. Zaúpěl a spadl.

Ale Bart – kde je Bart?

„Jory,“ zavolala matka mých rodičů, „musíš odtud dostat své rodiče co nejrychleji pryč. Odtáhni je co nejdál, aby se jim nic nestalo, až se oheň dostane až sem a garáž vyletí do povětří po výbuchu benzínu, který tu je. Rychle!“ Chtěl jsem něco namítnout, ale pokračovala: „Já Barta najdu. Ty jen doprav do bezpečí mého syna a dceru.“

Zvednout maminku, doběhnout s ní na bezpečné místo a tam ji položit nebylo těžké. Ale vzít tatínka pod rameny a dotáhnout i jeho pod strom, kde jsem ji položil, tak jednoduché nebylo – ale podařilo se mi to. Z oken domu pronikal ven kouř. Můj bratr je někde uvnitř – a babička taky.

John Amos se vzpamatoval a i on spěchal do hořícího domu. Zahlédl jsem ho, jak se v kuchyni potýká s babičkou a bije ji do obličeje. I když mě v očích štípal kouř, spěchal jsem jí na pomoc. „Tohle ti neprojde, Johne!“ křičela, když se ji pokoušel škrtit. Spadl jsem přes židli a vyskočil jsem právě včas, abych zahlédl, jak zvedá těžký popelník z benátského skla a chystá se ho udeřit do hlavy. Svezl se na podlahu jako zastřelený pták.

A pak jsem zahlédl Barta. Pokoušel se v salónu sundat ze stěny ten velký portrét. „Mami,“ vzlykal, „musím zachránit maminku. Maminko, neboj se, já tě odtud odnesu. Já jsem stejně statečný, jako Jory, stejně statečný… nenechám tě uhořet. John Amos lhal, neví, co si přeje Bůh, neví…“

„Barte,“ ozvala se babička. Měla stejný hlas, jako maminka.

„Jsem tady. Můžeš zachránit mě, nejen portrét.“ Popošla dopředu. Ošklivě kulhala, myslím, že zakopla a vymkla si kotník, protože při každém kroku stáhla bolestivě tvář. „Prosím tě, miláčku, musíme spolu ten dům opustit.“

Zavrtěl hlavou. „Musím zachránit maminku! Ty moje maminka nejsi!“

„Ale jsem,“ ozval se další hlas ode dveří. Vytřeštil jsem oči, protože tam stála maminka, zesláble se opírala o dveře a prosila Barta: „Miláčku, nech ten portrét být a všichni půjdeme z domu pryč.“ Bart se díval střídavě na ni a na babičku a pořád se potýkal s tím velkým těžkým portrétem, který by se mu nikdy nepodařilo z domu dostat. „Musím zachránit maminku, i když mě nemá ráda,“ mumlal si Bart pro sebe a škubal za těžký obraz. „Už se nebudu starat o to, jestli má raději Cindy nebo Joryho. Udělám alespoň jednu dobrou věc a všem bude jasné, že nejsem ani tak špatný, ani blázen.“

Maminka k němu přiběhla a zlíbala jeho malou špinavou tvář. Všude kolem nás bylo spousta kouře.

„Jory!“ zavolala babička, „Zavolej hasiče! Odveď odtud Barta, já se postarám o vaši matku.“

Ale maminka nechtěla jít. Zdálo se, že si neuvědomuje jak nebezpečné je zůstávat v domě plném dýmu, kde ve sklepě hoří. Když jsem vytáčel nulu do ústředny, sdělil spojovatelce, co se stalo a diktoval jí adresu, maminka klečela a tiskla Barta k sobě. „Barte, srdíčko moje, jestli nedokážeš přijmout Cindy za svou sestru a být s ní šťastný, pošlu ji pryč.“

Pustil portét a v očích se mu objevil divoký výraz. „Ne, nepošleš…“

„Ale ano, přísahám. Ty jsi můj syn a narodil ses z mé lásky k tvému otci…“

„Tys mého opravdického tatínka milovala?“ zeptal se nevěřícně, „tys ho skutečně milovala, i když jsi ho svedla a zabila?“

Zasténal jsem a běžel k Bartovi. „Pojď, musíme se odtud dostat, dokud to ještě jde.“

„Barte, jdi s Jorym,“ volala babička, „já se postarám o svou dceru.“

Vlekl jsem Barta k postrannímu vchodu, kterým často vklouzl do domu a ohlížel se za maminkou. Tu táhla babička. Zdálo se, že maminka zase ztrácí vědomí, takže ji babička musela skoro nést.

Když jsem vyběhl z domu a přinutil Barta, aby si sedl pod strom k tatínkovi, zahlédl jsem, že maminka klesla babičce do náruče. Obě spadly dozadu a na chvíli zmizely v dýmu.

„Ach, bože, Cathy je stále ještě v tom domě?“ zeptal se tatínek a utíral si krev, která mu nepřestávala prýštit z hluboké rány na spánku.

„Maminka umře, já to vím!“ křičel Bart a vyběhl k domu. Musel jsem za ním. Skočil jsem po něm a strhl ho na zem. Pral se jako šílený. „Maminka, musím zachránit maminku! Jory, pusť mě, prosím tě, pusť mě!“

„Nemusíš. Zachrání ji její matka,“ říkal jsem a ohlížel se přes rameno. Pevně jsem ho držel a zabránil mu vběhnout do hořícího domu.

Najednou se objevila Emma s madam Maryšou, vzaly mě i Barta a spěchaly s námi za tatínkem, kterému se podařilo vstát. Poslepu, s rukama vztaženýma před sebe, se vydal směrem k domu a křičel: „Cathy, kde jsi? Pojď z toho domu ven! Cathy, už jdu!“

V tu chvíli maminka vyletěla jedněmi z francouzských dveří, které se otevřely na terasu.

Běžel jsem ji zvednout a donést k tatínkovi. „Ani jeden z vás zemřít nemusí,“ řekl jsem s pláčem. „Vaše matka nakonec zachránila alespoň jedno ze svých dětí.“

Ale najednou se ozval pláč a křik. Babiččiny šaty vzadu chytly! Viděl jsem ji tak, jako jiní vídají noční můry, jak se pokouší plameny uhasit.

„Lehni si na podlahu a snaž se to udusit!“ řval tatínek a pustil maminku tak rychle, že upadla. Běžel za svou matkou, strhl ji na zem a koulel se s ní po zemi. Když ji vynášel z ohně, sténala a dusila se. Než se jí tváří rozlil klidný výraz, dlouze se na něho v hrůze zadívala. Ten klid se jí z tváře už nevytratil. Proč? Tatínek vykřikl, sklonil se a položil jí ucho na hruď. „Maminko,“ vzlykal, „prosím tě, neodcházej, dokud ti neřeknu to, co musíš slyšet… maminko, nemůžeš ještě zemřít…“

Ale byla už mrtvá. I já to poznal podle skelného pohledu očí upřených na noční nebe plné hvězd.

„Srdce,“ řekl tatínek omámeně. „Takhle skončil i její otec… když jsem na ní hasil ty šaty, bilo tak divoce, že jí málem vyskočilo z hrudi. A teď je mrtvá. Ale zemřela, aby zachránila svou dceru.

Jory

VŠECHNY STÍNY, KTERÉ MI SUŽOVALY MLÁDÍ, všechny otázky a pochybnosti, o kterých jsem měl strach promluvit, to všechno bylo teď pryč. Zmizelo to, jako když se z koutů vymetou pavučiny.

Když jsem se vrátil z babiččina pohřbu, myslel jsem si, že život půjde dál jako dřív a nic moc se nezmění.

Ale k nějakým změnám došlo. Z Bartových ramen spadla jakási tíha a byl to zase ten klidný, mírný malý kluk, který se ale neměl nijak příliš v lásce. Jeho psychiatr tvrdí, že z toho časem vyroste, pokud bude mít dost lásky a kamarádů svého věku.

I teď, když tohle píšu, vidím ho oknem, jak si hraje se shetlandským poníkem, kterého mu dali rodiče k Vánocům. Konečně se mu splnilo jeho „toužebné přání“.

Často jsem ho pozoroval, díval se, jak vypadá na tom poníkovi nebo jak si prohlíží štěně bernardýna, které mu dal tatínek. Pak se otočí a zadívá se na zbytky toho domu. Nikdy o ní nemluví, o své babičce z toho ztraceného léta. Nikdy nevyslovujeme ani jména John Amos Jackson, Apple nebo Clover. Nemůžeme riskovat zdraví a štěstí malého labilního kluka, který si pokouší najít svou cestu ve světě. A ten svět není vždycky jako pohádka.

Jednou jsme míjeli na ulici nějakou Arabku. Bart se otočil a díval se za ní s tichým smutkem v tmavých očích. Vím, že ať byla jakákoli, Bart ji měl rád – takže nemohla být tak strašná, jak ji ve své knize popisuje maminka. Dokázala si získat Bartovu lásku i přes vliv Johna Amose na tu zranitelnou duši.

John Amos dostal, co si zasloužil. Stejně jako babička, i on odpočívá v hrobě. Ten má ve Virgínii, v domovině svých předků, kteří se usadili v téhle „ztracené kolonii“, jak se píše v dějepisných knihách. Všechny jeho intriky a plány nebyly k ničemu. Jestli tam, co je, může přemýšlet, doufám, že ví co obsahovala poslední vůle mé babičky. Určitě se obracel v hrobě, když nám právník oznámil, že babička odkázala celý majetek Jorymu Janusovi Marquetovi, Bartholomeowi Scottovi Winslowovi Sheffieldovi a svůj podíl dostane překvapivě i Cynthia Jene Nicolsová. A ani jeden z nás nebyl oficiálně jejím pokrevním příbuzným – oficiálně. Všechny ty peníze nám až do věku dvaceti pěti let budou spravovat naši rodiče.

Pokud budeme chtít, můžeme žít v přepychu. Ale žijeme v tom samém domě, vzadu na zahradě máme sochy z mramoru a zahrada rok co rok stále víc zarůstá.

Bart o sebe teď nezvykle dbá. Večer si nelehne, dokud nemá v pokoji naprostý pořádek a všechno není na svém místě. Moji rodiče se na sebe dívají, když trvá na tom, že si musí ještě uklidit a v takových chvílích vídám v jejich očích obavy. Malcolm Neal Foxworth byl taky přehnaně pořádný a čistotný.

Jednou ráno brzy po Vánocích za nimi přišel a oznámil jim: „Pokud si chcete Cindy nechat, nemůžete už žít jako manželé a dál mi otravovat život hříchem. Ty, tatínku, musíš spát v mém pokoji a maminka musí spát sama. Tak to bude po zbytek života.“

Ani jeden z rodičů nic neřekl, jen se na něho dívali. Nakonec zrudl, otočil se a mumlal: „Promiňte… já nejsem Malcolm, že ne? Jsem to prostě já, nikdo jiný.“

Bart je skrz naskrz nefalšovaný Foxworth, protože tvrdí, že bude znovu vládnout ve Foxworth Hallu, až ho znovu vybuduje. „A ty se můžeš utancovat k smrti,“ ječel, když měl na mě vztek, že jsem pohladil toho jeho poníka, „a stejně nebudeš nikdy tak bohatý, jako já! A až ti bude čtyřicet, strčím tě hravě do kapsy, protože až budeš starý, nohy ti budou na nic. Rozum znamená víc, miliónkrát víc!“

„Budu tím největším hercem, jakého svět kdy poznal!“ prohlašoval sebevědomě a přecházel z mírnosti do agrese jen proto, že svíral v rukou ten červený zápisník. „A až předvedu na scéně a na plátně, co umím, obrátím svůj talent na podnikání. Všichni, kteří si mě nevážili jako herce, se postaví a budou aplaudovat mým geniálním nápadům, jak vydělat peníze.“

Hraní bylo zase už to jediné, čím se zabýval. Byl to teď malý kluk, který zřídka promluvil jinak, než sám k sobě. Když jsem někdy v noci nemohl usnout a uvažoval o tom, co se stalo předtím, než jsme se oba narodili, došel jsem k závěru, že to všechno nějaký důvod mít muselo. Ze zbořenin by měly zase vyrůst růže, ne? Bál jsem se o všechny ženy, které se připletou Bartovi do cesty. Bude stejně bezohledný jako byl náš pradědeček jen proto, aby získal ještě větší majetek? A kolik lidí bude trpět kvůli jednomu událostmi nabitému létu, podzimu a zimě v roce, kdy mi bylo čtrnáct?

Zítra ho vezmu za ruku a odvedu ho do zahrady. Společně se postavíme před kopii Rodinova „Polibku“ a on si možná uvědomí, že Bůh muži a ženě předurčil tělesnou lásku, že to není hřích, že je to přirozené.

Modlím se, aby se jednou díval Bart na život stejně jako já. Aby si i on myslel, že láska – nezáleží na tom v jaké podobě, za to stojí, ať je cena jakákoli.

Kdybych si měl vybrat mezi láskou a penězi, zvolil bych lásku. Ale na prvním místě je tanec. A až bude Bart starý a šedivý a bude sedět ve Foxworth Hallu a počítat své miliardy, já budu sedět se svou manželkou a dětmi a budu vzpomínat na ty šťastné chvíle, kdy jsem byl mladý, hezký a půvabný a tancoval. V uších mi bude znít aplaus a budu vědět, že jsem svůj úděl naplnil.

Já, Jory Janus Marquet, budu pokračovat v rodinné tradici.

Bart

NEZNAJÍ ANI NECHÁPOU MĚ O NÍC VÍC, NEŽ předtím. Jory se na mě dívá s lítostí, jako bych se lišil od zbytku lidstva. Mrzí ho, že se mi nelíbí stejná hudba, vlastně, že se mi hudba nelíbí vůbec a z barev se mi v mysli nevytvářejí obrazy ani nevyvolávají hudební představy. Myslí si, že nikdy v ničem nenajdu radost. Ale já už si svůj způsob najdu. Budu vědět, co je pro mě to pravé, protože Bůh mi seslal babičku, Johna Amose a Malcolma jako osudová znamení, abych nalezl svou cestu. Přišli mi ukázat, jak zachránit rodiče před věčnými plameny pekla.

Sleduji maminku a tatínka ve dne v noci a bojím se, že je přistihnu při něčem hříšném. Ale oni jen spí jeden druhému v náručí a k mé úlevě jí už za zavřenými víčky oči necukají. Už těmi hroznými sny netrpí. A když se teď podívám tatínkovi u snídaně do očí, jsou daleko jasnější, protože zanechal toho bezbožného vztahu s vlastní sestrou.

Zachránil jsem je.

Jory mě lituje. Ale až budeme jednou oba starší a moudřejší a dokážu najít ta správná slova, řeknu mu něco, o čem psal Malcolm ve své knize – pokud má být světlo, musí být i tma.

Epilog

Pamatuju si spoustu věcí, které se staly předtím, než jsme odletěli do Greenglenny pohřbít mou matku vedle jejího druhého manžela. To Bart trval na tom, že jeho babička musí být uložena k věčnému spánku vedle jeho otce, jeho vlastního otce, Bartholomewa Winslowa. Plakali jsme všichni, dokonce i Emma a madam Maryša. Nikdy bych nečekal, že se dočkám dne, kdy právě madam bude oplakávat někoho z naší rodiny.

Když na její rakev do hrobu dopadly první hroudy země, vrátil jsem se do doby, kdy mi bylo dvanáct a stáli jsme u tatínkova hrobu. Maminka svírala jednou rukou mou dlaň a druhou ruku Chrisovu. Každý z nás držel za ruku jedno z dvojčat. A teprve ve chvíli, kdy hlína dopadla na její mahagonovou rakev, jsem se vyplakala ze všeho, co jsem v sobě držela tak dlouho – příliš dlouho. Vyvěralo to z hloubky, odplavilo spoustu let a já byla zase dítětem a hrozně jsem se potřebovala přimknout ke svým rodičům. „Maminko, odpouštím ti! Odpouštím ti! Mám tě pořád ráda! Slyšíš mě tam? Bože, prosím tě, řekni jí, že jí odpouštím.“ S pláčem jsem se vrhla bratrovi do náruče. Měla bych jí toho v den pohřbu říct víc, ale byl tam Bart, upíral na mě své tmavé oči, a nařizoval mi svým pohledem, abych byla silná a nechala toho muže, kterého miluji, odejít. Ale jak bych mohla, vždyť by ho to zničilo.

Stále bydlíme v domě sousedícím s ruinami sídla, kde moje matka zahynula při pokusu zachránit mi život. Ale už to není takové, jako předtím, než přijela s tím strašným komorníkem, který zaplnil Bartovi srdce svými šílenými nápady a dal mu i deník Malcolma Foxwortha. Barta miluji, ví Bůh, jak ho mám ráda, ale když vidím ty tmavé nemilosrdné oči někde v koutě, skrčím se a přemýšlím, proč jsem tolik toužila po pomstě, když mám Chrise, aby mě chránil.

Včera večer tančil Jory s Melodií úžasně krásné představení Romeo a Julie. Zachvěla jsem se při Bartově cynickém úsměvu, jako by byl na světě už sto nebo i víc let a všechno už viděl. Tvářil se, že nakonec to bude on, kdo dostane všechno, po čem touží, protože Bart si vždycky najde způsob, jak se octnout ve středu pozornosti.

V noci se vkrádá do naší ložnice, naučil se uvolnit zámek, a zírá na nás. Předstírám spánek a bez pohnutí a bez dechu čekám, až odejde. Hrozně se bojím, že ta zloba, která přebývala v Malcolmovi, bude pokračovat v mém mladším synovi. A dříve nebo později se historie bude opakovat.

„Dnes přišel dopis od mé literární agentky,“ zašeptala jsem madam M., zatímco se Jory a Melodie převlékali do civilních šatů. „Našla nakladatele, který je ochoten mou první knihu vydat. Nenabízí mi žádné jmění, ale přijmu to.“

Madam na mě upřela jeden z těch svých dlouhých zamyšlených pohledů, pod kterými jsem se kdysi cítila nesvá a nejistá. Měla jsem pocit, že do mě vidí. „Ano, Catherine, uděláš, co uznáš sama za vhodné bez ohledu na následky nebo protesty mé nebo kohokoli jiného.“

Bylo mi jasné, koho má na mysli, protože na mě upírala pohled, kterým mi chtěla říct, že bych si své tajemství měla nechat pro sebe a neodhalovat je celému světu. Ale není možné, aby o každém mém činu rozhodoval Bart.

„Staneš se slavnou a bohatou jiným způsobem, než jsem ve tvých patnácti čekala já,“ pokračovala madam, která se teď stala mou důvěrnicí, „protože těm, kteří mají touhu, motivaci, nadání a odhodlání, se podaří všechno.“

Znepokojeně jsem se usmála. Bála jsem se pohlédnout znovu na Barta, upřela jsem pohled na svého staršího syna, který byl dnes hvězdou večera. Věděla jsem s určitostí, že až moje kniha vyjde a všechny kostry se dostanou ven ze skříní v Foxworth Hallu, zničím tím i ducha Malcolma Foxwortha a on už mi nikdy nebude moci poroučet.

Nervózně jsem zajela rukama k hrdlu, abych ucítila ty neviditelné perly, které jsem kdysi obdivovala na krku své matky, ale moje nikdy nebyly. Znovu jsem si řekla, že za pokus to stojí.

Zlu se dobře daří v temných zákoutích plných lží. Ale v plném světle nezapáchající pravdy nedokáže přežít, ať se to zdá těm, kteří nevěří, jakkoli nesmyslné.

Zachvěla jsem se a kousek se od Barta odtáhla. Přisunula jsem se blíž k Chrisovi a on mě objal kolem ramen. Když jsem mu ovinula paži kolem pasu, cítila jsem se v bezpečí. Teď jsem se dokázala na Barta podívat s úsměvem. Vzala jsem Cindy za ruku a pokusila jsem se uchopit i Bartovu…

Ale uhnul, odmítl být součástí řetězu naší rodiny, jeden za všechny, všichni za jednoho.

Ráda bych skončila s tím, že už v noci nepláču a nemám ty strašné sny, ve kterých vídám babičku, jak vystupuje po schodech a snaží se být svědkem zlých skutků, které jsme nepáchali. Ráda bych napsala, že jsem ráda, že ze všech těch trnitých stonků, do jakých vyrůstaly květiny v komoře, vyrostlo alespoň několik růží, skutečných růží, takových, jaké kvetou na slunci.

Ráda bych tak své psaní zakončila, ale nemohu. Ale jsem už dost stará a moudrá na to, abych přijala nabízené zlato a nikdy, nikdy už nebudu obracet to, co se leskne a hledat na tom nějakou vadu.

Kdo hledá, najde.

Z nějakého důvodu jsem vzhlédla. Bart seděl už zase v tmavém koutku, držel v rukách ten červený, zlatě zdobený svazek. Tiše si četl a pohyboval rty, jak vyslovoval jednotlivá slova svého pradědečka, kterého nikdy neviděl.

Zachvěla jsem se. Malcolmův deník shořel při tom požáru. Ta kniha, kterou Bart svírá, je laciná napodobenina kůže a všechny stránky jsou prázdné.

Ale na tom nezáleží.

Poznámka pro čtenáře

Nedávná smrt naší milované autorky V. C. Andrewsové nás hluboce zarmoutila. Zanechala nám nejen dědictví svých publikovaných románů, ale i následující slova o svém životě, která by mohla inspirovat i ostatní:

„Byla jsem vychována v dělnickém prostředí otcem, který četbu miloval stejně jako já. Když mi bylo sedm, vzal mě do veřejné knihovny a podepsal mi první čtenářský průkaz. On si nesl domů dvě knihy. Já devět.

Knihy mi otevřely takové obzory, o kterých jsem ani netušila, že existují. Zavedly mě zpátky do minulosti, do budoucnosti, podívala jsem se jejich prostřednictvím na Měsíc, zavedly mě do paláců, džunglí, všude. Když jsem pak konečně přijela do Paříže a do Londýna – už jsem tam předtím byla.

Když mě knihy v mých potřebách zklamaly, nastoupily sny. Kdysi dávno jsem snila, že jsem bohatá a slavná – a vídala jsem, jak v komoře rostou květiny.

Sny se mohou stát skutečností, nezáleží na tom, jaké překážky nám osud nastraží, abychom je přelezli, podlezli nebo obešli. Nějakým způsobem se mi vždycky podařilo se na druhou stranu dostat. Jediné, o co se snažím, je mít cíl a navzdory všemu ho dosáhnout. Pokud se mi podaří poskytnout několika miliónům čtenářů radost a možnost odpoutat se od každodenní rutiny, dělám totéž i pro sebe.“

V. C. Andrewsová byla natolik nadaná spisovatelka, že i přes blížící se konec, řadu románů dokončila.

Z anglického originálu If There Be Thorns

(Simon and Schuster,

New York 1981) přeložila Ivana Nuhlíčková.

Redigoval Pavel Augusta.

Fotografie na obálce Jozef Sedlák.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Technická redaktorka Renáta Hrabušická.

Vydalo nakladatelství Ikar Praha, s. r. o.,

v roce 1993 jako svou 18. publikaci.

AA 19,20.

VA 19,58.

Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica.

TS 13

ISBN 80-901535-7-7

VYKOUPENÍ OHNĚM, třetí díl monumentální pentalogie Virginie Andrewsové. Cathy a Chris žijí tajně v nezákonném svazku jako manželé a vychovávají Cathiny syny Joryho a Barta. Zdá se, že v jejich životě konečně zavládlo štěstí, ale jen do chvíle, než se do záhadného domu v sousedství nepřistěhují neméně záhadní obyvatelé. Tajemná dáma v černém a její komorník přitahují zvědavost chlapců. Staré paní se brzy podaří získat náklonnost malého Barta, který má pocit, že ho rodiče nemilují stejně silně jako jeho staršího bratra a adoptivní sestru Cindy. Pod vlivem komorníkových zlomyslných intrik a úskoků se Bart začíná měnit ve zlé a nevyzpytatelné dítě. Probouzí se v něm ty nejtemnější stránky lidské povahy. Je zmítán mezi rozpornými city ke své matce. Jeho hluboká láska se mění v ještě hlubší nenávist poté, co mu komorník prozradí neblahé rodinné tajemství. A tak se na scéně plné vášní setkávají hlavní protagonisté nelítostného „dramatu z půdy“, tentokrát však drží jejich osudy v rukou malý chlapec s duší otrávenou prudkým jedem zlé rodinné minulosti…

Digitalizoval Wendy

12.11.2007