Virginia Andrewsová

Pavučina snů

Prolog

LUKE A JÁ PROCHÁZÍME VYSOKOU branou z tepaného železa, na které stojí nápis FARTHINGGALESKÉ SÍDLO. Písmena jsou skvrnitá rzí, jako by měla vyrážku, a nárazy mořských bouří a zimního větru naklonily bránu nazpátek. Teď se opírá o chmurně šedou oblohu a velký dům sám působí sklesle, jako by na něm spočinula tíže času i těžkých a chmurných dějin, žijících dosud v jeho chodbách a velkolepých pokojích. Pár zaměstnanců stále ještě dohlíží na dům i pozemky, ale jejich práci vlastně nikdo nekontroluje a dělají pro celkovou údržbu poměrně velmi málo.

Luke mi stiskne ruku. Uplynula už celá léta, ale mně to připadá jako staletí, co jsme tu byli naposled. Nepřívětivá obloha se k našemu příjezdu dobře hodí, protože tohle není žádný nostalgický návrat. Radši bychom nevzpomínali na můj zdejší pobyt, anebo spíš bych měla říci uvěznění, po té tragické nehodě, která stála mé rodiče život.

Naše cesta je však ještě smutnější. Pohřební ovzduší je na místě. Přijeli jsme pohřbít mého skutečného otce, uložit konečně Troye Tattertona k odpočinku po boku jeho životní lásky, mé matky Heaven. Zůstal po celá ta léta ve svém domečku, pokračoval ve své složité umělecké práci na nádherných Tattertonových hračkách a vycházel jen při zvláštních příležitostech, jakými bylo třeba narození mých dětí. Kdykoliv nás ale navštívil, až už to bylo při jakékoli příležitosti, nikdy nevydržel dlouho bez Farthinggale. Něco ho vždycky volalo zpátky.

Teď už odtud nikdy neodejde.

I když se ten veliký dům bude navždy tyčit v mých zlých snech a vzpomínky na ty trýznivé dny zůstávají stále pozoruhodně živé, jakmile vzhlédnu k téhle velkolepé stavbě, pochopím hned, proč se Troy potřeboval vracet. Dokonce i já, která mám veškeré důvody k pravému opaku, cítím potřebu znovu vstoupit do domu a procházet jeho dlouhými chodbami, vystoupit po ohromném schodišti a prohlédnout si pokoj, který býval mou celou.

Luke nechce, abych šla dovnitř.

„Annie,“ říká, „není to nutné. Počkáme, až začne pohřební obřad, a uvítáme všechny, koho bude třeba uvítat, tady venku.“

Ale já si nedokážu pomoct. Něco mě táhne dál.

Nevstoupím do své někdejší ložnice. Všude jsou pavučiny a všude je prach a špína. Záclony jsou vybledlé a visí zplihle. Ložní prádlo vypadá poskvrněně, špinavě.

Zavrtím hlavou a jdu dál. Zastavím se u Jillianina apartmá, u toho slavného apartmá, které Tony udržoval s fanatickou umanutostí, odmítaje se smířit s jejím odchodem i s tím, co všechno odešlo spolu s ní. To apartmá mě vždycky upoutávalo. Upoutá mě i teď. Vstoupím dovnitř, vzhlédnu k zrcadlům bez skla, zadívám se na oblečení, přehozené dosud přes křesla, na toaletním stolku jsou dosud krášlicí prostředky. Všechno to míjím, zvolna, pohybuju se jako ve snu, vzduch je jako gáza.

A pak se zastavím u Jillianina psacího stolu. Nevím, proč to udělám, ale možná proto, že zásuvka je lehce pootevřená. Všechno na tomhle apartmá mě zajímá a napadne mě, jestli v té zásuvce třeba není něco, co Jillian napsala ve dnech svého šílenství.

Zmocní se mě zvědavost, a tak zásuvku otevřu. Odfouknu prach a nakouknu dovnitř, kde vidím čisté papíry, pero a inkoust. Nic nezvyklého, pomyslím si a pak zahlédnu vzadu v zásuvce látkový sáček a sáhnu pro něj.

Uvnitř je knížka. Zvolna ji vyjmu.

KNIHA LEIGH, stojí na deskách. Zatajím dech. Je to deník mé babičky. Otevřu jej na první stránce a začnu se propadat časem kamsi na začátek.

Vzpomínky z knihy Leigh

ASI TO VŠECHNO ZAČALO SNEM NE, SNEM ne, spíš noční můrou. V tom zlém snu jsem stála s rodiči – kde, to nevím. Mluvili spolu a někdy se obrátili i ke mně a něco mi řekli. Až na to, že kdykoliv jsem se pokusila na ně promluvit, jako by mě neslyšeli. Jak jsem se snažila vmísit do jejich rozhovoru, hrábla jsem si do vlasů, abych si je shrnula z čela. Jenomže místo aby mi sklouzly, kam patřily, zděsilo mě zjištění, že mi v ruce zůstal velký chuchvalec vypadlých vlasů. Zas a znova jsem si hrábla do vlasů a pokaždé mi jich vypadla další hrst. Zděšeně jsem zírala na mohutné prameny vlasů ve své dlani. Co se to děje? Náhle se přede mnou objevilo zrcadlo a já v něm uviděla svou podobu. Zdusila jsem v hrdle výkřik. Můj krásný kašmírový svetr byl samá díra a sukni jsem měla potrhanou a špinavou. A pak jsem před svýma už tak nevěřícnýma očima spatřila, jak mi natéká obličej. Tloustla jsem a tloustla, až jsem se rozplakala. Po ušmudlaných tvářích mi stékaly slzy. Odtrhla jsem oči od své ošklivé podoby a obrátila se k rodičům, křičela jsem, aby mi pomohli. Můj křik zvučel a odrážel se od stěn. Mí rodiče ale neudělali nic. Proč mi nepomohou?

Nedokázala jsem přestat křičet. Nakonec, když už jsem myslela, že mi došel hlas a nedokážu ze sebe vydat ani hlásku, obrátili se ke mně. Zatvářili se užasle. Chtěla jsem volat na tatínka… aby mě skryl ve svém objetí a polibcích… aby mě ochránil, jak to dělal vždycky… než jsem ale stihla otevřít ústa, objevil se mu ve tváři znechucený výraz! Přikrčila jsem se hrůzou a on pak zmizel. Zůstala jen mamka. Aspoň já si myslela, že je to mamka. Tahle cizinka vypadala přesně jako ona… až na ty oči. Ty oči byly tak chladné! Chladné a vypočítavé… prázdné, bez lásky a přívětivosti, které jsem v nich byla zvyklá denně vídat. Kam se poděly? Proč se na mě takhle dívá? Má krásná mamka se na mě nikdy nedívala s takovou nenávistí. Ano, nenávistí… a žárlivostí! Moje mamka by mi neodmítla pomoc v nejzoufalejší chvíli. Jenomže neudělala nic. Nejdřív se objevil výraz znechucení, stejný jako ten pohled, který na mě vrhl tatínek. Zanedlouho jej vystřídal úšklebek… úšklebek zadostiučinění. A pak se ke mně obrátila zády… a začala odcházet… šla pryč… a nechávala mě osamělou ve tmě.

Jaksi jsem našla hlas a křičela o pomoc. Ale ona jen šla dál, byla čím dál tím menší. Snažila jsem se ji následovat, ale nedokázala jsem se ani pohnout. Pak jsem se obrátila zpět ke své podobě a než jsem stihla mrknout okem, zrcadlo se roztříštilo a střepy skla dopadly přímo na mou tvář.

Z posledních sil jsem vykřikla, zvedla ruce, abych si zaštítila obličej a křičela jsem a křičela.

Když jsem se probudila, pořád ještě jsem křičela a srdce mi bilo jako zběsilé. Okamžik jsem nedokázala rozpoznat, kde jsem. Potom, když jsem kolem sebe uviděla známé prostředí své ložnice, vzpomněla jsem si. Jsem doma, v Bostonu, ve své ložnici. Dneska mám narozeniny. Dvanácté narozeniny. Celá šťastná, že jsem se zbavila strašného snu, hodila jsem strachy za hlavu a odsunula všechny představy, které mě děsily ještě před pár vteřinami. Zamířila jsem dolů a v myšlenkách se věnovala jen a jen dni, který mám před sebou.

O svých dvanáctých narozeninách jsem otevřela to, co se pak stalo mým nejvzácnějším darem: tuhle knihu na vzpomínky. Na poslední chvíli ji tatínek zastrčil do malé hory nádherných a drahých dárků, které mi s mamkou koupili. Věděla jsem, že ji tam dal sám potom, co mamka všechno uspořádala, protože na ni byla stejně zvědavá jako já. Tatínek obvykle nechával nakupování dárků úplně na mamce, stejně jako ji nechával nakupovat věci pro domácnost i veškeré moje oblečení, protože, jak přiznával, sám absolutně nevěděl nic o tom, co je v módě. Říkal, že mamka je umělkyně, a tak se lépe vyzná v uspořádání barev a vzorů, ale já myslím, že byl prostě jen rád, že nemusí chodit do obchodních domů a do obchodů s oděvy.

Při několika příležitostech, když jsem byla mladší, mi tatínek přinesl modely svých parníků, ale podle mamky to byly pro holčičku hloupé dárky – obzvlášť ten, co se dal rozebrat, aby se člověk něco dozvěděl o fungování motoru. Mě ale stejně zajímal a pořád jsem si s ním hrála, pokud u toho zrovna nebyla mamka.

Všechny dárky byly navršeny při snídani na jednom konci jídelního stolu, stejně jako odjakživa při každých narozeninách, na které jsem si dokázala vzpomenout. Probudila jsem se samozřejmě brzy, to ten sen. Narozeninová rána pro mě obvykle byla stejná jako vánoční rána, ačkoliv dneska jsem byla ještě trochu rozčilená tou noční můrou a teď jsem se ze všech sil snažila zapomenout na to, jak mě vyděsila.

Tatínek dal to překvapení zabalit do světle růžového papíru, potištěného tmavomodrými narozeninovými svíčkami, které tvořily nápis VŠECHNO NEJLEPŠÍ K NAROZENINÁM. Už jen vědomí, že mi ho koupil docela sám, udělalo z balíčku ten nejvýznamnější ze všech dárků, co tam byly. Snažila jsem se nepotrhat papír při rozbalování. Hrozně ráda jsem si takové věci schovávala, upomínky na všechny zvláštní příležitosti: svíčky z dortu, který jsem dostala k desátým narozeninám – toho, co byl tak velký, že ho do jídelny musel přinést komorník Clarence spolu s kuchařem Svensonem; cukrového anděla ze špičky metr dvacet vysokého vánočního stromku, který mamka koupila a dala postavit do mé herny, když mi bylo teprve pět; lístky z cirkusu, kam mě vzal tatínek, když jsme byli vloni v Bostonu; program z Kašpárkova loutkového představení v muzeu, kam jsme šly s mamkou, když mi bylo sedm, a desítky všelijakých drobností, jako byly knoflíky a sponky, ba dokonce i stará šněrovadla. Takže tatínek už věděl, jak cenné jsou pro mě vzpomínky.

Zvolna jsem knížku vyjmula a přejela špičkami prstů po deskách, po svém jménu. Strašně se mi líbil dotek růžové kožené vazby, měkké jako máslo, se zlacenými okraji, a zvlášť mě nadchl pohled na mé jméno, vytištěné jako titul knihy: KNÍŽKA LEIGH.

Vzrušeně jsem vzhlédla. Tatínek, už oblečený v tmavošedém obleku s vestou a vázankou, stál a usmíval se – stál tam jako vždycky, s rukama sepjatýma za zády, a pohupoval se na podpatcích jako starý námořní kapitán. Mamka ho obvykle přinutila přestat – tvrdila, že ji to znervózňuje. Protože tatínek byl majitelem velké luxusní zaoceánské přepravní lodní společnosti, a byl tak často na různých lodích, říkal, že tráví víc času na vodě než na souši a je na houpání zvyklý.

„Co je to?“ zeptala se mamka, když jsem otevřela desky a listovala prázdnými stránkami.

„Já tomu říkám lodní deník,“ odpověděl tatínek a mrkl na mě. „Kapitánský deník. Sledovat hlavní události. Vzpomínky jsou vzácnější než klenoty,“ dodal tatínek.

„Je to prostě deník,“ zavrtěla mamka hlavou. „Lodní deník. Je to holčička, ne námořník.“

Tatínek na mě zase mrkl. Mamka mi koupila tolik velmi drahých věcí – věděla jsem, že bych jim měla věnovat víc pozornosti, já ale přitiskla knihu s názvem KNÍŽKA LEIGH k srdci a rychle jsem vstala, abych na znamení díků tatínka políbila. Klekl si a já ho políbila na růžovou tvář hned nad šedým plnovousem, až se mu třpytivé rezavohnědé oči rozsvítily. Mamka tvrdila, že tatínek je na té či oné své lodi anebo na moři tak často, až jeho pokožka chutná slaně, já to ale nikdy nepociťovala, když jsem ho líbala.

„Děkuju, tati,“ zašeptala jsem. „Budu psát pořád o tobě.“

Bylo třeba zapsat tolik věcí, tolik osobních a vzácných myšlenek, že jsem se nemohla dočkat, až to udělám.

Ale mamka se nemohla dočkat, až rozbalím ostatní dárky. Dostala jsem tucet kašmírových svetrů v různých odstínech růžové, modré a zelené, ke každému stejná sukně úzká jako tužka – sukně, o kterých mamka prohlásila, že je nosí každý, i když byly tak úzké, že se v nich nedalo chodit moc rychle. Dostala jsem hedvábné blůzy a zlaté kruhové náušnice a k nim stejný náramek se skvrnkami diamantů od Tiffanyho. Dostala jsem parfém Chanel a voňavá mýdla a taky perleťovou soupravu kartáče na vlasy a hřebenu.

A rtěnku! Konečně ji budu smět používat, samozřejmě jen zlehka a jen při zvláštních příležitostech. Ale už mám svou vlastní. Mamka vždycky slibovala, že mi ukáže, jak se správně líčit, až přijde vhodná chvíle.

Byl tam jeden balíček, o kterém řekla, že ho nemám otevírat hned. Musí prý počkat, až budeme samy – později.

„Dívčí záležitost,“ řekla s pohledem na mého otce. Připadalo jí, že je to od něj hrozné, když pospíchá do kanceláře i na mé narozeniny, on ale řekl, že se mnou může strávit zbytek dne a vzít mě i mamku na večeři, a tak jsem mu odpustila. Poslední dobou měl pořád nějakou krizi. Vinil z nich cestování s tryskovými leteckými společnostmi, které čím dál tím víc ubíraly zákazníky přepychovým zaoceánským lodním linkám. Mamka ho vždycky kritizovala za to, kolik času tráví prací, a tím to bylo ještě horší.

Ačkoliv jsme už podnikli mnoho cest, tvrdila, že jsme jako ševcova žena, co chodí bosa, protože jsme nejezdili tam, kam ona chtěla.

„Můj manžel podniká v oblasti cestovního ruchu a sami se rekreujeme jen zřídka. Musíme kontrolovat nové linky nebo nové lodi, místo abychom se bavili, jak bychom měli,“ stěžovala si, někdy i trpce.

Věděla jsem, že můj poslední dárek má s tím vším něco společného, protože mi řekla, že to, co obsahuje, koupila v naději, že budu mít příležitost to použít a pak se na tatínka zamračila a řekla: „Já jsem dosud to svoje neměla možnost vyzkoušet.“

Rychle jsem balíček roztrhla a otevřela krabici. Byl to lyžařský úbor: tlustý kašmírový svetr a vypasované lyžařské kalhoty s italskou hedvábnou blůzou. Mnohokrát už během léta mamka vyslovila svou touhu jet na zimní dovolenou do Sv. Mořice a bydlet v hotelu Paláce, „kde se shromažďuje jen ta nejlepší společnost.“ Byl to krásný úbor.

Prohlédla jsem si všechny své nádherné dárky, vypískla radostí a objala ji. Zapřísahala se, že se vždycky postará, abych měla lepší narozeniny, než mívala ona, když vyrůstala v Texasu. I když její rodina chudá nebyla, byla prý její matka, má babička Jana, přísná jako puritánský kněz. Znova a znova mi vyprávěla smutný příběh o tom, jak sama jako holčička nesměla mít ani panenku. Její sestry, obě starší než ona, prý byly přesně stejné jako matka, protože obě vypadaly tak všedně, a tak jim bylo jedno, že nepůsobí žensky a nemají roztomilé a krásné věci.

Teta Peggy i teta Beatrice byly skutečně ošklivé jako zlá čarodějnice v Čaroději ze země Oz. Nevídali jsme se s nimi moc často, ale když už k tomu došlo, pokaždé mi hrozně vadilo, jak na mě zíraly skrz brýle v tlustých obroučkách. Obě nosily stejné ošklivé brýle s černými rámečky, které jim zvětšovaly tupé hnědé oči, takže vypadaly jako žáby. Mamka je pokaždé tak spojovala, když o nich mluvila, až jsem o nich uvažovala jako o dvojčatech. Měly i stejné tvary. „Žehlicí prkna,“ říkala jim mamka. Babička Jana jim prý našla manžely, domácké nekňuby: jeden byl majitel obchodního domu v texaském Ludville a druhý podnikatel v nedalekém Fairfaxu.

Podle mamky byla obě ta texaská města stejně jako to, z kterého pocházela, „tak prašná a špinavá, že se člověk musel vykoupat, když se prošel po Hlavní třídě.“ Tatínkovi netrvalo dlouho přemluvit mamku, aby to všechno opustila. Nutila jsem ji vyprávět ten příběh zas a znova a nevadilo mi, že při každém vyprávění přidala něco nového anebo pozměnila či zapomněla na něco, co mi povídala dřív. Hlavní část příběhu byla vždycky táž a byla to jedna z prvních věcí, které jsem chtěla do své knížky zaznamenat.

Když si za mnou v podvečer přišla do pokoje popovídat, zatímco jsme se obě připravovaly k odchodu do senzační bostonské restaurace na mou slavnostní narozeninovou večeři, požádala jsem ji, aby mi ten příběh znovu vyprávěla.

„Tebe to nikdy neunaví poslouchat?“ zeptala se a vrhla na mě letmý pohled.

„Kdepak, mami. Podle mě je to nádherný příběh, jako ze sna. Nikdo by nikdy nedokázal něco tak krásného napsat,“ prohlásila jsem a ona byla moc ráda.

„Tak dobře,“ souhlasila a usedla k mému toaletnímu stolku. Začala si kartáčovat své krásné vlasy, až se leskly jako spředené zlato. „Žila jsem jako chudá Popelka, než pro ni přijel princ,“ začala jako obvykle. „Ale nebylo to vždycky takové. Byla jsem tatínkův mazlíček. Byl předákem na nedalekém naftovém poli, všechno tam řídil, byl to moc významný člověk. Ačkoliv se nebál umazat si ruce, když musel, byl to velmi elegantní muž. Doufám, že jednoho dne najdeš takového muže, jako byl můj otec.“

„Takže tatínek není jako on? Nevadí mu pracovat na svých lodích, sejít dolů do strojovny ke svému mužstvu?“

„Ano,“ řekla suše, „nevadí mu to. Pro tebe chci ale někoho jiného, někoho, kdo je skutečný vedoucí pracovník, kdo rozkazuje lidem a žije v paláci a…“

„Ale copak my nežijeme v paláci, mami?“ protestovala jsem. Naše vila byla největší a nejpřepychovější v ulici, klasické georgiánské koloniální sídlo s obrovitými portály a čtyřmetrovými stropy. Všechny mé kamarádky byly z toho domu nadšené a zvláštní dojem na ně dělala jídelna, protože měla klenutý strop a byla lemována iónskými sloupy. Mamka ji nechala přestavět před dvěma lety, když uviděla přesně takovou v jednom ze svých výtvarných časopisů.

„Ano, ano, ale já chci, abys žila v sídle s mnoha akry pozemků, s koňmi a bazény a desítkami sloužících a s vlastní soukromou pláží. A…“ Oči jí změkly a zasnily se a jako by se celá vzdálila, když uvažovala o tom nádherném sídle a pozemcích, „bude tam i anglický labyrint.“

Potřásla hlavou, jako by chtěla zaplašit snění za bílého dne a dlouhými, půvabnými tahy si začala znovu pročesávat vlasy. Říkala, že si je má člověk pročesat nejméně stokrát každý večer, aby byly měkké a zdravé, a že vlasy jsou korunou ženy. Obvykle je nosila vyčesané nebo stažené dozadu, aby vynikl její sošný profil.

„Rozhodně mé sestry, ta dvě žehlící prkna, strašně žárlily na to, jak mě otec miloval. Často přinesl domů něco báječného pro mě a jim jenom praktické věci, třeba šitíčko nebo háčky na háčkování. Stejně nechtěly hezké stuhy ani nové náušnice nebo hřebeny. Nenáviděly mě, že jsem hezká, chápeš? A pořád nenávidí.“

„Ale pak ti tatínek umřel a starší bratr odešel do armády,“ řekla jsem, celá netrpělivá, abychom se už dostaly k romantickým částem příběhu.

„Ano, a všechno se změnilo. Pak se ze mě opravdu stala chudá Popelka, viš. Musela jsem dělat všechny těžké práce v domě a schovávaly mi moje krásné věci pokaždé, kdy se dalo. Když jsem neudělala, co chtěly, lámaly mi hřebeny nebo pálily šperky. Vyházely mi všechnu kosmetiku,“ prohlásila nenávistně.

„Ale co maminka? Co dělala babička Jana?“ Odpověď jsem znala, ale musela jsem ji slyšet znovu.

„Nic. Souhlasila s tím. Stejně si myslela, že mě tatínek rozmazlil. Ona je stejná jako ony, bez ohledu na to, jak se chová teď. A nemysli si, že když ti dala k narozeninám tu brož s kamejí,“ dodala s pohledem na kamej na mém toaletním stolku, „že se nějak změnila.“

„Je krásná a tatínek říkal, že je moc a moc cenná.“

„Ano. Žádala jsem o ni babičku už před léty, ale odmítla mi ji dát,“ řekla trpce.

„Chceš ji, mami?“

„Ne. Je tvoje,“ odpověděla za okamžik. „Dala ji tobě. Buď na ni opatrná, to stačí. A vůbec, kde jsem to skončila?“

„Že ti pálily šperky.“

„Pálily mi… ach ano, ano. A roztrhaly mi nejlepší šaty, a taky mé nejdražší šaty. Jednou se Beatrice v záchvatu vzteku vkradla do mého pokoje a rozřezala mi jedny šaty kuchyňským nožem.“

„Taková krutost!“ zvolala jsem.

„Samozřejmě to až dodnes všechno popírají. Ale dělaly to, věř mi. Dokonce se jednou pokusily ostříhat mi moje krásné vlasy, připlížily se ke mně, když jsem spala, a šmikaly mi je dlouhými krejčovskými nůžkami, ale já se probudila právě včas a…“ Otřásla se, jako by to, co následovalo, bylo příliš strašné, než aby se o tom dokázala zmínit. Pak si znovu začala hladit vlasy a pokračovala. „Tvůj otec přijel do Texasu za obchodem a má matka, která se pořád stýkala s modrou krví, ho poznala na nějaké večeři a pozvala ho k nám. Chtěla, aby se zamiloval do tvé tety Peggy. Jenomže když uviděl mě…“ Zarazila se a zůstala sedět, zahleděná na svůj odraz v zrcadle. Mamka měla vždycky tu nejhladší pleť, ani vráska se neopovážila na ní ukázat. Měla elegantní tvář, tvář, jaká se dá vidět na kameji nebo na obálce Vogue. Měla zářivé modré oči, které prozrazovaly její nálady: rozsvítily se jako vánoční svíčičky, když byla šťastná, studily jako rampouchy, když se zlobila, a byly něžné a smutné jako oči ztraceného štěněte, když byla nešťastná.

„Když se na mě podíval,“ řekla své podobě v zrcadle, „stalo se jeho srdce v okamžiku otrokem mé krásy. – Samozřejmě,“ dodala a rychle se ke mně obrátila, „tvoje tety šíleně žárlily. Přiměly mě vzít si na sebe ty vybledlé, nudně hnědé šaty, co mi sahaly až ke kotníkům a zakrývaly mi postavu a nedovolily mi vzít si žádné šperky. Musela jsem si vyčesat vlasy do drdolu jako babička a nesměla jsem se nalíčit, ani trochu rtěnky ne. – Ale Cleave to všechno hned prokoukl. Nespouštěl ze mě oči celý večer a pokaždé, když jsem promluvila, i když jsem řekla třeba jen „prosím, podejte mi sůl,“ umlkl, ať říkal cokoliv, a poslouchal, jako by má slova byla perly moudrosti.“ Vzdychla a já také. Taková nádhera, říkala jsem si, mít tak romantické vzpomínky. Ze všeho nejvíc jsem chtěla mít jednoho dne stejně romantické vzpomínky.

„Taky ses do něj hned zamilovala?“ I tuhle odpověď jsem znala, ale musela jsem si ji poslechnout znova, protože jsem si ji chtěla začerstva zapsat do knížky.

„Hned ne, ačkoliv jsem cítila, jak se k němu víc a víc obracím. Připadalo mi, že má divný přízvuk, víš, bostonský přízvuk, a tak mě upoutávalo všechno, co říkal. Byl distingovaný a vypadal jako úspěšný podnikatel: sebevědomý, ale ne strnulý; měl drahé oblečení a masivní zlaté kapesní hodinky s nejdelším zlatým řetězem, co jsem kdy viděla. Když je otevřel, hrály melodii „Zelené rukávce.‘“

„Vypadal jako starý mořský vlk?“ zeptala jsem se se smíchem. Tatínek mi to vždycky tvrdil.

„Nevěděla jsem nic o moři ani o jeho podnikání, protože jsem celý život žila ve středním Texasu, ale měl stejný plnovous, jako nosí teď, jenže nebyl úplně šedivý a byl mnohem úhledněji zastřižený, dodala bych. Rozhodně mluvil dál a dál o tom, jak se mu rozrůstá lodní přeprava. Babičce to připadalo zajímavé,“ dodala s úšklebkem. „Už si plánovala, jakého bohatého nápadníka bude mít pro Peggy.“

„A co se stalo pak?“

„Požádal, jestli by si směl prohlédnout naši zahradu a než s ním stihla babička poslat Peggy, aby mu ji ukázala, obrátil se ke mně a zeptal se, jestli bych s ním nešla já. Tos měla vidět, jak se tvářily! Peggy povadla ještě víc, brada se jí protáhla až k tomu ošklivému ohryzku, a Beatrice doslova zaúpěla. – Samozřejmě jsem ochotně souhlasila, nejdřív jen abych je potrápila, ale když jsme vyšli ven do teplé texaské noci…“

„Ano?“

„A on začal tiše mluvit, uvědomila jsem si, že Cleave VanVoreen není jen prachatý novoanglický obchodník. Byl bohatý a chytrý a svým způsobem hezký, ano, ale byl taky velmi osamělý a já ho velice upoutala, tolik upoutala, že mě vlastně hned ten první večer požádal o ruku. Stáli jsme u růžiček.“

„Já myslela, žes seděla na houpačce a došlo k tomu až druhý večer.“

„Ne, ne, bylo to u růží a hned první večer. Hvězdy… noc překypovala hvězdami. Byl to výbuch světel nad námi. Vzalo mi to dech,“ přiložila si jemně prsty na hrdlo a zavřela oči, jako by se ta vzpomínka nedala ani snést.

Zatajila jsem dech. Dnes večer ten příběh vyprávěla líp než kdy dříve. Ozvláštnila mi ho, protože mám dvanácté narozeniny. To je od ní skvělé. Možná ten příběh občas měnila, protože jak jsem stárla, domnívala se, že mohu slyšet víc a víc.

„A najednou mě vzal Cleave za ruku a řekl: „Jillian, procestoval jsem celou tuhle zemi a viděl mnoho jiných krajů, mnoho lidí a mnoho krásných žen, od Orientu až po Jižní Ameriku, havajské princezny, ruské princezny i anglické princezny, ale nikdy jsem nespočinul pohledem na někom tak krásném, jako jste vy. Jste klenot stejně nádherný jako všechny ty hvězdy nad námi. Jsem muž činu, pokračoval, a když poznám, co je v tomhle světě cenného a co ne, rozhoduju se okamžitě, ale pevně si pak za svým rozhodnutím stojím i ve sporu nebo ve zmatcích. Pak mě vzal i za druhou ruku a řekl: „Neopustím tohle město, dokud se nestanete mou ženou.“ Mlčky jsem formovala ta slova na rtech jako její mlčenlivý chór. Slyšela jsem tu větu už mnohokrát, ale pokaždé mě nadchla znovu. Pomyšlení, že by můj tatínek zůstal v tom prašném texaském městě a zanedbával na věky věků svůj podnik, dokud nezíská ženu, kterou miluje… jejich román patřil do knih, a teď byl v té mé.

„No samozřejmě, Leigh, mě takový výraz lásky ohromil. Požádal o svolení, aby se mi směl dvořit, a já mu je poskytla. Pak šel dovnitř a promluvil si mezi čtyřma očima s babičkou Janou, požádal o dovolení i ji. Otřáslo jí to, ale nejspíš si pomyslela, že aspoň pro jednu ze svých dcer toho bohatého nápadníka získá. Týden po tom chodil do domu den co den a mé sestry umíraly závistí, ale nemohly proti tomu nic dělat. Babička Jana se styděla nechat mě před Cleavem chodit v hadrech a dělat manuální práce v domě, a tak jsem dostala od všech úlevu a musely je vykonávat tvoje tety. Asi pátý den mě Cleave formálně požádal o ruku. Padl na kolena, já seděla na gauči v našem obývacím pokoji a přijala jsem,“ ukončila náhle vyprávění. „Odjela jsem s ním z Texasu a byla jsem ráda, že jsem se toho všeho zbavila. Jakmile tvá babička a tety zjistily, jak jsem bohatá, začaly být sladké jako med.“ Podívala se na mou vzpomínkovou knihu. „Všechno to tam zapíšeš?“

„Ach ano. Všechny své nejdůležitější vzpomínky. Mělas někdy deník, mami?“

„Nikdy. Ale to je v pořádku,“ dodala rychle. „Mám své vzpomínky uložené tady,“ ukázala si na srdce. „Některé jsem pověděla jen tobě,“ dodala tak tiše, až mi srdce poskočilo. Důvěřuje mi víc než komu jinému.

„Já před tebou nikdy nebudu mít žádné tajemství, mami.“

„Já vím, že ne, Leigh. Jsme si moc podobné, ty a já, než abychom před sebou mohly něco důležitého tajit,“ přejela mi prsty po vlasech. „Budeš už brzy velmi krásná mladá žena, víš to?“

„Chci být stejně krásná jako ty, ale asi nebudu. Nos mám moc dlouhý a nemám tvá něžná ústa. Rty mám moc tenké, viď?“

„Samozřejmě že ne. Rozhodně nejsou tvé rysy ještě úplně zformované. Jen se řiď mými radami, dělej, co ti řeknu, a budeš velmi přitažlivá. Slíbíš mi to?“

„Slibuju.“

„Dobře,“ řekla a konečně se obrátila k narozeninovému balíčku, který prohlásila za „dívčí záležitost.“

„Teď je na čase to rozbalit a pohovořit si o tom,“ řekla. Sama jej rozbalila a otevřela krabici. Nemohla jsem uvěřit vlastním očím. Byla to podprsenka. Poslední dobou mi začala růst prsa a některé z mých kamarádek už podprsenku nosily. Podržela ji ve vzduchu mezi námi.

„Postava se ti vyvíjí a už jsi měla první měsíčky,“ prohlásila. „Je na čase, aby ses poučila o ženských věcech a dozvěděla se některé věci o mužích.“

Přikývla jsem, doslova zadržujíc dech. Takový dospělý rozhovor mezi námi! Srdce mi uhánělo jako zběsilé.

„Nenos to pořád, jen když poznáš elegantní lidi a hezké, bohaté nápadníky, a když si to oblékneš pod svoje nové kašmírové svetry…“

Opatrně jsem od ní podprsenku vzala. Srdce mi pořád ještě bilo zrychleně.

„Muži, zvlášť muži vysoce postavení a bohatí, se rádi ukazují s oslnivými ženami. Hladí jim to ego, chápeš?“ Zasmála se a shrnula si vlasy přes ramena na záda.

„Asi ano.“

„I tvůj otec, který je lhostejný skoro ke všemu vyjma své lodi, rád chodí do pěkných restaurací zavěšený do mě. Muži vidí v ženách ozdoby.“

„Ale je to dobře?“ podivila jsem se nahlas.

„Samozřejmě je to dobře. Jen ať si myslí, co chtějí, pokud budou do úmoru dřít, abys byla šťastná. Nikdy nesmíš žádnému muži přesně prozradit, co si myslíš.“ Náhle se ke mně otočila a její něžná tvář poněkud zchladla a ztvrdla. „Nikdy nezapomínej, Leigh, že ženy nedokážou být nikdy tak přelétavé jako muži. Nikdy.“

Srdce mi znovu začalo bít jako zběsilé. Začínala hovořit o těch nejintimnějších věcech.

„Je to v pořádku, když jsou muži takoví. Čeká se to od nich. Chtějí dokazovat svou mužnost, ale když je taková žena, ztratí všechno, co má nějaký význam. Hodné holky nezacházejí až do konce. Dokud se nevdají,“ dodala. „Slib mi, že na to nezapomeneš.“

„Slibuju,“ řekla jsem skoro šeptem.

„Dobře.“ Opět se na sebe podívala do zrcadla a její ledově tvrdý výraz roztál, zase to byla má sladká, hezká maminka. „Máš možnosti, jaké já jsem nikdy neměla, jen kdybych dokázala přimět tvého otce, aby jich využil. – Vzal nás snad tvůj otec na Jamajku, jak jsem ho žádala? Jeli jsme na dostihy do Deauville? Máme luxusní zámořské lodi, ale máme snad vlastní jachtu, na které bychom mohli odplout na Riviéru? Ne, on nás vezme třikrát do Londýna, protože při té cestě může kombinovat práci s potěšením a čeká ode mě, že budu hostit pasažéry jako manželka hoteliéra nebo co. Chci aspoň jednou odjet na opravdovou dovolenou a ne na služební cestu. Nechci nic než zábavu. Jak tě mám podle něj představit těm správným lidem, když nejezdíme do těch správných míst?“

Obrátila se zpátky ke mně s tváří zardělou hněvem. „Nevdávej se za muže, který je zamilovaný víc do své práce než do tebe.“

Nevěděla jsem, co říct. Tolik mi toho pověděla a zavalila mě tolika novými myšlenkami a věcmi, o nichž bylo třeba přemýšlet! A taky jsem jí musela klást nové otázky. Kdy muži začnou zkoušet zajít „až do konce“ a jak člověk pozná, kterým mužům se dá věřit a kterým ne?

Nejsem připravená, pomyslela jsem si a pocítila, jak mě zaplavuje panika.

Mamka vstala a vyplula směrem ke dveřím. „Jsem moc ráda, že jsme si popovídaly, miláčku, ale už se bohužel musíme oblékat. Víš, jak je tvůj otec netrpělivý, když musí čekat. U něj běží všecko podle jízdního řádu. Zachází s námi jako se svými loďmi. Určitě je dole, chodí po své pracovně a mumlá si něco pro sebe.“

„Pospíším si.“

„Ne, nespěchej,“ řekla, jako by si neuvědomovala, jak si protiřečí. „Je dobré nacvičit si, aby na tebe muž pořád čekal. Věnuj čas svým vlasům, zlehka si nanes rtěnku, jak jsem ti prve ukázala, netlač na ni, ale jemně si s ní přejížděj po rtech, jako bys ji laskala polibkem,“ ukázala mi. „Chápeš?“ Přikývla jsem. „Dobře.“

„A nezapomeň, vezmi si punčochy a ty nové střevíce na vysokém podpatku, co jsou přesně stejné jako mé. Vždycky nos vysoké podpatky, ty daleko víc lichotí nohám,“ dodala.

Udělala pár kroků a znovu se zastavila ve dveřích.

„Málem jsem zapomněla. Mám pro tebe ještě jedno překvapení,“ oznámila mi.

„Ještě něco? Ale už jste mi toho dneska s tatínkem dali tolik!“

„To už není dárek, Leigh. Je to výlet na jedno místo, které bys měla vidět,“ vysvětlovala. „Vezmu tě tam tenhle víkend.“

„Kam?“

„Do toho sídla, o kterém jsem ti vyprávěla, jmenuje se Farthinggaleské sídlo.“

„Tam, kde maluješ ty fresky v hudebním salonku?“ zeptala jsem se. Jednou mi o tom velmi letmo vyprávěla. Mamka dělala ilustrace do knížek pro děti, pracovala pro Patricka a Clarissu Darrowovy – manželský pár, který vlastnil zdejší bostonské vydavatelství. Byli to naši sousedi. Jejich bytová architektka Elizabeth Deveroeová dostala zakázku na nějakou práci v pohádkovém sídle za Bostonem. Mamka s Elizabeth byly dobré přítelkyně a mamka ji tam jednou doprovodila a udělala několik návrhů, do kterých se majitel okamžitě zamiloval. Spolu s Elizabeth ji pak požádal, aby provedla zakázku, což znamenalo namalovat fresky zobrazující pohádkové scény, podobné, jaké mamka kreslila na obálky knih.

„Ano. Jsem už víc než z poloviny hotová a chci, abys to viděla a taky se seznámila s Tonym.“

„S Tonym?“

„S panem Tattertonem, to je majitel toho domu, a chci, abys viděla jeho sídlo. Pokud budeš chtít, samozřejmě.“

„Ach, já chci! Nemůžu se dočkat, až uvidím, cos namalovala.“

„Dobře.“ Usmála se. „Teď se obě radši oblékneme, než tatínek vyšlape v podlaze díru.“

Zasmála jsem se při vzpomínce na chudáka tatínka a jak teď bude muset žít s dvěma dospělými ženami místo jedné jediné. Ale nikdy bych nedokázala být k tatínkovi krutá, říkala jsem si. Nikdy bych ho nedokázala podvádět nebo mu neříkat, co si doopravdy myslím. Copak to nejde, uvažovala jsem, aby se člověk zamiloval, provdal a pak svému manželovi důvěřoval a byl k němu upřímný?

Oblékla jsem si novou podprsenku a jeden ze svých kašmírových svetrů s příslušnou sukní. Sčesala jsem si vlasy dozadu a nanesla rtěnku, jak mi mamka poradila, a pak jsem si našla střevíce s vysokými podpatky a stanula před zrcadlem, abych se na sebe podívala.

Vypadala jsem úplně jinak. Jako bych přes noc dospěla. Lidé, kteří mě neznají, by nedokázali odhadnout správně můj věk. Jak vzrušující, říkala jsem si, a přece to bylo svým způsobem trošku děsivé. Vypadala jsem starší, ale dokážu jednat, jako bych byla starší? Vždycky jsem pozorovala mamku na veřejnosti, jak se stylizovala do různých rolí a zase je opouštěla, stávala se tím i oním, někdy se chichotala a jednala pošetile a jindy zas působila tak elegantně a aristokraticky, až by kdekdo uvěřil, že patří ke královskému rodu.

Vždycky byla krásná; byla středem pozornosti. Kdykoli vkročila do místnosti, ustali muži v rozhovoru a otočili hlavy tak rychle, až jim div neluplo za krkem.

Znervózňovalo mě pomyšlení, že v okamžiku, kdy vstoupíme do restaurace, v níž budeme oslavovat mé narozeniny, otočí se všechny pohledy k nám a muži i ženy budou upřeně zírat i na mě. Budou se smát? Pomyslí si, že jsem jen holčička, co se snaží vypadat jako její matka?

Když jsem konečně sešla dolů do tatínkovy pracovny, překypovala jsem nedočkavostí. Bude prvním mužem, který mě uvidí tak nastrojenou, a momentálně byl také nejdůležitějším mužem mého života. Mamka se ještě připravovala.

Seděl za psacím stolem a četl jednu ze svých zpráv. Před dvěma roky mamka přezařídila a přestavěla celý dům kromě jeho pracovny. To byla jediná místnost, které jí nedovolil se dotknout, i když podlaha byla pokryta dost omšelým čtvercovým kobercem, který mamka považovala za trapný. Psací stůl měl po svém otci, poškrábaný a oprýskaný, ale nedovolil, aby se na něj sáhlo. Jeho pracovna působila přeplněně, protože měl na všech stěnách police plné modelů lodí a knih o námořnictví.

Byla tu jedna malá tmavohnědá kožená pohovka a omšelá rákosová houpací židle, vedle které stál oválný stůl z javorového dřeva. Pracoval při světle mosazné petrolejky.

Jediná umělecká díla v místnosti byly obrazy lodí: yankejské zaoceánské plachetnice, clippery, některé z prvních přepychových zaoceánských parníků, a také několik usušených a nakonzervovaných kusů dřeva vyplaveného mořem, které měl na svém přeplněném psacím stole i na oválném stolku. Na stěně za ním visel portrét jeho otce, dědečka VanVoreena, který zemřel dva roky před mým narozením. Měl přísnou tvář s hlubokými vráskami a ošlehanými lícemi. Tatínek vždycky říkal, že on je po mamince, která rovněž zemřela dřív, než já se narodila. Na fotografiích vypadala jako droboučká, něžná žena, po níž tatínek zřejmě podědil své mírné, konzervativní vystupování.

Často jsem zkoumala fotografie tatínkových rodičů a hledala nějakou podobu se sebou. Na některých fotografiích mi připadalo, že oči jeho matky se podobají mým, ale na jiných vypadaly docela jinak.

Zvolna vzhlédl od svého stolu, když si uvědomil, že jsem vstoupila do jeho pracovny. Prvních pár vteřin jako by mě vůbec nepoznával. Pak rychle vstal, tvář plnou úžasu.

„Jak vypadám, tati?“ zeptala jsem se nejisté.

„Vypadáš tak… dospěle. Co s tebou maminka udělala?“

„Je to dobré?“ zeptala jsem se úzkostlivě.

„Ach ano. Neuvědomoval jsem si, jaká se z tebe stává kráska, Leigh. Nejspíš bych tě měl přestat brát jako holčičku.“ Prostě ještě chvilku zíral. Přivádělo mě to do velkých rozpaků. Cítila jsem, jak se červenám. „No tedy,“ prohlásil nakonec a obešel stůl, aby se ke mně dostal, „dneska večer budu zavěšený do dvou krásných žen. Skvělé.“ Objal mě, přitiskl k sobě a zahřál mi tváře polibky.

„Víš jistě, že vypadám dobře, tati?“

„Samozřejmě, vím to jistě. A teď pojď, uvidíme, kolik hodin ještě potrvá, než maminka sejde dolů.“ Objal mě kolem ramen a vyšli jsme do haly a vzhlédli k členitému schodišti, protože po něm sestupovala mamka.

Slušelo jí to jako vždy. Oči jí jiskřily tak jasně, až jakoby světélkovaly. Měla skvělou barvu pleti a vlasy jak andělský závoj. Mrkla na mě, když dospěla do ohybu schodů.

„Můj ty smutku, Cleave, mohl ses aspoň převléct do jiného obleku než je ten, co máš na sobě celý den,“ řekla, když došla až k nám.

„Já se převlékl!“ protestoval tatínek.

Mamka zavrtěla hlavou. „Jsou si tak podobné, že to člověk nepozná.“ Shrnula si z tváře pramínek vlasů. „Nevypadá Leigh krásně?“

„Naprosto. Úžasně. Nevzpomínám si, že byste někdy vypadaly víc jako matka a dcera,“ řekl, ale jako by ji tím ranil. Také si toho všiml a rychle se opravil. „Vlastně vypadáš moc mladě, abys měla dceru, která vypadá takhle staře. Vypadáte spíš jako sestry,“ usoudil. Mamka zářila.

„Vidíš,“ zašeptala mi, když jsme vycházeli z domu, „vždycky se dají přimět, aby řekli přesně to pravé, když chceš.“

Srdce se mi třepetalo a dech se mi zadrhoval v hrdle. Mamka to opravdu dělá: opravdu mi svěřuje svá ženská tajemství. Takhle nastrojená a na cestě do senzační restaurace – nepamatovala jsem se, že bych kdy byla napjatější a vzrušenější.

A pak v restauraci nás tatínek znovu překvapil. Oznámil, že zahajuje novou rekreační plavbu po Karibském moři v naději, že to oživí obchody. Původně to byla plavba na Jamajku, měl v plánu nás vzít na první, reklamní cestu. Odjedeme příští týden se zahajovacím večírkem a tak dále.

Mamka byla tak ohromena, že zprvu ani nevypadala šťastně, i když si zrovna dneska stěžovala, že se na Jamajku nikdy nedostaneme, jakkoliv to bylo oblíbené a módní rekreační místo bohatých a slavných.

„Ale co Leigh a škola?“ zeptala se.

„Vezmeme jí s sebou učitelku, jako vždycky,“ odvětil tatínek a zatvářil se užasle nad její náhlou starostí.

Taky mi ty starosti od ní připadly zvláštní. Ještě nikdy podobné obavy neprojevovala.

„Já myslel, že budeš ráda,“ podotkl tatínek. Vypadal zklamaně, že mamku jeho sdělení víc nevzrušilo.

„Jsem ráda. Jenže… jenže je to u tebe tak nezvyklé, Cleave, že bys něco udělal spontánně.“ Její hlas mi zněl podivně břitce. „Potřebuju si na to chvilku zvyknout.“ Podívala se na mě a za okamžik se rozesmála a pokračovali jsme v oslavě narozenin.

Tohle jsou ale báječné narozeniny, říkala jsem si. A je to skvělé, že mi tatínek dal tenhle deník, kam si mohu zapisovat ty vzácné okamžiky. Jako by věděl, že od nynějška bude tolik zvláštních chvilek a že si je víc než kdy jindy budu chtít zaznamenat a uschovat jednou provždy.

Dneska jsem trochu pocítila, jaké to je, připadat si jako žena a ne jako malá holčička. Hluboko v srdci jsem uvažovala, jestli mi tatínek bude ještě nosit domů dárečky a říkat mi „princezničko.“ Trochu jsem se bála, že jestli vyrostu, jeho láska ke mně se změní – zmenší.

Když jsem zhasla světlo a zalezla do postele, přišla za mnou mamka. Chtěla mi připomenout návštěvu Farthinggaleského sídla. Vycítila jsem, jak je pro ni důležité, aby se mi tam líbilo. Jak by se mi mohlo nelíbit takové místo, aspoň jak je ona popisovala! Znělo to jako pohádkové království.

A ten Tony Tatterton… to bude nejspíš král.

Začarované království

DOUFALA JSEM, ŽE TATÍNEK SE POJEDE S námi podívat na mamčiny fresky, ale i když byl víkend, musel odjet do kanceláře. Obvykle tam trávil každou sobotu a často i část nedělního odpoledne. Zrovna tenhle týden byl ze svého podnikání stísněnější než kdy jindy, protože se zdálo jisté, že bude muset prodat jedno ze svých zaoceánských plavidel a snížit stav zaměstnanců. Letecké společnosti se rozšiřovaly ještě rychleji, než si původně myslel, a nadále ho připravovaly o klientelu. Říkal, že letecké společnosti nabízejí lidem na palubě labužnické pokrmy, dokonce jídla zhotovená vyhlášenými šéfkuchaři, a že se lidé div nepřetrhnou, aby si tam zajistili místa. Nechtěla jsem mu ani povídat o tom, jak některé z mých spolužaček sní o tom, že se stanou letuškami.

Mamka mu radila, aby investoval ještě do něčeho jiného kromě parníků a luxusních plavidel, on ale jen zavrtěl hlavou a odpověděl, že se v ničem jiném nevyzná.

„Kapitán jde ke dnu se svou lodí,“ řekl mi. „Mám pravdu, princezno?“ Bylo mi z toho strašně, ale mamku to zřejmě vůbec nerozčilovalo, ani jí to nedělalo starosti. Domnívala se, že ty nové okružní plavby Karibským mořem pomohou. Říkala, že ho už nějakou dobu povzbuzuje, aby se do nich pustil.

„Jenže jako všichni muži,“ svěřila se mi, „i on hrozně nerad poslouchá ženskou. Vážně,“ dodala, „muži nikdy nepřestanou být malými kluky. Rádi se nechávají rozmazlovat a hýčkat jako miminka, a vždycky jsou tak tvrdohlaví!“

Naslouchala jsem jí, ale nepřipadalo mi, že by byl tatínek tolik tvrdohlavý, leda snad pokud šlo o jeho pracovnu doma. Jenže každý je v něčem tvrdohlavý, říkala jsem si. Mamka byla taky ve spoustě věcí tvrdohlavá, a když jsem se jí na to zeptala, prohlásila, že je povinností ženy dělat občas potíže. Tím víc si prý muži žen váží.

„Nikdy nedovol, aby si tebou muž byl jistý,“ radila mi. Tuhle debatu jsme vedly cestou do Farthinggaleského sídla. Obvykle nás vozil všude řidič, ale tentokrát chtěla mamka řídit sama.

Byl velmi jasný a nezvykle teplý den. Tatínek tvrdil, že se nám protáhlo babí léto a jestli to takhle půjde dál, nezačne sněžit dřív než v lednu. Já doufala, že sníh napadne už na Vánoce. Byl to přece jen náramný rozdíl, slyšet zvonce na saních anebo naslouchat zpěvu koled, když se z nebe sypou vločky sněhu. Když jsem se o tom zmínila mamce, zasmála se a řekla: „Tony Tatterton plánuje vánoční oslavu, a když chce Tony Tatterton o Vánocích vidět sníh a on zrovna nepadá, Tony ho k tomu přinutí.“

„Ten musí být moc, moc bohatý!“ zvolala jsem.

„Až uvidíš Farthy, sportovní auta a rollsroyce, arabské koně a pozemky s olympijským bazénem, pochopíš, proč i to je chabé označení,“ odpověděla. Vyjely jsme z města a zamířily k oceánu.

„Farthy? Co je to Farthy?“

„Ach,“ znovu se zasmála, tence a krátce, jako se lidé smějí, když si vzpomenou na něco velmi osobního, na něco, co dovedou ocenit jen oni sami nebo někdo, kdo je jim blízký. „Tuhle přezdívku dal Tony svému domovu. Říkala jsem ti přece, že se ten dům jmenuje Farthinggaleské sídlo.“

„Zní to jako příběh z knížky. Jen v knížkách dávají lidé svým domům jména.“

„Kdepak,“ vysvětlovala mamka. „Lidé s vlastními dějinami a s domy, co mají své dějiny, skutečně dávají svým domovům jména. Uvidíš i jiná velkolepá sídla a doufám, že se teď budeš s takovými lidmi setkávat častěji.“

„Chtěla jsi vždycky žít ve velkém stylu, mami, i když jsi žila v Texasu a bylas tak stará jako já teď?“ zeptala jsem se. Já jsem nikdy nesnila o životě na zámku anebo o večírcích v aristokratické společnosti, u lidí, jejichž domy jsou tak staré a slavné, že mají vlastní jména jako třeba Tara v Jihu proti Severu. Měla bych to chtít? Anebo to přijde, až když je člověk starší a dospělejší? uvažovala jsem.

„Ani ne,“ řekla mamka. Znovu se zasmála nějakému nápadu, s nímž se mi nesvěřila. „Chtěla jsem žít v mansardě, být milenkou nějakého chudého básníka v Paříži a jako chudá a hladovějící malířka vystavovat svá díla podél Seiny. Po večerech bych vysedávala v kavárničkách pod širým nebem a poslouchala, jak můj milenec předčítá své básně přátelům. Když jsem to ale vyprávěla mamince, vysmála se mi. Podle ní to byla ode mě pošetilost, chtít se stát malířkou. Žena měla v životě jen jeden cíl – být manželkou a matkou.“

„Ale copak nepoznala, jak jsi talentovaná? Nebyla hrdá na tvé obrazy a kresby?“ zeptala jsem se, i když pro mě bylo moc těžké představit si mamku, jak žije v mansardě bez hezkých šatů, šperků a líčidel.

„Ani se na ně nechtěla podívat a řvala na mě, že utrácím kreslením a malováním moc času. Mé sestry klidně poničily leccos z toho, co jsem nakreslila nebo namalovala. Nemáš zdání, jak jsem v tvém věku trpěla, Leigh.“

Taková hrůza, říkala jsem si, když člověka ignoruje a nepodporuje vlastní matka. Chudák mamka, žít s takovými strašnými sestrami a matkou, které nezáleželo na věcech, jež byly její vášní a vrcholem důležitosti. Byla tedy skutečně úplně sama, dokud nepřijel tatínek a nevysvobodil ji, aby se mohla stát malířkou a ještě získala i všechno to, co měla ráda a po čem toužila.

„Ale teď jsi šťastná, viď, mami? Máš všechno, co chceš, mám pravdu? A můžeš být malířkou, viď?“ vyptávala jsem se, snažíc se ji přimět k souhlasu. Chvilku jí trvalo, než odpověděla, já ale mlčela, protože jsem vycítila, že odpověď přijde.

„Mám mnoho drahých věcí, Leigh, ale myslela jsem si, že můj život bude jiný.“ Jemně se usmála. Milovala jsem ten úsměv, jak jí zajiskřilo v očích nějakou vzácnou vzpomínkou. Tatínek měl pravdu, když říkal, že vzpomínky jsou vzácnější než klenoty.

„Kdysi jsem si představovala, že budu navštěvovat všechny možné gala události, večírky, křtění lodí, všude kolem samé zpravodajské kamery a reportéři,“ dodala.

„Ale to jsi přece zažila. Viděla jsem obrázky, výstřižky z novin.“

„Ano, ano, tu a tam se něco událo, ale vždycky jsem k takovým věcem musela tvého otce přemlouvat. Pocházel z takového praktického, puritánského prostředí! Jen se podívej na to, jakou pracovnu si udržuje doma. Podle něj je tam všechno v pořádku. Všechno je tam dost dobré, protože to bylo dost dobré pro jeho otce, který pravděpodobně v okamžiku své smrti ještě svíral v pěsti svůj první vydělaný niklák. Upřímně řečeno, musím nechávat dveře jeho pracovny zavřené, kdykoliv je v domě návštěva, ale jemu je to jedno. Znáš někoho, kdo by miloval svou práci víc než on?“ zeptala se.

„Jen se snaží uspět v podnikání, abychom byli šťastní,“ zastávala jsem se ho.

„Ano, ano. Abychom byli šťastní,“ řekla a hlas jí zeslábl, až odezněl do ztracena. „Už se blížíme, Leigh. Teď obrať hlavu napravo a hledej mezeru v řadě stromů. První pohled na Farthinggaleské sídlo stojí za zapamatování,“ dodala hlasem plným vzrušení.

Slunce teď stálo těsně nad vrcholky stromů a když jsme zahnuly doprava na soukromou cestu, ozářily jeho paprsky obrovskou bránu z tepaného železa, která se klenula nad námi a nesla ozdobný nápis FARTHINGGALESKÉ SÍDLO. Zajíkla jsem se nad skřítky, vílami a gnómy, kteří vykukovali mezi tepanými železnými listy. Bylo mi, jako bych vstupovala na jakési zvláštní místo, do zázračného království. Ještě než jsem před námi spatřila veliký dům, pochopila jsem mamčino vzrušení. Naše městská vila byla sice velká a přepychová, ale přece jen bylo něco jiného mít kolem sebe mnoho akrů oplocené půdy s polnostmi a pahorky. V Bostonu jsme žili v bohaté čtvrti, ale tady… tady bychom měli své vlastní soukromé město, svůj soukromý svět.

„Farthinggaleské sídlo,“ zašeptala jsem. Ta slova v sobě skrývala začarovaný zvuk. Jako by se tím, že jsem je pronesla, svět okolo mě změnil. Tráva tu vypadala hustší, zelenější a šťavnatější. Většina trávníků ve městě už začala žloutnout a hnědnout. Podél cesty jsem viděla mnoho stromů, které už ztratily své podzimní zlaté a hnědé listí, ale stromy na pozemcích Farthy si dosud své drahocenné listoví ponechaly a vypadalo ještě vzácněji, když je laskalo sluneční světlo a svými zářivými paprsky je rozsvěcovalo jako drahokamy. Část Farthy spočívala v ochranitelském klínu okolních kopců, které chránily stromy před ostrým větrem od moře. Některé listy byly tak nehybné, až vypadaly, jako by byly na větvích namalované.

Viděla jsem nejméně půl tuctu zahradníků, kteří hrabali, stříhali a ošetřovali rostliny a sazenice. Někteří lezli po všech čtyřech kolem jiskřivých fontán se soškami Kupida, Neptuna a Venuše uprostřed. Jinde zas dělníci vozili kolečka okrasných kamenů a zeminy z místa na místo. Na pozemcích vládl takový duch aktivity a života, až bylo těžko uvěřit, že máme konec října a blíží se zima. Když jsme projížděly dlouhou příjezdovou cestou, bylo mi, jako bychom s mamkou znovu vstupovaly do jara, jako bychom vrátily čas anebo vstoupily do království, které nikdy neprožije šerý a smutný den.

A pak jsem vzhlédla k velikému domu a napadlo mě, že jsem měla pravdu, když jsem na tohle místo myslela jako na románovou říši. Ohromná budova z šedého kamene připomínala hrad. Střecha byla červená a vznosná, tvořila vížky a červené můstky propojující části vysoké střechy, které by jinak byly nedostupné. Dokázala jsem si představit výhled z oken ve vyšších poschodích. Jistě je odtud vidět moře.

Jak jsme se víc a víc blížily, jako by se dům zvyšoval a rozšiřoval. Napadlo mě, že je aspoň tak velký jako půl městského bloku. Naše vila by se do něj snadno vešla a ještě by zbylo dost místa na pár dalších. Když jsme přijely blíž, sjela ke mně mamka očima a zkoumala mou reakci. Mlčky zajela až k širokému kamennému schodišti, jež vedlo k obrovitému klenutému hlavnímu vchodu, ke dveřím, jež se zdály tak těžké a tlusté, až jsem si představovala, že je tam muselo usazovat nejméně deset mužů.

„Jsme tady,“ prohlásila mamka a vypnula motor. Skoro okamžitě přistoupil sloužící, aby jí otevřel dvířka vozu. Byl to vysoký, snědý muž, kterému mohlo být málo přes dvacet. Měl na sobě šoférskou uniformu a smekl čapku, když jsme vystoupily z auta.

„Dobré odpoledne, Milesi,“ řekla mamka. „Tohle je má dcera Leigh.“

Miles na mě letmo pohlédl. Napadlo mě, že je dost ostýchavý, ale hezký, a rychle jsem se pokusila představit si, jaké by to bylo, kdybych s ním chodila. Nervózně jsem uvažovala, jestli mu připadám hezká a nedokázala jsem se ubránit sytému ruměnci. Byla bych ráda věděla, jestli si toho mamka všimla.

„Těší mě, že vás poznávám, slečno Leigh,“ řekl a lehce se uklonil. Znělo to legračně a škrobeně, když mě někdo tak formálně uvítal – ale než jsem stihla i jen pomyslet na úsměv, vrhla na mě mamka vyčkávavý pohled.

„Děkuju, Milesi,“ řekla jsem. „Taky mě těší.“ Rychle se vsunul za volant, aby nám zaparkoval auto.

„Miles je šofér pana Tattertona,“ vysvětlovala mamka, když jsme vystupovaly po schodech. „Je tu teprve dva týdny.“

Než jsme došly ke dveřím, už je otevřel lokaj, velmi vysoký, hubený muž se smutnou, hluboce zvrásněnou tváří, která mi připomínala Abrahama Lincolna. Řídké, tmavohnědé vlasy měl sčesané dozadu a uhlazené s pěšinkou uprostřed. Pohyboval se tak zvolna a tiše, až mi připomínal kouzelníka.

„Dobré odpoledne, Curtisi,“ řekla mamka. „Tohle je má dcera Leigh.“

„Dobré odpoledne.“ Curtis se uklonil, oči sklopené, jako by vítal členy královské rodiny, a pak ustoupil stranou, abychom mohly vstoupit. „Pan Tatterton vás očekává v hudebním salonku.“

„Děkuju,“ řekla mamka a prošly jsme obrovskou předsíní. „Ještě mu není třicet, ale vypadá jako něčí dědeček,“ pošeptala mi a pak se zachichotala. Takhle vzrušenou jsem mamku ještě neviděla, byla skoro jako holčička anebo osoba mého věku. Znervózňovalo mě to, skoro děsilo, ale nevěděla jsem, proč. Věděla jsem jen, že chci, aby toho nechala, aby se zase chovala jako matka.

Ve snaze zbavit se hloupé nejistoty jsem se zadívala na desítky obrovských starodávných portrétů, které jsme míjely, a také na obrazy krásných koní, obrazy moře, obrazy, obrazy, obrazy, a taky veliké závěsy rozvěšené po mramorových stěnách. U stěn stály bílé a černé mramorové stoly a ozdobné kamenné lavice, očividně zcela nepohodlné a studené, než aby se na nich dalo sedět. Před námi bylo dlouhé, točité schodiště, dvakrát – ne, třikrát tak dlouhé a široké jako to naše. Nad námi visel ohromný lustr s tolika žárovkami, až mi připadalo, že musí zářit jako slunce, kdykoli se rozsvítí. Podlaha v předsíni byla pokryta obrovskými perskými koberci, jež působily tak čistě a nově, až mi připadalo hříšné po nich šlapat.

„Tak pojď,“ naléhala mamka a já vykročila po jejím boku přes obrovský obývací pokoj. Zahlédla jsem koncertní křídlo. Zastavily jsme se ve dveřích hudebního salonku a já se zadívala na klenutý strop nad našimi hlavami. Právě v místě, kde bylo třeba malby ještě dokončit, stál vysoký žebřík se zavěšeným lešením.

Dosud mamka namalovala jasně modrou oblohu s mořskými vlaštovkami a holubicemi. Uprostřed byl muž na létajícím koberci a těsně před ním kresba záhadného vzdušného zámku, napůl skrytého v mracích. Ten bylo ještě třeba namalovat.

Prohlédla jsem si fresky na stěnách a poznala některé ze scén, protože to byly obrázky, jimiž ilustrovala různé dětské knížky. Celou protější stěnu zabíral stinný les, jímž pronikalo sluneční světlo a klikaté stezky vedly do mlžných horských oblastí s hrady na vrcholcích.

„Co říkáš?“ zeptala se tiše.

„Ach mami, to je krása, prostě krása. Moc se mi to líbí.“

Fresky i malby na stropě mě tak ohromily, že jsem si ani nevšimla muže sedícího na malé pohovce se složitě zdobeným rámem. Pohovka byla natočena ke dveřím, takže se díval na nás dvě, když jsem se obracela v pomalých kruzích s dechem zatajeným, očima dokořán, zajíkajíc se úžasem.

„Ach,“ řekla jsem a ustoupila o krok blíž k mamce. Nedokázala jsem se ubránit, abych se v rozpacích nezarděla.

Hezký mladík s nejjasnějšíma modrýma očima, jaké jsem kdy viděla, se zasmál. Měl na sobě vínový sametový domácí kabátek a tmavé kalhoty a jeho vlasy byly husté, sytě tmavohnědé. Rty měl plné a i já jsem dokázala rozpoznat, že jsou nemálo smyslné, a ve tváři byl opálený jako filmová hvězda. Napadlo mě, že vyzařuje eleganci a že ho jistě všichni obletují.

Když vstal, viděla jsem, že působí silně a je ramenatý. Byl vysoký, aspoň o dva tři centimetry vyšší než tatínek, a měl dlouhé, půvabné ruce. Sálala z něj síla, sebedůvěra a jistota, na jakou jako by byl ještě příliš mladý.

„Odpusťte mi,“ řekl, „ale musel jsem se na vás dvě chvilku nerušeně dívat. Tohle je nepochybně tvá dcera, Jillian. Zdědila tvou joie de vivre a oči jí jiskří tvým nadšením.“ Podívala jsem se na mamku, jak zareaguje na tak nezřízené komplimenty. Ach, jako by pod nimi rozkvetla, jako květina pod teplým jarním deštěm. „Vítám tě na Farthy.“

„To je pan Tatterton, Leigh,“ řekla mamka, nespouštějíc z něj oči.

Pan Tatterton? Užasla jsem. Podle toho, jak o něm mamka mluvívala, jsem prostě předpokládala, že to bude mnohem starší, šedovlasý pán. Domnívala jsem se, že všichni milionáři jaksi vypadají jako muži v našich učebnicích dějepisu: Rockefellerové a Carnegieové a naftoví magnáti – naškrobení starci, kterým záleží jen na tom, co se děje na Wall Street, na kartelích a monopolech.

Pohlédla jsem na mamku a podle toho, jak se jí rozjasnila tvář, jsem poznala, že ji má reakce pobavila a že se jí Tony Tatterton velice zamlouvá.

„Dobrý den, pane Tattertone,“ řekla jsem.

„Ach prosím, prosím tě, říkej mi Tony. Tak jak se ti líbí maminčina práce?“ zeptal se a ukázal na strop a pak na stěny.

„Je to nádherné. Moc se mi líbí!“

„Ano.“ Obrátil se zpátky ke mně a upřel na mě ostrý, pronikavý pohled, až se mi srdce rozbušilo a v krku jsem pocítila teplo. Doufala jsem, že mi nenaskočí červené skvrny. To se mi stávalo už od té doby, co jsem byla malá holčička, stačilo i to sebemenší vzrušení.

„Mně se taky strašně líbí,“ řekl Tony, „a jsem navždy dlužníkem paní Deveroeové, že sem tvou maminku přivedla. No,“ tleskl rukama, „pěkně jedno po druhém. Určitě si chceš prohlédnout Farthy.“

„Já taky,“ uslyšela jsem hlásek a když jsem se otočila nalevo, uviděla jsem chlapečka s tmavýma, zkoumavýma očima, velkýma jako půldolary. Upřeně si mě prohlížel z rohu gauče. Zřejmě se za ním prve schovával. Měl úplně stejné tmavohnědé vlasy jako Tony Tatterton a nosil je dlouhé, ale úhledně zastřižené, takže vypadal jako malý princ. Měl na sobě tmavomodrý námořnický obleček.

„Pojď sem, Troyi,“ pobídl ho Tony Tatterton, „ať tě můžu pořádně představit. No tak.“

Chlapeček zaváhal a dál ke mně vzhlížel.

„Ahoj,“ řekla jsem. „Jmenuju se Leigh. Chceš mi podat ruku?“ Rychle kývl, vstal a pospíchal ke mně.

„No, je vidět, že Troy má na čtyři roky už dobrý vkus. Troy je můj bratříček,“ vysvětloval Tony, když jsem vzala Troyovu ručku do své. Chlapeček ke mně úzkostlivě vzhlédl. „Nejspíš by se dalo říct, že jsem pro něj spíš otec než bratr, protože oba naši rodiče už nežijí,“ dodal Tony.

„Ach.“ Podívala jsem se na toho hezkého chlapečka a přišlo mi ho líto. Vypadal tak křehce a drobně jako ptáček, který vypadl z hnízda a ztratil tak mateřské teplo a péči. V očích měl stesk, pláč po komsi něžném a milujícím.

„Troyi, představuji ti Jillianinu dceru Leigh. Leigh, tohle je Troy Langdon Tatterton,“ usmál se Tony široce, protože Troy se nepouštěl mé ruky. Klekla jsem si k němu, abych mu viděla do tváře.

„Chceš jít taky na prohlídku?“ zeptala jsem se a on rychle přikývl a natáhl se po mně, abych ho vzala do náručí, přitulila ho k sobě a zvedla ho. Vzhlédla jsem a všimla si, jak na mě Tony Tatterton upírá soustředěné modré oči. Na okamžik se zahleděl do mých, což mě velmi znepokojilo, a pak se zasmál.

„Je na ženské. Já to věděl,“ řekl Tony. „Ale ty musíš být stejně hodně zvláštní, Leigh. Obvykle se dost stydí lidí, které vidí poprvé.“

Zarděla jsem se a rychle odvrátila pohled. Když už, tak stydlivá jsem tady já, pomyslela jsem si. Ale malý Troy působil tak rozkošně, že jsem nechtěla udělat nic, co by ho urazilo.

„Ale mě se stydět nebude. Viď, Troyi?“ Zavrtěl hlavou.

„Ohromné,“ prohlásil Tony. „Projdeme se po domě a pak půjdeme ven, podívat se na bazén a na koně. Po obědě se projdeme na pláž. Ale Leigh tě nemůže všude nosit, Troyi. Už jsi moc velký a těžký.“

„To nic,“ řekla jsem. „Troy určitě bude chtít stejně za chvíli jít sám, že mám pravdu, Troyi?“ Přikývl a bedlivě si mě prohlížel. Uviděla jsem mu v očích strach, strach, že ho postavím a nebudu si ho všímat. „Třeba mi Troy taky může něco povědět a ukázat. Dovedeš to, Troyi?“ Přikývl. „Fajn, my jsme připraveni.“

Tony se znovu zasmál a vyvedl nás s mamkou ven. Snad žádná místnost v tom velkém domě nebyla tak působivá jako jídelna. Velikostí připomínala hodovní síň s nejdelším stolem, co jsem kdy viděla. Když jsme tam byli, vyšel z kuchyně kuchař a Tony nám ho představil. Poznala jsem, že je na něj velmi hrdý. Objevil ho na cestě do New Orleansu a přivezl si ho jako osobního šéfkuchaře. Jmenoval se Ryse Williams a byl to velmi přívětivý a šťastný černoch, který měl způsob řeči, při kterém jeho slova zněla jako hudba. Slíbil, že nám udělá „takovej speciální obídek, že nám za to břouška budou eště pěknejch pár dní děkovat.“

Paže už jsem měla tak unavené, až mi připadalo, že se snad o pěkný kus prodloužily, a tak jsem Troye postavila, aby šel po mramorovém schodišti sám. Nemohl se dočkat, až mi ukáže svůj pokoj. Všechny ložnice nahoře byly opravdová apartmá, každá s vlastním obývacím pokojem. Troyův obývací pokoj byl tak plný hraček, že to tam vypadalo jako v hračkářství.

„Copak ti maminka nepovídala o mém podniku?“ zeptal se Tony, když uviděl můj úžas. Zavrtěla jsem hlavou. „Chceš říct, že ti neřekla, že se setkáš s králem hračkářů?“ Podívali se na sebe s mamkou, jako by to byl jejich soukromý žertík. Znovu jsem zavrtěla hlavou, zmatena jak rozhovorem, tak pobavenými pohledy, které si mamka vyměňovala s tímhle vtíravým, hezkým mladíkem.

„Proč by vám říkala král hračkářů?“ zeptala jsem se, zatímco Troy přistoupil ke své hromadě hraček, aby vybral něco zvláštního, co mi chtěl ukázat.

„Tak jsme přišli k svému jmění,“ odpověděl. Uviděl, jak se mi oči rozšířily zájmem a usmál se, sevřené pousmání… pobavené. „Vidím, žes byla ošizené dítě, když jsi nikdy nedostala žádnou hračku od Tattertona. Jillian, měla by ses stydět,“ žertoval.

„Prosím tě, už takhle mám dost starostí, abych přiměla jejího otce kupovat jí, co se pro holčičku patří,“ odvětila mamka stroze. Tony a ona na sebe okamžik hleděli, jako by už o tom někdy dříve mluvili, a on se pak obrátil zpět ke mně.

„Naše hračky jsou zvláštní, Leigh. Nejsou to obyčejné hračky z plastu. To, co my vyrábíme, je vlastně určeno pro sběratele, pro bohaté lidi, co nedokážou dospět a zapomenout, že byli také dětmi. Někteří možná dosud litují svých vzpomínek na to, že byli chudí a sotva kdy našli něco pod vánočním stromečkem nebo dostali dárek k narozeninám. – Vidíš tamten hrad s vodním příkopem?“ zeptal se a ukázal do protějšího levého kouta Troyovy ložnice. „To je ruční práce jednoho z mých řemeslníků. Když se na něj podíváš zblízka, uvidíš tu jemnou práci. Každá hračka je originál, a tak je každá zvláštní a cenná. Ti, kdo si je mohou dovolit, založí si vlastní království, dalo by se říct.“

Přistoupila jsem k hradu, abych si ho prohlédla.

„Jsou tam i maličcí lidé, sloužící, rolníci, pánové a dámy!“ zvolala jsem. „Jsou všechny vaše hračky tak dokonalé?“

„Ano, jsou, jinak bych je nedovolil prodávat.“ Sametovým rukávem se dotkl mého, když přistoupil ke mně a já zachytila sytou vůni jeho drahé kolínské a vody po holení. „A vyrábíme taky hry, ale tak obtížné hry, že zaměstnávají i ty nejlepší mozky na celé hodiny.“ Znovu se podíval na mamku a usmáli se na sebe jako prve, jako by si svěřovali soukromý žertík.

„Bohatí lidé se obvykle začnou rychleji nudit. Někteří se nudí pořád, a tehdy se z nich stávají sběratelé, ať už starožitností nebo mých hraček. V téhle zemi existují lidé, kteří mají tolik peněz, že je ani nestihnou utrácet. Já jim poskytuji další ventil, místo, kde se dá nalézt fantazie. – Kdybys se mnou zašla do jednoho z mých obchodů s hračkami, myslela bys, že vstupuješ do pohádkové země. V mých obchodech mohou lidé vstupovat do kteréhokoli období, po kterém zatouží, ať už je to minulost nebo budoucnost. Shledáváme, že víc je zajímá minulost. Možná se budoucnosti bojí,“ uzavřel filozoficky.

Nespouštěla jsem z něj oči. Mluvil o svých zákaznících, jako by byli k politování. Nepřipadalo mi, že by si jich doopravdy vážil, a přece mu poskytovali příjem, který mu umožňoval držet si tohle nádherné sídlo.

„Koukej,“ naléhal Troy a zatahal mě za sukni. Shlédla jsem dolů a uviděla ho, jak svírá kovové hasičské auto, skoro stejně velké jako on. Všechny součástky na něm byly pohyblivé a některé i odpojitelné. Malí hasiči měli obličejíky vymodelované a pomalované tak dopodrobna, že každý vypadal jinak. Troy stiskl knoflík a spustil sirénu.

„To je nádhera, Troyi,“ řekla jsem. „Určitě si s tím užiješ spoustu zábavy.“

„Chceš si hrát?“ zeptal se.

„Leigh si teď nemůže hrát s tvými hračkami, Troyi,“ vysvětloval Tony. „Chceme jí ukázat dům, pamatuješ?“ Vypadal zklamaně.

„Budeme si hrát později,“ prohlásila jsem. „Slibuju, ano?“ Kývl, naděje v něm ožila.

Z jeho pokoje jsme šli do ostatních apartmá, z nichž každé bylo přepychovější a větší než předchozí. Všechny obývací pokoje byly kompletně zařízeny restaurovanými kusy z devatenáctého století. Některé vypadaly, jako by je nikdy nikdo nepoužíval. Všude byla nějaká umělecká díla. Koupelny byly velké a ozdobné, měly mosazné doplňky a vany velké jako malé bazény. Všude byla zrcadla, která prostory koupelen a ložnic ještě zvětšovala.

Mamka a Tony Tatterton kráčeli před námi, když jsme vyšli ven na obhlídku pozemků. Mluvili mezi sebou tak tiše, že jsem neslyšela, co říkají, ale nejspíš bych byla stejně nic neslyšela – kvůli Troyovi. Držela jsem ho za ruku, když jsme procházeli po pěšinách upravenou zahradou a přes trávník k bazénu a kabinám, a on spustil na svůj věk pozoruhodný monolog. Jakmile si mě okoukal, začal dokazovat, jak je předčasně vyspělý. „Boris ze zahrady chce támhle nechat vyrůst stromečky,“ ukazoval napravo, kde pracovali dva nádeníci. „Kytky už umřely, ale po zimě jich bude víc a víc, protože Boris říká, že tentokrát zasadí víc a jiných. – On je taky šéf přes labyrint,“ řekl Troy, což na něj zřejmě dělalo velký dojem. „Labyrint?“

Ukázal napravo ode mě a já ho uviděla. Stěny živého plotu se zdály nejméně tři a půl až čtyři metry vysoké. „Jak daleko vede?“ zeptala jsem se. „Až tam dolů,“ ukázal Troy, „a k domečku.“

„K domečku?“

„Hm.“ Přikývl a pak pustil mou ruku a rozběhl se k Tonymu, zatahal ho za okraj domácího kabátku.

„Leigh chce jít do bludiště! Leigh chce jít do bludiště!“ skandoval.

„Ale?“ Tony a mamka se ke mně obrátili.

„To jsem neřekla. To je ale rarášek. Ale mohla by to být zábava,“ dodala jsem a pohlédla na labyrint.

„Musíš být opatrná, když tam vstupuješ,“ varoval mě Tony. „Lidi se tam doopravdy ztrácejí.“

„Je veliké a hluboké?“ zeptala jsem se; zaujalo mě to.

„To ano. Nikdy jsem je doopravdy nezměřil, ale Boris, můj hlavní údržbář, myslí, že má přinejmenším půl akru, a možná i víc.“

„Pojďme do bludiště, Tony!“ křičel Troy. „Pojďme do bludiště!“

„Možná potom, Troyi. Musíme ukázat Leigh bazén a stáje a vzít ji na pláž, ne? Na jeden den je toho až moc,“ dodal a zavrtěl hlavou. „Obávám se, že se sem budeš muset zas a znova vracet, jinak to Troye velice rozruší.“

Podívala jsem se na mamku. Usmívala se jako domácí kočka, zubila se od ucha k uchu.

„Možná zas přijedete příští víkend,“ řekl Tony.

„Ano, prosím, prosím,“ žadonil Troy.

„Já… příští víkend jedeme pryč, ale až se vrátíme…“

„Odjíždíte?“ Tony se prudce obrátil k mamce. „Nevzpomínám si, že by ses zmiňovala o nějaké cestě.“

„Sama jsem se o ní dozvěděla až včera večer,“ řekla. Překvapilo mě, s jakou nelibostí o tom hovořila. Ale proč? uvažovala jsem. Tolik o tuhle cestu stála. „Promluvíme si o tom později,“ dodala tiše k Tonymu a obrátila se, aby mohli pokračovat v obhlídce. Jejich rozhovor, ačkoliv stejně tlumený, byl teď živější, oba gestikulovali. Tony má nejspíš prostě obavy ze svých nedokončených fresek, říkala jsem si.

Malý Troy začal zase kňourat kvůli bludišti.

„No dobrá,“ řekla jsem mu. „My dva spolu tam jen vběhneme a vyběhneme, až si prohlédneme bazén, ano?“

„Ano.“ Znovu mě vzal za ruku a vzhlédl ke mně velmi potěšené.

„Ty jsi ale potvůrka, viď, Troyi Langdone Tattertone?“

Pokrčil rameny, jako by přesně rozuměl, co tím myslím, a já se smála a smála.

Tohle je ale zvláštní a přece nádherné místo, říkala jsem si, když jsme šli dál. Bylo to tu rozlehlé a krásné a zdejším obyvatelům se toho tolik nabízelo, ale Farthinggale bylo přece jen příliš rozlehlé pro jednoho starého mládence a jeho maličkého bratříčka. I s armádou služebnictva kolem sebe tu musí být velmi osamělí, připadalo mi. Chudák malý Troy, říkala jsem si, už jako čtyřletý ztratit oba rodiče. Zachvěla jsem se při pomyšlení, že bych i já mohla přijít o své milé rodiče, které jsem tolik milovala. Mamka často mluvila, jako by se štěstí dalo koupit za peníze, ale já si byla jistá, že kdyby měl malý Troy na vybranou, raději by se tohohle všeho vzdal, jen aby měl zpátky rodiče. Věděla jsem, že já bych volila stejně.

Tony nechal Troye vběhnout do nedávno vypuštěného bazénu olympijských rozměrů. Připadalo mu legrační chodit místy, kde bývala hluboká voda.

„Ten rošťák umí plavat, víš,“ pošeptal mi Tony do ucha. „Už od té doby, co mu bylo rok a půl.“

„Vážně?“

„Leigh, pojď sem. Pojď sem, Leigh. Voda je fajn.“ Troy se smál vlastnímu vtipu. Zastavil se asi uprostřed a mával na mě.

„Na plavání je moc zima,“ křikla jsem na něj. Vzhlédl ke mně s nanejvýš dospělým výrazem úžasu ve tváři.

„Dělal jsem si legraci. Není tady voda,“ řekl a rozpřáhl paže, jako by mluvil s naprostým idiotem. Musela jsem se smát, stejně jako mamka a Tony.

„No dobrá,“ řekla jsem. „Smočím se.“ Sešla jsem po schůdcích do bazénu. Vzal mě za ruku a vedl na hluboký konec.

„Já doplavu odtud až tam,“ ukazoval. Když se dotkl protější stěny, obrátili jsme se, došli nazpátek a ven. Mamka a Tony odešli někam jinam. Když jsme vystupovali po schůdcích, uviděla jsem je u kabin, kde znovu hovořili velmi živě a stáli velmi blízko u sebe. Tony mi připadal rozrušený. Mamka uviděla, že jsme se s Troyem znovu objevili, a položila mu ruku na předloktí, aby jej přerušila.

„Ach Leigh,“ zavolala, „koukej, támhle je dokonce malé jeviště, aby tu mohla hrát hudba, když se tu plave.“

„To je pravda,“ potvrdil Tony. „Míváme tu celé léto báječné večírky u bazénu: spousta jídla a tančí se až do noci. Plavalas někdy pod hvězdami?“ zeptal se mě a ukázal k obloze, jako by byla hluboká noc a vyšly hvězdy. Zavrtěla jsem hlavou, ale znělo to skvěle, i když se o tom jen mluvilo.

Troy mě zatahal za ruku a já shlédla na jeho prosebné oči.

„Tony, mohla bych vzít Troye jen kousek do bludiště, až půjdeme do stájí?“ zeptala jsem se a ukázala na něj.

„No dobrá,“ řekl Troyovi. „Můžeš vzít Leigh do bludiště. Vstupte hned támhle,“ ukázal, „ale nechoďte za první zatáčku,“ instruoval mě.

„Vy mluvíte, jako by nás to mohlo spolknout,“ zvolala jsem. Tvář mu zvážněla, blankytně modré oči se zúžily. „Mohlo,“ varoval mě. Přikývla jsem, jeho obavy na mě zapůsobily.

„Tak dobře, Troyi. Můžeme jít, ale slyšels, co říkal tvůj bratr. Drž se mě za ruku a nikam neutíkej, rozumíš?“

„Hm.“ Důrazně pokýval hlavou.

„Mami?“ Napadlo mě, že třeba chce jít s námi.

„Jen jděte,“ řekla. „My na vás počkáme.“

Vzala jsem Troye za ruku a vykročili jsme přes pozemek k bludišti.

Podle toho, jak pečlivě a opatrně tam malý Troy vstupoval, jsem poznala, že je bludištěm úplně zaujat. Na tváři měl náhle výraz úcty a úžasu. Držel se mě pevně za ruku a já měla na okamžik pocit, jako bych vstupovala do kostela. Takové tu vládlo ticho. I štěbetání zahradních ptáčků znělo vzdáleně a slabě a melancholický pokřik mořských racků, prolétajících nám nad hlavami, byl ztlumený a vzdálený. Živé ploty byly tak vysoké, že clonily hřejivému slunci a vrhaly nám do cesty dlouhé, temné stíny. A přece mi bludiště připadalo půvabné, poklidně krásné a záhadné. Když jsme dorazili k první zátočině a já se podívala do další cesty, která se větvila napravo a nalevo, nabízejíc tak možnosti výběru, které mohly vést poutníka v kruzích anebo nakonec až k cíli, uvědomila jsem si tu výzvu a nedokázala se ubránit troše vzrušení a zvědavosti. Tohle měl nejspíš Tony na mysli, když mě varoval, že bludiště dovede člověka spolknout. Skrývalo v sobě jakési pokušení, přitažlivost, lákalo každého vetřelce, aby se pokusil vyřešit jeho tajemství. Napadlo mě, že bych se sem jednou hrozně ráda vrátila sama a zkusila si to.

„Zašels někdy dál dovnitř, Troyi?“ zeptala jsem se.

„No jistě. Tony mě někdy bere do domku. Dovede projít až tam,“ řekl a ilustroval svá slova tím, že přede mnou dělal cikcak pohyby dlaní. Pak se o mě opřel, oči mu překypovaly vzrušením, a zašeptal: „Chceš to zkusit?“

„Ty čertíku. Slyšels, co říkal tvůj bratr. Tak pojď, jdeme zpátky. Chci vidět ty koně.“

Odtáhl se a ušklíbl jako mladík alespoň o čtyři roky starší, než ve skutečnosti byl. Vzápětí však v duchu přepnul z jednoho vzrušení na druhé a už mě hnal zpátky ke vchodu.

„Dělej, ukážu ti svého poníka Kejchala a můžeš si na něm zajezdit, chceš?“

„Kejchala?“ Následovala jsem ho ven a smích zůstával za mnou, utichal ve stínech bludiště.

Tony a mamka popošli o kus dál a zase vedli jeden z těch svých rozčilených hovorů. V břiše se mi začali třepetat motýli při pohledu na mamku, jak pohazuje svou krásnou hlavou a směje se tím půvabným hrdelním smíchem něčemu, co Tony řekl. Snažila jsem se samu sebe přesvědčit, že mám jenom hlad na oběd. Ale ach, napůl mě uchvacovalo celé tohle pohádkové království a napůl se mi chtělo utéct před jeho záhadným kouzlem.

„TONY! TONY!“ křičel Troy, pustil mou ruku a rozběhl se k nim. „Leigh si chce zajezdit na Kejchalovi. Může? Hm? Může?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Leigh chce jezdit? Anebo ty chceš, aby jezdila?“ zeptal se ho Tony. Troy pokrčil rameny, neviděl v tom žádný rozdíl. „Ale Troyi, víš, že to nějakou dobu trvá, než se poník připraví. Musíme to říct nejdřív Kudrnáčovi a Leigh stejně není oblečená na to, aby jezdila na koni, ne?“ zeptal se. Troy se na mě ohlédl. Měla jsem jeden ze svých nových kašmírových svetrů, ale místo nové úzké sukně jsem si vzala starou skládanou.

Mamka luskla prsty.

„Já věděla, že jsem na něco zapomněla. Chtěla jsem jí koupit k narozeninám jezdecký úbor.“

„K narozeninám?“ opakoval Tony. „No pravda, včera měla Leigh narozeniny.“ Mrkl na mamku a pokročil kupředu. „Já věděl, že to kvůli něčemu u sebe nosím,“ řekl mi a vyndal z kapsy saka krabičku. Byla zabalená do zlatého staniolu a ovinutá černou stužkou uvázanou na mašli.

„Co to je?“

„To je zřejmě dárek k narozeninám, Leigh,“ řekla mamka poněkud úsečně. „Vezmi si to a poděkuj.“

„Ale…“ Brala jsem to zvolna.

„Co je to? Co je to?“ dotazoval se Troy.

Rozvázala jsem mašli a vybalila krabičku. Pak jsem ji otevřela a uviděla zlatý přívěsek v podobě zaoceánské lodi se zlatým řetízkem. Přívěsek zdobily dva maličké diamanty, na každém komínu jeden.

„Ach podívej,“ řekla jsem a ukázala ho mamce. Zavrtěla hlavou a usmála se.

„Krása.“

„Já taky. Ukaž mi to taky,“ křičel Troy. Klekla jsem si a on se na přívěsek podíval se zájmem, který neměl dlouhého trvání. „To nepoplave,“ prohlásil.

„To nemá plavat, Troyi. To se nosí kolem krku, vidíš,“ vyndala jsem řetízek a zavěsila si jej na šíji.

„Podívej se na druhou stranu,“ řekl Tony.

Obrátila jsem parníček a četla: „Princezna Leigh.“

„To je krása, Tony,“ řekla mamka, a už to vůbec neznělo úsečně. „Kéž by jí její otec dával takové věci místo fungujících modelů lodí, co se dají rozebrat a prozkoumat,“ dodala.

„Tatínkové jsou vždycky ti poslední, kdo si všimnou, jak jejich dcery dospěly.“ Rychle jsem vzhlédla. Upíral na mě ty vtíravé modré oči a já si připadala starší. Z toho pocitu jsem se začervenala a srdce se mi rozběhlo rychleji, sklopila jsem oči stejně rychle jako jsem je prve zvedla.

„Rozhodně doufám, že se ti to líbí, Leigh,“ řekl Tony skoro šeptem.

„Ach, moc se mi to líbí. Děkuju. Mockrát děkuju.“ Podívala jsem se na mamku, která kývla, a já pochopila, že chce, abych ho políbila. Protože jsem ho sotva znala, připadalo mi to divné, i když mi právě dal velmi drahý dárek. Jenže mamka vypadala, jako by to ode mě očekávala a já si chtěla ve všem počínat správně, když už ne kvůli sobě, tak kvůli ní.

Tony se na ten polibek díků těšil. Naklonil se ke mně a natočil mi tvář ke rtům. Rychle jsem ho políbila, ale zavřela jsem oči a vdechla vůni jeho vody po holení. Byl to vlastně první muž kromě tatínka, kterého jsem kdy políbila. Nedokázala jsem zakázat svému srdci zběsile bušit. Trochu se mi z toho zatočila hlava. Doufala jsem, že si toho nevšiml.

„Děkuju,“ zamumlala jsem.

„Ukaž, pomůžu ti to připnout,“ řekl Tony a vzal mi šperk z rukou. Prsty se mi skutečně třásly. Otevřel uzávěr řetízku a zavěsil mi ho na krk. Cítila jsem v týle jeho teplý dech, když studoval uzávěr. „Tyhle věci jsou tak mrňavé. Tak, a je to.“ Stoupl si vedle mamky a oba si mě prohlíželi. Přívěsek mi ležel přesně mezi ňadry.

Mamka vypadala nepřítomně a skoro smutně, jako by náhle trochu žárlila.

„Dobrá.“ Tony tleskl rukama. „Tak tedy,“ řekl, „pojďme se podívat do stájí, abys – až budeš mít ten jezdecký úbor – viděla, co tu můžeš podnikat.“

Když jsme dorazili do stájí, zavolal Troy Kudrnáče. Ukázalo se, že je to malý, podsaditý Skot, který měl skutečně velmi kučeravé zrzavé vlasy. Připadalo mi, že je mu asi padesát let. Na každé kulaté tvářičce měl dvě jasně rudé skvrny, tak zářivé, že vypadaly jako šaškovské líčidlo.

„Nejspíš se chcete mrknout na Kejchala, hádám,“ prohlásil a vyšel před námi.

Kudrnáč otevřel dveře stání a já se zadívala na černobílého shetlandského poníka. Byl tak krásný, že jsem se do něj okamžitě zamilovala. Troy mu dal trochu sena a poník si je opatrně vzal a začal je žvýkat s očima upřenýma na mě.

„Můžete si ji pohladit, esli chcete, slečinko.“

„Pohladím. Děkuju.“ Pohladila jsem si koníčka a znovu mě napadlo, jak zázračné místo je Farthinggaleské sídlo se svými krásnými pozemky, obrovským bazénem, kabinami a jevištěm, s bludištěm a teď s těmi stájemi a jízdárnou. Začala jsem chápat, proč mamku tolik upoutalo. Možná se pokusí přimět tatínka odstěhovat se z města a koupit taky takový statek, říkala jsem si.

„Vrátíš se zítra a zajezdíš si na něm?“ ptal se Troy. „Vrátíš?“

„Zítra možná ne, Troyi, ale brzo.“

Zase se zatvářil zklamaně. Ach, jak zoufale potřeboval matku, někoho, kdo by dokázal být něžný a milující! Tony mu byl nejspíš dobrým bratrem, ale nedokázal mu dát takovou útěchu, jakou by mu poskytovala matka. Litovala jsem, že si ho nemůžeme vzít s sebou domů. Odjakživa jsem chtěla bratříčka.

Mamce a Tonymu chvíli trvalo, než za námi přišli do stáje. Začala jsem uvažovat, jestli bychom se neměli raději vydat nazpátek za nimi. Když přišli, Tony prohlásil, že je na čase pomýšlet na oběd. Mamka usoudila, že chce po jídle věnovat dvě hodiny práci na freskách, a tak se Tony nabídl, že vezme mě a Troye na pláž bez ní. Tony viděl, jak jsem zklamaná. Chtěla jsem se dívat na mamku při práci.

„Ukážu ti všechna svá místečka na pláži,“ sliboval Tony. „Miluju moře.“ Výraz se mu změnil, potemněl. „Je plné zázraků a záhad a každý den se mění.“

„Můj otec ho taky miluje,“ řekla jsem.

„To věřím. Ale jsem rád, že na něm nejsem existenčně závislý,“ dodal. „Oceán dovede být zrádný… přesně jako žena.“ Překvapilo mě, když se tomu mamka zasmála. Kdyby to řekl tatínek, určitě by se zaškaredila nebo nic neřekla. Ale zdálo se, že ať Tony Tatterton řekne nebo udělá cokoliv, připadá jí to skvělé. „Krásný, všemocný a nespolehlivý,“ pokračoval se širokým úsměvem, který se mu však neodrážel v očích. „Ale nic není krásnějšího. Kromě tvé maminky, samozřejmě,“ dodal s pohledem na mamku. Rychle jsem se otočila, abych viděla, jak zareaguje, ale místo rozpaků nasadila výraz hrdosti.

Nemělo by jí to být spíš trapné, když je vdaná a nějaký jiný muž ji tak zahrnuje komplimenty, uvažovala jsem.

Bylo o tolik snazší být jen holčička, až mě skoro mrzelo, že se k tomu už nemohu vrátit; jenže jsem věděla, že Čas a Osud mě už zpátky nepustí.

Zcela v soukromí

OBĚD BYL PŘESNĚ TAK SKVĚLÝ, JAK předpovídal Ryse Williams a Tony z něj udělal úplně oficiální událost. Náhle jsme byli obklopeni sloužícími, novými tvářemi, které jako by byly vyřezány ze dřeva – dva číšníci a služka. Připadala jsem si jako v senzační restauraci.

Stůl byl prostřen na první pohled velmi drahým porcelánem, který, jak Tony vysvětloval, podědil ještě po svých prarodičích. Všichni jsme seděli u jednoho konce obrovitého stolu. Troy a já po Tonyho levici, mamka napravo od něj. U každého příboru byla číše na víno, i u Troyova. Tony na mě mrkl, když nalil bratrovi pár kapek do sklenice. Troy k tomu přistupoval velmi dospěle, nedal najevo vůbec žádné překvapení. Podle toho, jak pozoroval každičký Tonyho pohyb, jsem poznala, že se snaží chovat přesně jako on. Vzal se stolu ubrousek, rozložil ho a úhledně si jej rozprostřel na kolínka. Pak se rovně posadil se stejně dokonalým držením těla.

Vedle misky na ovoce, kde byl každý kousek ovoce rozkrájen do nějakého fantastického tvaru, jsme měli připraven výtečný salát, obsahující přísady, jaké jsem ještě nikdy neochutnala ani neviděla. Některé vypadaly jako květinové okvětní lístky, ale všechno to chutnalo skvěle. Hlavní chod tvořila mísa cajunských garnátů s divokou rýží. Bylo to kořeněné, ale epesní. Jako moučník přinesl Ryse Williams osobně flambovaný broskvový dezert. Tolik jsem se najedla, že jsem se nemohla dočkat procházky po pláži.

„Leigh,“ řekl Tony, „co kdybys vzala Troye ven a já se k vám dvěma za chviličku přidám. Jen ještě musíme s tvou maminkou probrat jednu nebo dvě věci, pokud jde o ty fresky.“

„Pojď, Leigh,“ vykřikl Troy a vyskočil ze svého místa. Podívala jsem se na mamku. Opírala se lokty o stůl, ruce měla sepjaté, prsty přitisknuté ke rtům, ale v očích měla spokojený úsměv. Tady mezi těmi kouzly vypadá víc než kdy jindy jako pohádková princezna, napadlo mě.

„Převléknu se do pracovního pláště,“ řekla tiše.

Vyšla jsem za Troyem z hlavních dveří. „Kam jdeš, Troyi?“ zeptala jsem se. Zamířil doprava a pak vklouzl za keře. Místo odpovědi mi ukázal kbelíček a lopatičku, které si odtamtud vyndal.

„Nechal jsem to tu včera, když jsem pracoval s Borisem. Na pláži to budeme potřebovat.“

„Aha. Ano, to budeme.“

„Tak pojď,“ řekl. „Tony nás dožene.“

„Snad bychom měli radši počkat.“

„Já pořád jen čekám, čekám, čekám,“ prohlásil a dupl si. Pak si kecl na trávu a vzdorovitě si založil paže na prsou.

„Určitě mu to nepotrvá dlouho,“ řekla jsem a konejšivě jsem se usmála.

„Jestli bude tvá maminka malovat, tak ven nevyjde.“ Co to říká za divnou věc, pomyslela jsem si. Tony určitě nekouká mamce přes rameno celou dobu, co pracuje. Má sám dost věcí na práci a mamka nikdy nestála o diváky, když kreslila nebo malovala.

Troy ke mně podezíravě obrátil oči.

„Kde máš tatínka?“ zeptal se. „Taky umřel a šel do nebe k andělíčkům?“

„Ne, pracuje. Chtěla jsem, aby jel dneska s námi, ale nemohl,“ dodala jsem. Dál na mě upíral zvědavý pohled. Pak pohlédl k hlavnímu vchodu sídla, oči se mu zmenšily.

„HALÓ!“ zavolal Tony z vrcholku schodů. Troy vyskočil. „Fajn, tak jdeme,“ Tony rychle sbíhal dolů a Troy vystřelil kupředu. „Jezdíš hodně k moři, Leigh?“ zeptal se, když jsme vyrazili za Troyem.

„Často chodím do přístavu, k tatínkovi do kanceláře, a už jsme byli na spoustě oceánských plaveb,“ odpověděla jsem.

Byla jsem až k neuvěření nervózní, když nás mamka nedoprovázela. Tolik jsem se bála, že řeknu nebo udělám něco špatného, a udělám tak ostudu jí i sobě. Tony působil tak sebejistě! Při jeho bohatství a při tom, jak velký podnik řídil, to musí být náramný kosmopolita a velmi inteligentní mladík, říkala jsem si. Kvůli tatínkově práci jsem cestovala mnohem víc, než většina mých přítelkyň a poznala jsem mnohem víc lidí z různých zemí, ale stejně jsem si nebyla sebou jistá.

„Ale ovšem,“ řekl Tony. „To se hloupě ptám. Chtěl jsem se vlastně zeptat, jestli chodíš v létě na pláž?“

„To moc ne. Mamka nemá ráda pláž. Nesnáší, když je celá od písku. Ale jedna moje kamarádka, Michele Almsteadová, má bazén.“

„Aha.“ Šli jsme dál. Troy se držel kus před námi, kolíbal se na svých malých nožkách a kyblíček se mu při odhodlaných pohybech paže houpal dopředu a dozadu.

„Je strašně hezký,“ řekla jsem.

„Ano,“ odvětil Tony smutně. „Má to těžké, mrňous. Když se narodil, byl velmi nemocný. Jeden čas jsme mysleli, že nepřežije.“

„Ach. Co se stalo…“

„Našim rodičům?“ Přikývla jsem.

„Maminka zemřela jen půldruhého roku po tom, co se Troy narodil. Měla vzácně se vyskytující onemocnění krve. Otec zemřel na infarkt, příští měsíc to bude rok.“ Barva jeho očí se změnila z teple nebeské modři do mrazivě ledové, jak si zřejmě vzpomněl na tu tragédii. „Stalo se to v bludišti.“

„V bludišti!“

„Ano, a naneštěstí s ním tehdy byl malý Troy.“

„Ach ne,“ vykřikla jsem.

„Šli na druhou stranu. Máme tam domeček. Nikdo ho teď nepoužívá, ale je tak rozkošný a zvláštní, že ho udržujeme a Troy si myslí, že je to kouzelný domek z jedné jeho pohádky. Víš, že se naučil číst, už když mu byly dva a půl? Chůva, která u nás tehdy pracovala, paní Habershamová, rozkošná stará dáma z Londýna, ho trpělivě učila celé hodiny. Je moc, moc chytrý, daleko nad svůj věk.“

„Já vím, ale jaká to pro něj musela být hrůza, být v bludišti, když se stala taková věc!“ zvolala jsem. „Co udělal?“

„Kupodivu nezpanikařil. Jiné dítě v jeho věku by si tam s největší pravděpodobností sedlo vedle otcova těla, plakalo a plakalo, dokud by je nakonec někdo nenašel. Ale Troy poznal, že se tatínkovi stalo něco vážného a rychle našel cestu ven z bludiště. Ještě ho slyším, jak na mě křičel, když přiběhl k. hlavnímu vchodu. Hnali jsme se k tatínkovi, ale už bylo pozdě.“

„To mě mrzí. Moc smutné,“ znovu jsem si představila, jaké by to bylo, kdybych ztratila svého tatínka, i když už jsem teď dost stará, abych chápala, co je to smrt.

„Pro Troye to bylo těžší, samozřejmě. Žádná chůva, kterou najmu, nedokáže nahradit matku a ať dělám, co dělám, já nemohu zastoupit otce. Nemůžu s ním trávit dost času, ne tolik, kolik potřebuje.“

„Paní Habershamová tu ještě je?“

„Ne, onemocněla a musela se vrátit do Anglie. Teď zrovna tu mám paní Hastingsovou, pracuje zároveň jako chůva a služebná. Tak,“ řekl, „už přejdeme jen tenhle kopeček. Troy už je na pláži.“

Jakmile jsme přešli nízký pahorek, stanuli jsme tváří v tvář oceánu. Tajil se mi dech nad tím, jak jsme prostě jen udělali krok a už tu byl – rozkládal se před námi nesmírný Atlantik. Troy už hrabal v písku dole na pláži. Pláž běžela do nekonečna oběma směry.

„To je všechno vaše soukromá pláž?“ zeptala jsem se v úžasu. „Ano. Támhle je malá zátoka,“ ukázal napravo, „je tam úplné soukromí a klid, tam chodívám, když chci být sám.“

„To je nádhera.“

„Líbí se ti tady, Leigh?“ zeptal se a upřel na mě zase ty ostré, pronikavé oči. „Moc.“

„To jsem rád,“ řekl. Usmál se na mě tak přívětivě, že se do mě skoro vpíjel očima. Jak je starý? napadlo mě. Občas vypadal světácky, tak velemoudře, a někdy se zas nezdál starší než středoškolák. Znovu se zahleděl na moře.

„Je tu nádherně,“ řekl. „Když mi bylo sedm, poslali mě do Etonu, protože můj tatínek si myslel, že Angličané se v disciplíně vyznají líp než na našich soukromých školách. To měl pravdu, ale já pořád snil o tom, jak se vrátím domů na Farthy.“ Zavřel oči a tiše dodal: „Kdykoliv se mi zastesklo po domově, což bylo skoro pořád, zavřel jsem oči a namlouval si, že cítím pryskyřici, naplavené dřevo a borovice, a víc než co jiného slanou vůni moře, a pak jsem se probouzel celý rozbolavělý, jak jsem chtěl cítit na tváři vlhký, studený ranní vzduch, tak moc jsem chtěl domů, až to fyzicky bolelo.“

Při jeho slovech jsem zatajila dech. Ještě nikdy jsem nikoho neslyšela mluvit tak romanticky o domově. Tony Tatterton je schopný tak hluboké vášně, říkala jsem si. Až mě šimralo na páteři, když jsem ho poslouchala. Prudce otevřel oči, jako by ho někdo udeřil přes tvář.

„Ale je to velká zodpovědnost, vést takhle velký dům a podnik, který sám od sebe roste jako o překot. A taky když má člověk na starosti malé dítě,“ dodal.

„A je tak mladý,“ vyhrkla jsem. Rozesmál se.

„Jak myslíš, že jsem starý?“

„Já nevím… dvacet.“

„Třiadvacet.“

Třiadvacet, pomyslela jsem si. Mamka byla skoro dvakrát tak stará, a přece vypadala nanejvýš o pár let starší.

„Pojď, projdeme se tady po pláži a budeme poslouchat burácení oceánu. Nemůžeme se vrátit do domu moc brzo, a vyrušit malířku. Znáš umělce – citliví, náladoví,“ řekl se smíchem.

Hezky jsme se prošli. Vyprávěl mi o plánech na rozšíření svého podniku a kladl mi mnoho otázek o mé škole a životě v Bostonu. Potom jsem šla s Troyem hledat škebličky, zatímco Tony ležel na pláži s rukama za hlavou a očima zavřenýma. Než jsme se vrátili do domu, mamka už po sobě uklidila a znovu se převlékla. Většina hradu na kopuli stropu byla namalovaná.

„Zbývá mi už tak asi jen na den práce,“ prohlásila. „Teď musíme vyrazit zpátky do Bostonu. Ráda bych byla do tmy doma.“

Troy zklamaně sklopil hlavu.

„Leigh zas někdy přijede, Troyi. To není hezké, chovat se takhle před hosty,“ vysvětloval Tony. Troy ke mně vzhlédl, v koutcích očí se mu hromadily slzy. „Teď jim poděkuj za návštěvu a popřej jim šťastnou cestu domů.“

„Děkuju,“ řekl Troy. „Šťastnou cestu domů,“ odrecitoval.

„Děkuju, Troyi,“ řekla jsem.

„Řeknu Milesovi, aby vám přivezl auto,“ řekl Tony a vykročil.

„Chceš nás doprovodit k autu?“ zeptala jsem se Troye. Přikývl a vzal mě za ruku.

Klekla jsem si, než jsem nastoupila do auta, a políbila Troye na tvářičku. Dotkl se líce, okamžik uvažoval a pak mě taky políbil, načež se prudce otočil a rozběhl se po schodech zpátky do domu. Curtis mu otevřel dveře, on ale u hlavního vchodu zaváhal a toužebně se ohlédl.

Tony a mamka tiše mluvili za autem a ona pak nastoupila za volant.

„Nashledanou, Leigh,“ řekl, jako by do mě viděl a četl mi myšlenky. „Doufám, že se ti na Farthy líbilo a brzy se sem vrátíš.“

Odvrátila jsem pohled v naději, že to mamka nebude považovat za neomalenost. „Nashle, a ještě jednou děkuju za ten krásný dárek k narozeninám,“ pozvedla jsem zlatý přívěsek.

„Potěšení je zcela na mé straně.“ Odstoupil a my vyrazily. Ohlédla jsem se a uviděla, že malý Troy dosud stojí u hlavních dveří a mává ručičkou. Do očí mi vhrkly slzy. Jely jsme po dlouhé příjezdové cestě a znovu jsme projely pod velikým obloukem a mě skutečně bylo, jako bych právě opouštěla zázračné království plné nádherných věcí, ale současně také záhad a smutku. Nemýlila jsem se. Přece jen to bylo místo, o jakém se píše v knihách.

„Není Tony skvělý?“ zeptala se mamka, sotva jsme vyrazily. „A nebylo to od něj rozkošné, že si vzpomněl na tvé narozeniny a koupil ti takový drahý dárek? Čirou náhodou jsem se před ním zmínila, že budeš mít narozeniny, vůbec jsem nečekala, že si to zapamatuje, a rozhodně jsem nečekala, že by ti něco kupoval.“

„Bylo to milé.“ Neřekla jsem, že je podle mého nezvyklé, aby mi muž, kterého jsem předtím neznala, koupil tak drahý dárek, i když je velmi bohatý.

„Líbilo se ti na Farthy? Že tam bylo všecko, co jsem ti slíbila?“ Mamčina tvář byla dosud rozjasněná vzrušením.

„Ach ano. Troy je moc hezký, viď?“

„Je hezký, ale Tony ho rozmazluje. Později to bude mít jen o to těžší.“ Překvapilo mě, jak stroze mluví.

„Tony je z něj celý nešťastný, že tak brzo ztratil oba rodiče. Tobě ho není líto?“ Počkala jsem, ale neodpověděla mi. Náhle se zasmála.

„Tony tvrdí, že vypadáme spíš jako sestry než matka a dcera. To proto, že věnuju takovou péči své pleti. Piju hodně vody, odříkám si mastná, těžká jídla a vždycky odcházím od stolu ještě trošku hladová. Nikdy se nepřecpávej, Leigh. Pro dámu se to nehodí. Kromě toho ti to zničí postavu.“

„Já vím. To mi říkáš pořád.“

„No, je to pravda. Podívej se na mě. Nejsem snad důkaz, že je to pravda?“ Zakroutila se za volantem, jako by mi svou postavu předváděla poprvé.

„Ano.“

„Vypadá maminka některé z tvých kamarádek jako já?“ otázala se.

„Ne, mamko.“ Nevedly jsme tenhle rozhovor prvně. Nechápala jsem, proč jí musím pořád povídat, jak je krásná.

„Nehodlám nikdy vypadat staře,“ prohlásila s odhodláním. „Ale nemůžeš přece zastavit věk, ne?“

„Nemůžu si ubrat léta, ale pořád ještě nemusím vypadat staře,“ chvástala se. „Na kolik myslíš, že vypadám? No tak, řekni, co si myslíš.“

„Já vím, jak jsi stará, mamko. Mluvila jsem s Tonym a…“

„Neřeklas mu, jak jsem stará, viď?“ otázala se, tvář se jí náhle stáhla výrazem paniky, zablýskala po mně očima. „Viď, že ne!“ Zvedla jemné obočí.

„Ne. Jen mi řekl, jak starý je on.“

„Dobře. Dobře,“ opakovala s úlevou. „On si myslí, že je mi teprve osmadvacet.“

„Osmadvacet! Ale mami, vždyť ví, že je mi dvanáct. To by znamenalo, žes mě měla v šestnácti!“

„No a?“ Pokrčila rameny. „Na Jihu to byla docela běžná věc, zvlášť v Texasu, že se dívky vdávaly mladé. Znala jsem děvčata, co byla jen o pár let starší než ty a už byla vdaná a měla první dítě.“

„Vážně?“ Snažila jsem si představit sebe samu, jak už jsem vdaná. Připadalo mi to jako velká odpovědnost, mít manžela, natož pak manžela a ještě děti. Jakýpak bude můj manžel? napadlo mě. Nikdy jsem o tom vlastně neuvažovala. Ach, snila jsem a fantazírovala o filmových hvězdách a zpěvácích, ale nikdy jsem nepomyslela na to, že bych doopravdy vedla dům a žila každý den s tímtéž mužem. Samozřejmě bych chtěla, aby byl láskyplný a starostlivý jako tatínek. Nechtěla bych, aby pracoval tolik ani tak těžce, takže kdybychom nebyli tak bohatí, nepožadovala bych pořád nějaké věci jako mamka; ale kdybychom bohatí byli, nejspíš bych to všechno taky chtěla.

Ještě by měl být šarmantní, nenucený a inteligentní jako Tony Tatterton, říkala jsem si, a rozhodně stejně hezký. A chtěla bych, aby miloval naše děti a staral se o ně stejně jako já. Nemusí to být filmová hvězda ani velký podnikatel, pokud mě bude milovat ze všeho na světě nejvíc.

Ale co já? napadlo mě. Mohlo by mi záležet na někom jiném tolik jako na sobě? Jsem schopna milovat někoho tak, jak by žena měla milovat manžela? Ještě jsem ani neodmaturovala, a to bych chtěla ještě na vysokou. Poslední dobou jsem uvažovala o tom, že se stanu učitelkou, a den strávený s malým Troyem mě v té ctižádosti jen znovu utvrdil. Malé děti mě bavily, milovala jsem jejich nevinnost a zvídavost. Většina dětí se zeptá na co chce, i na ty nejtrapnější věci. Jsou nepředvídatelné, a to mi připadalo rozkošné, občas dokonce vzrušující.

„Já se nechci ještě dlouho vdávat,“ prohlásila jsem.

„Cože? Proč ne?“ zeptala se mamka, na tváři úšklebek, jako bych prohlásila, že chci být ateistkou.

„Uvažovala jsem o tom, že půjdu na vysokou a stanu se učitelkou, učitelkou na základní škole,“ oznámila jsem jí směle. Mamčin nešťastný výraz se vůbec nezměnil, jak jsem doufala, naopak se spíš prohloubil.

„To je směšné, Leigh. Víš, kdo se stává učitelkami na základní škole – staré panny, ženské, co vypadají jako mé sestry nebo krátkonohé slepice s mizernou pletí. Jen chvíli uvažuj. Umíš si představit, že by se někdo jako já stal učitelkou na základní škole? Dovedeš? Bylo by to strašné plýtvání, ne? Tak totéž by platilo o tobě, protože očekávám, že se z tebe vyvine krásná mladá žena. Už jsem ti říkala – budeš debutantka. Budeš chodit do těch nejlepších škol a seznamovat se s bohatými aristokratickými mladíky, abys jednoho dne žila na stejném sídle, jako je Farthy. Vím, že já bych na něm žít měla,“ dodala se zlověstným tónem v hlase.

„Ale mamko, já mám ráda malé děti. Den s malým Troyem se mi strašlivě líbil.“

„Mít ráda malé děti je jedna věc. Já mám taky občas ráda malé děti. Mají svůj čas a své místo, ale odsoudit se k životu s nimi, zahrabat se na nějaké státní škole, kde nemáš příležitost seznamovat se s lidmi z lepších vrstev… fuj,“ zavrtěla hlavou, jako bych navrhla, že půjdu pracovat do uhelných dolů. „Malé děti jsou pořád nemocné. Kýchají a kašlou a celou tě poprskají. Proto ty učitelky ze základních škol vypadají tak nažloutle a anemicky.“

Uvažovala jsem o svých učitelkách. Mně chorobné ani bledé nepřipadaly. Paní Wilsonová byla krásná žena s dlouhými tmavohnědými vlasy a přívětivýma zelenýma očima. Milovala jsem její slunečný úsměv. Byla tak milá, že jí bylo zatěžko doopravdy se naštvat, i když kluci dělali takové rošťárny, jako že třeba dali někomu na sedátko připínáček.

„Takové věci pusť z hlavy. Chceš studovat umění, hudbu. Chceš víc cestovat. Vím, že příště,“ dodala, „mi řekneš, že chceš být jedním z lodních inženýrů na lodích svého otce.“

„Kdysi jsem snila o tom, že se stanu první kapitánkou zaoceánské lodi,“ přiznala jsem se. „A pověděla jsem o tom tatínkovi.“

„Ano, a co skvělého na to řekl tvůj otec?“

„Jednou se to prý možná stane. Existují lékařky a právnicky, proč ne lodní kapitánky?“

„To je celý on, ponoukat tě k takovým myšlenkám. Příště se dozvíš, že budou i elektrikářky a instalatérky a telefonní opravářky,“ zasmála se. „Vážně, Leigh, bohužel tě budeme muset odtáhnout od těch doků dřív, než jsem čekala, a poslat do nějaké slušné dívčí školy. Prostě není zdravé, aby ses potloukala kolem kanceláře svého otce nebo chodila dolů do strojoven mezi všechny ty upocené, špinavé chlapy. Vidělas někdy, že bych to dělala já? Kdy jsem naposled byla v kanceláři tvého otce? Sama si nevzpomínám. – A teď budu přemýšlet o tom večírku na rozloučenou, co chce tvůj otec uspořádat před tou karibskou plavbou. Už jsem pozvala Tonyho Tattertona.“

„Ano?“

„Samozřejmě. A pozvu taky spoustu jeho bohatých přátel. Ale teď mě nech přemýšlet. Jestli ten večírek nenaplánuju já, udělá z něj tvůj otec pohřební tryznu.“

Skoro celý zbytek cesty domů mlčela a jak řekla, plánovala v duchu večírek. Já přemýšlela o všem, co řekla, a uvažovala jsem, jestli se mnou něco není v pořádku, že neberu určité věci tak vášnivě jako ona. Usoudila jsem, že se to pozná časem a při té rychlosti, jakou se měním a vyvíjím, nebudu muset čekat ani tak dlouho.

Protože večírek na rozloučenou se měl konat v lodním plesovém sále, požadovala mamka, aby tatínek přidělil na karibskou plavbu jiné, větší plavidlo. On nesouhlasil, protože by se tím snížil zisk, neboť loď byla příliš velká na očekávaný počet pasažérů a vyžadovala mnohem větší posádku. Ona na tom však trvala.

„Musíš se naučit dělat všechno velkoryse, Cleave,“ říkala mu. „Teď záleží na tom, jaký dojem uděláš na veřejnosti, nesmis si dělat starosti se ziskem a ztrátou. Pozveme tisk a seznam pasažérů jsi mi ukázal – na téhle inaugurační cestě budou přece některé z nejlepších rodin. To za zvýšené náklady stojí.“

Nakonec tatínek vyhověl jejím požadavkům a přidělil na tu plavbu Jillian, svůj druhý největší luxusní parník. Před večírkem na rozloučenou chodila mamka na loď každý den, aby dohlédla na výzdobu plesového sálu a kontrolovala zábavný program, menu a seznam hostů. Byly pozvány mnohé bostonské veličiny, i když se plavby nezúčastnily. Pak přišla mamka s velmi vzrušujícím nápadem.

V Bostonu se na zkoušku dával nový muzikál, který měl mít posléze premiéru v New Yorku, a už teď měl skvělé kritiky – Pyžamová hra. Byli jsme na zahajovacím představení. Mamka tatínka přemluvila, aby utratil ještě víc peněz a angažoval členy ansámblu, aby přišli na večírek na rozloučenou a zazpívali několik hitů z představení, třeba „Žár páry.“ To na nás upozorní redaktory novin a časopisů ještě víc.

Spolu s ní jsem šla do tiskárny objednat pozvánky, které sama navrhla. Vpředu byl obrázek páru oblečeného ve večerních šatech, stojícího na palubě a hledícího na inkoustově modrý oceán s oblohou plnou hvězd. Přímo bylo cítit žár a romantiku. Uvnitř byla kopie časopiseckého inzerátu z nedávné doby.

ZÍTRA… 2000 KILOMETRŮ PO MOŘI…

Každý den VanVoreenovy okružní plavby zve sám o sobě.

Přepych snídaně v posteli… sport, hry nebo jen lenošení na širokých palubách… nakupování, tanec a zábava… čas na odpočinek… a plány na nabitý program po příjezdu. Ať už jsou to vaše druhé nebo první líbánky, neexistuje lepší životabudič než mírumilovná náruč moře, oblohy a lodi – a bezedné zdroje Van Voreenovy stravy a služeb.

ŠŤASTNOU CESTU!

A na vnitřní stránce stála pozvánka:

PROSÍM, DOPŘEJTE NÁM POTĚŠENÍ Z VAŠÍ ÚČASTI NA PLESE NA ROZLOUČENOU PŘED ZAHÁJENÍM NOVÉ OKRUŽNÍ PLAVBY KARIBSKÝM MOŘEM NA VANVOREENOVÝCH LINKÁCH. JILLIAN

20.00

Úbor večerní.

Mělo to být velmi vzrušující. Mamka si koupila černý model bez ramínek, originál od Christiana Diora, který měl diagonálně přes živůtek uhlově šedě zbarvený pruh sametové kožešiny a bohatě řasenou sukni. Vzala si náhrdelník od Tiffanyho s oválnými diamanty a stejné oválné diamantové náušnice a náramek s oválným diamantem. Celé odpoledne strávila přípravami, dvakrát zavrhla a změnila účes, který jí vytvářel osobní kadeřník. Nakonec přinesla časopisy se snímky členů anglické královské rodiny a vybrala si účes, jaký nosila jedna krásná žena, skutečná anglická vévodkyně. Vlasy měla shrnuté dozadu z čela a prameny sčesané za uši, aby bylo vidět její krásné náušnice.

Když konečně vyšla ze svého apartmá, aby se zúčastnila plesu, připadala mi úchvatná. Jako by se sama chystala ke královské korunovaci a já měla být jednou z jejích dvorních dam.

Nedokázala jsem se ubránit rozpakům z těch šatů, které mi vybrala. I tyhle byly bez ramínek, ale necítila jsem se v nich sebejistě, ani s tvarující podprsenkou ne. Zdálo se mi, že mám moc kostnatá ramena, moc vystupující klíční kosti a vlastní ňadra připadala mým kritickým očím příliš umělá, ba hloupá. Šaty byly sytě temněmodré s bohatou sukní, pod kterou jsem měla vrstvy krinolíny. Mamka mě požádala, abych si vzala náhrdelník od Tonyho a pak mi půjčila malé zlaté knoflíky náušnic, které se k náhrdelníku velmi dobře hodily. Vzala jsem si zlatý náramek, který mi s tatínkem dali vloni. Vlasy jsem si vykartáčovala a učesala do dlouhého pážecího účesu.

Tatínek, oblečený ve smokingu, přecházel dole sem a tam jako obvykle. Když jsme spolu začaly sestupovat ze schodů, zastavil se a zahleděl vzhůru s užaslým úsměvem. „Nádhera, nádhera,“ vykřikl. „Vypadáš krásněji než kdy jindy, Jillian. A ty, Leigh, jsi dneska večer dozajista princezna.“ Letmo mě políbil na tvář a šel políbit i mamku, ta ale odmítla, prý by jí pokazil nalíčení.

„Pravda, pravda. Stejně jdeme dost pozdě.“

Dnes večer na nás na mamčino naléhání čekala limuzína, aby nás odvezla k lodi. Všechny kufry už odstěhovali během dne a uložili je do našich apartmá na palubě. Noc pro večírek na palubě lodi nemohla být dokonalejší. Obloha byla pokrytá hvězdami a nad nimi proplouvaly jen cáry mraků. I vánek v docích jako by byl nezvykle vlahý.

Jakmile jsme dorazili, zaujali jsme svá místa v ohromném vchodu do plesového sálu, abychom všechny uvítali. Kromě toho, že byla Jillian jednou z tatínkových největších lodí, patřila také k nejpřepychovějším. Chodba vedoucí k plesovému sálu byla obložena nejlepším dřevem, naleštěná a vykládaná mramorem. Obrovitá zrcadla ve zlacených rámech lemovaly stěny a stály tu i kusy starožitného francouzského nábytku – polštářovaná křesla, pohovky a tmavé stoly z borového dřeva. Každý, kdo sem vstoupil, měl určitě pocit, že vstupuje do paláce.

Plesový sál byl sám o sobě ohromná místnost s vínovými sametovými závěsy, nařasenými od vysokého stropu, a všude byly zlacené a postříbřené ozdoby.

Místnost ozařovala asi desítka velkých lustrů s falešnými svíčkami, na jejichž vrcholcích byly žárovky ve tvaru plamínků. Na protějším konci vpravo stál bar, sahající skoro do poloviny místnosti. Víc než deset barmanů, oblečených v naškrobených bílých košilích s černými motýlky a lesklých černých kalhotách, dostávalo hosty do karibské nálady koktejly margarita a piňacolada.

Jídlo se podávalo bufetovým stylem na stolech, uspořádaných podle chodů: salátové stoly, polévkové stoly, stoly s kachnou, vepřovou pečínkou, kuřaty a rybami. Celý jeden úsek byl věnován dezertům, jako byla flambovaná „Zapečená Aljaška,“ všechny možné šlehačkové a ovocné dorty, koláče a petit fours a zmrzlina. Číšníci a číšnice v karibských krojích, ženy navíc s pestrými čelenkami, podávali horké předkrmy a sklenky šampaňského.

Na jevišti čekal šestnáctičlenný swingový orchestr se zpěvačkou. Začali hrát, jakmile jsme zaujali svá místa a hosté začali přicházet. Někteří hosté se přesunuli rovnou na dlážděný parket před jevištěm a dali se do tance. Všude kolem nás vládla bezprostřední slavnostní atmosféra. Ještě nikdy jsem neviděla tolik senzačně nastrojených lidí, ani na žádné z cest a večírků na rozloučenou, kterých jsme se už dříve zúčastnili. Ženy oblečené každá v jiném stylu se všechny snažily vypadat krásněji a módněji než ostatní. Mnohé si oblékly vyšívané plesové toalety a byly pokryté diamanty a zlatem, některé měly i diamantové tiáry, podle mého ale žádná nebyla tak hezká jako mamka.

Tony Tatterton přišel mezi posledními. Ve svém elegantním smokingu se zdál vysoký a hezký. Rychle k nám přistoupil s pobaveným úsměvem na smyslných rtech, blankytně modré oči mu jiskřily.

„Slečno Leigh VanVoreenová,“ řekl a políbil mi ruku. Zarděla jsem se a rychle obrátila k mamce. Zase už se jí na tváři objevoval ten vzrušený výraz malé holčičky, výraz, který mi okamžitě probudil v žaludku třepetavé motýly.

„Cleave, ráda bych ti představila Townsenda Antonyho Tattertona, o kterém jsi už ode mě tolik slyšel,“ řekla. Tatínek si Tonyho rychle prohlédl a pak se usmál stejně přívětivě, jako se usmíval na všechny ostatní.

„Těší mě, že vás poznávám, pane Tattertone. Děkuju vám, že jste poskytl mé ženě práci, která ji těší.“

„Ach, to já bych měl poděkovat vám, pane, že jste jí dovolil předvést svůj talent na stěnách mého domu.“

Tatínek přikývl, rty měl sevřené, oči malé. Nebyla jsem si jistá, jestli je mu do smíchu nebo do pláče. Mamka prolomila děsivé mlčení, když Tonymu navrhla, aby si dal nějaký exotický karibský nápoj a dopřál si předkrm. Otočil se, jako by si poprvé všiml večírku.

„To vypadá jako náramná událost,“ řekl. „Děkuju, že jste mě pozvali. Leigh,“ dodal směrem ke mně, „snad mi dopřeješ tu čest, že si se mnou později zatančíš.“

Zůstala jsem jako oněmělá. Proč já, když jsou tu všude kolem ty neuvěřitelně krásné, inteligentní ženy? Nedokážu s ním tančit před všemi těmi lidmi. Tak dobrá nejsem. Ach, už jen to pomyšlení mě děsilo. Určitě si všiml obav na mé tváři, protože se usmál ještě šířeji a pak kývl mamce a tatínkovi, než zamířil k baru.

„No,“ řekl tatínek ihned, „myslím, že většina našich hostů už dorazila. Musím jít na chvilku za kapitánem, probrat itinerář a další záležitosti.“

„Teď, Cleave?“ zeptala se mamka podrážděně.

„Bohužel ano. Chvilku to tady beze mě vydržíš, Jillian. Leigh, chceš jít se mnou? Měla by ses o podniku něco dozvědět. Jednou to všechno bude tvoje. Pokud to vydrží,“ dodal.

„Jen ji neber dolů do strojovny,“ nařídila mamka, „jako posledně. Nemusí vědět, jak všechno funguje.“

„Samozřejmě, že musí. Měla by znát věci skrz naskrz, a kromě toho,“ odpověděl tatínek, „zřejmě tíhne k mechanickým oborům. Vsadím se, že by už dokázala rozebrat motor a zase ho složit jako nic, viď, Leigh?“

„To není zrovna schopnost, jíž by se mladá dáma mohla chlubit,“ odsekla mamka. „Kéž bys s ní zacházel spíš jako s tím, čím je, než jako s nějakým plavčíkem. Vážně, Cleave.“ V mamčině hlase zazníval osten mimořádné podrážděnosti, jako by zapomněla i na ten senzační večírek, který probíhal všude kolem nás. Zatajila jsem dech strachy, že se o to začnou hádat zrovna tady a teď.

„Nepůjdeme dolů do strojovny, mami. Nejsem na to oblečená.“

„To jsem ráda, že aspoň ty máš tolik rozumu, což se zdaleka nedá říct o tvém otci,“ zamračila se na tatínka.

„Tak pojďme, ať jsme hned zpátky,“ řekl mi a odešli jsme na lodní můstek. Věděla jsem, že mamka zuří.

Kapitána Jillian už jsem znala. Kapitán Thomas Willshaw byl vysloužilý britský námořní důstojník a já ho měla moc ráda, protože se na mě vždycky díval a mluvil na mě, když jsme u něj s tatínkem byli, a zřejmě ho těšilo všechno mi vysvětlovat. Zatímco s tatínkem debatovali o cestě, navigátor vyndal námořní mapy a ukazoval mi, kudy poplujeme.

„Jsem moc rád, že tě to všechno nenudí, Leigh,“ řekl tatínek.

„Neexistuje důvod, proč bys nemohla vést velký podnik, až vyjdeš ze školy.“

Přikývla jsem, ale uvažovala jsem o tom, jak různí vlastně jsou tatínek a mamka a jak odlišně se na všechno dívají, zvlášť pokud jde o mě.

Když jsme opět vstoupili na palubu cestou zpět do plesového sálu, vzal mě tatínek za ruku a rozhlédli jsme se po velké lodi.

„Víš, Leigh, člověk musí mít hlubší důvody k práci, k námaze a budování toho všeho. Nestačí jen ego. Člověk musí věřit, že to všechno dělá z nějakého podstatnějšího důvodu. Já to všechno buduju pro tebe. Měl bych říct, že za to pro tebe bojuju, protože celý průmysl luxusních lodí je teď zrovna v pěkném zmatku. Vím, že moc pracuju a netrávím s tebou dost času, ale chápeš, jak to myslím, Leigh?“ zeptal se s tváří sevřenou a vážnou, jak jsem ji dosud neviděla.

„Ano, tati.“

„Chci říct, že tě nehodlám odtahovat od všeho toho, co mají ráda děvčata. Tvá matka si myslí, že se z tebe pořád snažím udělat syna místo dcery, ale já jen chci, abys dokázala všechno tohle vlastnit a dohlížet na to. Nechtěl bych to vložit do rukou nějakých správců jen proto, že jsem ti neposkytl dostatečnou přípravu.“

„Tati, jsem moc hrdá, že mě považuješ za dost chytrou a myslíš, že ti tady jednou dokážu pomáhat. Znamená to pro mě víc než všechny večírky a večerní šaty na světě.“

Tvář se mu uvolnila, usmál se. „To je dobře,“ pravil. Dvakrát mě políbil, přitáhl k sobě a já poprvé po řadě dnů náhle pocítila něhu a bezpečí.

„Tak, princezničko moje, radši se vrátíme na večírek, jinak mě tvá matka nechá protáhnout pod lodním kýlem.“

Když jsme se vrátili, byl už večírek v plném proudu. Na tanečním parketu bylo plno a všichni si pochutnávali na výborném jídle.

Tatínek se pustil do hovoru s hosty a já obcházela kolem a hledala mamku, ale nemohla jsem ji najít. Hledala jsem i Tonyho, ale ani on nebyl k nalezení. Rozhodla jsem se něco sníst. Za chvilku jsem zahlédla mamku s Tonym vstupovat do plesového sálu. Tony si šel promluvit s několika lidmi a mamka přišla ke stolu za mnou.

„Ukazovala jsem Tonymu loď,“ vysvětlovala s chichotáním. „No, jsem ráda, že tentokrát nemáš kolomaz na loktech.“

„Tatínek jen chce, abych všechno pochopila.“

„Platíš lidem, aby všechno chápali za tebe. V tom je podstata toho, být majitelem,“ odvětila. Pořád se dívala Tonyho směrem – jasně čekala, až se k ní otočí. Nepodobá se jí, že neprochází mezi hosty, napadlo mě. Obvykle, jakkoliv si na to stěžovala, ji těšilo být manželkou majitele a pomáhat v rozhodování, koho později po cestě pozvat ke kapitánovu stolu. Mamka postřehla, že se na ni dívám.

„Proč hltáš všechno to jídlo?“ zeptala se mě. „Nikdy není předčasné začít se starat o postavu.“

„Já nehltám, mami. Za celý den jsem toho moc nesnědla a vzala jsem si jen…“

Náhle na sebe její tvář vzala podivný a chladný výraz, oči se jí zmenšily. „Jak doopravdy dnes večer vypadám, Leigh? Jsem hezčí než všechny ostatní ženy, co tu jsou? Vidělas někoho, kdo by se zdál mladší nebo krásnější?“ Vypadala skoro jako v transu. Pak se jí změnil hlas. „Můžeš mi říct pravdu,“ zapředla. Ale oči měla pořád tvrdé, jako úlomky ledu. Bolestivě mě popadla za paži.

„Mami,“ začala jsem, ale neslyšela mě.

„Jen se podívej na některé ty ženské,“ ukázala hlavou k večírkovému davu. „Některé tolik ztloustly, že ztratily všechnu ženskost. Není divu, že se kolem mě jejich manželé točí a funí jako psi.“ Tvář jí opět změkla do podoby té matky, na kterou jsem byla zvyklá. Ohlédla se po Tonym a on se k ní obrátil. I přes tu obrovskou místnost jako by dokázali komunikovat, protože se otočila ke mně s tím, že se později vrátí, a odspěchala za ním.

Chvilku jsem je pozorovala. Tatínek mi přivedl představit několik lidí a pak jsem s ním zůstala, dokud neodešel za hlavním šéfkuchařem. Stála jsem sama a připadala si trošku ztracená, když mi náhle někdo zaklepal na rameno. Obrátila jsem se a pohlédla do Tonyho modrých očí.

„Je čas na náš tanec,“ řekl a nastavil mi náruč.

„Ach, ale já neumím dobře tančit na plese,“ žadonila jsem, i když mě uchopil do svých mocných paží a vplul se mnou na parket.

„Nesmysl. Jen se nech vést.“

Zahlédla jsem stranou mamku, stála s nějakými lidmi a usmívala se, ale já byla tak nervózní a ztuhlá, až jsem si byla jistá, že vypadám na tanečním parketu hloupě.

„Jsem rád, že ses rozhodla vzít si dnes večer můj dárek,“ řekl Tony. „Vypadá na tobě moc hezky.“

„Děkuju.“ Srdce mi bušilo. Byla jsem si jistá, že se na mě všichni dívají a smějí se, jak neohrabaně v jeho náruči vypadám. Byl tak vysoký a elegantní a sebejistý a já se pohybovala jako děvče od narození zmrzačené. Bylo těžké se uvolnit na tanečním parketu mezi všemi těmi elegantně oblečenými dospělými. Tohle se zdaleka nepodobalo školním tanečním.

„Tohle je nádherný večírek,“ řekl. „Neumím si představit, jaké to pro tebe musí být, dospívat v tomhle prostředí.“

„Je to moc těžké podnikání,“ odvětila jsem a vzpomněla si na tatínka. „Zvlášť v téhle době.“

„Aha, chápu.“ Usmál se, jako by mě musel rozveselovat. „Takže uvažuješ o tom, že se staneš podnikatelkou?“

„Není důvod, proč by žena nemohla.“ Věděla jsem, že je to neomalenost, ale kdovíproč jsem se nedokázala zarazit.

„Ne, vůbec žádný důvod.“ Oči se mu rozjasnily a zasmál se. Byla jsem ráda, když hudba utichla, on se uklonil a poděkoval mi. Zmizel v davu a nechal mě tam stát s ještě rozpačitějšími pocity. Stáhla jsem se do kouta plesového sálu. Za chvilku zahájil své vystoupení ansámbl z Pyžamové hry. Byli stejně skvělí jako na jevišti. Po představení začalo mnoho lidí odcházet. Když zazněl roh, vyzývající návštěvníky, aby opustili loď, byli už mnozí pryč. Lodní personál začal uklízet některé stoly. Přistoupila jsem k tatínkovi, který mluvil s kapitánem a prvním důstojníkem, právě když orchestr ohlásil závěrečné číslo, jímž měl být waltz.

Náhle jsem zpozorovala, jak se tatínkovi zúžily oči a rty se mu sevřely, až jejich okolí zbělelo. Když jsem se otočila, uviděla jsem, co upoutalo jeho pozornost. Mamka a Tony byli prakticky jediný pár, který ještě tančil, a tančili tak elegantně a v tak těsném objetí, že z nich všichni zbývající hosté i návštěvníci nespouštěli oči.

Nedokázala jsem se ubránit lítosti nad tatínkem, protože mamka a Tony spolu vypadali tak krásně. Pohybovali se, jako by už spolu tančili celá léta. Mamka jako by v Tonyho náruči rozkvetla. Ještě nikdy nevypadala zářivěji a dnes večer působila velmi mladě. Teprve v tom okamžiku jsem si uvědomila, jak mladě vypadá v kontrastu s tatínkem. Věkový rozdíl mezi nimi se nikdy nezdál tak velký jako teď.

Tatínek jako by to také vycítil, protože se zatvářil unaveně, rezignovaně, poraženecky, jako by právě zestárl o dalších deset let. Ach, v hezké tváři mého tatínka se objevil takový smutek! Uviděl, jak na něj zírám a přinutil se k úsměvu. Pak se ke mně naklonil a zavrtěl hlavou.

„Tak či onak, tvá matka je vždycky duší večírku, viď, Leigh?“

Přikývla jsem. Neřekl to hněvivě; znělo to melancholicky. Ulevilo se mi, když hudba konečně umlkla a mamka s Tonym dotančili. Tony doprovodil mamku zpět k našemu stolu a popřál dobrou noc.

„Byl to nádherný večírek,“ řekl. „Hodně štěstí na vaší panenské plavbě.“

„Děkuju,“ odpověděl tatínek a jeho hlas nezněl trpce ani potěšené. „Jsem rád, že jste se dobře bavil.“

„Leigh,“ obrátil se Tony ke mně, „moc se nespal na sluníčku. Dobrou noc.“ Otočil se k mamce. „Jillian,“ lehce se uklonil.

„Doprovodím tě k bráně,“ nabídla se a následovala ho ven.

Tatínek je pozoroval chladnýma očima. Instinktivně jsem se natáhla přes stůl a stiskla mu ruku. Usmál se na mě, jako by říkal „nic mi není.“ Ale nedokázala jsem zabránit svému srdci, aby bušením signalizovalo svá zlověstná varování. Jako starý mořský vlk jsem vycítila hrozící bouři za obzorem a pochopila nutnost zabednit poklopy v palubě.

Rozbouřené moře

VÍC NEŽ PŘED ROKEM MAMKA ROZHODLA, že pokud tatínek chce, abychom s ním absolvovaly jeho okružní plavby, bude jí muset dovolit znovu zařídit apartmány, které jsme na jednotlivých linkách měli. Navrhla apartmá jen na dvou lodích, než ji to přestalo bavit, ale jednou z těch dvou byla samozřejmě Jillian. V jednom ze svých módních časopisů mamka našla reportáž o newyorském bytě nějaké celebrity a rozhodla se vytvořit své lodní apartmá podle něj. Bylo zařízeno ve světlých neutrálních barvách, tmavošedých a medově bezových odstínech s vyběleným světlým dřevem, což všechno poskytovalo dokonalé pozadí pro mamčinu chladnou plavovlasou krásu.

Parník byl plující město. Na jedné palubě se nacházely všechny možné obchody včetně salonů krásy a holičství, drogerií a butiků s poslední módou z domova i zahraničí. Existoval nepřetržitý plán programů pro hosty, včetně kurzů tance, hodin tělocviku, uměleckých výstav a přednášek, čajů, nekonečných jídel, soutěživých her, společenských her a samozřejmě, jakmile jsme vpluli do teplejšího podnebí, plavání v některém ze tří bazénů na palubě Jillian. Po večerech se pořádaly taneční večírky se zábavním programem, který zajišťovali zpěváci a komici, a dokonce i premiéry filmů.

Mamka spala každé ráno dlouho, takže jsme s tatínkem obvykle chodili na snídani bez ní. Vždycky jsme jedli s kapitánem, anebo pokud nebyl k dispozici, tak s prvním důstojníkem a hosty. Někdy mamka vyšla ze svého apartmá až počátkem odpoledne a nechala si snídani přinést. Obvykle si dávala jen skleničku džusu, jedno ztracené vejce a jeden toast.

Byla velmi disciplinovaná, pokud šlo o to, jak moc se vystavovat slunci, doslova si odměřovala čas, aby se jí tvář jen lehce zbarvila. Někde si přečetla, že slunce uspíší vznik vrásek a nic neděsilo mamku víc než možnost svraštělého zevnějšku. Toaletní stolek měla pokrytý všemi pleťovými krémy a tělovými mléky, jež byly k mání, zvlášť těmi, co slibovaly věčné mládí. Většinu dopoledne jí zabralo nanášení krémů na pokožku a příprava líčení. Často chodila do páry, každý den na masáž a jednou týdně si dávala masírovat obličej.

Od toho dne, co jsme vyrazili z bostonského přístavu, si mamka soustavně stěžovala na to, jak ničivě působí slaný mořský vzduch na její vlasy. Musela chodit do kadeřnictví skoro denně, aby jí vlasy „nekrepovaly.“ Říkala, že mořský vzduch připravuje její vlasy o měkkost a ničí jí pleť, protože měla příliš citlivý obličej. Večer se objevovala na palubě jen zřídka, i když jsme vpluli do teplejšího klimatu a večery byly vlahé. Mně připadalo, že na máloco je krásnější pohled než na klidný oceán za teplé noci, když měsíční světlo maluje po vodě. Vlny poskakovaly pod ničím neohraničenou noční oblohou tak oslnivě, až mi to bralo dech. Vždycky jsem se snažila dostat mamku na palubu, aby se dívala se mnou, ale ona mi říkala, že se na to kdykoliv může podívat oknem – stačí jen chtít.

Ačkoliv měl tatínek na téhle cestě víc práce než jindy, protože to byla panenská plavba na zahájení nové okružní linky, dělal co mohl, aby trávil víc času s mamkou i se mnou. Pořád sliboval, že se s námi tu či onde sejde. Mamce jako by bylo jedno, jestli je s ním nebo ne. Kdykoliv měl čas podnikat něco s námi, pokaždé si našla nějakou jinou práci. Tatínek a já jsme strávili mnohý večer bez ní v kině anebo na nějakém představení. Slibovala, že se k nám připojí, ale nikdy se neobjevila. Když jsem se vyptávala, řekla mi, že byla moc unavená nebo ji bolela hlava. Nacházela jsem ji v posteli, jak čte jeden ze svých mnoha časopisů anebo škrábe dopisy. Kdykoliv jsem se jí zeptala, komu píše, odpověděla prostě: „Jen kamarádkám,“ a všechno odložila, jako by ji to okamžitě znudilo.

I když jsem seděla na její posteli a popisovala jí zpěváky, komiky a další dění, zdála se velmi duchem nepřítomná a nepříliš zaujatá, takže jsem věděla, že není moc šťastná. A pak mě jednou v noci, skoro týden po začátku naší okružní plavby, probudilo, jak na sebe mamka a tatínek křičí.

„Dělám všechno, co po mně chceš,“ stěžoval si tatínek, „ale ty se stejně chováš, jako bys trpěla. Chtěla sis předělat apartmá, nechal jsem tě utrácet peníze; pošetile, říkal jsem si, ale stejně se utrácelo. Jsi žena majitele, ale věnuješ se snad někomu z našich významnějších hostů? Ne. A když už přijdeš do jídelny, sedneš si ke mně a ke kapitánovi a k jednomu z hostů, kterého sis sama vybrala, co děláš… stěžuješ si na moře a život na palubě lodi, jako bys byla nějaký černošský otrok, co ho vezou z Afriky v řetězech. Jak myslíš, že potom takové cestování luxusní lodní linkou vypadá… má vlastní žena jím opovrhuje!“

„Nejsem stavěná na pobyt v uzavřených prostorách,“ namítla.

„Pro ten ses rozhodla sama. Já ti neřekl, že nesmíš vyjít z téhle místnosti. Proč se víc nebavíš, proč se nezúčastníš toho, co tahle loď nabízí?“

„Už jsem ti řekla, jak na mě působí mořský vzduch, ale tobě na mně nezáleží; tobě záleží jen na tvé drahocenné lodi a na tvém podniku. Obětoval bys mě tomu, ohrozil mou krásu, můj zevnějšek i zdraví, jen abys mě použil jako nějakého tiskového mluvčího.“

„To není fér! To tys tuhle plavbu navrhla.“

„Nenavrhla jsem, abychom se jí zúčastnili.“

„Ale… já myslel… vždycky jsi chtěla, abych tě vzal na Jamajku,“ vyhrkl tatínek zmateně. „Na mou duši, Jillian, ty mě štveš. Já už nevím, co chceš a co ne.“

„Nechci se celou noc hádat. Potřebuju si odpočinout k boji se živly,“ prohlásila a zavládlo hluboké ticho. Když tatínek promluvil, znělo to zklamaně a hněvivě. Co se to s nimi děje? uvažovala jsem. Můžou za to starosti s podnikáním?

Asi tak den či dva potom mezi nimi vládl nejistý mír a pak jsem jednoho rána šla s tatínkem dolů do strojovny, kde mu hlavní inženýr hlásil nějaký problém. Měla jsem jeden z nových úborů, které mi mamka na plavbu koupila. Byly to bílé šortky ke kolenům a k nim modrobílá námořnická blůza. Šortky měly na kapsách modrou výšivku.

Vždycky jsem ráda chodila dolů do strojovny, abych viděla veliké stroje, které dokázaly způsobit, že se tak velká loď pohybovala oceánem. Některé mezery, kterými člověk musel projít, byly dost úzké, a stejně tak schůdky, ale mně to připadalo dobrodružné a zábavné. Věděla jsem, že muže, kteří tam dole pracují, baví můj zájem o jejich práci, ale všichni byli dost přívětiví a horlivě mi popisovali své povinnosti i vysvětlovali účel různých přístrojů, pák a kol.

Jeden z motorů se musel zastavit kvůli opravě, ale ostatní prozatím mohly převzít jeho práci. Naslouchala jsem otázkám, které tatínek kladl vrchnímu inženýrovi a šla jsem se s ním podívat, co je tu za problémy. Zabrala jsem se do debaty a neuvědomovala si, že se opírám o velice umaštěné zábradlí – došlo mi to, až když jsme vyšli ze strojovny a potkali mamku v chodbičce u našeho apartmá. Právě vycházela na snídani a poprvé od našeho odplutí z Bostonu vypadala svěže a nadšeně.

Jenomže v tu chvíli, kdy na mně spočinula očima, zůstala stát v chodbičce jako přimražená a zařvala tak silně a zuřivě, až mě to poděsilo.

„Kdes byla? Podívej se, jak máš umaštěné ruce a oblečení!“ Ukázala na mě a já uviděla tlustou čáru motorového mazadla po straně a vpředu na svých šortkách. Vyčítavě vzhlédla k tatínkovi. „Kams ji to vzal, ty hlupáku?“ otázala se.

Po páteři mi proběhlo zachvění. Zas a znovu jsem si říkala, že se nic neděje. Nic se neděje.

Tatínkova tvář zkarmínověla. Nikdy jsem neslyšela, že by mu takhle z očí do očí nadávala, a věděla jsem, že je mu zvlášť trapné, když to udělala přede mnou. Prudce škubl hlavou, jako by mu skutečně vlepila políček, ale jeho reakce ji nijak nezarazila.

„Vybrala jsem jí tohle oblečení v jednom z dražších bostonských obchodních domů, protože jsem chtěla, aby vypadala jako moderní slečna, ne umaštěná opice. Soustavně sabotuješ mou snahu naučit ji něco pěkného, pomoct jí realizovat svůj ženský potenciál. Soustavně se z ní snažíš udělat kluka,“ obviňovala ho.

„Tak přece počkej, Jillian…“

„Neříkej mi, abych počkala. Leigh, jdi do svého pokoje a očisti se. Řeknu služce, aby okamžitě odnesla to oblečení do prádelny a pokusila se je ještě zachránit.“

„Mami, to nebyla tatínkova chyba. Prostě jsem nebyla opatrná, já…“

„Samozřejmě to byla jeho chyba,“ trvala na svém a škaredila se na něj. „Kdyby tě nebral tam, kam tě vzal, nestalo by se to.“

„Ale já tam chtěla jít, mami. Chtěla jsem vidět motory a…“

„Tys chtěla vidět motory?“ Obrátila oči v sloup. „Koukni se, cos z ní udělal,“ řekla a napřáhla ke mně dlaně, jako bych se na místě změnila v jakéhosi netvora. Tatínek trpělivě zavíral a otevíral oči.

„Neuškodí jí, když se trochu dozví o tom, jak funguje loď a co se může porouchat. Přijde čas…“

„Přijde čas, kdy tohle všechno skončí,“ odsekla mamka a odtáhla mě k mému apartmá. Tatínka nechala stát s otevřenými ústy. Bylo mi ho moc líto, ale mamka zuřila a blábolila pořád něco o tom, jak mě ničí, jak mi ničí možnost stát se debutantkou, mladou a žádoucí slečnou. Prohlásila, že tatínek „dusí mé ženství.“

Pokoušela jsem se ho bránit, ale neposlouchala mě. Rychle jsem ze sebe strhala oblečení a převlékla se do něčeho jiného, zatímco ona odnesla umaštěné šortky a blůzu služce. Když jsem se vynořila ze svého apartmá, byl už tatínek pryč. Zbytek dne mi bylo strašně, protože mi připadalo, že jsem to všecko zavinila já. Ach, proč jsem nebyla opatrnější? Proč mi tolik nezáleží na mých šatech a zevnějšku jako mamce? Na celém mém křehkém světě se objevovaly praskliny, ale zoufale jsem se snažila udržet jej pohromadě.

Nedokázala jsem si vzpomenout, že by mamka na tatínka takhle křičela anebo že by byl někdy tatínek tak v rozpacích a rozhněvaný. Tahle plavba, která měla udělat mamce radost a rozjařit tatínka tím, že pomůže jeho podnikání, se měnila pro nás všechny v učiněnou pohromu.

Toho večera se všechno ještě zhoršilo, když mamku postihl ošklivý záchvat mořské nemoci. Nejenže nepřišla k večeři, ale nevyšla ani za žádnou zábavou, k čemuž náležel i tanec v plesovém sále, jedna z mála věcí, které ji na lodi těšily. Pokaždé, když jsem sešla dolů do jejího apartmá podívat se, jak se jí daří, nalezla jsem ji sténat a bručet.

„Proč jsem s tímhle souhlasila? Proč jsem kdy vstoupila na tuhle loď? Kéž bych mohla prostě zmizet,“ kvílela. Nedokázala jsem jí nijak pomoct. Dvakrát zavolali lodního lékaře. Dával jí dvojité dávky všeho možného, ale následujícího dne jí nebylo o moc líp a znovu nevstala z postele. Šla jsem jí dolů číst a dělat společnost. Byla v těžké depresi, protože vypadala tak pobledle a chorobně, že jí nepomohlo sebevětší množství líčidel.

„Nechci, aby mě viděli ani sluhové,“ plakala. „Potrvá mi týdny, než se z toho dostanu,“ tvrdila. „Týdny!“ Tahala se za pramínky vlasů. „Jen se koukni, co se se mnou děje. Koukej!“

„Ale mami, tohle se ještě nikdy nestalo. Proč se to děje zrovna na téhle plavbě?“ zeptala jsem se. Ostře po mně sjela pohledem a na okamžik umlkla. Pak dopadla na svůj velký, nadýchaný polštář a trucovitě si založila ruce pod prsy.

„Jak to mám vědět? Dřív jsem měla štěstí.“ Rychle se ke mně obrátila. „Nepamatuješ se nejspíš, jak jsi poprvé plula přes Atlantik,“ dodala kousavě. Jako bych ji obvinila, že to předstírá a ona mě za to chtěla potrestat. „První dva dny ti bylo tak zle, až jsem myslela, že budeme muset otočit parník a vrátit se do Bostonu. Potom, jak by řekl tvůj otec, se z tebe stal mořský vlk. Byl tak rád, jako by to bylo bůhvíjaké umění, že ses naučila chodit po palubě jako křivonohý námořník.“

Obrátila se ke stěně, aby nabrala dech. Tvář se jí rozjasnila pohnutím, povzbuzovala v sobě svůj hněv. Když na mě znovu pohlédla, měla na tváři velmi ošklivý, ale odhodlaný výraz.

„No, já nikdy nechtěla být mořským vlkem,“ ušklíbla se. „Ach, já nevím, proč jsem netrvala na tom, aby Cleave tohohle pitomého podnikání nechal už před léty. Mohli jsme mít vážený podnik ve městě… třeba řetěz obchodních domů, něco jako má Tony Tatterton. Pak nejsi vydaná na milost a nemilost počasí a vrtkavému oceánu,“ uzavřela.

„Ale tatínek byl odjakživa lodník. Nic jiného vlastně neumí,“ protestovala jsem tlumeně a poděšeně.

„Nesmysl. Člověk se naučí, co se musí naučit, když je to chlap. Pro tvého otce je prostě snazší zůstat tím, čím je. Je líný, to je to.“

„Líný? Tatínek?“

„Ano,“ trvala na svém. „Jen to, že těžce pracuje na tom, co ho těší, neznamená, že není líný. A pokud jde o investice, nijak nevyniká. Mohli bychom být dvakrát, ne, třikrát bohatší než jsme.“

Šokovalo mě, jak mluví o tatínkovi. Často si stěžovala na to či ono, ale nikdy ne tak vehementně, tak zlobně. Byla tak rozzlobená a vypadala tak nenávistně, až mi za tatínka srdce poskočilo. Byla jsem ráda, že není nikde nablízku, aby to všechno slyšel, ale napadalo mě, jestli už takové věci neříkala i jemu. Možná to byl další důvod, proč chodí tak často se smutným obličejem.

„Ale copak ty nejsi ráda, co všechno máš, mami? Velké lodi, nádherné plavby, všechny ty bohaté pasažéry a…“

„RÁDA! NE! NEJSEM RÁDA!“ zařvala. „Díky Bohu že nejsem na lodích tak často. Když jsi na nějaké takovéhle vleklé okružní plavbě, stýská se ti po všem společenském dění v Bostonu. Já myslím, že ti lidé, co vynalezli cestování letadlem, mají pravdu. Dostaneš se rychle na místo dovolené, pobavíš se a vrátíš, takže nepřijdeš o nic důležitého doma. A vůbec,“ uklidnila se trochu, „zase ti to musím opakovat – nikdy si neber nikoho, kdo je otrokem svého podnikání, ať si je jak chce bohatý nebo hezký. Ty musíš být na prvním místě, i kdyby na to musel tu a tam obětovat trochu peněz.“

„Ale…“ Právě si stěžovala, že není dost bohatá, napadlo mě, a teď je ochotná obětovat peníze. Jenže jí bylo jedno, jak si protiřečí.

„Chytrý ředitel má na všechnu opravdovou práci lidi, kterým může věřit,“ repetila dál. „Ale tvůj otec ne. Tvůj otec,“ přitáhla si pokrývku až k bradě, „je bohužel sedlák převlečený za boháče.“ Obrátila se ke mně zády a přitáhla si pokrývku div ne přes hlavu. „Musím teď zavřít oči a představovat si, že tu nejsem, Leigh. Jdi nahoru, ale nemotej se kolem žádných mechanických věcí, ani už nechoď dolů do strojovny.“

„Ano, mami. Kdyby ti bylo líp, pokusila by ses přijít dneska na večeři? Je to zvláštní večeře, protože zítra budeme na Jamajce,“ řekla jsem.

„Díky Bohu za to. Uvidím. Jestli mi bude líp,“ zamumlala bez valného nadšení.

Skutečně nevyšla ze svého apartmá, dokud jsme nevpluli do zálivu Montego a tatínek jí nesešel dolů oznámit, že jsme dorazili. Byl nádherný den, takový, jimiž jsou karibské ostrovy proslulé – sytě modrá obloha, jen tu a tam mráček, vábný vlahý vánek a všude samá hudba. Hrála jsem na horní palubě ping-pong s dvěma děvčaty, která jsem poznala během plavby, sestrami Spenserovými – Klárou a Melanií. Obě byly asi tak staré jako já, takže jsem nevěděla, co se odehrálo mezi mamkou a tatínkem dole, ale pak jsem zahlédla, jak nosiči odnášejí mamčina zavazadla z lodi k čekajícímu taxíku.

Nevěřícně jsem přihlížela. Ach mami, co to děláš? napadlo mě. Neměli jsme se tady ubytovat v hotelu. Loď měla stát tři dny a tři noci v přístavu. Pasažéři vystoupí, nakoupí si, zajdou do restaurací a pak poplujeme zpátky do Bostonu.

Tatínek mi kynul, abych přišla k němu.

„Tvá matka chce, abys za ní přišla dolů,“ řekl. Vypadal unaveně a stísněně, smutné, nešťastné oči klopil k palubě. Motýli se mi začali probouzet, ale tentokrát to nebylo ani tak třepetání, spíš jako by mi v břiše létali ptáci a naráželi o stěny. Vyděsila mě představa, že by se mi mohlo udělat špatně.

Když jsem vstoupila do jejich apartmá, našla jsem mamku oblečenou v olivově zeleném hedvábném kostýmu s cardiganem, s korálkovou broží v podobě sněženek připnutou na živůtku, s hedvábnou šálou a stejnými hedvábnými rukavicemi. Vlasy si vyčesala z čela a právě si nasadila bílý zvoncovitý čepec, když se obrátila tváří ke mně. Apartmá čpělo jasmínovým parfémem.

Všechna bledost a smutek jí z tváře zmizely. Tváře měla růžové, rty jasně zbarvené. Nalíčila se a dokonce si načernila řasy. Napadlo mě, že vypadá zdravě jako vždycky. Bylo to zázračné zotavení, až mě naplnilo úzkostí a děsem.

„Ach Leigh,“ řekla, když mě uviděla. „Rozhodla jsem se. Vracím se do Bostonu,“ oznámila mi. Její slova udeřila jako blesk a srdce se mi v hrudi změnilo v těžký olověný buben.

„Vracíš se? Ale jak, mami?“

„Požádala jsem kapitána, aby mi zjistil letový řád a našel mi let do Miami na Floridě. Odtud poletím dál do Bostonu.“

„Ale mami, co naše dovolená na Jamajce?“ Nemohla jsem uvěřit tomu, co slyším a co bylo ještě těžší spolknout, že už sama zosnovala všechny ty cestovní plány, spřádala je tady v apartmá, když jsem si myslela, že je jí špatně a nemůže se ani pohnout. „Proč to děláš?“ vykřikla jsem, neschopna zakrýt své zklamání.

„Tohle je pro mě kdeco, jen ne dovolená, Leigh. Nebavím se ani na chvilku, jak víš.“ Narovnala si prsty rukavic. Zřejmě byla odhodlaná vyjít z lodi elegantně – věděla, že mnoho lidí se na ni bude dívat a uvažovat, co se děje, protože byla manželkou majitele.

„Ale mami, teď jsme v přístavu. Nikam neplujeme. Nebudeš mít mořskou nemoc.“

„A co cesta zpátky, Leigh? Chceš, abych to všechno podstoupila znovu?“

„Ne, ale chtěla jsem, abychom byli všichni spolu, chodili spolu nakupovat a do pěkných restaurací a na představení a koupali se v moři a…“

„Tvůj otec nebude mít stejně na většinu z toho čas. Nevyjde z lodi. Nepamatuješ se, jak jsme mu musely kroutit rukou, abychom ho v Londýně odtrhly od lodi, a kdybychom si nezaplatily okružní jízdu, byly bychom polovičku města ani neviděly?“

„Tu okružní jízdu nám zařídil, mami, a moc jsme si užily. Mám všechny ty naše obrázky z Londýnského mostu a u Big Benu a z Toweru. Tam jsme si užily plno zábavy. Teď nám bude taky dobře. Prosím tě, zůstaň s námi, mami. Prosím tě,“ žebronila jsem a v duchu se modlila, aby povolila.

„Nemohu.“ Odvrátila se. „Je mi líto. Prostě nemohu. Pochopíš to později.“

„Proč? Jak to myslíš?“ Srdce mi uhánělo jako zběsilé. Proč později? Jaká strašná zpráva mě čeká?

„Prozatím toho nechrne, Leigh. Užij si zbytek dovolené. Počkám na tebe v doku, až se vrátíš.“ Vzala mou hlavu do dlaní a políbila mě na tvář. „Teď buď hodná holčička a slib mi, že nebudeš dělat žádné opravářské práce, když tady nebudu.“

„Ach mami.“ Už jsem plakala, tolik jsem plakala, až mi připadalo, že snad nikdy nepřestanu a nedokázala jsem se ubránit, abych ji neoslovila jménem ze svého dětství. Ach, proč se nemohu vrátit do toho šťastného, bezpečného dětství!

„Nechala jsem ti něco ze své bižuterie, abys měla co nosit po večerech. Dej na ni pozor.“ Nepřítomně mě trošku pohladila po hlavě, ale poznala jsem, že se soustředí na své plány.

„Děkuju, mami.“ Poraženě jsem sklopila hlavu. Nic z toho, co bych mohla udělat nebo říci ji nepřiměje změnit rozhodnutí. Připadala jsem si tak bezmocná a osamělá; ale víc než sebe jsem litovala tatínka. Bude to pro něj trapné, stanout tváří v tvář cestujícím, až se všichni dozvědí, že jeho žena odešla z lodi a vrátila se do Bostonu letadlem. A nemůže dost dobře tvrdit, že jí bylo tak zle, že musela pryč. Vyšla z parníku, podobná módnímu obrázku. Klidně by ji mohli fotografovat do dámského časopisu, když sestupovala do doku. Hned tehdy jsem se rozhodla, že se sama budu horlivě snažit, abych ho neztrapnila, a pokusím se dát trochu dohromady.

„Budeš tady jen tři dny, Leigh, a udělala sis přece na palubě kamarádky, ne? Vyprávělas mi o sestrách Spenserových a já si od kapitána vyžádala zprávu o jejich rodině. Jsou docela zámožní. Já tady jen každému překážím,“ dodala. „Není to spravedlivé vůči vám ani vůči mně. Chápeš?“

Zdráhavě jsem přikývla. Nemohla jsem uvěřit, že mi předkládá tyhle chabé výmluvy. Nechápala jsem to. Proč to dělá? Proč dělá něco, co tatínkovi i mně tolik ublíží? Čím je člověk starší, tím je zřejmě těžší být šťastný. Bude to se mnou taky tak?

„Dobře. Teď mi pomoz odejít. Vezmi tu malou tašku, kde mám líčidla, prosím tě.“

Vyšly jsme ven spolu. Cítila jsem se uvnitř docela prázdná. Ach mami, jak to bolí, že odcházíš. Copak jí na nás nezáleží? říkala jsem si. V tom, jak se mamka obrátila ve dveřích a ohlédla se na apartmá, bylo cosi, z čeho jsem poznala, že si v duchu říká „zaplaťpámbu, že jsem se toho všeho zbavila.“

Překvapilo mě, že na palubě nečeká tatínek. Jak může odjet a nepolíbit ho na rozloučenou? Ani ho nehledala. Jen vykročila dolů po nástupním můstku k doku a čekajícímu taxíku.

„Mami, kde je tatínek?“ Horečně jsem ho hledala očima po palubě, ale nebyl na dohled.

„Rozloučili jsme se už dřív,“ odpověděla rychle. Vzala ode mě kufřík s líčidly. „Buď hodná holčička. Brzo se uvidíme. Slibuju ti, že ti to vynahradím, jak si to ani nedovedeš představit, Leigh.“

Znělo to dobře, ale mě to od ní zděsilo ještě víc.

Znovu mě políbila a pak si pospíšila do taxíku. Když vykoukla a zamávala z okénka, vypadala šťastně. Stála jsem a dívala se, jak odjíždí. Pak jsem se otočila zpět k lodi. Vysoko na můstku stál tatínek a díval se dolů, tvář měl podobnou tváři kamenné sochy – chladnou, neživotnou, zklamanou, zestárlou a unavenou smutnými časy. Připadal mi šedě a staře. Slzy, které mi kanuly po lících, studily jako kapky ledu. Co se stalo s naším šťastným, báječným životem? Kdysi jsem věřila, že slova „bylo-nebylo“ vznikla jen kvůli mně. Teď jsem se bála zanést je do svého deníku, bála jsem se toho, co z nich vzejde.

I když jsem se zlobila na mamku, že odešla z lodi a takhle tu tatínka a mě zanechala, nedokázala jsem se ubránit stesku po ní.

Kdykoli jsme vyplouvali na některou z tatínkových plaveb, vždycky jsme byly spolu. Moc ji bavilo nakupovat a pokaždé našla nějaký elegantní podnik, kde jsme se naobědvali, ať to bylo kdekoliv. Zatímco jsme tam seděli, mamka se rozhlížela a dělala poznámky na toho i onoho, popisovala, co si o těch lidech myslí, čím se živí, kolik vydělávají peněz, jak jsou inteligentní. Kdykoliv jsem byla s mamkou, začali být lidé zajímaví.

Mamka se dokázala tak vnést do restaurací i obchodů, když jsme byli na dovolené, že číšníci a vrchní a prodavači mysleli, že obsluhují někoho velmi slavného nebo urozeného. Mluvila trochu francouzsky a trochu italsky, naučila se z gramofonových desek pro samouky, které si doma přehrávala. I když měla někdy špatnou výslovnost nebo řekla něco úplně nesprávně, dělala to tak, že ji ani Francouz nebo Ital neopravil. A kdykoli něco koupila nebo objednala v restauraci, vždycky se ke mně naklonila a pošeptala mi, oč šlo, abych se z toho poučila.

Žádný div, že jsem cítila tak velkou prázdnotu v srdci, když odešla z lodi. Náhle mě už nezajímalo nic z toho, nač jsem se těšila. A ještě jsem musela rozveselit tatínka.

První den se zaměstnával všemožnými organizačními záležitostmi – šlo o výlety, jež měli podniknout cestující, a zavezení lodi do doku. Sestry Spenserovy a jejich rodiče mě zvali, abych s nimi šla na večeři do Montega, ale mně se nechtělo nechat tatínka hned první večer bez mamky, i když naléhal, abych šla. Paní Spenserová ho požádala o svolení, aby mě mohli vzít s sebou, a tak se o tom dozvěděl. Neměli jsme možnost pořádně si promluvit, teprve až pozdě odpoledne. Přišla jsem za ním do kapitánovy pracovny a když oba muži dokončili svou debatu a kapitán odešel, my dva zůstali.

„Měla bys jít na večeři s kamarádkami, Leigh. Chci, aby ses tu bavila.“

„Ale tati, já myslela, že půjdeme na večeři spolu.“

„Musím zůstat na palubě a udělat pár věcí,“ odvětil. „Jen si v rychlosti něco sním.“

„Já si něco sním s tebou a pomůžu ti s prací,“ naléhala jsem.

„Ne, to není správné,“ řekl tatínek. Zavrtěl hlavou. Vypadal tak unaveně, tak vyčerpaně událostmi toho dne. V očích se mu usadily hluboké a temné stíny. Srdeční stěny se mi zachvěly. Zadržela jsem slzy a polkla, a pak jsem se pokusila nalézt hlas, který by se netřásl a nezněl jako hlas malé holčičky.

„Proč nás tu mamka takhle nechala, tati? Nemohls přimět lodního doktora, aby si s ní promluvil?“ Zavrtěl hlavou.

„Nešlo jen o její mořskou nemoc, Leigh. Nebyla na téhle plavbě od začátku moc šťastná.“

„Ale proč, tati? Pořád o tom mluvila, ne? Chtěla jet na Jamajku. Tolik jejích přítelkyň už tu bylo,“ trvala jsem na svém. „Nepřipíchla ti snad jednou do pracovny inzerát z časopisu, kde stálo „Pojeďte na Jamajku – je to tam úplně jiné než doma‘?“

Tatínek přikývl, zavzpomínal. Pak vzdychl.

„Kdyby mohla být jen cestující místo manželky majitele, byla by šťastnější,“ řekl smutně.

„Ale proč, tati? Nemusela přece doopravdy pracovat a měli jsme nejlepší ubytování z celé lodi. Udělals všechno, co chtěla.“

„Bohužel ne, Leigh. Tvá maminka se ve mně stále zklamává.“

„Ale proč?“ vykřikla jsem. „Dáváš nám všechno. Máme krásný domov a můžeme si koupit skoro všechno, co chceme. Všechny kamarádky mi závidí.“

„Někdy ani tohle nestačí,“ řekl. Dlouze se na mě zahleděl a pak mě zahřál úsměvem. „Někdy, zvlášť když jsi zklamaná, se jí tolik podobáš – a přece jsi tak jiná.“

„Ano?“ Překvapilo mě to od něj. Vždycky říkal, že jsme teď jako sestry, zvlášť před mamkou. Bylo to proto, že jsem ještě nedospěla natolik, aby se mi líbily všechny ty věci, které měla tolik ráda ona, tolik jako jí?

„V čem se lišíme, tati? Vím, že je moc hezká a…“

„Kdepak,“ řekl rychle, „s tím to nemá nic společného. Budeš daleko krásnější než tvá matka.“ Šokovalo mě, že to říká tak vážně. Já? Krásnější než mamka?

„A nebudeš na tom muset tak těžce ani tak dlouho pracovat. Ne že by se tvé matce nedostalo požehnání přirozené krásy. To zdaleka ne. Prostě se jen zabývá sama sebou víc, než budeš ty.“

„Jak si můžeš být tak jistý, tati?“ Opravdu jsem to chtěla vědět, protože jsem sice věděla, že má pravdu, ale sebou jsem si tak jistá nebyla.

„Máš jiné zájmy, Leigh. Máš zvídavou mysl. Budeš příliš netrpělivá, aby ses dozvěděla i něco jiného. Ne že bys byla ten uličník, co si tvá maminka myslí, že ho z tebe dělám. To prosím ne. Jsi skrz naskrz slečna.“

I když bylo naše téma tak nešťastné, tahle jeho slova mi šla přímo k srdci a zaplnila je vřelostí a láskou.

Napřímil se v kapitánově židli, čalouněné kůží v barvě volské krve.

„Tvá maminka je ještě velmi mladá žena, Leigh. Před léty, když jsem ji v Texasu poprvé uviděl, jsem nebral vážně v úvahu rozdíl našeho věku, ani mě nenapadlo, že to bude jednou problém. Možná to byla zaslepenost lásky. Láska dovede být taková, víš, jako záblesk slunce, když se odráží od vody. Nemůžeš se do něj podívat přímo; musíš si zaclonit oči anebo je úplně zavřít, a když to uděláš, vidíš jen to, co vidět chceš. Chápeš to? Jsi dost stará, abys pochopila, co říkám, Leigh?“ zeptal se.

Přikývla jsem. Tatínek a já jsme jen vzácně vedli takové vážné, dospělé řeči. Když už mi někdy začal povídat něco velmi vážného, zarazil se a řekl: „Inu, nejspíš ti o tom brzo poví maminka.“

„Možná chápeš,“ usmál se. „Asi jsi daleko chytřejší, než si maminka nebo já myslíme.“

„Ale tati, co má tohle všechno společného s tím, co se děje teď?“

„No, jak jsem řekl, tvá matka je stále ještě mladá. Rychle dospěla, ovšem, ale já už byl svým způsobem dost usedlý. Když je muž usedlý a zvyklý na svůj životní styl, je těžké, ne-li nemožné, aby se změnil. Jak tvá maminka stárla, chtěla, abych na sobě ledacos změnil, abych byl v mnohém ohledu jiný člověk. Snažil jsem se, ale nemám to v povaze, bohužel, a z toho byla tvá matka velmi nešťastná.“

„V jakém ohledu, tati?“

„V jakém ohledu? No, například by byla hrozně ráda, kdybych ji vzal na některou takovouhle plavbu a choval se jako každý druhý cestující… denně dlouho vyspával, jedl a pak odpočíval na palubě nebo hrál nějaké hry. Večer by ráda, abych ji vzal tančit a protančil s ní celou noc až do svítání, pil šampaňské a pak zase dlouho spal a nezeptal se ani slovem svého personálu na provoz nebo průběh cesty.“

Usmál se.

„Občas dovede být tak dětinská, tak hladová po vzrušení a zábavě. Nikdy jsem neviděl ženu, která by měla apetyt tvé matky, pokud jde o radosti a rozkoš. Nikdy bych jí nemohl dát příliš mnoho diamantů nebo ji vzít do příliš mnoha pěkných restaurací. Je neukojitelná.

Ach, já ji chápu. Tvá matka je mladá, krásná, temperamentní. Na druhé straně já tady pracuju dlouhé hodiny, jsem hluboko pohroužen do velkého rodinného podniku a mám málo času na frivolnosti. Kdyby bylo podle maminky,“ dodal a potřásl hlavou, „hrál bych si pět hodin na jednu každou, kterou bych odpracoval. Ale to já bohužel nedokážu, a i kdybych dokázal, pravděpodobně bych to nedělal – nejen protože jsem na to moc starý, ale protože to ke mně nepatří. A tak – abych odpověděl na tvou otázku – proto je tvá matka tolik zklamaná,“ dokončil a něžně se na mě usmál.

Nedokázala jsem už zadržovat a skrývat slzy. Jakmile se objevila první, tatínek vstal a přistoupil ke mně.

„Ale ale, nic takového. Nenuť mě litovat, že jsem s tebou vedl takové dospělé řeči, Leigh.“

„Ano, tati.“ Rychle jsem si otřela slzy a potlačila zbytek slz. Srdce mě bolelo, ale usmála jsem se. „Co se stane teď, tati?“ zeptala jsem se.

„Uvidíme. Maminka chtěla mít trochu času sama pro sebe, aby si všechno promyslela. Mezitím, mladá kapitánko VanVoreenová, vy a já musíme dokončit plavbu, rozuměno?“

„Ano, tati.“

„Tak, a tohle je můj první rozkaz. Půjdeš s kamarádkami a jejich rodiči na večeři a budeš se dobře bavit.“

„Ale co když se mě začnou vyptávat na mamku?“ zeptala jsem se. Okamžik přemýšlel.

„Řekneš, že doma došlo k nějakým vážným rodinným záležitostem, které vyžadovaly okamžité řešení. Nikdo se tě na nic víc nebude vyptávat, a pokud ano, stačí říct, že ti rodiče víc nepověděli. Tak,“ řekl a tleskl rukama, „to by mělo stačit. Zítra můžeš jít nakupovat na bazar a koupit každé kamarádce tam doma nějaký dárek, jestli chceš. Odpoledne si můžeš jít zaplavat na pláž a večer pak s tebou půjdu do autentické jamajské restaurace a dáme si něco, čemu se říká trhlé kuře. Jeden z nosičů, který náhodou pochází z Jamajky, mi o tom vyprávěl. Co tomu říkáš?“

„Skvělé, tati.“

„To je dobře. Teď sebou hoď. Chci, abys mi potom všechno povídala. A co tvůj lodní deník? Plní se?“

„Ach ano, zapisuju do něj každý den.“

„To je dobře.“ Políbil mě na tvář a já ho pevně objala a vdechla jeho známé vůně – vůni vody po holení a kolínské, aroma dýmkového tabáku a svěží a čistý pach moře.

Mrzelo mě, že jsme si spolu takhle nepovídali už dřív. V jednom směru měla mamka náramnou pravdu, když žárlila na čas, který věnoval svému podniku. Litovala jsem, že se mnou netrávil víc času a nevyprávěl mi o sobě, jaké to bylo, když byl starý jako já i mladší. Uvědomila jsem si, že mi nikdy nevyprávěl svou verzi toho příběhu o Popelce, jeho a mamčina příběhu. Možná bych ho k tomu mohla někdy přimět. Tatínek byl ale tak cudný. Opravdu popíše, jaké to bylo, když mamku poprvé uviděl? A bude ochotný popsat sám sebe, jak ji na kolenou žádá o ruku? Nikdy vlastně nevyjádřil žádnou nelibost vůči babičce Janě a mamčiným dvěma sestrám. Kdykoliv na ně před ním a přede mnou láteřila a pomlouvala je, prostě jen kývl nebo odvrátil pohled. Chtěla jsem toho vědět ještě mnohem víc. Doufejme, že když mě teď vidí starší a dospělejší, bude se mnou o těch věcech taky mluvit.

Popovídání s tatínkem v kapitánově pracovně mě rozveselilo dost na to, abych mohla jít na večeři se Spenserovými. Vzali mě do rozkošné italské restaurace jménem Casablanca. Stoly stály venku pod hvězdami a měli tam tříčlenný orchestr se zpěvákem, který šveholil romantické písně. Pan a paní Spenserovi tančili v tak těsném objetí a byli k sobě tak láskyplní a něžní, až to bylo mým kamarádkám trapné. Chichotaly se jako děti ze základní školy. Dokázala jsem pochopit, proč jsou ze svých rodičů tak rozpačité, ale připadalo mi nádherné vidět, jak se manželé tak milují a jsou k sobě tolik pozorní. Nedokázala jsem se ubránit, abych nezavřela oči a nepředstavovala si, že jsou to mí rodiče – viděla jsem před sebou na tom malém tanečním parketu mamku a tatínka, jak nad nimi mžikají hvězdy a zpěvák přednáší svou serenádu o lásce.

Tatínek řekl, že láska člověka oslepí. Když se člověk zamiluje, má možnost uvažovat o všech těch věcech? Má příležitost představit si, jaké to bude za mnoho let? To, jak teď mamka o tatínkovi mluvila, ve mně budilo pocit, že kdyby byla mohla vidět, jaké to bude, když ji poprvé požádal o ruku, možná by nepřijala, i kdyby to znamenalo zůstat v Texasu s těmi děsnými sestrami.

„Až já se zamiluju,“ řekla jsem sestrám Spenserovým, „chci, aby to bylo přesně jako u vašich rodičů.“ Obě se na mě podívaly a nemohly se rozhodnout, zda se mají smát nebo ne. Smály se momentálně všemu. Můj vážný výraz je omezil na pouhý úsměv, ačkoliv jsem si představovala, jak si o mně budou později ve své kabině asi povídat. Byly jsme opravdu přibližně stejně staré, ale já se cítila mnohem starší než ony.

Všechno mě to mátlo. Možná věk není důležitý, když člověk dospěje. Možná to, co mi tatínek povídal na lodi, znamenalo ve skutečnosti, že podle něj mamka ještě nedospěla, nebo nedospěla tak, jak on doufal že dospěje.

Hudba a hvězdy mě teď začínaly rozesmutňovat. Byla jsem ráda, když nastal čas k návratu na loď. Tatínek nás uviděl vstupovat na palubu a chvilku promluvil s panem a paní Spenserovými. Poděkoval jim, že mě vzali na večeři. Pak se mě zeptal, jak se mi to líbilo.

„Byla to zábava,“ řekla jsem mu napůl pravdivě, napůl lživě. „Ale nemůžu se dočkat, až zítra večer budeme jen my dva spolu, tati.“

„Propána,“ řekl, „bude to muset být až pozítří. Promiň. Ale přijde nám zítra večer na palubu na večeři významný host – guvernér ostrova. Chápeš to přece, viď, princezno?“

Rychle jsem spolkla své zklamání a nasadila masku úsměvu, přesně jak by to dokázala mamka.

„Ano, tati. Jsem unavená,“ řekla jsem mu. „Půjdu hned spát.“

Políbil mě na dobrou noc a pak odešel překontrolovat něco do kuchyně. Pospíchala jsem dolů do svého apartmá a zavřela za sebou dveře. Pak jsem padla na postel a rozplakala se. Neplakala jsem nad ničím konkrétním, ale nade vším – plakala jsem nad tím, že nás mamka opustila, plakala jsem, že jsem viděla rodiče někoho jiného tak šťastně zamilované, plakala jsem nad tatínkovým zklamáním a tím, jak byl nešťastný z mamky, a jak byla ona nešťastná z něj, plakala jsem nad tím, že on nedokáže být jen se mnou.

Když jsem vyplakala deset oceánů slz, byla jsem konečně unavená a stočila jsem se v posteli do klubíčka, objímajíc svého vycpaného medvídka námořníčka. Slyšela jsem, jak nade mnou v plesovém sále hraje orchestr něco tichého a krásného, slyšela jsem, jak pode mnou šplouchá voda o bok lodi, a kdybych poslouchala ještě pozorněji, byla bych slyšela bušení svého srdce.

Nic ve mně nemohlo vzbudit pocit větší osamělosti. Byla jsem ráda, když jsem usnula.

Skoro sirotek

VELICE JSEM SE SNAŽILA ZAMĚSTNÁVAT SI něčím mozek během zbývajících dnů v Montegu, abych pořád nemyslela na mamčin návrat domů. Kdykoliv jsem to totiž udělala, měla jsem pocit, že mám v hrudi místo srdce cihlu. Spenserovy sestry a já jsme se nakonec skamarádily s dvěma chlapci, kteří ze začátku vypadali, jako bychom je vůbec nezajímaly – nejspíš protože už byli ve věku vyšší střední školy a připadalo jim, že je pod jejich úroveň stýkat se s mladšími děvčaty. Oba chodili na přípravku nedaleko Bostonu a ohrnovali na nás nos. Už mockrát jsem je předtím vídala bok po boku v lehátkách na palubě nebo při partii šachů, ale nikdy nevěnovali mně ani sestrám Spenserovým sebemenší pozornost.

Vyšší z těch dvou, chlapec s velmi řídkými, světlehnědými vlasy a oříškovýma očima, se představil jako Fulton Wittington ml. Jeho přítel, Raymond Hunt, byl daleko podsaditější a zdaleka ne tak hezký, ale mnohem sdílnější a bezprostřednější. Napadlo mě, že se mu asi líbím, protože to on nás svedl dohromady, když uviděl, jak s Clarou a Melanií hrajeme shuffleboard – na palubách lodí oblíbenou společenskou hru, spočívající v posouvání kotoučů po herní ploše. Začal mě škádlit.

„Strkáš do toho, jako bys zametala koštětem,“ řekl. Ačkoliv nebyl zvlášť hezký, protože měl moc velká ústa a příliš úzký nos, měl přívětivý, milý úsměv, jakmile se k němu odhodlal.

„To nevím. Koštětem jsem nikdy nezametala,“ odsekla jsem a obrátila se k nim zády. Oba se rozesmáli.

„Radši si z ní neutahuj,“ řekla Klára s rukama v bok. „Jejímu otci tahle loď patří.“

„Ale?“ Ve Fultonovi náhle procitl větší zájem a velmi brzy potom se přidali k naší hře, nejdřív aby nám jen radili a pak prostě už jen pro zábavu. Všichni jsme se naobědvali a rozhodli jsme se jít odpoledne společně na pláž. Spenserovy sestry se většinu času chichotaly a špitaly si, což mi připadalo velmi nezdvořilé a nedospělé. Ke konci odpoledne už se bavily jen mezi sebou, šplouchaly se a dováděly ve vodě, a já zůstala s oběma chlapci. Ležela jsem mezi nimi na veliké plážové osušce.

Byl bezmračný den, mořský vánek budil dojem, že slunce nepálí tak, jak ve skutečnosti pálilo, ale já měla všechny mamčiny opalovací oleje a pleťové krémy. Fulton, Raymond a já jsme mluvili o mnoha věcech včetně školy, nových filmů a módy. Většinou jsem zjišťovala, že mají i nemají rádi stejné věci jako já.

Fultonova rodina měla dům u moře na Cape Cod, a když jsem se zmínila o tom, že jsem byla u moře naposled ve Farthinggaleském sídle, překvapilo mě zjištění, že je nejen zná, ale že jeho otec dokonce koupil dvě Tattertonovy hračky – repliku londýnského Toweru a repliku Bastilly.

„Jsou skvělé!“ zvolal Fulton. „Je tam dokonce i fungující gilotina. Kdyby sis pod ni strčila prstíček, usekne ti špičku.“

„Bez toho se nejspíš obejdu,“ zašklebila jsem se.

„Spousta přátel mých rodičů má Tattertonovy sběratelské hračky. Můj otec nařídil řediteli Tattertonova hračkářství, aby ho informoval hned, jak se vyrobí nějaké další slavné vězení.“

„Má matka taky chce, aby otec koupil nějakou hračku od Tattertona,“ řekl Raymond. „Měl by ji koupit letos o Vánocích.“

„Moji rodiče jsou na ně moc hrdí,“ dodal Fulton. Chtěl vědět, jaké je Farthinggaleské sídlo, a tak jsem je popsala a pověděla oběma o Tonym, Troyovi a o bludišti. Zřejmě je to fascinovalo a já na sebe byla velmi hrdá, že jsem tak zajímavá a přitažlivá pro dva starší chlapce, kteří byli zřejmě velmi bohatí a velmi zcestovalí. Napadlo mě, že i mamka by na mě byla hrdá.

Pořád jsem volala na Spenserovy sestry a radila jim, aby se namazaly nějakými krémy, ale neposlechly mě, a tak si obě zle spálily ramena a šíje, než jsme odešli z pláže zpátky na loď.

„Víš,“ řekl Fulton s pohledem na sestry Spenserovy, „je to moc těžké, ne-li vůbec nemožné, uvěřit, že jsi stejně stará jako ony.“

„Klidně by ses mohla vydávat za maturantku,“ dodal Raymond a Fulton souhlasil. V zářivém slunci zůstal můj ruměnec nepostřehnut, ale pocítila jsem šimravé vzrušení z toho, jak teď na mě oba upřeně koukali.

Toho večera jsem jim zamávala od kapitánského stolu, kde jsem seděla s tatínkem a guvernérem ostrova. Všichni mluvili o turistickém průmyslu a jak se Jamajka stává jedním z nejpopulárnějších míst v karibské oblasti. Když guvernér líčil svou vizi, že z ní zanedlouho bude prázdninový ráj, z nějž se budou těšit nejen ti velmi bohatí a vlivní, ale i příslušníci středních vrstev, napadlo mě, jak je dobře, že tu není mamka. Tu by to velmi zklamalo, protože odjakživa hledala zvláštní místa, která navštěvovali jen ti velice bohatí a slavní.

Všimla jsem si, že Klára a Melanie nepřišly na večeři. Když jsem se po nich ptala, řekli mi pan a paní Spenserovi, že zůstaly v apartmá, protože se celé spálily na slunci. Po večeři mě Fulton a Raymond doprovodili na karibský zábavní program, což byl nakonec jeden z nejzajímavějších pořadů, jaké jsem kdy na tatínkových luxusních plavbách viděla. Byli tam lidoví tanečníci v pestrých kostýmech a slaměných kloboucích, hudebníci calypsa s dvacetičlenným orchestrem ocelových bubínků a lidoví zpěváci, kteří zpívali písně o lásce na ostrovech.

Když část programu proběhla, byli hosté vyzváni, aby si vyzkoušeli limbo. Museli se při tanci zaklonit a proklouznout pod bambusovou tyčkou, aniž by se jí dotkli. Tyčka se dávala níž a níž, až už ve hře nezbyl skoro nikdo. V té chvíli jeden domorodý tanečník, s tělem pouhých pár centimetrů od podlahy, proklouzl pod tyčkou s obratností hada. Obecenstvo bylo nadšeno.

Celý následující den jsem strávila s Fultonem a Raymondem. Naučili mě hrát šachy a šli jsme si znovu zaplavat na pláž. Když se později odpoledne ochladilo, vydali jsme se nakupovat na pouliční tržiště a já našla krásný ručně malovaný hedvábný šátek. Hned mi bylo jasné, že se bude mamce moc líbit. Tatínkovi jsem koupila ozdobnou vycházkovou hůlku s vyřezávanými rybami.

Fulton a Raymond mě chtěli vzít na loď s proskleným dnem a na výlet po přístavu, ale já se nemohla dočkat, až se vrátím na loď a převléknu na večeři, protože tenhle večer mě tatínek vezme do jamajské restaurace, místo abychom jedli na palubě. Těšila jsem se, jak si my dva spolu užijeme nádherný večer, budeme si povídat. Vzala jsem si něco z bižuterie, kterou mi mamka nechala, usadila jsem se před zrcadlo a kartáčovala si vlasy, jako to vždycky dělávala ona. Odpočítávala jsem sto tahů kartáčem. Nanesla jsem si rtěnku přesně tak, jak mi to ukazovala, a postříkala jsem se jasmínovým parfémem. Vzala jsem si jasně modrou hedvábnou blůzu s krajkovým vyšívaným límečkem a bohatě plizovanou sukni ze stejného materiálu. Abych vypadala starší a rafinovanější, rozepnula jsem si horní dva knoflíčky na blůze.

Tvář jsem měla stejnoměrně opálenou a stříbrné náušnice i jasně zbarvená blůza ji dobře rozjasňovaly. Připadalo mi, že vypadám senzačně a doufala jsem, že tatínek bude téhož názoru. Starším chlapcům se líbím a připadám jim zábavná a zajímavá a dospělá. Vzala jsem si mamčiny šperky a parfém a poprvé jsem sama sobě přiznala, že jsme si opravdu značně podobné. Možná budu nakonec přece jen krásná. Je to marnivost, když si to myslím? Nedokázala jsem se ubránit, abych neobdivovala svou podobu v zrcadle, i když jsem věděla, že to není zrovna hezké, být tak domýšlivá. Ale nikdo tu není, nikdo se to nedozví, říkala jsem si.

Stála jsem tam a zaujímala všelijaké pózy ve snaze napodobit některé mamčiny výrazy a pohyby. Vtahovala jsem tváře, natáčela ramena, stahovala je nazad a vypínala hruď, aby ňadra vypadala výrazněji. Dělala jsem, jako by se na mě přes taneční parket díval nějaký hezký mladík. Mám mu oplatit úsměv a povzbudit ho? Mamka by to nejspíš udělala, říkala jsem si, i když tatínkovi by se to nelíbilo. Zvolna jsem se otočila a usmála. Pak jsem se zasmála sama sobě. Ale byla to zábava, být takhle pošetilá.

Zhluboka jsem se nadechla, naposled se na sebe podívala do zrcadla, abych si překontrolovala účes, a pak jsem se vydala na schůzku s tatínkem.

Čekal na mě na palubě. Náhle jsem byla celá rozechvělá obavou, jak se mu budu líbit, ale jen se na mě podíval a široce se usmál. Oči se mu rozjasnily zrovna tak, jak tomu často bývalo, když se mamka objevila celá nastrojená před odchodem na nějakou slavnost nebo do nóbl restaurace.

„Vypadám dobře?“ Skoro jsem slyšela, jak za mnou mamka šeptá: „Lovit poklony je v pořádku, Leigh. Žena by měla působit trošku nejistě, ať si je sama sebou jak chce jistá.“

„Vypadáš ohromně, princezno.“ Otočil se napravo. „Máme dneska nejhezčí kočku na Jamajce,“ prohodil ke kapitánu Willshawovi.

„To bez debat,“ postoupil kupředu kapitán Willshaw. Byla jsem tak nedočkavá, jak se budu líbit tatínkovi, že jsem si ani nevšimla vedle stojícího kapitána.

Nedokázala jsem se ubránit zmatenému výrazu ani výrazu zklamání, když tatínek dodal: „Kapitán mi doporučil restauraci, kterou považuje za nejlepší na Jamajce, a je ochoten jít s námi na večeři, Leigh. Není to milé?“

„Jít s námi na večeři? Aha. Ano.“

Ale tati, říkala jsem si, co se stalo s naší schůzkou ve dvou? Copak nechápeš, co se děje v mém srdci? Nevidíš snad, že potřebuju, abys byl se mnou dneska večer ty a jen ty sám? Co se stalo s naším nádherným večerem na Jamajce, kdy se budeme navzájem konejšit a přibližovat se k sobě? Ach, chtěla jsem mu povědět tolik soukromých a osobních věcí. Chtěla jsem mu vyprávět o Fultonovi a Raymondovi a Tattertonových hračkách a co jsem koupila mamce. Chtěla jsem mu povědět, jak se hodlám víc snažit, abych ji nezklamala, a nedělat věci, kvůli kterým by se hádali.

A nejvíc jsem chtěla, aby se na mě díval a abych mu ji připomínala a pak jsem chtěla od něj slyšet, jak moc se mu po ní stýská a jak ji potřebuje. Doufala jsem, že ho přiměju, aby mi vyprávěl o jejich prvních společných dnech, kdy prožívali románek prudký a opravdový, takový, jaký jsem jednou doufala prožít i já, až se zamiluju.

Kráčeli bychom ruku v ruce po večeři jamajskou nocí a byli pod hvězdami šťastní.

Ale místo toho se tatínek a kapitán Willshaw bavili o plavbě. Probrali ji celou, nekonečně vyhodnocovali každičký den, každičkou událost, vypočítávali, co změní, co vylepší nebo rozšíří. Zdvořile jsem naslouchala. Normálně by mě to zajímalo, ale dnes večer jsem chtěla, aby se mnou otec zacházel jako se ženou. Nudila jsem se a byla strašně nešťastná. I když bylo jídlo výtečné, ztratila jsem chuť k jídlu a musela se nutit, ale tatínek jako by si toho ani nevšiml.

Museli jsme se hned po večeři vrátit na loď, protože to byl poslední večer na Jamajce a plánoval se zábavný program a ples. Řekla jsem tatínkovi, že musím jít na chvíli do svého apartmá a později se sejdeme.

„Přesně jako tvá matka, musíš si jít napudrovat nos, co, princezno?“ zeptal se. Mrkl na kapitána.

„Ano, tati,“ odpověděla jsem s očima sklopenýma. Cítila jsem v koutcích očí dvě slzičky. Ulpěly tam a neskanuly.

„Není ti nic? To jídlo bylo moc kořeněné, viď? Nejsi snad moc unavená?“ zeptal se hlasem plným otcovské starosti.

„Ne, tati.“ Musela jsem se kousat zevnitř do úst, abych se nerozplakala nebo nezačala řvát. Proč se mnou mluví, jako bych zase byla malá holčička? Proč nedokáže pochopit, co se ve skutečnosti stalo? Jsou muži prostě neteční k tomu, co cítí ženy? Hlavou mi proudilo tolik otázek – otázek, které by nejspíš dokázala zodpovědět jen jiná žena.

Když jsem vstoupila do svého apartmá, připadala jsem si tak zrazená a opuštěná, že jsem se nezmohla na víc než usednout na postel a rozplakat se. Zahlédla jsem se v zrcadle – vlasy vykartáčované a lesklé, krásné oblečení, mamčina bižuterie a má stejnoměrně opálená tvář, to vše se teď pozměnilo smutkem a slzami. Napadlo mě, že vypadám dojemně a směšně, jako holčička, která se pokouší napodobit svou matku. Doufala jsem, že až mě tatínek uvidí a vdechne mamčin jasmínový parfém, zabředne do vzpomínek na ni a bude ke mně jemný a něžný. Jenže nic z toho se nestalo.

Ani už jsem neměla pocit, že potřebuju mamku. Chtěla jsem, aby mi řekla, jaké to bylo, když se nastrojila a neoslnila muže, kterého měla v plánu oslnit. Co můžu dělat? Neměla jsem na lodi nikoho, s kým bych si mohla důvěrně pohovořit, rozhodně ne sestry Spenserovy ani matku někoho jiného.

Jaká to musí být hrůza, být skutečný sirotek, říkala jsem si, nemít nikdy nikoho, komu by člověk důvěřoval a kdo by ho miloval a nesmál se mu, když se mu svěří se svými nejhlubšími, nejupřímnějšími pocity. Dnes večer jsem si připadala jako sirotek ztroskotavší na moři, bezcílně plující sem a tam, ztracený ve vlnách a zmítaný jimi, aniž by někdo uslyšel můj křik.

Otřela jsem si uslzenou tvář a podívala se na sebe do zrcadla. Možná si s tatínkem pohovoříme mezi čtyřma očima zítra nebo pozítří, při zpáteční cestě. Možná je pro něj velmi těžké mluvit o těchto věcech a naschvál si hledá cesty, jak by se jim vyhnul.

Musí myslet na tolik věcí, má tolik odpovědnosti a starostí, a nepotřebuje, abych to ještě zhoršovala. Budu muset být chápavější a trpělivější, říkala jsem si. Napřímila jsem se.

„Nikomu nezáleží na tom, kdo je dojemný a slabý,“ řekla mi jednou mamka. „Lítost je cit, který nejvíc ponižuje. I když jsi rozčilená, nedopřej nikomu to uspokojení, aby to o tobě věděl. Pak si připadají nadřazení.“

„Tak dobře, mami,“ zašeptala jsem, jako by byla tady, vedle mě v mém apartmá, „udělám, co musím udělat. Nikdo se nedozví o mých tajných, smutných myšlenkách. Udělám to pro tatínka a udělám to pro tebe, a pro sebe to udělám taky.“

Odhodlaně jsem vstala, ale v hloubi svého zavrženého srdce jsem věděla, že až se vrátím na noc do svého apartmá a zalezu pod pokrývku a zhasnu světla, budu vzlykat jako nemluvně do tmy, dokud se neupláču do spánku.

Cesta domů se mi zdála mnohem delší, protože už jsem se nemohla dočkat, až uvidím mamku a její přivítání s tatínkem. Každý večer jsem si klekla a modlila se, aby se na něj už tolik nezlobila. Hodně jsem četla a učila se s domácím učitelem, panem Abramsem. Hrála jsem šachy s Raymondem a Fultonem a chodila s nimi do kina a na zábavné pořady, a taky jsem trávila dost času se sestrami Spenserovými. Tatínek jako by měl víc práce než kdy jindy. Za poslední den na moři jsem ho téměř ani nezahlédla. Neobědval se mnou a když jsme se konečně usadili společně k večeři, rozptylovalo ho tolik lidí: hosté, kteří mu přišli sdělit, jak moc se jim plavba líbila, a členové posádky a personál, který přicházel s dotazy.

Večer předtím, než jsme vpluli do bostonského přístavu, za mnou přišli Raymond a Fulton, každý zvlášť, aby mi dali svou adresu a řekli si o mou. Oba slíbili, že mi napíšou a že se i navštívíme. Byla jsem jejich pozorností velmi polichocena. Raymond mě políbil na tvář, rychle ďobl a odtáhl se, celý rudý. Bylo to poprvé, co mě políbil opravdický středoškolák a já nedokázala potlačit třepetání motýlích křídel pod srdcem. Fulton mi jen potřásl rukou, ale vypjal hruď a upřel na mě oči, jako by do sebe chtěl vpít mou tvář a nikdy na ni nezapomenout.

Když odešli, dohlížela jsem na balení. Tatínek mi řekl, abych jen nechala zavazadla hned za dveřmi apartmá, nosiči pro ně přijdou, zatímco budu na snídani. Podle plánu jsme měli vplout do doku krátce po snídani. Byla jsem tak vzrušená, že jsem sotva usnula. Psala jsem a psala do tohohle deníku, dokud mi víčka neklesla, ale i potom, co jsem zhasla světlo a zavřela oči, jsem pořád myslela na všechny ty věci, co chci říct mamce. Nechtěla jsem na nic zapomenout.

Jakmile mým oknem pronikly první paprsky ranního světla, vyhupsla jsem z postele a osprchovala se. Chtěla jsem se rychle nasnídat a vyjít na palubu a dívat se, jak vplouváme do Bostonu. Ale když jsem se oblékla a právě si dočesávala vlasy, uslyšela jsem zaklepání na dveře. Byl to tatínek.

Měl na sobě tmavý oblek, ale nevypadal tak hezky jako obvykle. Vypadal, jako by byl celou noc vzhůru a oblékal se potmě. Uzel na vázance neměl utažený a jeho sako vypadalo pomačkaně. Vlasy měl trošku pocuchané.

„Dobré jitro, princezno,“ řekl tiše. Srdce se mi rozbušilo. Vypadal smutně; obličej měl stejně šedý jako vlasy.

„Brýtro, tati. Nejde všechno podle plánu?“ Náhle jsem se velmi bála, ale snažila jsem se přesvědčit, že se něco stalo a naše přistání se opozdilo.

„Ale ano.“ Slabě se usmál a zavřel za sebou dveře. „Chtěl jsem se s tebou sejít, než půjdeš na snídani a než přistaneme.“

Otočila jsem se na židličce u toaletního stolku o sto osmdesát stupňů. Tatínek chvilku nervózně otálel a rozhlížel se po mém apartmá, jako by si nebyl jistý, kam si má sednout. Nakonec usedl na okraj mé postele. Sepjal ruce a naklonil se ke mně. Něco ho úplně rozrušilo – to jsem poznala podle toho, jak mu poskakovaly drobné svaly na bradě a žíly na spáncích mu tak napínaly pokožku, až to vypadalo, že užuž prasknou. Dlouho nic neříkal, až jsem tak znervózněla, že se mi chtělo začít křičet.

„Co se děje, tati?“ Zadržela jsem dech.

„Leigh,“ začal, „čekal jsem až do poslední možné chvíle, než sem přijdu a tohle ti řeknu. Chtěl jsem co nejdéle odkládat chvíli smutku.“

„Smutku?“ Přitiskla jsem si ruce k hrdlu a seděla tiše, nehybně, neschopna dýchat, a čekala, až mi řekne víc. Slyšela jsem, jak mi buší srdce a cítila jsem mírné pohupování parníku na vodě. Nad námi a kolem nás bylo slyšet hosty i posádku, jak se připravují na poslední jitro na palubě lodi – lidé mluvili hlasitě a vzrušeně cestou na snídani, nosiči přijímali instrukce, dveře se zavíraly, děti se smály a běhaly. Vzrušení a zmatek všude kolem nás působily, že ticho, panující mezi námi dvěma, působilo ještě tíž a rušivěji. Bylo mi, jako by ve mně mrzla krev, stávala se ze mě ztuhlá ledová princezna místo dívky z masa a krve.

„Pamatuješ na tu naši malou debatu hned potom, co tvá matka odjela z Jamajky – jak jsem ti řekl, že odjela, aby si něco rozmyslela,“ začal znovu.

„Ano?“ Můj hlas zněl tak tence, tak zděšeně.

„Řekl jsem ti, že se ve mně zklamala, zklamala se v tom, jak to mezi námi vypadalo.“ Těžce polkl. Přikývla jsem, jen aby pokračoval, protože i on jako by se zalykal slovy. „No, před pár dny, Leigh, jsem dostal na palubu lodi telegram. Byl od tvé matky a sdělovala mi v něm, že se rozhodla pro jednu ze svých možností.“

„Jakých možností? Co udělala?“ vyhrkla jsem zděšeně.

„Odlétla z Miami do Mexika místo do Bostonu a podala návrh na rozvod,“ řekl rychle, tak rychle, jako když lékař sděluje pacientovi špatnou zprávu, jako by nechtěl protahovat něco tak bolestivého.

Jeho slova však visela ve vzduchu, jako by tam přimrzla. Srdce se mi zatřepetalo pod ňadry a pak se změnilo v dunící buben. Prsty mi znecitlivěly, protože jsem je příliš pevně svírala.

„Rozvod?“ Takové zakázané slovo, takové cizí slovo. Četla jsem o rozvodech filmových hvězd a jiných bavičů. U nich jako by to byl přirozený běh událostí, skoro se to čekalo; já ale neměla žádnou kamarádku, jejíž rodiče by se rozvedli, a studenti ve škole, jejichž rodiče byli rozvedení, se jaksi považovali za odlišné, někdy se jim i všichni vyhýbali, jako by měli lepru.

„Vlastně,“ vzdychl tatínek, „se mi skoro trošku ulevilo. Už několik měsíců čekám, až dopadne ten meč, co mi visí nad hlavou. Sotva kdy uplynul den, aby tvá matka nezdůraznila, jak je se mnou nešťastná anebo aby mezi námi nepadla hněvivá, trpká slova. Snažil jsem se to všechno před tebou tajit a myslím, že tvá matka taky. Pohroužil jsem se ještě hlouběji do své práce, abych pořád jen nedumal o tom, co se děje doma. Svým způsobem to bylo trochu požehnání, že nastaly všechny tyhle finanční a obchodní krize.“ Znovu se přiměl k úsměvu, ale byl to smutný, měkký a slabý úsměv, takový, co nevydrží déle než jednu dvě vteřiny. Kvůli němu jsem skrývala své pocity, tvrdě jsem je potlačila, abych dokázala vůbec promluvit. „Je mamka ještě v Mexiku?“

„Ne, vrátila se domů do Bostonu. Ten telegram mi poslala z Bostonu. Jenže,“ řekl a zhluboka se nadechl, „slíbil jsem jí, že budu souhlasit s každým jejím rozhodnutím. Nemá cenu snažit se někoho nutit, aby s tebou zůstal, když už nechce.“

„Ale proč nechce?“ otázala jsem se. „Jak může chtít po všech těch letech odejít?“

Ve skutečnosti jsem chtěla vědět, jak může odumřít láska, jež začala tak skvěle, tak romanticky? Jak si mohou být dva lidé sebou navzájem v jednu chvíli jisti a vzápětí tu jistotu ztratit? Měl tohle tatínek vlastně na mysli, když mi říkal, že láska člověka oslepí?

Jenomže jak může člověk vědět, že je skutečně a doopravdy zamilovaný? Když tě zradí city a slova jsou jen jako tenké bublinky, co v paměti vybublají a zase zmizí, jak můžeš získat jistotu? Slíbíš někomu, že s ním budeš, a on ti slíbí, že s tebou bude, dokud vás smrt nerozdělí, a pak…

vás rozdělí něco jiného. Jaká je hodnota slibu, i slibu doprovázeného polibkem?

„Tvá matka je ještě velmi mladá žena. Myslí si, že má ještě příležitost vést šťastnější život a já jí nebudu stát v cestě. Je to ironie, ale já ji na to příliš miluju,“ řekl. „Vím, že ti to momentálně nedává žádný smysl; ale později, až budeš starší, vzpomeneš si možná na to, co jsem řekl, a třeba pochopíš, proč jsem řekl, že ji příliš miluju, než abych jí bránil odejít.“

„Ale tati, co bude s námi?“ Už jsem šílela a překvapovalo mě, že můj hlas zní vřískavě. Chtěla jsem vlastně říct: „Co bude se mnou?“ Pochopil to.

„Zůstaneš se svou matkou. Vy dvě budete žít v našem domě tak dlouho, dokud bude tvá matka chtít.“ Odmlčel se, vzdychl, pak pokračoval. „Já mám poslední dobou moc práce. Abych řekl pravdu, po velmi krátké dovolené na pobřeží podniknu další plavbu, průzkumnou plavbu na místo, které se jmenuje Kanárské ostrovy. Musím hledat nová exotická místa, která by přitáhla mou klientelu a pomohla mi obstát před konkurencí. – Tvá matka má nejspíš v jedné věci pravdu, Leigh – jsem oddán své práci. Nedokážu jen sedět a čekat, až se podnik položí,“ přiznal.

„Chci jet s tebou, tati,“ dusila jsem se mezi vzlyky.

„Ale ale, srdíčko. To je nemožné a nebylo by to správné. Máš svou školu a kamarádky a měla bys být s maminkou v domě, kde je dostatečné pohodlí. Finančně se není čeho bát, ačkoliv tvá matka utrácí peníze tak, že jich není nikdy dost,“ dodal suše.

V tatínkových očích nebyly slzy. Jestli nad tím vším plakal, učinil tak v soukromí a pak to odsunul stranou. I teď ovládal své city, kdežto já to nikdy nedokážu. Viděla jsem, že příběh jeho lásky k mamce už je pryč a mrtvý, zahrabaný na hřbitově plném kdysi šťastných okamžiků, šťastných událostí. Myslí už na jiné věci. Je po pohřbu.

Jeho unavená tvář byla tak plná rezignace, že jediný pohled na něj uhasil tu svíčičku naděje, kterou jsem pořád ještě živila a udržovala ve svém srdci. Šokovalo mě zjištění, že láska mezi mamkou a tatínkem pomalu, po kousku a dlouho odumírala. Když mi to teď ale řekl, uvažovala jsem o tom zpětně a rozpomněla se na věci, které o něm mamka říkala, a také jak je říkala. Když jsem si teď připomínala její slova, připomínala jsem si je v jejich pravém zabarvení a slyšela jsem varování a zoufalství, jimž jsem dřív odmítala naslouchat.

Už jsem je ale nedokázala déle ignorovat.

„Tati, to už tě nikdy neuvidím?“ zaprosila jsem. Musela jsem si jazykem navlhčit rty, které mi oschly. Ruce mě zrazovaly, začaly se třást, a tak jsem je musela sepnout a vtisknout si je do klína.

„Ale jistěže uvidíš. Jistě, jistě. Tahle cesta potrvá jen asi měsíc a pak se stavím.“

„Stavím se“? Ta slova zněla od mého otce tak hloupě. On se „staví“? Ve vlastním domě? Jako návštěvník, cizinec, zazvoní u dveří a uvítá jej komorník a pak ho ohlásí?

„A budu ti volat a napíšu ti, jak jen budu moct,“ dodal. Vzal mě za ruku. „Dospíváš teď velmi rychle, Leigh. Jsi mladá žena a máš starosti mladých žen. Potřebuješ víc než kdy jindy svou matku, potřebuješ její radu a společnost. Budou tě víc zajímat chlapci a oni se budou víc zajímat o tebe. Možná má tvá matka v jedné věci pravdu – neměl bych ti momentálně zaplňovat hlavu obchodními záležitostmi a mechanikou.“

„Kdepak, tati, to mi nikdy nevadilo. Bavilo mě to,“ protestovala jsem bouřlivě.

„Já vím.“ Pohladil mě po ruce. Toužila jsem, aby mě objal tak pevně, až bych nemohla dýchat, zahřál mi rty polibky a probudil ve mně pocit, že všechno dobře dopadne.

„Ach tati, já nechci, abys odjel. Nechci, aby ses jen stavoval,“ zajíkala jsem se. Slzy už mi volně proudily po tváři. Ať jsem se snažila jakkoliv, nedokázala jsem zadržet vzlyky. Ramena se mi třásla. Konečně mě tatínek objal a přitiskl k sobě pevně jako ještě nikdy a líbal mě do vlasů a hladil mě.

„No tak, no tak, princezničko moje milá. Dobře to dopadne. Uvidíš. Jak budeme za vodou, všecko bude v pořádku.“ Objímal mě a otíral mi slzy. „Jsi dcera majitele. Chceš přece dobře vypadat a jít nahoru a rozloučit se se všemi spolu se mnou. Uděláš to pro mě?“

„Samozřejmě, že udělám, tati.“ Spolkla jsem pláč, ale začala jsem skytat. Tatínek se zasmál. „Zatajím dech,“ řekla jsem. „To obyčejně zabere.“

„Tak to má být.“ Vstal. „Nepospíchej, pak přijď nahoru a posnídáme spolu. Potom půjdeme na můstek a. budeme se dívat, jak kapitán Willshaw vede loď do přístavu. Platí? A ať se děje co chce, princezno, nikdy nezapomeň, že tě mám rád. Slibuješ?“

„Slibuju, tati, a já tě budu mít taky vždycky ráda.“

„Tak to má být, tak se to na moři patří. Počkám na tebe nahoře.“ Zavřel dveře a já zůstala sedět a zírala na ně.

Srdce jsem měla v bolavých troskách, ale byla jsem příliš citově vyčerpaná, než abych ještě plakala, i když se mi napůl chtělo brečet a brečet, dokud mi tělo nevyschne. Pak jsem pocítila hněv, vztek na mamku, že to udělala. Jak je sobecká! Teď jsem teprve viděla, jak sobecká vždycky byla. Jak je to možné, že jí záleží jen na sobě? Jak to mohla udělat tatínkovi a mně? Komu záleží na tom, jak je mladá nebo jak mladě vypadá? Nebude mladá navždy a nikdy nenajde nikoho, kdo by ji miloval tolik, jak ji miloval a ještě pořád miluje tatínek!

Ach, bylo to od ní strašně nevděčné, obrátit se k němu zády teď, po všech těch letech. Zachránil ji od děsného života. Všechno mi to sama vyprávěla, a teď ho odkopne stranou, jen proto, že se chce víc bavit. Možná ještě není pozdě. Možná dokážu mamku přemluvit, aby si to rozmyslela, říkala jsem si. Nikdo ani nemusí vědět, že jela do Mexika kvůli tomu děsnému rozvodu. Mohla by se vrátit a zas to změnit. Až uvidí, že mi zničila život…

Srdce mi pokleslo jako kámen na dno rybníka, protože jsem pochopila, že to všechno mamka zřejmě uvážila už dřív a že ji to nezastavilo. Nechala mě přece na Jamajce, ne? Tohle pro ni je příliš důležité. Nevyslechne nic, co jí chci říct, napadlo mě, a sebevětší pláč, ani hektolitry slz ji nepřesvědčí, že se mýlí.

Tatínek se smířil s tím, že mu nezbývá žádná naděje, usoudila jsem. Zvolna jsem vstala a pohlédla na sebe do zrcadla. Vypadala jsem děsně, tvář uplakanou, oči zarudlé. Navíc jsem taky měla škytavku. Skytala jsem tak rychle a silně, až to doopravdy začalo bolet. Vypila jsem sklenici vody a pak zatajila dech, ale nepřešlo to, dokud jsem si znovu neumyla obličej a nebyla připravena vyjít do jídelny za tatínkem. Neměla jsem chuť k jídlu, ale udělám to, oč mě požádal.

Po snídani jsme s tatínkem vyšli na můstek, přesně jak mi slíbil, a stáli jsme vedle kapitána Willshawa a pozorovali, jak spolu s důstojníky dohlíží na přistání Jillian. Jak to musí být pro tatínka smutné, říkala jsem si, když si teď vzpomene na jméno lodi. Pamatovala jsem se na ten den, kdy mě vzal s mamkou na vyjížďku, aniž by nám sdělil důvod. Zabočil k dokům pod záminkou, že tam musí vyřídit nějakou maličkost, a náhle se tyčila před námi… nová zaoceánská loď, připravovaná k pokřtění. Mamka i já jsme byly vzrušené, ale teprve když tatínek zastavil vedle lodi, pochopily jsme, proč tak trval na tom, abychom tuhle vyjížďku podnikly. Na bocích nového parníku zářilo jasnými barvami jméno: Jillian.

Mamka vypískla radostí a zasypala tatínkovu tvář polibky. Ale to už se zdálo dávno, celé věky.

Když jsme se teď víc a víc blížili k přístavu, viděla jsem dav lidí, který se shlukl, aby uvítal vracející se cestovatele. Čekaly tu seřazené taxíky a vedle nich limuzíny a soukromá vozidla. Dole na palubách cestující mávali a křičeli na lidi, kteří mávali klobouky a kapesníky, fotografovali a volali na ně. Hledala jsem mamku, ale nikde jsem ji neviděla. Nakonec jsem spatřila jedno z našich aut, ale vedle něj stál a čekal jen Paul Roberts, řidič, jehož služeb jsme často využívali.

„Mamka pro mě nepřijede, tati?“

„Napadlo mě, že možná pošle jen Paula s autem. Nijak netouží mě spatřit.“

„Ale co já! Měla by tu být jako příbuzní všech ostatních.“

„Jen se vyhýbá scénám,“ řekl tatínek. Brání ji i teď, napadlo mě. Kdyby jen věděla, jak moc ji ve skutečnosti miluje. Byla jsem odhodlaná jí to povědět.

„Ty teď vůbec nepojedeš domů, tati?“ zeptala jsem se tiše. Věděla jsem, že na mě spoléhá, že se nerozpláču a nedám průchod našim osobním problémům před cestujícími a členy posádky.

„Ne. Mám tu ještě práci. Jen jeď napřed. Stavím se později.“ Zase ten výraz: „stavím se.“

Rychle jsem přikývla. Když byla loď konečně v doku a lidé směli vystupovat na břeh, obrátila jsem se k tatínkovi. Jen zavřel oči, otevřel je a pak kývl.

„No tak,“ řekl tiše. „Já budu v pořádku.“

„Tati.“ Hrdlo se mi sevřelo. Znovu pokynul ke dveřím. Viděla jsem, že má také co dělat, aby se udržel. Rychle mě políbil na tvář. Užuž jsem ho objala, ale odtáhl se a já pak vyšla ze dveří a dolů na palubu.

Bylo částečně oblačné dopoledne, ale mně připadalo pochmurné a šedé. Mořský vánek jsem na lících cítila jako dech sněhuláka, teplé slzy mě okamžitě zastudily. Přitáhla jsem si kabát k tělu a zamířila k přistávacímu můstku, když jsem ucítila, jak mě někdo tahá za paži.

Byla to Klára Spencerová a její sestra Melanie. Jejich rodiče stáli hned za nimi a všichni si byli tak blízcí – matka položila ruku Kláře na rameno a otec zase Melanii. Bylo to jako rodinný portrét, chyběl jim jen titulek RODINNÉ ŠTĚSTÍ.

„Nashledanou, Leigh,“ řekla Klára. „Napíšeme ti.“

„Nashle. Odepíšu vám,“ zavolala jsem a mířila pryč. Chtěla jsem před nimi utéct.

„Leigh!“ křikla Klára. „Byla to zábava, ale že je to nádhera být zas doma?“

Jen jsem zamávala a pospíchala co nejrychleji k autu. Zavazadla už jsem měla naložená.

„Je maminka v pořádku?“ zeptala jsem se. Možná je tak rozčilená z toho, co udělala, že stůně doma v posteli, pomyslela jsem si s nadějí.

„To ano. Volala mě dneska ráno a zdálo se, že je jí fajn. Měla jste štěstí, že jste tu nebyla; minulý týden tady bylo moc zima. Bavila jste se dobře?“ zeptal se, když jsem neodpověděla.

„Ano,“ ohlédla jsem se. Viděla jsem tatínka na můstku, jak mluví s kapitánem Willshawem, ale zarazil se uprostřed rozhovoru a pohlédl za mnou. Zamávala jsem z okna. Zvolna zvedl ruku a podržel ji jako bílý prapor poražených.

Clarence mě přivítal a odnesl mi zavazadla hned, jak jsme přijeli, ale mamku nebylo nikde vidět. Vtrhla jsem do domu a volala ji, dožadovala jsem se: „MAMI! MAMI! KDE JSI?“

Clarence mě dohnal se zavazadly.

„Paní VanVoreenová odjela dnes ráno na výlet k moři,“ řekl. „Ještě se nevrátila.“

„Cože? K moři? Ale… copak nevěděla, že se dneska dopoledne vrátím?“ vyhrkla jsem. Clarence zřejmě zarazila divokost, s níž jsem se dožadovala odpovědí na své otázky.

„Jen vám zanesu zavazadla do pokoje, slečno Leigh.“ Zamířil ke schodišti. Zmateně jsem tam pár vteřin jen stála. Pohled mi padl na dveře tatínkovy pracovny. Už ji nebude používat, napadlo mě a hrdlo se mi bolestivě stáhlo. Co teď mamka udělá – jen ji zavře? Věděla jsem, jak ten pokoj nesnáší.

Mně ale náhle připadal drahocenný jako kostel. Vstoupila jsem do něj a zahleděla se na tatínkovy věci. Vdechovala jsem vůně – vznášelo se tu aroma jeho tabáku, stejně tak vůně naplaveného dřeva, starého nábytku a koberce. I když mnohé z toho bylo omšelé a vybledlé, mně se to zdálo krásné, protože to bylo tatínkovo.

V duchu jsem ho viděla shrbeného nad psacím stolem, tenký sloup kouře stoupá z vyřezávané dýmky, první dýmky, kterou dostal od svého otce. Na předním pravém rohu jeho stolu stál model Jillian. Byl na tu loď hrdý, tak hrdý, že ji pojmenoval po mamce. Zbytek stolu vypadal přeplněně a nespořádaně jako vždycky, ale pohled na něj mě teď vzmužil, protože znamenal, že se brzy bude muset vrátit pro důležitá lejstra.

Zvolna jsem vyšla ven a zvolna jsem stoupala po schodech. Clarence sestupoval dolů. Zřejmě se nemohl dočkat, až bude ode mě co nejdál.

„Všechno máte ve svém pokoji, slečno Leigh.“

„Děkuju, Clarenci. A Clarenci,“ zavolala jsem za ním, když už mě minul.

„Ano?“

„Nenechala maminka nějaký vzkaz, kdy se vrátí?“

„Ne.“

„Děkuju, Clarenci.“ Pokračovala jsem nahoru a vstoupila do svého pokoje.

Jak jinak mi teď připadal můj svět. Tolik jsem se nemohla dočkat, až budu doma, zase ve svém milovaném pokoji, až budu spát ve své posteli a přitulím se k vycpaným zvířátkům, která jsem dostávala celá léta. Těšila jsem se, až zavolám kamarádkám a zjistím všechny novinky, které mi unikly za tu dobu, co jsem se plavila po moři. Chtěla jsem jim vyprávět o Fultonovi a Raymondovi, o zábavných pořadech a tanečních večírcích a jak mě jeden chlapec políbil a jak jsem si s oběma vyměnila adresy. Ale na ničem z toho teď nezáleželo; nic z toho už nemělo význam.

Připadala jsem si jako zhypnotizovaná. Mechanicky jsem si vybalila, probírala se svým šatstvem a oddělovala od ostatního to, co se muselo dát vyčistit a vyprat. Pak jsem si sedla na postel jako v závrati. Nakonec jsem ze zvědavosti a nudy vstala a vstoupila do mamčina apartmá.

Ještě se nevrátila. Na její ložnici se nic nezměnilo. Dlouhý toaletní stolek byl pořád přeplněný krémy a líčidly, kartáči a hřebeny.

A nedala pryč svůj a tatínkův svatební obrázek! Ti dva tu ještě byli, uvězněni v solidním zlatém rámu, oba vypadali mladě a šťastně, mamka tak krásná, tatínek hezký a důstojný.

Slovo „rozvod“ v sobě pro mě skrývalo jakýsi záhadný tón. Napůl jsem si představovala, že když se teď mamka s tatínkem rozvedla, padne na celý dům jakési kouzlo, jako by nás rozvod dostal do moci nějaké čarodějky. Dům bude jiný; sloužící budou jiní; mamka a tatínek určitě budou jiní; a já… já se dosud bála, jak se změním.

Užuž jsem vyšla z mamčina apartmá, ale zastavila jsem se v obývacím pokoji, když mě upoutalo cosi na jejím psacím stole. Vypadalo to jako hromada knih se vzorky tiskařské společnosti. Neměli jsme v nejbližší době co slavit, žádné narozeniny a teď určitě ani žádná výročí. Co to mamka dělá: hodlá ohlašovat svůj rozvod? Přistoupila jsem ke stolu a otevřela první vzorník.

Nejdřív mi to vůbec nedávalo smysl, ale mé srdce pochopilo rychleji než mozek, protože se rozbušilo tak silně, až mi to bralo dech. Bušení mi v hlavě znělo jako burácení hromu. Polykala jsem slzy – slzy, jež mi hrozily vytrysknout od okamžiku, kdy jsem vstoupila do svého domu, a dál jsem listovala vzorníky. Všechny byly stejné.

Všechno to byly vzorky svatebních oznámení!

Nová nejlepší přítelkyně

MAMKA SE NEVRACELA DOMŮ CELÉ HODINY. Šla jsem nahoru do svého pokoje a čekala a čekala, dokud jsem ji neuslyšela vstupovat do domu. Její smích ji na schodech předběhl. Nedokázala jsem si představit, jak nebo proč by měla být v tak veselé náladě. Svět kolem nás se hroutil a její hlas zvonil s hudební kadencí, jako by byly Vánoce nebo jako by měla narozeniny. Vyšla jsem ze svého pokoje právě když vystupovala na vrcholek schodiště.

Vypadala stejně krásně jako vždy, spíš snad její krása ještě rozkvetla od té doby, co tatínka a mě opustila. Jako by nabrala sil, byla plná života a energie, oči jí jiskřily, jemné zlaté vlasy se jí leskly pod bílou kožešinovou čapkou. Měla na sobě bílý norkový kožich, ten, co jí tatínek dovezl z Ruska. Tváře měla růžové, jak je laskal svěží listopadový vzduch. Teprve když jsem ji uviděla, uvědomila jsem si, jak moc jsem ji chtěla vidět churavou a bledou, zničenou rozhodnutím jež učinila.

Její překypující nadšení a veselí mě ohromilo. Dokázala jsem jen stát a zírat. Mamčina tvář však nebyla strhaná, oči nebyly zarudlé, naopak vypadala jako člověk osvobozený z temné a nepřívětivé hradní kobky, propuštěný z řetězů a osvobozený, aby byl opět mladý, krásný a naživu. Špatně pochopila můj výraz překvapení a smutku.

„Ach Leigh, promiň, že jsem tu nebyla, když jsi přijela, ale nevěřila bys, jaký je provoz.“ Usmála se, jako by očekávala, že na všechno hrozné okamžitě zapomenu.

„Proč jsi nepřijela do přístavu? Kdes byla?“

„Kde jsem byla? Byla jsem na Farthy,“ zazpívala a zamířila ke svému apartmá. „Víš, jak nespolehlivá dovedou být tahle přistání… půlhodina zpoždění, hodina zpoždění. Něco se vždycky stane. Dokázala jsem si představit, jak uvíznu v tom dusném autě a budu čekat, čekat, čekat.“ Obrátila se a zazářila na mě letmým úsměvem. „Myslela jsem, že ti to nebude vadit a u moře je dneska daleko příjemněji,“ řekla, když odkládala klobouk a kabát. „Nebe je tam úplně modré,“ dodala a přehodila kožich přes jednu z rokokových židlí. „Ale tam je pro mě modré vždycky, i když je šedé,“ zašeptala a její věta zněla jako slova z milostné písně.

Potom, ještě v kožešinové čapce, padla naznak na postel a rozhodila ruce do stran, když se zhoupla na matraci. Nikdy jsem ji dosud neviděla tak veselou. Zdála se o celé roky mladší, spíš jako jedna z mých kamarádek, pošetilá a samé chichotání. V očích jí zamžikalo, když se usmála vzhůru ke stropu. Stála jsem tam beze slova a upírala na ni oči. Copak neví o tom, že mi tatínek všecko řekl?

„Tatínek mi řekl o tvém telegramu,“ vyhrkla jsem.

Vzhlédla ke mně, úsměv jí zvolna vadl na rtech, třpyt v očích odumíral. Svěžest a veselí jí z tváře vymizely. Jako by se vracela zpátky na zem, zpět ke skutečnosti. Oči jí ochladiv, ústa se sevřela. Zhluboka se nadechla a usedla, pomalu a namáhavě. Pak sejmula čapku, rozpustila si vlasy a zatřepala hlavou, aby uvolnila pramínky.

„Měl to nechat na mně,“ řekla s pozoruhodným klidem. „Ale nepřekvapuje mě to. Určitě všecko podal hrůzostrašně, aby to znělo jako nezdar nějakého obchodního podniku. Co ti řekl, že naše manželství zbankrotovalo?“

„Kdepak, mami, tatínek je zoufalý,“ vykřikla jsem. Ušklíbla se, vstala a přistoupila ke svému toaletnímu stolku. „Opravdu ses jela rozvést do Mexika?“ Kdesi ve mně nějaké hloupé dítě pořád marně doufalo, že to přece jen není pravda.

„Ano, Leigh, jela. A nelituju toho.“ Ta slova se mi zabodávala do celého těla jako jehly.

„Ale proč jsi to udělala? Jak jsi mohla?“ zařvala jsem, rozzuřená na svou matku. Rozpalovalo mě k nepříčetnosti, jak málo jí zřejmě záleželo na tom, jak zapůsobí její sobecké rozhodnutí na mě. Sedla si a otočila se ke mně.

„Leigh, doufala jsem, že to všechno vezmeš už jako dospělá,“ řekla klidně, ale pevně. „Už nějakou dobu to chci udělat, ale odkládala jsem to, dokud nebudeš dost stará, aby ses s tím vypořádala na úrovni dospělého člověka. Celé měsíce, víc, celá léta jsem trpěla čím dál tím víc, jen až budeš dost stará, abys pochopila, až to uskutečním,“ dodala a potřásla hlavou, jako by se právě zbavila jakéhosi strašně těžkého nákladu.

„Já to tedy nechápu,“ odsekla jsem. „Nikdy to nepochopím. Nikdy.“ Doufala jsem, že má slova se do ní zabodávají jako dýky. Stáhla ramena dozadu a oči jí zaplály a doširoka se otevřely.

„Co přesně ti otec řekl?“

„Žes od nás odjela, aby sis všechno promyslela a pak od tebe dostal telegram, že ses odlétla do Mexika rozvést.“

„A pověděl ti proč?“

„Prý ses v něm velmi zklamala a ještě jsi mladá a chceš mít příležitost být ještě šťastná. Ale proč nemůžeš být šťastná s tatínkem?“ zasténala jsem.

„Ale Leigh, musíš se snažit pokusit pochopit mé stanovisko. Měla bys to pochopit snáz, když se teď sama stáváš ženou. Nevíš, nedovedeš si ani představit, jakých pro mě bylo těch posledních pár let. Kdykoli mě tvůj otec vezme na některou ze svých okružních jízd, je to proto, že chce udělat dojem… využít mě ve svůj prospěch. Připadala jsem si jako pták v kleci, pravda ve zlacené kleci, ano, ale nicméně uvězněný“

Uvězněný? Co tím myslí? Mohla si chodit a jezdit, kam se jí zachtělo, kupovat si co chtěla, dělat co chtěla. Měli jsme tak krásný domov, že jsem si nedokázala představit, jak ho může někdo považovat za vězení.

„Ostatní cestující mě litují, Leigh. Vidím to na nich.“ Jako šílená si zabořila prsty do vlasů. „Vědí, že jen zřídkakdy dělám to, co oni mohou dělat, kdykoli se jim zachce. Nenávidím jejich soucit! Nenávidím ho!“ Zaťala ruce do pěstiček a zabušila si jimi shora do stehen.

„Takhle to jde už léta a léta a já se snažila uchovat si zdravý rozum, jen abys vyrůstala ve šťastném domově, ale víc už nedokážu obětovat. Nechci! Nevzdám se toho, co je tak vzácné a pomíjivé – mé mládí a má krása. Neuvadnu jako květina, ke které nemůže slunce. Já patřím na taneční parkety, do opery a do divadla, do přímořských letovisek, na večírky, kde mě budou fotografovat do společenských rubrik. Máš představu, kolik společenských událostí jsem si musela nechat ujít, protože tvůj otec neměl čas, měl moc práce? Máš představu?“ Pak se nadechla. Ve tváři byla šarlatová a oči měla přimhouřené tak ostře, až mě to polekalo. Ohromil mě její výbuch. Nikdy jsem si nepředstavovala, že by v sobě chovala takový vzdor a zoufalství.

Chtěla jsem ji nenávidět za to, co udělala tatínkovi a mně, ale pohled na ni v takovém stavu, s vyvalenýma očima, s rozcuchanými vlasy, s tváří rudou zoufalstvím, ve mně dokázal jen vzbudit dojem, že tohle děsivé stvoření není má matka.

„Tatínka to všechno mrzí. Skutečně.“

„To určitě… na chvilku, ale zítra ho zase upoutá nějaká krize v jeho podniku a zapomene, co se mezi námi stalo.“

„Ne, mami, nezapomene. Nemohla bys ho nechat, aby to ještě zkusil? Nešlo by to?“ žadonila jsem.

„Už jsem ho nechala, aby to zkusil znova, Leigh. Moc a mockrát. Tohle není nic, co by začalo až v poslední době. Začalo to skoro hned po naší svatbě. Ach,“ vzdychla a napřímila se, „v prvních letech to nebylo tak zlé, protože ses hned narodila a já se musela starat o tebe a tvůj otec byl velmi pozorný a byl mi úplně oddaný. Samozřejmě byl tehdy o dvanáct let mladší, ale nesmíš zapomínat, že už byl hodně v letech. Vsadím se, že sis nikdy neuvědomila, že je dost starý, aby byl mým otcem.“

Tahle představa byla tak neslýchaná a divná, že jsem se div nerozesmála, ale ona jí nevěnovala ani úsměv. Tatínek, její otec? Můj dědeček?

„Jeho věk se na něm začal projevovat. Připouštím, že to všechno je zčásti moje chyba, protože jsem byla ochotná se za něj provdat, ale byla jsem tehdy tak mladá a nešťastná, že mě ani nenapadlo přemýšlet o své budoucnosti. A tvůj otec mi dával všechny možné nádherné sliby… sliby, které nikdy nedodržel… sliby, na které se ani nepamatuje!“

„Ale bylas tolik zamilovaná. Sama jsi mi to říkala.“ Záchranný člun mé naděje se rychle potápěl. Všechno, co říkala, do něj proráželo další a další díry.

„Byla jsem mladá; nevěděla jsem tehdy, co je to láska.“ Usmála se. „Ale teď, teď to chápu. Úplně,“ dodala a do tváře se jí vrátila svěžest a jiskra. „Ach Leigh… Leigh,“ vykřikla, „nesmíš mě nenávidět, ale jsem zamilovaná, skutečně a doopravdy zamilovaná.“

„Co?“ Ohlédla jsem se k obývacímu pokoji a vzpomněla si na ty pozvánky. „Ty ses zamilovala do někoho jiného? Ty vzorky pozvánek…“ umlkla jsem, poznání na mě dopadlo jako ledový déšť.

„Tys je viděla?“

Přikývla jsem.

„No, tak ať už tedy víš všecko,“ řekla a pevně se napřímila. „Jsem zamilovaná do Tonyho Tattertona a on je šíleně zamilovaný do mě, a o Vánocích budeme mít svatbu a budeme žít na Farthy!“ Zničehonic se tvář, jež vypadala jako ohyzdná verze mé krásné mamky, uvolnila. Pak se usmála s očima plnýma štěstí.

I když jsem něco takového očekávala, úplně mě zničilo, když jsem ji doopravdy uslyšela ta slova pronášet. Cítila jsem, jak mi tvář zbělela a stáhla se. Směsí šoku a smutku mi ochrnuly nohy, zůstala jsem jako přibitá k podlaze. Nemohla jsem promluvit, nemohla jsem polykat. Asi se mi dech zastavil a srdce ztuhlo, jako by je zasáhl mráz. Bylo mi, jako by mi hruď sevřel pár obřích rukou z ledu.

„Nesmíš mě nenávidět a musíš se to snažit pochopit, Leigh. Prosím tě. Mluvím s tebou jako žena s ženou.“

„Ale mami, jak ses mohla zamilovat do někoho jiného?“ Myšlenky mi uháněly jako zběsilé, snažila jsem se chápat. Když jsem si vzpomněla na to, jak mamka a Tony tančili při plese na rozloučenou před plavbou, dostával každý okamžik, kdy ji svíral v náručí, každý pohled, který jí věnoval, nový význam, svůj pravý význam. Vycítila jsem něco, už když jsem s ní byla na Farthy a viděla, jak spolu šli a šeptali si, ale nechápala jsem tehdy, co to cítím. Proč chápe srdce všechno daleko rychleji než mozek? uvažovala jsem. Možná jsem to nechtěla vědět, nechtěla jsem chápat. Teď už nemám na vybranou.

„Není těžké pochopit, proč nebo jak k tomu došlo, Leigh. Tony mě zbožňuje, uctívá mě. Prý jsem jako nějaká mýtická bohyně, která sestoupila z nebes, aby dala jeho životu smysl. Ani muži s tolika penězi a mocí jako má on se totiž necítí úplní, pokud nemají ženu, kterou milují a která je dokáže milovat. Láska, opravdová láska, to je naplnění života, Leigh. Tohle jednou pochopíš a pak teprve budeš vděčná za všechno, co ti říkám. Můžu ti říct ještě něco? Budeš mi naslouchat jako nejlepší přítelkyně, jako blízká kamarádka? Nikdy jsem neměla opravdu dobrou přítelkyni. Vyrůstala jsem s dvěma strašnými sestrami, co na mě pořád tak žárlily, že jsem jim nikdy neřekla nic hezkého ani se s nimi nepodělila o žádný pěkný pocit. Leigh?“

„Jsem tvoje nejlepší přítelkyně, mami. Já… jen…“

„Tak dobrá,“ řekla a do očí jí vstoupil nepřítomný výraz. „V tu chvíli, kdy jsem poprvé spatřila Tonyho a on mě, bylo to, jako by mraky zmizely a nade mnou se rozprostřela modrá obloha. Všechno kolem mě ožilo, rozjasnilo se. Barvy se rozsvítily, ptáci se rozezpívali a vánek, ať byl jak chtěl chladný, byl osvěžující a něžný. Nemohla jsem se dočkat, až se každé ráno vzbudím a odjedu na Farthy, jen abych byla u něj, slyšela jeho hlas a cítila na sobě jeho pohled. To je láska, Leigh, opravdová láska.“ Vztáhla ke mně paže. Její slova byla tak magická a myšlenky nádherné, že jsem se nedokázala ubránit, abych nepřistoupila blíž, až mě mohla vzít za ruku a pohlédnout mi do očí.

„Poznala jsem, že mi otevřel své srdce a že se tam pro mě našlo místo. Kdykoliv na mě promluvil, hlas mu tak zněžněl, zmilostněl… V očích měl touhu, až mě všude mravenčilo,“ přiznávala se mi jako školačka, která právě nalezla svou první lásku. Jenomže tentokrát mluvila mamka… mamka… a ke mně!

„Ach, já se nejdřív snažila odolat, Leigh. Nebyla jsem tvému otci nevěrná. Opakovala jsem si zas a znova, že jsem vdaná žena, že musím myslet na manžela a na dítě, ale jak jsme se s Tonym víc a víc sbližovali, všechno odhodlání sláblo, až už jsem nedokázala déle zapírat, co se dělo. Došlo k tomu jednou večer, když jsem skončila práci a uklízela, abych mohla jít domů. Bylo teplo, teplé pozdní odpoledne. Pozval mě, abych se s ním šla projít a podívat na moře. Zaváhala jsem, ale prosil mě, sliboval, že mě hned zavede zpátky. Podlehla jsem a šli jsme na malý pahorek s vyhlídkou na moře. Slunce bylo rudé a stálo nízko, dolním okrajem se právě dotklo oceánu. Tajil se mi dech při tom pohledu. Najednou jsem ucítila jeho ruku ve své a když jsme se dotkli, srdce mi vykřiklo… ne… dožadovalo se slyšení. Přiznala jsem se mu, jak jsem nešťastná, ale řekla jsem mu taky, že se nemůžu do ničeho bezhlavě hrnout. Byl velmi chápavý, ale odhodlaný. Třikrát nebo čtyřikrát jsem se pokoušela všechno tvému otci vysvětlit, ale buď to ignoroval, nebo vůbec neposlouchal. Myslí vždycky jen na svůj podnik.

Nakonec, při plese na rozloučenou před odplutím, jsem Tonymu něco slíbila. I tak jsem se snažila ten slib porušit. Trpěla jsem na té cestě na Jamajku, ale lásce se nedá poroučet, když je tak skutečná a opravdová jako mezi Tonym a mnou, a nakonec jsem pochopila, že musím udělat něco dramatického, jinak uvadnu potmě jako květina. Pokusíš se to pochopit? Zkusíš to, Leigh? Možná to jednoho dne potká i tebe a pak budeš někoho potřebovat, někoho, koho miluješ a kdo miluje tebe, aby tě pochopil.“ Stiskla mi ruku a zaprosila očima.

„Ach mami. Je to všechno tak najednou. Tebe to možná nepotkalo přes noc, ale mě ano.“

„Já vím, Leigh. Chápu, čím jsi prošla, ale budu potřebovat, abys mi taky pomohla. Potřebuju tvou pomoc a lásku. Budeš pro mě víc než dcera? Budeš také moje nejlepší přítelkyně?“

Oči jí zeskelnatěly, zaplnily se slzami. Musela jsem ji obejmout. Políbila mě na tvář.

„Pokusím se. Ale mami, co se stane s tatínkem?“

„Nic se s ním nestane, Leigh. Věř mi. Má svůj podnik a ten ho zaměstnává dnem i nocí. Budeš ho navštěvovat a on bude navštěvovat tebe stejně často jako teď, což zase není tak moc,“ dodala suše.

Neřekla jsem nic. V tomhle má možná pravdu, říkala jsem si, ale stejně mi její slova pronikla srdcem jako zabodnutý meč.

„A Leigh, co je ze všeho nejdůležitější, pokusíš se mít ráda Tonyho? Dáš mu příležitost? Pokud ano, uvidíš, jak je milý a pochopíš, proč ho tolik miluju.“

Nedokázala jsem se ubránit svým pocitům. Pokaždé, když řekla, že miluje Tonyho, vzpomněla jsem si na tatínka a jak je to všechno kruté. Při pomyšlení na Tonyho se mi motýli v břiše trošku zatřepetali, zavrtěli se z neklidného spánku. Jak jsem tam seděla, zvolna mi svitlo, jako když voda prosakuje betonem, že je to všecko Tonyho vina. Nenávidím Tonyho!

Ach, proč musel tenhle bohatý, hezký muž vstoupit do mamčina života a uchvátit ji do náručí tak rychle a úplně? Víc než co jiného jsem chtěla, aby litoval, že rozerval můj šťastný a láskyplný svět na cáry.

„Leigh, zkusíš to?“ opakovala mamka, hlas teď měla trochu zoufalý. Znovu dnes její myšlenky bojovaly s mými a zvítězily. Přikývla jsem. „Děkuju. Ach, moc ti děkuju, zlatíčko.“ Objala mě a já byla po tomhle projevu náklonnosti tak vyhládlá, tak jsem se potřebovala zahřát jejím dotykem, až mi bylo jasné, že ať by mě teď požádala o cokoliv, budu souhlasit. Ale nedokázala jsem se ubránit ani v jejím náručí pocitu chladu a neživotnosti. Bylo pro mě hrozné s tímhle souhlasit – zrazovala jsem tatínka.

„A ještě o jedno tě chci požádat, Leigh, o jednu věc. Svěřím ti tajemství, které teď jako nejlepší přítelkyně můžeme mít, protože ti důvěřuju, že je zachováš. Slíbíš mi, že to uchováš v tajnosti? Na mou duši, na sto hříchů,“ dodala a položila si ruku na prsa.

Co to může být? uvažovala jsem.

„Slibuju, mami.“

„Dobře.“ Naklonila se ke mně a zašeptala, jako by v místnosti byli ještě jiní lidé. „Tony nezná můj skutečný věk ani teď, i když mě požádal o ruku a já souhlasila. Nechci, aby to věděl. Jak už jsem ti řekla po našem odjezdu z Farthy, on věří, že je mi osmadvacet.“

„Copak mu nikdy neřekneš pravdu?“

„Jednou ano, ale ne hned. Platí?“

Kývla jsem, ale divila jsem se – když jsou do sebe tolik zamilovaní, proč se mu musí lhát? Copak snad zamilovanost, pravá láska neznamená, že mezi lidmi neexistuje žádná lež, že si navzájem tak naprosto důvěřují, že je nic nedokáže odloučit?

„Děkuju, Leigh. Já věděla, že to pochopíš. Poznala jsem, že dospíváš. Říkala jsem to Tonymu. Mimochodem, jemu se moc líbíš. Pořád o tobě mluví, jak jsi roztomilá a jak tě má Troy rád a jak se s tebou báječně bavil, když jste byli vy tři na procházce po pláži. Ach, já už se nemůžu dočkat, až budeme všichni spolu na Farthy. Je to splněný životní sen, Leigh. Uvidíš. Budeš princezna, přece jen opravdová debutantka.“ Vstala.

„Dám si teplou bublinkovou lázeň, protože už se můžu uklidnit, když vím, že mě má holčička chápe a miluje. Potom si sedneme a popovídáme si a ty mi budeš vyprávět všechno o Jamajce a cos tam dělala. Platí?“ Přikývla jsem a vzpomněla si na dárek pro ni.

„Koupila jsem ti něco na tržišti, mami.“

„Skutečně? To je od tebe roztomilé, žes na mě myslela, i když jsem tě tak opustila. Ty jsi hrozně hodné, skvělé dítě, Leigh. Mám velké štěstí, že tě mám.“

„Já to přinesu,“ vykřikla jsem a uháněla zpátky do svého pokoje. „Není to nic moc,“ řekla jsem jí, když jsem se vrátila, „ale mně se to moc líbilo.“ Rychle dárek vybalila.

„Já prostě miluju dárky, miluju překvapení, a je mi jedno, kolik stojí. Tony je taky takový Chce mi dávat něco nového a krásného každý den našeho společného života,“ vypískla. Vzhledem k tomu, co jsem slíbila, jsem se snažila ze všech sil nezatvrzovat se proti jejímu nově nalezenému štěstí. Zadívala se na ručně malovaný šátek. „Ach, ten je ohromný, Leigh. Tos vybrala chytře. Půjde mi ke spoustě oblečení. Mrzí mě, že jsem tam nebyla s tebou, ale vynahradím ti to tisícinásobně. Uvidíš.“

„Koupila jsem tatínkovi ručně vyřezávanou hůlku,“ řekla jsem tiše.

„To je hezké.“ Odešla do koupelny a pustila si vodu. Okamžik jsem tam stála, poslouchala, jak si pro sebe pobzukuje, a pak jsem odešla.

Tatínek dorazil krátce před večeří. Mamka byla dosud ve svém apartmá, mluvila po telefonu s přítelkyněmi a upravovala si nehty a vlasy. Ještě jsem neměla možnost povědět jí o sestrách Spenserových, Fultonovi a Raymondovi, ale očekávala jsem, že jí to všecko řeknu u večeře. Náhle jsem uslyšela, jak se přední dveře otevírají a Clarence říká: „Dobrý den, pane VanVoreene.“

Tatínek! napadlo mě a hned jsem vyskočila. Už byl v pracovně a bral si nějaké papíry.

„Tati!“

„Nazdar, Leigh. Už ses zabydlela, ano?“

„Ano. Mamka je tady. Je nahoře.“

„Aha.“ Vrátil se rychle ke svým papírům.

„Zůstaneš tady chvíli?“ Bylo mi ho líto. Vypadal unaveně a opotřebovaně, starší než kdy jindy, a já si pořád říkala, oč horší to pro něj bude, až se dozví o mamčině lásce k Tonymu Tattertonovi. Možná v sobě stále ještě chová nějakou naději, jako prve já, i když se dala rozvést.

„Ne, Leigh. Musím se vrátit do kanceláře a připravit se na další cestu.“

„Ale kde budeš dneska spát?“

„Mám pokoje v Hiltonu. Nesmíš se o mě bát. Chci, abys na sebe dávala dobrý pozor a…“ Zvedl oči, jako by viděl skrze strop do mamčina apartmá. „A na matku taky.“ Vrátil se ke svým papírům, probíral se složkami, otevíral zásuvky kartotéky a začal si plnit aktovku.

Seděla jsem v kožené lenošce a pozorovala ho a bylo mi strašně. Připadala jsem si, jako bych ho zrazovala, když mu neřeknu, co vím o mamce a o Tonym.

Připadala jsem si jako rozštěpená napůl. Usmála-li jsem se na mamku nebo bylo-li mi s ní dobře, nedokázala jsem se ubránit pocitu viny, pocitu, že ubližuju tatínkovi; a totéž platilo, když jsem se usmívala na něj a když mi bylo dobře s ním. Mamka mě bude nenávidět. Určitě mě bude nenávidět, jestliže mu prozradím něco z jejích tajemství. Co mám dělat?

Tatínek si všiml ustaraného výrazu v mé tváři.

„Ale ale,“ řekl. „Tohle mi nesmíš dělat. Už jsem ti řekl – jak se dostaneme z bouře, bude zas hladká plavba. Obrň se proti větru. Buď srdnatá. Už jsi moc dlouho mezi námořníky a lodníky, než abys byla jiná.“

„Budu se snažit, tati.“

„To je moje děvče. Tak,“ rozhlédl se, „nejspíš mám všechno, co prozatím potřebuju.“ Zavřel aktovku. Srdce se mi rozbušilo. Myslela jsem, že nemám v nohou dost sil, abych vstala. Užuž chtěl obejít psací stůl, ale pak se prudce zarazil, výraz na jeho tváři se rychle změnil z něžného a milujícího do pevného, dokonce hněvivého. Otočila jsem se. Ve dveřích stála mamka.

„Nazdar, Cleave,“ řekla.

„Přišel jsem si jen pro nějaké svoje papíry.“

„To jsem ráda,“ řekla. „Musíme probrat některé záležitosti. Chtěla jsem je nechat na později, ale tohle je snad stejně dobrá chvíle jako každá jiná.“

„Ano.“

„Leigh, nechala bys nás chvíli o samotě, prosím,“ mamka se chladně usmála. Pohlédla jsem na tatínka. Kývl a náhle jako by moje nohy, které mi až dosud připadaly jako dvě rozvařené špagety, opět získaly svou pevnost a já vstala a vyběhla z pracovny. Ještě jsem se ohlédla a uviděla, jak mamka zavírá dveře.

Chtělo se mi vrátit a přiložit k nim ucho, ale bála jsem se, aby mě tam nenašli.

Připadalo mi, že uplynuly celé hodiny, ale nakonec za mnou mamka přišla. Dívala jsem se za ni, čekala jsem totiž i tatínka. Třeba nějak urovnali své různice a chtějí dát naší rodině ještě jednu příležitost. Třeba řekl tatínek něco zázračného a oba si vzpomněli na první dny svého vztahu, kdy se tolik milovali. Čekala jsem na ta slova; modlila jsem se za ně.

„Vsadím se, že umíráš hlady,“ řekla mamka. „Já tedy ano.“

„Tatínek bude jíst s námi?“ zeptala jsem se s nadějí.

„Ne, je to jako za starých časů,“ řekla suše. „Odjel do svých loděnic.“

„Odjel? On je pryč?“ vykřikla jsem. Jistě by přece neodjel, aniž by se rozloučil, aniž by mě naposled políbil.

„Ano, odjel. Pojďme se navečeřet.“ Odvrátila se.

Ale on přece nemůže být pryč, křičelo mi to v hlavě. Ne bez rozloučení. Spěchala jsem za ní, ale místo abych šla rovnou do jídelny, zamířila jsem do jeho pracovny.

Dveře byly zavřené a když jsem je otevřela, uviděla jsem jen ztemnělou místnost. Mamka čekala na chodbě. Otočila jsem se, slzy mi kanuly po tváři.

„Kde je?“

„Vždyť jsem ti to říkala, Leigh. Odjel.“

„Ale on… nedal mi pusu na rozloučenou,“ rozbrečela jsem se.

„Neměl náladu na líbání. Teď tě prosím, zlato. Dej se do hromady. Jdi si umýt obličej. Osvěž se. Nechceme předvádět služebnictvu, že jsme nešťastné, viď? Až budeš mít něco v žaludku, bude ti hned mnohem líp. Určitě.“

„Já nemám hlad,“ vykřikla jsem. Rozběhla jsem se ke schodišti.

„Leigh!“

Neohlédla jsem se. Nešlo to. Vyběhla jsem do schodů a do svého pokoje. Uháněla jsem k oknu a zadívala se ven v naději, že zahlédnu tatínka odcházet z domu, ale ulice dole byla prázdná, pouliční světla vrhala na chodníky dlouhé, temné a osamělé stíny.

Zaťala jsem pěsti, promnula si jimi oči a pak se rozhlédla po svém pokoji. Dívala jsem se na všechno, co mi tatínka připomínalo, na jeho obrázek, na modely lodí. Bylo po všem. Život, který jsem znala, zmizel v té prázdné noci dole.

Tatínek měl rčení, když poznal někoho nového, zvlášť někoho, kdo se mu zamlouval: „Nebuďme jako dvě lodi, co se míjejí v noci. Zavolej znovu. Zastav se.“

Ach tati, říkala jsem si, budeme teď jako dvě lodi, co se míjejí v noci?

Den splýval s dnem. Vrátila jsem se do školy a popsala svou cestu na Jamajku všem kamarádkám. Každého zajímalo mé vyprávění o Fultonovi a Raymondovi a týden po návratu domů jsem od Raymonda dostala hezký dopis. Vzala jsem ho s sebou do školy, abych ho ukázala kamarádkám, zvlášť těm, co se tvářily skepticky, když jsem jim vyprávěla o dvou starších chlapcích, co tvrdili, že bych se mohla vydávat za holku z vyšší střední školy.

Raymond psal většinou o tom, co dělá ve škole, ale taky psal, jak moc se mu líbilo být se mnou a nakonec se podepsal: „Tvůj milující Raymond.“

Ke konci prvního týdne volal tatínek, aby mě seznámil se svými plány na další cestu. Kolem něj v kanceláři bylo spousta hluku a i když to byl krátký hovor, byli jsme několikrát přerušeni. Prý se pokusí mi napsat nebo zavolat, hned jak dorazí na Kanárské ostrovy. Ach, jak se mi po něm stýskalo a jak jsem se snažila nepociťovat k mamce nenávist za to, že ho zapudila z mého života!

Za pár dní přišla mamka večer do mého pokoje oznámit, že pojedeme na Den díkůvzdání na večeři do Farthinggaleského sídla.

„Bude to nejskvělejší večeře na Den díkůvzdání, co jsme kdy zažily. Přijde hodně Tonyho bohatých přátel a pozval dokonce Patricka a Clarissu Darrowovy, vydavatele mých ilustrací, a samozřejmě tu architektku Elizabeth Deveroeovou s manželem, takže tam budou i lidé, které už známe. Že je to hezké?“

„Ale vždycky jsme slavili Den díkůvzdání tady, mami.“ Teprve v té chvíli mi napadlo, že tatínek s námi nebude na Den díkůvzdání. Bude to poprvé, protože ať ho obchodní záležitosti zanesly kamkoliv, pokaždé se mu podařilo být na Den díkůvzdání doma.

„Já vím, ale chci být s Tonym a on pořádá každý rok velkolepou událost. Budeme mít bažanta místo krocana, šampaňské a moučník, co se vymyká všem představám. Pamatuješ, jak dobře jeho šéfkuchař vaří?“

„Ale bez krocana to nebude žádný Den díkůvzdání.“

„Ach, bude tam tolik jiných skvělých věcí, že ti to ani nepřijde. Já vím, co uděláme,“ pokračovala, „koupíme si nové šaty, jen pro tu příležitost.“

„Ale já ještě neměla na sobě spoustu těch věcí, cos mi koupila k narozeninám.“

„Tohle je něco jiného,“ řekla, zvolna se otočila a zamyslela se. „Potřebujeme se ukázat… Vem si kabát,“ řekla náhle a tvář se jí rozsvítila vzrušením. „Půjdeme do butiku k Andrému a vybereme si obě něco originálního.“

„Ale mami…“ Věděla jsem, že šaty a róby u Andrého se pohybují od osmi set dolarů do deseti tisíc. „Můžeme si to teď dovolit, když tatínek… když tu tatínek není?“

„Samozřejmě, že můžeme. Tvůj otec stále odpovídá za všechny naše výdaje,“ odvětila pevně. „Dokud se znovu nevdám. Pak bude odpovídat už jen za ty tvoje, i když to ti nemusí dělat starosti. Tony je velmi velkorysý. Tak dělej,“ pobídla mě. „Už abychom vyrazily.“

Mamka si koupila černé sametové šaty s tenkými ramínky a široký pásek z antracitového hedvábí. Měla černé saténové rukavice až k lokti. Vzala si svůj největší diamantový náhrdelník a k němu diamantové náušnice ve tvaru hrušek.

Mně koupila krásné azurově zbarvené šaty ze vzdušného materiálu. Nikdy jsem si ještě na večeři na Den díkůvzdání nepřipadala tak nastrojená.

Tony poslal Milese s limuzínou, aby nás vyzvedl brzy odpoledne, ale musel sedět v předsíni a čekat na nás aspoň ještě pětačtyřicet minut, než si mamka dokončila účes a nalíčení. Konečně sešla po schodech ve svém sobolím kožichu. Ještě nikdy nevypadaly její vlasy tak měkce, ani se tak jasně neleskly. Podle toho, jak se Miles zvedl ze sedadla, jsem poznala, že ho ohromila její krása. Připadalo mi, že vypadá úplně jako filmová hvězda.

Kéž by tu mohl být tatínek, aby ji viděl, říkala jsem si, ale pak mě napadlo, že by mu to způsobilo jen další bolest, protože je tak krásná a odešla z jeho života.

„Jak vypadám?“ zeptala se mě a otočila se dokolečka.

„Jsi ze všech nejhezčí.“

„Ach zlato, děkuju ti. A ty vypadáš taky krásně. Každého oslníme,“ dodala a pak jsme vyšly k limuzíně.

Během cesty na Farthy mi vyprávěla o některých Tonyho přátelích, které už poznala. Všechno to byli zřejmě jeho obchodní nebo profesní známí.

„A počkej, až uvidíš jejich manželky,“ říkala. „Přes všechno své bohatství a postavení toho moc nevědí o módě ani o líčení. Ty a já tam vynikneme jako… jako růže v záhonu plevele.“ Zachichotala se a objala mě. Jakkoliv jsem byla smutná, že jedu na večeři ke Dni díkůvzdání bez tatínka, přesto mě uchvacovalo, jak se mnou mamka mluví. Chovala se spíš jako má starší sestra než jako matka. Připadalo mi, snad poprvé v životě, že se ke mně chová jako k nejlepší přítelkyni.

„Ale nebuď nervózní jen proto, že tihle lidé mají tolik peněz. Uvidíš, že nejsou tak chytří, pokud jde o společenské vztahy. Když se tě na něco zeptají, odpověz jim zdvořile, ale nedávej nikomu víc informací, než kolik jich požaduje. Muži si váží žen, které nejsou povídavé a nevykládají u večeře klepy. Muži rádi ovládají hovor svými řečmi o politice a o podnikání.“

„Ale tatínek takový nebyl.“ Chudák tatínek, říkala jsem si, bez rodiny někde na oceánu, na jedné ze svých lodí, večeří na Den díkůvzdání s cizími lidmi.

„Netvař se tak smutně,“ poradila mi mamka. „Jsi moc hezká, když se usmíváš.“

Paní Deveroeová, její manžel a Darrowovi už tam byli, když jsme přijely. Všichni prohlašovali, že mamka a já vypadáme jako sestry. Muži ve mně budili svými poklonami a pochvalnými pohledy pocit, že jsem velmi dospělá, a mamka vstoupila do ohromného domu, jako by byla královna. Všude se hemžili sloužící – čekali, jenjen aby jí splnili každé přání –, vzali od ní i ode mě kabáty, uvedli nás do hudebního salonku, kde už se shromáždili ostatní, a přinesli nám bowli ze šampaňského.

„Jillian! Konečně jsi tady,“ vykřikl Tony, přicházeje nás rychle uvítat ke vchodu do hudebního salonku. Vzal její ruku do své a zahleděl se jí do očí, přičemž jeho modré oči žhnuly láskou a úctou. „Jsi nepochybně nejkrásnější žena, jakou jsem kdy viděl. Asi mě nikdy neunaví ti to opakovat.“ Celé dopoledne jsem uvažovala o tom, jak moc Tonyho nenávidím, ale teď mi tělem projel hřejivě elektrický pocit. Nikdy jsem se nesetkala tak blízka s tak romantickým člověkem. Jako bych vstoupila do filmu, a nedokázala jsem od těch dvou odtrhnout pohled. Nedokázal to nikdo v místnosti. Nastala velká odmlka, jako bychom všichni vzdychli, a pak zas propukl všeobecný hovor. Tony obrátil své nebesky modré oči ke mně.

„A Leigh, ty vypadáš taky krásně. To mám štěstí, že tady mám vás obě. Farthinggaleské sídlo bude jiskřit jako ještě nikdy.“ Nabídl nám oběma rámě, postavil se mezi nás, ale já stála strnule, jak se dalo, dotýkala jsem se ho co nejméně a doufala jsem, že ho to urazí, když nás všem představoval.

Malý Troy seděl v obrovské polštářované lenošce v koutě, nožkama houpal přes okraj. Vypadal ztraceně a osaměle, ale hezoučky ve svém maličkém smokingu s černým motýlkem. Jakmile mě uviděl, v očích mu zasvitlo.

„Ahoj, Troyi. Šťastné Díkůvzdání,“ potřásla jsem mu ručičkou.

„Ahoj. Tony říká, že tady teď budeš bydlet a budeš má velká sestra. Budeš? Vážně budeš?“ Musela jsem se usmát jeho nadšení, i když slova, jež pronášel, mi dosud zněla tak cize a tak děsivě.

„Ano, vypadá to tak, Troyi.“

„To je dobře. Musím ti ukázat plno věcí, tajných věcí,“ dodal šeptem a zakroutil očima, aby se přesvědčil, že ho nikdo neslyší.

Když přišel čas, abychom se všichni odebrali do ohromné jídelny a shromáždili se kolem dlouhého stolu, seděli jsme Troy a já skutečně vedle sebe. Mamka se ocitla po Tonyho pravici a já nalevo od něj s Troyem po levici. U večeře bylo třiatřicet osob. Ještě nikdy jsem neviděla tolik lidí u jídelního stolu.

Uprostřed trůnila veliká labuť z játrové paštiky. U každého talíře stály velké číše na víno a nádobí bylo z wedgwoodského porcelánu s obrázky postaviček a venkovských scenerií. Stříbro bylo těžké, ale zářivě jiskřivé, s květinovými vzory. Na těžkých modrých ubrouscích se skvělo bíle vyšité F. M.

Za chvíli začala mamka rozvádět své plány na svatbu s Tony m.

„Bude to jako královská korunovace,“ pronesla a doprovodila svá slova trylkem smíchu. Pak to ale rozvíjela dál: „Pozvánky budou záležitost pro sběratele, protože je sama navrhuju na základě jedné ilustrace, kterou jsem dělala pro Darrowovo nakladatelství,“ dodala a pokynula směrem k Darrowovým.

„Budeme mít šestadvacetičlenný orchestr a květiny až z Jižní Ameriky a Tony přišel ještě na jeden báječný nápad. Řekni jim to, Tony.“

„Ale ty mi kazíš překvapení,“ řekl jemně a usmál se. „Ale nejspíš je to v pořádku, protože dneska večer jsou tu jen nejlepší přátelé. Vytvořil jsem pro každičkého hosta jako upomínku jednu Tattertonovu hračku. Je v ní vyryto datum naší svatby.“

„To je báječný nápad,“ zářila mamka. „Dvě figurky vymodelované podle nás…“ Sáhla po ruce svého hezkého nastávajícího manžela. „…tančí na vrcholku světa.“

Všichni „áchali“ obdivem. I mě to překvapilo, vždyť jsem to slyšela poprvé. Tony se snažil zachytit můj pohled, ale já odvrátila oči. Jak snadno dokázala mamka upoutat pozornost celého stolu, napadlo mě. Všichni vypadají tak závistivě – muži závidí Tonymu, že ji má za manželku, ženy závidí mamce krásu a elán.

Ty plány na svatbu zněly napínavě a přepychově, ale i teď, i u tohohle slavnostního stolu na Den díkůvzdání na Farthy se zdály tak vzdálené našim intimním rodinným Díkůvzdáním minulosti, že jsem se nedokázala ubránit pocitu osamění a ztracenosti.

Plány a podrobnosti svatby pak ovládaly hovor po celý zbytek večeře. Malý Troy měl celý obličej od šlehačky, když se pohroužil do dortu s čokoládovým krémem. Zasmála jsem se a utřela mu pusu.

Po večeři se všichni vrátili do hudebního salonku. Troy mě požádal, abych s ním šla do jeho herny a pomohla mu vybarvit to, co nakreslil. Když jsme tam přišli a já uviděla, jaké obrázky docela sám vytvořil, zůstala jsem užasle zírat. Na malé dítě byl pozoruhodně talentovaný. Byly tu obrázky velkého domu, krajinek a některých zaměstnanců.

„Tohle je Henderson a tohle je Margaret Stoneová a tady je Edgar.“ Ukazoval na různé kresby.

„To je nádhera, Troyi. Moc, moc dobré,“ řekla jsem. Oči se mu rozzářily.

„Na,“ podal mi hnědý krejón. „Edgar vždycky nosí hnědou košili. Udělej Edgara.“

Zasmála jsem se a začala. Ztratila jsem smysl pro čas, jak jsem tam seděla a vybarvovala a poslouchala Troyovo povídání o sloužících a o bazénu a o bludišti a o Tonym, ale snad za hodinu nebo i déle jsem uslyšela mamčin hlas hned na chodbě u Troyovy herny. Pak jsem zaslechla Tonyho. Jeho hlas zněl dotčeně. Troy si toho nevšiml, protože byl zahloubaný do své práce. Viděla jsem, jak se soustředí, kdykoliv dělá něco tvůrčího, a připadalo mi to u malého kluka pozoruhodné, že se dokáže tak úplně uzavřít před světem. Ani si nevšiml, jak vstávám a jdu ke dveřím.

Tony a mamka stáli pár metrů od nich. Tony se tyčil nad ní, vysoký a mužný, s rukama na jejích bocích a snažil se ji přitisknout k sobě. Nevěděli, že tam jsem a mlčky je pozoruji.

„No tak, Jillian.“ Jeho plné rty působily nasupeně. „Jsme prakticky manželé.“

„Ale oddáni nejsme, ještě ne. Proto ne. A musíme myslet na Leigh.“

„Dám ji na druhý konec domu. Ani nebude vědět, žes přišla do mého pokoje.“ Sklonil tmavou hlavu a políbil ji na šíji.

„Ne, Tony.“ Mamka ho odstrčila. „Už jsem ti řekla, teprve až po svatbě. A kromě toho mám zítra něco na práci v Bostonu. Nemůžeme tu zůstat a hotovo. Tak nedělej obtíže.“

„No dobře,“ zavrtěl hlavou, „ale trápíš mě… a zrovna na Den díkůvzdání,“ zažertoval, jen napůl zažertoval, napadlo mě. Ovládl mě zvláštní pocit, jako bych měla místo břicha jámu a připadalo mi špatné pozorovat je, ale nedokázala jsem přestat. Těsně předtím, než se otočili, aby se vrátili dolů k ostatním, zahlédl mě Tony vykukovat ze dveří Troyovy herny. Na dlouhý okamžik se jeho oči vpily do mých a mně bylo, jako by mi hladil vlasy nebo jemný, vzdušný materiál šatů. Vrátila jsem se ještě asi na půl hodiny k Troyovi a pak pro mě přišla mamka.

„Je čas vrátit se do Bostonu.“

Malý Troy udělal obličej. „Kdy už tady budete bydlet pořád a pořád?“

„Už velmi brzy, Troyi,“ řekla mu mamka. „Stejně je pozdě a měl bys uvažovat o tom, že půjdeš do postýlky.“

„Já nejsem unavený,“ zakvílel.

„O tom nerozhoduješ ty,“ řekla. „Jsi každou chvíli nemocný a potřebuješ si odpočinout. Pojď, Leigh, jdeme.“ Obrátila se a rychle odešla.

„Brzo se vrátím a pak to všechno doděláme,“ řekla jsem mu. Neuklidnilo ho to, ale kyselý výraz ho opustil, když jsem ho na rozloučenou políbila na tvářičku.

Přišla jsem za matkou a Tonym do haly. Většina hostů už odešla.

„Díky, žes dnes večer bavila Troye, Leigh,“ řekl Tony. „Zbožňuje tě.“

„Je velmi nadaný.“

„Ano.“ Tony zvlnil rty v pobaveném úsměvu. „Ani se nenadějeme a bude navrhovat Tattertonovy hračky.“ Přistoupil tak blízko, aby mě mohl políbit na čelo. „Dobrou noc, Leigh,“ řekl a spočinul mi rukou na rameni. Ucítila jsem, jak se třesu. Jak bych někdy mohla považovat tak hezkého mladíka za svého nevlastního otce?

„Dobrou noc,“ zamumlala jsem a rychle vykročila ze dveří. Mamka ještě otálela uvnitř a pár okamžiků si šeptala s Tonym. Pak ji jemně políbil na rty a ona vyběhla za mnou. Sestoupily jsme po schodech a mě napadlo, že už velmi brzy tady budu doma, a přece mi tu všechno dosud připadalo tak cizí. Bylo tu příliš mnoho prázdných místností a tolik temných stínů! Napadlo mě, jestli si někdy dokážu připadat na takovém místě jako doma.

Mamka zřejmě žádné takové pocity neměla. Překypovala vzrušením.

„Nebyl to nejskvělejší Den díkůvzdání, cos kdy zažila? Tolik lidí… tolik jídla. Vidělas šperky Lillian Rumfordové?“

„Nepamatuju si, která to byla, mami.“

„Ty se nepamatuješ? Ale Leigh, jak sis mohla nevšimnout té diamantové tiáry a těch náramků a té kameje?“

„Já nevím. Nejspíš jsem to prostě přehlédla,“ odsekla jsem. Uslyšela v mém hlase smutek a úsměv jí ochabl. Byla jsem tomu zlomyslně ráda. Zničehonic jsem se proti ní v srdci zatvrdila – proti své krásné matce a její touze po zábavě a bohatém, hezkém manželovi.

Už jsem na ni nepromluvila. Ohlédla jsem se okénkem do noci. I ona byla chvíli zticha, pak začala repetit dál o oblečení ostatních žen, jaké fantastické věci jí kdo říkal a co říkala ona, jak moc ji Tony zbožňuje a jak o jejich svatbě bude mluvit celé město…

A já se dívala oknem do tmy a sotva poslouchala. Mezerou v krajině bylo vidět oceán. Byla jasná, chladná noc. V dálce jsem zahlédla světélka lodi a vzpomněla jsem si na tatínka někde daleko ve tmě – osamělé světlo v sametové černi noci jako jediná hvězdička na večerní obloze.

Ztracená

DVA TÝDNY PO DNI DÍKŮVZDÁNÍ JSEM SE vracela na Farthy kvůli zkouškám na svatební obřad. Před dvěma dny na celém novoanglickém pobřeží silně sněžilo. Krajina, jíž jsme projížděli cestou na Farthy, byla zahalena bílou pokrývkou, která se jiskřila a působila v ranním slunci křehce a čistě. Když jsme těsně před sídlem vjeli do zalesněné oblasti, všimla jsem si, že mnohé stromy změnily tvar – nakláněly se jako starci pod tíhou sněhu anebo stály jako přimražené proti modré obloze s větvemi podobnými spíše kostem, jak na nich ulpěl sníh. Některým visely ze špiček větví rampouchy. Vypadaly jako veliké slzy, zmrzlé ve vzduchu.

Mamku příroda moc nezajímala. Převzala velení nad svou svatbou, plánovala každý okamžik, každý nepatrný detail, jako by to skutečně měla být nejvýznamnější společenská událost desetiletí. Tony jí poskytl jednu ze svých sekretářek, paní Walkerovou – velmi vysokou, velmi štíhlou, tmavovlasou ženu, která byla samá práce a žádný úsměv. Dohadovala jsem se, že není ze svého poslání nijak nadšená. Seděla naproti nám v limuzíně a dělala si poznámky, jak mamku napadaly věci, které chtěla ještě přidat nebo změnit. Každé ráno se zahajovalo čtením seznamu hostů. Paní Walkerová byla požádána, aby k tomu opět přikročila, jakmile jsme nastoupily dozadu do limuzíny a vydaly se na cestu do Farthy.

Mamka rozhodla, že jakmile se s Tonym vezmou, nebude už nikdy sama řídit. Od nynějška už jen šoféři a limuzíny, a kdykoli nebude Miles k dispozici, protože někam poveze Tonyho, mamka si prostě limuzínu a řidiče najme.

Během dnů, jež následovaly po naší slavnostní večeři na Den díkůvzdání ve Farthinggaleském sídle, jsem u ní postřehla i další změny. Trávila ještě víc času u svých vlasů a líčení, jakkoliv se zdálo, že už to není možné, neboť byla přesvědčená, že má teď ještě větší zodpovědnost za svůj dokonalý zevnějšek.

„Lidé vědí, že se mám stát paní Tattertonovou. Dívají se na mě důkladněji, očekávají víc. Už jsem doopravdy ve společnosti, Leigh.“

Nepřipadalo mi, že by to byl nějaký skutečný rozdíl, když teď trávila sama nad sebou o tolik víc času. Vlasy už nemohla mít jemnější, pleť se nemohla víc podobat broskvím a smetaně. Ale nic jsem jí neřekla, protože jsem viděla, jak je to všechno pro ni důležité. Nanic mi bylo z toho, jak mluvila o některých svých starých přátelích, dokonce i o takových, jako byla Elizabeth Deveroeová. Poznala jsem, že podle ní bylo v pořádku se s nimi znát, dokud byla provdaná za tatínka, ale když teď má být paní Tattertonovou, nebudou prostě dost dobří. Koneckonců pro Elizabeth Deveroeovou kdysi pracovala, ale teď bude ona pracovat pro ni.

Vždycky zaváhala u jejího jména stejně jako u jmen několika dalších starých přátel, když jí paní Walkerová seznam předčítala.

„Trochu mě mrzí, že jsem je pozvala,“ říkala. „Budou si tam připadat tak nemístně.“

Cestou na zkoušku do Farthy škrtla jeden pár, kterému se ještě pozvánka neposlala, a přidala nový pár, Kingsleyovy, protože Louisa Averyová jí řekla: „Martin Kingsley, vydavatel Globe, se právě vrátil z Moskvy. On a jeho žena teď patří k nejvyhledávanějším hostům ve městě.“ Takovéhle věty na vysvětlenou dodala, kdykoliv říkala paní Walkerové, aby zapsala další jméno, ale na paní Walkerovou to zřejmě žádný dojem neudělalo. Mamka si toho nevšímala a bylo jí to jedno. Žila ve svém vlastním světě, šťastná, jak jsem ji ještě šťastnou neviděla.

Když jsme projížděli branami Farthy, probírala znovu jídelníček a nahlas uvažovala, zda potřebujeme ještě navíc výběr teplých předkrmů. I když jsem vlastně neposlouchala, zatímco dál a dál repetila celou cestu na Farthy, podotkla jsem, že mi připadá, jako by bylo všeho dost. Udělala jsem tu chybu, že jsem dodala: „Bude tam víc jídla než na tatínkových zámořských lodích.“ Zašilhala a stáhla ústa, jako by dostala políček.

„Leigh, to se nedá srovnat. Nejde nám jen o to, aby se lidi nacpali a měli dojem, že toho dostanou za své peníze co nejvíc; najala jsem několik nejlepších labužnických šéfkuchařů z Bostonu, každý má svou specialitu. Vždyť toho Francouze, co připravuje polévku z langusty, znají všude a…“

„Ale Ryse Williams je přece skvělý kuchař, mami. Nemohl by to všechno udělat on?“

„Všechno udělat on?“ Zasmála se a usmála se na paní Walkerovou, jako by mi bylo pět. „To sotva. Práce je dost pro deset šéfkuchařů kalibru Ryse Williamse. S ničím z toho si nedělej starosti,“ poplácala mě po koleně. „Ty se starej jen o to, aby ti to slušelo.“

Musela jsem přiznat, že šaty mě znervózňovaly. Jako jedna z družiček jsem měla mít světlerůžové sifonové šaty bez ramínek, s bílým krajkovým lemem na živůtku a nabíranou sukní. Všechny ostatní mamčiny družičky byly dospělé ženy. Žádná z nich nebude mít má ramínka – ramínka, která podle mého názoru vypadala příliš hubeně, a žádná nebude tak závislá na podprsence vycpané pěnovou gumou, aby jí dodala ženské tvary. Byla jsem přesvědčená, že v těch šatech budu vypadat hloupě, až si stoupnu mezi ostatní, ale mamka je sama vybrala, aby ladily s její svatební róbou. Žádná z družiček také nesměla mít náhrdelník ani náušnice. Mamka chtěla, aby její klenoty vynikly a chtěla mít jistotu, že ji nikdo nezastíní, protože některé z těch žen byly velmi bohaté a vlastnily slavné diamanty.

Když limuzína zastavila před schodištěm u hlavního vchodu Farthinggaleského sídla, byl malý Troy venku i s paní Hastingsovou, svou chůvou. Byla docela milá, ale za těch pár setkání s ní jsem měla pocit, že je poněkud přehnaně zodpovědná. Troy byl na svůj věk velmi chytrý a přišel už na způsoby, jak ji přechytračit a dělat si, co chtěl. Podle toho, jak vedle něj stála, když vyráběl sněhuláka, jsem poznala, že se snaží odlákat ho zpátky do domu.

Ale podle výrazu soustředění na jeho tváři jsem také poznala, že je příliš zaujat svým tvořením, než aby ji vůbec slyšel. Měl tentýž výraz, jako když jsme spolu vybarvovali obrázky, které nakreslil: oči upřené, tvář nehybnou jako obličej žulové sochy. Pracoval na detailech sněhulákova obličeje, modeloval rysy hřbetem stříbrné lžíce.

„Leigh!“ vykřikl v tu chvíli, kdy jsem vystoupila. „Pojď se podívat na mého sněhuláka. Pojď se podívat.“

„Musíš jít rovnou nahoru a obléct se,“ upozornila ho mamka. Paní Walkerová šla s Milesem ke kufru auta pro oblečení. Curtis už scházel po schodech dolů, aby pomohl. Vyfukoval ústy obláčky páry, jak sestupoval – tak rychle, jak jsem ho ještě nikdy neviděla se pohybovat. Nevzal si kabát a ve vestě, košili a kalhotách vypadal jako nedooblečený strašák.

„To je nejlepší sněhulák, co jsem kdy viděla,“ řekla jsem Troyovi. Hrdě se napřímil a koukl na paní Hastingsovou, která měla ruce v rukavicích zastrčené tak hluboko do kapes kabátu, až to vypadalo, že je každou chvíli utrhne. „Ale musíme jít všichni dovnitř a připravit se na zkoušku na svatbu. Ty taky,“ dodala jsem. Oči paní Hastingsové byly s každým mým slovem přívětivější a uznalejší. „Nezapomeň, že jdeš za družbu.“

„Já vím. Tony už mi řekl, že mám nést prsten.“

„Tak dělej. Pojď se oblékat. Na sníh si půjdeme hrát později.“

„Slibuješ?“

„Slibuju,“ řekla jsem a podala mu ruku. Rychle ji popadl a následovali jsme mamku a paní Walkerovou do domu – v patách s paní Hastingsovou, jež měla na tváři široký úsměv.

Svatba sama se měla konat ve velké vstupní hale. Mamka sejde po schodišti, až klavírista zahraje „Nevěsta přichází,“ a všichni budou nuceni vzhlédnout a sledovat ji, kterak sestupuje jako nějaký anděl. Hned pod schodištěm zaujme své místo kněz a bude tam čekat Tony s malým Troyem. Čalouněné skládací židle pro hosty už čekaly v chodbě. Tony řekl mamce, že to bude čtvrtý svatební obřad, který se tu koná. Jeho pradědeček, dědeček i otec byli oddáni na Farthy. Hala bude čpět tradicí a veliké portréty Tonyho předků budou přihlížet tomu, jak on a mamka pronášejí slib vzájemné lásky a věrnosti.

Tony se vynořil ze své pracovny, jakmile mu ohlásili náš příjezd. Měl na sobě kalhoty od smokingu a bílou košili bez vázanky, rukávy měl dosud rozepnuté a bez manžetových knoflíčků. Bylo to poprvé, co jsem ho viděla tak neformálně oblečeného. Kdoví proč mi takhle ještě víc připomínal filmovou hvězdu – zdál se tak vysoký a pohledný.

Vadilo mi, že je Tony tak hezký. Tatínek nebyl ošklivý, ale mnohem starší, tvář měl samou vrásku od těch hodin, dní a měsíců na moři… Nevypadal tak skvěle; nikdy nevypadal jako filmová hvězda, i když jsem ho proto nemilovala o nic méně. Když ale Tony a mamka stanuli vedle sebe, upoutávali pozornost všech přítomných. Jako by sestoupili z obálky časopisu. S bolestí jsem si musela přiznat, že vypadají, jako by byli stvořeni jeden pro druhého. Nutilo mě to uvažovat o tatínkovi, jako by byl někde daleko, předaleko, vyhasínal jako nějaká vzdálená hvězda, co vyhasla už před milionem let. Zoufale jsem se držela naděje, že si jednou vezmu muže, který bude úplně jako on, leda snad méně posedlého svou prací.

„Miláčku.“ Tony vzal mamku za ruce a letmo ji políbil na rty. Usmál se s uličnickým výrazem v očích. „Jsi připravena na zkoušku?“

„Samozřejmě.“

„Tvé apartmá k převlékání je úplně připravené.“ Obrátil se ke mně. „Ahoj, Leigh. Vsadím se, že nejsi tak nervózní jako já.“

„Samozřejmě, že jsem,“ odvětila jsem ostře. Nemohla jsem si pomoct. Jak si může myslet, že nejsem nervózní… víc než nervózní… rozrušená? Nechtěla jsem mít s touhle svatbou nic společného, a abych to na něj nezačala řvát nahlas, odvrátila jsem rychle pohled.

„Já nejsem nervózní,“ zacvrlikal Troy. To rozesmálo všechny kromě mne.

„To proto, že ty se neženíš,“ řekl mu Tony. Troy jen pokrčil rameny, ale pevně se držel mé ruky. „No, nevím, proč bych teď neměl ukázat Leigh její apartmá,“ řekl Tony a tleskl rukama.

„Ano, to bude skvělé. Viď, Leigh?“

„Nechal jsem je pro tebe úplně předělat, jako překvapení,“ řekl Tony a ostře se do mě zabodl pohledem. Nabídl mi rámě.

Pohlédla jsem na mamku. Kývla a pokynula mi očima, abych se do Tonyho zavěsila. Rychle jsem poslechla.

„Můžu jít taky?“ zaprosil Troy.

„Ty se musíš jít taky oblékat, mladíku. Tohle je kostýmní zkouška,“ řekl Tony. „Kromě nevěsty, samozřejmě,“ dodal. „Ženichovi nosí smůlu, když ji uvidí ve svatebních šatech před obřadem.“

„Já chci…“

„Ale Troyi,“ řekl Tony a pohlédl na paní Hastingsovou. „Pojď, Troyi. Pomůžu ti s oblékáním.“

„Já nepotřebuju pomoc,“ řekl trucovitě. Mamka se na něj zamračila a zavrtěla hlavou.

„Ale hned,“ přikázal Tony a začali jsme vystupovat po schodech. Něco na tom, jak jsem do něj byla zavěšená, mě znervózňovalo. Motýli v břiše se činili a já si byla jistá, že se červenám.

Tony mě vedl do prvního poschodí, tam zahnul doleva a zastavil se před dvojitými dveřmi.

„A jsme tu,“ ohlásil a dramaticky rozevřel obě křídla dveří. „Leigh,“ začal. Vztáhl ruku a já myslela, že se dotkne mých vlasů, ale rychle ji zas odtáhl. „Snažil jsem se, aby ty pokoje byly ženské, ale ne holčičí. Doufám, že se ti budou líbit,“ dodal a klesl hlasem téměř k šepotu. Hlavu měl odvrácenou tak, abych mu nemohla číst z očí.

Sluneční světlo za bledě slonovinovými záclonami bylo jakoby zamžené a křehké a dodávalo obývacímu pokoji zdání jakési neskutečnosti. Stěny byly pokryty jakousi jemnou slonovinovou hedvábnou tkaninou, jemně protkanou slabými orientálními vzorky v zelené, fialové a modré barvě, a dvě malé pohovky byly potaženy tímtéž materiálem. Polštáře měly tlumeně modrou barvu, stejnou jako čínský koberec na podlaze.

Navzdory své touze nemít ráda nic, co pochází od tohoto muže, musela jsem si přiznat, že je to nejkrásnější pokoj, jaký jsem kdy viděla. Snadno jsem si dovedla představit samu sebe v tomhle pokoji, schoulenou u toho malého krbu.

„Co myslíš?“ Opřel se zády o stěnu a udělal si z rukou pod bradou stříšku. Vypadal, jako by mě studoval očima.

„Je to moc hezký pokoj. Nikdy jsem neměla vlastní obývák,“ dodala jsem a hned toho zalitovala. Takhle to vyznělo, jako bych byla o něco ochuzená.

„Tak teď ho máš,“ řekl Tony a rychle se napřímil. Na plných, smyslných rtech se mu objevil úsměv. „Pojď se podívat na svou ložnici.“ Vykročil přede mnou a otevřel dveře.

Co se dalo dělat? Nechtěla jsem, aby se mi líbila, aby na mě udělala dojem, aby mě můj nový domov vzrušoval a nadchl, ale tady jsem před sebou měla tu nejrozkošnější, nejmilejší dvojitou postel s klenutými nebesy z těžké krajky. Oba pokoje byly zařízeny v mých oblíbených barvách: modré a slonovinové.

Stálo tu modré čalouněné lehátko a tři křesla, stejná jako ta v obývacím pokoji. Putovala jsem dál, do prostor oblékárny a koupelny. Jako by tu všude byla zrcadla a světla. A byly tu křišťálové lustry a skryté osvětlení v šatnách, jedna z nich byla skoro tak velká jako celá má bostonská ložnice.

Vycítila jsem Tonyho těsně za sebou a obrátila se. Stál tak blízko, že jsem ucítila na čele jeho dech a vdechla jeho vodu po holení.

„Doufám, že tady dokážeš být šťastná, Leigh. Je to pro mě skoro stejně důležité jako udělat šťastnou tvou matku,“ řekl jemně. Mlčel a já na něj upřeně vzhlížela.

Chtěla jsem na něj zařvat. Chtěla jsem se dožadovat sdělení, jak mám být podle něj šťastná. Musel získat srdce mé matky na mém otci a zničit jediný život, jedinou rodinu kterou jsem kdy poznala. Tatínek se někde toulá po světě, omámený a rozesmutněný událostmi, jež se odehrály rychlostí blesku. Tonyho pěkný zevnějšek a inteligentní vystupování, nesmírné bohatství i jméno jeho rodiny ukradly mou matku mému otci – a teď zahrnuje všemožným přepychem i mě, jako by to mohlo stačit na to, aby pro mě získal stejný význam jako můj otec, jako bych dokázala všechno odpustit výměnou za krásný pokoj. Zatínala jsem pěsti a zase je povolovala, abych ho neudeřila, protože teprve teď jsem ho možná nenáviděla víc než kdy dříve!

Tony mi dál upřeně hleděl do očí. Asi z nich vyčetl zuřivost, spočívající hned pod hladinou, protože mu tvář povolila a pak ucouvl.

„Vím, že teď to pro tebe není snadné, ale chci se pokusit, aby to mezi námi klapalo. Chvíli to potrvá, já vím, ale časem pro tebe doufám budu víc než jen otčím. Chci být také tvůj přítel.“

Než jsem stihla odpovědět, uslyšeli jsme zaklepání na vnější dveře. Byla to paní Walkerová, přinášela mi šaty, střevíce a spodní prádlo na zkoušku. Slyšela jsem v chodbě i mamčin hlas, jak cestou do svého apartmá udílela lidem rozkazy.

„Ano, ano,“ řekl Tony, dotčený tím vyrušením. „Přineste to sem.“ Obrátil se zpátky ke mně. „Promluvíme si ještě později. Budeme mít plno času, abychom si popovídali a navzájem se dobře poznali. Pokud budeš chtít.“ Otočil se a vyšel ven.

„To je ale hezký pokoj!“ zvolala paní Walkerová. Položila mé oblečení na postel a otočila se dokolečka. „Máš velké štěstí, že můžeš takhle bydlet, děvče.“

„Děkuju, paní Walkerová, ale na tom, jak bydlíme v Bostonu, není nic špatného,“ řekla jsem ostře. Neuniklo jí, jak se tvářím, a odešla pomáhat mamce.

Stála jsem tam o samotě a všechno si prohlížela. Tohle bude můj nový svět, místo, kde budu přemýšlet, snít a budovat své naděje, místo, kde budu plakat a smát se, cítit samotu a smutek, a jednou možná zase i štěstí. Milovala jsem je a nenáviděla současně.

Tatínek nikdy neprojde těmihle dveřmi, aby mi popřál dobrou noc anebo mě pozdravil, až přijde domů z dlouhé celodenní práce v lodní kanceláři. Svým způsobem jsem byla ráda, že tohle apartmá nikdy neuvidí. Byl by z něj smutný, protože by si myslel, že jsem se dala od něj odlákat vším tím bohatstvím.

Nedovolím, abych kvůli něčemu z toho zapomněla na tatínka, křičelo mi v srdci. Na dlouhý toaletní stolek seřadím všechny své zarámované fotografie: tu, kde sedím tatínkovi na klíně, tu, kde s mamkou sedíme a tatínek stojí hned za námi. Když mi bylo teprve pět, napsala jsem dolů pod ni: „Tatínek, mamka a já.“ Obklopím se všemi šťastnými vzpomínkami – obrázky z našich cest, obrázky ze zoo, obrázky z paluby tatínkových lodí, tím, kde se mě tatínek pokouší naučit tančit. Nikdy, nikdy nedopustím, abych kvůli drahým látkám, bohatému a plyšovému nábytku, obrovským pokojům a přepychu zapomněla na tatínka. A především Tony Tatterton hned pochopí, že nemá šanci, že neexistuje sebemenší možnost, aby mi ho nahradil.

Nepříliš nadšeně jsem se začala svlékat. Oblékla jsem si speciální podprsenku bez ramínek a pak vklouzla do šatů. Padly mi dokonale kolem pasu, ale pokaždé, když jsem se natáhla dozadu, abych zatáhla zip, spadl mi živůtek dopředu. Zoufale jsem vklouzla do příslušných střevíčků a vyrazila ven v úmyslu zajít do mamčina apartmá a přimět ji, aby mi pomohla. Když jsem ale vyšla ze své ložnice, narazila jsem rovnou na Tonyho. Už si vzal motýlka, manžetové knoflíčky a šerpu kolem pasu, ale ne smokingové sako. Překvapeně jsem ucouvla a přitiskla k sobě přednici živůtku.

„Promiň, že jsem tě vylekal, ale tvá matka mě požádala, abych zkontroloval, jak ti to jde.“

Okamžik jsem nedokázala odpovědět; dech se mi zadrhl v krku. Jak dlouho stál hned za dveřmi mé ložnice? Je možné, že se vrátil a viděl mě, jak na sebe zírám? A proč ho mamka poslala? Tatínka nikdy ničím takovým nepověřovala.

„Já… já jdu zrovna za ní, aby mi pomohla zapnout šaty,“ řekla jsem a dala se na ústup.

„Ukaž, já to udělám. Proto vy krásné ženy pořád máte kolem sebe nás muže… právě kvůli takovým úkolům.“ Položil mi ruce na ramena, abych ho nemohla obejít. Málem jsem se zajíkla a ucítila, jak mi po šíji stoupá příval horka. Pokud rozpoznal mé rozpaky, ignoroval je a otočil mě. „Tak ukaž… ach, to nic není.“

Zvolna zatáhl zip, dal si velice záležet, aby mi nepřiskřípl kůži, a když tu práci dokončil, vtiskl mi na temeno hlavy letmý polibek.

„Hotovo,“ prohlásil. „Potřebuješ pomoct ještě s něčím?“

„Ne,“ řekla jsem honem, tak rychle, až se mu na tváři objevil široký úsměv a v očích smích. Krátce jsem mu pohlédla do očí a pak jsem se znovu zadívala na podlahu. „Musím si upravit vlasy,“ řekla jsem a vrátila se do ložnice. Sedla jsem si k toaletnímu stolku a nabírala dech. Když jsem se na sebe podívala do zrcadla, uviděla jsem, že dosud svírám horní okraj živůtku, i když už to nebylo zapotřebí. Pustila jsem ho a ohlédla se ke dveřím, napůl očekávajíc, že tam bude.

Jenže byl pryč.

V duchu jsem se snažila dostihnout a rozpoznat své pocity. Bylo jich mnoho a byly příliš různé, než aby se daly chápat. Nesnášela jsem, jak mluvil, jak se snažil, aby to znělo otcovsky, a přikrčila jsem se odporem, když mě políbil na temeno jako tatínek, ale musela jsem si přiznat, že když se jeho prsty dotkly mých ramen a když mi přejel rty po vlasech, pocítila jsem po těle příjemné šimrání.

A ty oči! Když pohlédly do mých, modř se v nich rozjasnila jako by poznal to mravenčení, jež jsem pociťovala. Ach, s tak inteligentním mužem jako je Tony musím být opatrná, říkala jsem si. Měla bych víc myslet na to, co by mohly prozradit mé oči. Koneckonců je to muž, který získal mamčino srdce, srdce ženy tak krásné, že by za ně většina ostatních mužů dala klidně pravou ruku. Nejsem žádný soupeř pro muže s takovou mocí.

A přece jsem dál v duchu viděla jeho něžně modré oči a hezkou tvář, prosící o pochopení a lásku, žadonící, abych ho považovala za svého nového tatínka. Jak bych kdy mohla uvažovat o někom tak mladém jako o tatínkovi – a až zjistí, jak stará je mamka ve skutečnosti, bude mít pocit, že ho oblafla, říkala jsem si.

Život, který kdysi býval prostý a přívětivý jako dětská pohádková knížka, byl nyní složitý a tvrdý. Nesnáším to tady, nesnáším! Nesnáším tyhle šaty a přípravy na tuhle zkoušku, nesnáším pomyšlení, že budu družičkou na svatbě vlastní matky, nesnáším tenhle dům a sloužící a pozemky a… „Ahoj. Už jsi hotová?“

Můj rostoucí vztek byl přerušen. Obrátila jsem se a uviděla malého Troye ve smokingu s maličkým černým motýlkem a s vlasy úhledně učesanými. Stál ve dveřích mé ložnice. Na malíčku levé ruky se mu leskl zlatý prstýnek a vypadal jako miniaturní verze svého hezkého a elegantního velkého bratra. Všechna zuřivost mě opustila.

„Skoro,“ řekla jsem.

„Tony říká, že se můžeme zase převlíct do normálních šatů, hned jak ta zkouška skončí,“ sděloval Troy dychtivě. Zasmála jsem se tomu, jak vykulil oči a kýval hlavou.

„Do normálních šatů?“

„Musím dávat velký pozor, když jsem takhle oblečený, pozor na to, čeho se dotýkám a kam jdu,“ odříkával. Nakrčil nos, aby naznačil, jak to nesnáší. Byl tak hezký, že se mi chtělo obejmout ho a přitisknout k sobě jako jednoho ze svých medvídků.

„To je fakt. Už se nemůžu dočkat, až se taky převléknu do normálních šatů.“ Vstala jsem, naposled se na sebe podívala do zrcadla a vyšla ven. Podal mi ruku a sešli jsme po schodech dolů k zahájení zkoušky.

Po celé zkoušení jsem měla pocit, jako bych se pohybovala ve snu. Obklopena všemi těmi cizími lidmi, při pohledu na to, jak mamka a Tony přehrávají svůj nadcházející obřad, nedokázala jsem se ubránit tomu, abych se tu a tam nerozhlédla a nehledala očima tatínka – napůl jsem očekávala, že sem vtrhne obrovskými domovními dveřmi. Popouštěla jsem uzdu své představivosti. V mém snu hudba umlkla a všichni se otočili k tatínkovi.

„Jillian,“ vzkřikl. „Tohle nemůžeš udělat. A ty,“ obrátil se k Tonymu, „musíš skoncovat s tím kouzlem, kterým jsi uhranul mou ženu.“ V mém snu se tatínek zdál větší a silnější než kdy jindy. Vztáhl ruku a namířil obviňujícím prstem na Tonyho, který ucouvl v úžasu nad takovou silou. Náhle mamka zamžikala očima. Podívala se z tatínka na Tonyho a zpět na tatínka.

„Cleave? Ach Cleave, Cleave, díky Bohu, žes přišel. Nevím, co to na mě přišlo. Nevím, co tu dělám.“

Vběhla mu do náruče a já běžela za ní. Pak tatínek objal i mě a všichni tři jsme vyšli z tohohle hradu a zamířili domů, jednou provždy v bezpečí a se zdravým rozumem.

Mé snění skončilo, prasklo jako bublina, když mě malý Troy naléhavě zatahal za ruku. Stála jsem za ostatními družičkami. Sešly jsme po schodech před mamkou a zaujaly svá místa, zatímco kněz konal obřad. Teď to všechno zřejmě skončilo a Troy mi připomínal můj dřívější slib, že s ním půjdu ven.

„Vraťte se asi za hodinu na oběd,“ řekl Tony.

Oni dva odešli do Tonyho pracovny. Šla jsem se převléct a sotva jsem se dooblékala, když za mnou znovu vtrhl Troy, celý nabalený a připravený vyrazit na sníh.

„Budete mě venku potřebovat?“ zeptala se paní Hastingsová, ve tváři vepsanou odpověď, v níž doufala.

„Ne, paní Hastingsová. Nic se nám nestane,“ odvětila jsem. Zatvářila se, jako bych ji zachránila před deseti roky práce na galejích. S chlapečky musí být plné ruce práce, pomyslela jsem si a v duchu se zasmála. Oblékla jsem si kabát a rukavice a vzala Troye za ruku. Sešli jsme dolů a vydali se k jeho sněhulákovi.

Ačkoliv bylo dosud celkem jasno, obloha se zatáhla a padal sníh. Pozorovala jsem Troye, který puntičkářsky pracoval na sněhulákových prstech, a poslouchala jsem jeho brebentění o hračkách, jež mu Tony slíbil k Vánocům. Přeskakoval od jednoho tématu k druhému, jednu chvíli mi vyprávěl příběh, který vyslechl od Ryse Williamse o nějakém chlapečkovi v New Orleansu, co měl čarovnou flétnu. Pořád říkal Ryseovi „Režná,“ a když jsem se ho na to zeptala, odpověděl mi, že slyšel, jak ho tak nazývají ostatní sloužící.

„Prý se jmenuje Režná Whisky, ne Ryse Williams.“

„Režná Whisky? Ty mu tak ale neříkáš, viď?“

„Ne-e,“ řekl a pak pohlédl ke dveřím a dodal: „Pokud je u toho Tony. On to nemá rád.“

„Aha, chápu. No, tak to bys možná neměl.“

Pokrčil rameny. Pak se mu oči rozjasnily novým nápadem. Odhodil stříbrnou lžíci a poodstoupil.

„Musíme sehnat pár kousků živýho plotu, sněhulákovi na šaty. Musíme, Leigh.“

„Kousků živého plotu?“

„Hm, hm. Boris pořád přistřihuje bludiště a jsou tam kusy živýho plotu. Pár jich posbíráme, platí? Prosím tě. Ano?“

Vzdychla jsem. Byla mi zima, jak jsem tam jen tak postávala, a sněhové vločky padaly každým okamžikem houšť a větší. Procházka nám oběma prospěje, pomyslela jsem si.

„Tak platí.“

Popadl mou ruku v palčáku do své a táhl mě od domu. „Povedu tě. Neboj se. Povedu tě.“

„No dobře, no dobře. Zpomal, Troyi. Tvůj sněhulák neroztaje. To je jistá věc.“

Ohlédla jsem se k domu, protože jsem zaslechla, jak dvě ženy z Tonyho kanceláří v Bostonu, které plnily funkci družiček, hovoří cestou k svému autu o mamce.

„Byla vdaná za muže, který byl dost starý, aby byl její dědeček,“ řekla jedna. „Slyšela jsem, že je prakticky senilní a ani si neuvědomuje, že ho opustila.“

„Jediný důvod, proč by si taková ženská vzala tak starého muže, jsou peníze.“

„O peníze už si nebude muset dělat starosti,“ prohodila první žena. „A teď má taky šíleně hezkého mladíka. To je pěkně mazaná ženská.“ Obě se zasmály a nastoupily do auta.

Navzdory chladnému vzduchu a padajícímu sněhu mi tvář žhnula vzteky. Chtělo se mi rozběhnout k jejich autu a bušit do oken. Dělají si legraci z mého otce. Jak se opovažují? Kdo jim vyprávěl takovou historku? Nezaslouží si účast na svatební oslavě. Žárlivé, závistivé, zlé drbny…

„No tak, Leigh,“ Troy mě táhl kupředu.

„Co? Ach ano.“ Následovala jsem ho a ohlédla se jen, abych viděla jejich auto odjíždět.

Zastavili jsme se u vchodu do bludiště.

„Nevidím žádné odřezky živého plotu, Troyi. Vrátíme se.“

„Ne, vždycky tam nějaké jsou. Půjdem kousek dál a podíváme se, jo?“ žadonil.

„Tvůj bratr to nechce, Troyi.“

„To nic. Já vím, jak se chodí dovnitř i ven.“

„Je to pravda?“ Někdy vypadal na malého kluka tak dospěle, tak sebejistě…

„Tony se nenaštve. Tony teď bude tvůj táta.“

„Ne, to nebude,“ odsekla jsem. Malý Troy zmateně vzhlédl.

„Bere si mou matku, ale to z něj ještě neudělá mého tatínka. Já tatínka mám.“

„Kde je?“ zvedl Troy ramínka.

„Pracuje na velkých lodích a je na širém moři.“

„Taky sem přijde?“

„Ne. Má matka už s ním nechce žít. Chce žít s tvým bratrem, tak bydlíme tady a můj otec bydlí někde jinde. Tomu se říká rozvod. Lidi, co jsou manželé, přestanou být manželé. Rozumíš tomu?“

Zavrtěl hlavou.

„Abych ti řekla pravdu,“ prohlásila jsem trpce, „já taky ne.“ Znovu jsem se ohlédla na dům. Skupina Tonyho kamarádů vycházela ven, smáli se a poplácávali se navzájem po zádech a po ramenou. „Tak dobrá,“ řekla jsem, „půjdeme do bludiště a budeme hledat kusy ořezaného živého plotu. Stejně se nemůžeme ztratit,“ dodala jsem, „protože stačí, když půjdeme po vlastních stopách ve sněhu nazpátek.“

„To je pravda.“ Vyrazil přede mnou do labyrintu. Na okamžik jsem zaváhala a pak ho následovala.

Vlastně jsem klid bludiště vítala. Chtěla jsem se co nejvíc vzdálit od všeho hluku a ruchu. Byla jsem velmi podrážděná; v žaludku mi kručelo, srdce mi bušilo. Vzpomněla jsem si, jak klavír hrál „Nevěsta přichází,“ a to mě dopalovalo čím dál tím víc.

Když jsme ale zahnuli do bludiště a zacházeli hloub a hlouběji do jeho útrob, okolní svět se víc a víc vzdaloval. Vysoký živý plot sloužil jako ohromné stěny, oddělující nás od zvuků v průčelí domu. Houstnoucí vločky padajícího sněhu vplouvaly do chodbiček a ulpívaly na keřích živého plotu. Troy se hnal napřed, každých pár vteřin se ale ohlížel, aby se přesvědčil, že ho dosud následuji. Ztratila jsem přehled, kolikrát jsme ostře zahnuli v pravém úhlu. Jedna chodbička se zdála stejná jako druhá, zvlášť když byly oděny v nově se formujících kabátcích ze sněhu. Byla jsem ale ráda, že se brodíme sněhem, protože teď už jsem chápala, jak snadno se tu může někdo ztratit. Bludiště bylo skutečně hluboké a zdánlivě nekonečné.

„Troyi,“ zavolala jsem nakonec. „Radši se vrátíme. Žádné uřezané větvičky tu nejsou a chodíme pořád dokolečka, řekla bych.“

„Ne, nechodíme. Jdeme k domku.“

„Co je to za domek? Kdo v něm bydlí?“

„Teď nikdo. Je to jedno z mých tajných míst,“ zašeptal.

„No, radši se je nebudeme pokoušet najít,“ ohlédla jsem se.

„Už jen kousek, prosím. Prosím, Leigh,“ loudil.

„No dobře,“ souhlasila jsem. „Půjdeme už jen kousek, ale jestli ho brzo nenajdeme, musíme se vrátit, ano?“

Rychle přikývl a utíkal přede mnou, zmizel za zátočinou. Pohyboval se chodbičkami tak rychle, že jsem musela spoléhat jen na jeho drobné stopy ve sněhu.

„Troyi, nechoď tak rychle,“ křikla jsem. „Troyi,“ zrychlila jsem tempo, ale uličnicky zůstával o jeden zákrut přede mnou. „Troyi!“

Konečně jsem zahnula a ocitla se venku z bludiště, na druhé straně. A tady byl – přesně jak Troy říkal – domeček, který vypadal, jako by vypadl z nějaké mamčiny ilustrace v dětské knížce. Nějaký kouzelník se dotkl stránek a proměnil jej ve skutečnost. Malý kamenný domek s červenou prejzovou střechou obklopovaly vysoké borovice. K domovním dveřím vedla pěšina ze světlých plochých kamenů.

„Pojď, Leigh,“ zavolal Troy a spěchal po pěšině k domovním dveřím.

„Počkej,“ vykřikla jsem, ale už stiskl kliku a vstoupil. Následovala jsem ho a našla ho sedět ve tvrdém houpacím křesle z javorového dřeva u krbu. Na tváři měl široký úsměv plný sebeuspokojení. Rozhlédla jsem se po místnůstce a představovala si, že je tu možná velmi útulno, když v krbu hoří oheň. Bylo tu jen několik prostých kusů nábytku, starý gauč, lenoška, čtvercový hnědý koberec, několik malých stolků a prázdné tmavé police z borovicového dřeva. Tenké, bílé bavlněné záclony smutně visely přes zamrzlá okna. V domku byla taková zima, že bylo vidět, jak se můj i Troyův dech sráží ve vzduchu. Schoulila jsem se, abych si uchovala v těle trochu tepla.

„Nikdo tu teď nebydlí?“ zeptala jsem se, když jsem procházela domkem a nakoukla do jediné ložničky a do kuchyňky. V ložnici byla jedna postel a prádelníček, ale na podlaze žádný koberec a žádná zrcadla. V kuchyni jsem našla starý sporák na uhlí, malý dřez a místo chladničky starodávnou bednu na led, jejíž dveře byly dokořán otevřené. Uvnitř však nic nebylo. Troy seskočil z houpací židle a šel za mnou.

„Někdy tu v létě bydlí Boris, ale vlastně je to moje tajné místo,“ vysvětloval.

„Snad sem nechodíš sám? Jak jsi našel cestu bludištěm?“ zeptala jsem se ho. Pokrčil rameny. Pochopila jsem – prostě měl štěstí.

„Ještě že se můžeme vracet po vlastních stopách.“ Dál jsem se rozhlížela kolem sebe. „Ale na jaře a v létě tu musí být hezky.“

„Přijdeme sem zas? Přijdeme, Leigh?“

„Nejspíš ano,“ řekla jsem. Možná se tenhle domek stane i mým tajným místem, napadlo mě, zvlášť když to budu mít v tom velkém sídle moc těžké.

„Můžu přinést pár polen z hromady, co je venku,“ navrhl Troy. „A můžeme si v krbu rozdělat oheň.“

„Ne, ne. Asi bychom měli zamířit zpátky. Jsme už dlouho pryč. Všichni se budou ptát, kam jsme šli, a začíná silněji sněžit.“

„Nechceš nejdřív rozdělat oheň a trošku se zahřát? Támhle jsou sirky,“ vyrazil kolem mě do kuchyně. Přitáhl si ke sporáku židli, vylezl na ni, aby dosáhl na police nahoře a sestoupil dolů s krabičkou dřevěných zápalek. „Koukej.“

„Ano.“

„Uděláme oheň a zahřejeme se, Leigh. Přinesu taky dřevo na zátop,“ řekl, hodil sirky na stůl a vyběhl ven.

„Troyi.“ Už byl venku z domu. Zavrtěla jsem hlavou a zasmála se jeho nadšení. Nepřipadalo mi, že bychom byli až tak dlouho pryč. Možná bychom se mohli zahřát u ohníčku. Taky se mi to zdálo zábavné. Troy se přihnal zpátky s náručí dříví na zátop. Oprašoval z něj sníh.

„Chceš, abych to udělal, nebo to umis?“ zeptal se.

„Ty to umíš?“

„Jistěže umím. Boris mi to už mockrát ukazoval.“ Nakladl třísky do krbu a pečlivě uspořádal dřívka. Pak otevřel záklopku do komína a s velkou námahou, aby se mu to povedlo hned napoprvé, zapálil několik klacíčků pod několika velkými polínky. Zanedlouho měl slušný ohníček. Vyběhl ven, přinesl dvě pořádná polena a pečlivě je přiložil na oheň.

„Výborně, Troyi.“ Žasla jsem. „Jsi úplně jak dospělý.“

„Tady jsem jako tatínek,“ pravil hrdě. „Můžeš být jako maminka, udělej nám večeři a ukliď.“

Zasmála jsem se a napadlo mě, jak ráda bych vytvořila v tomhle domečku šťastnou rodinu. Vzdala bych se všech velkých pokojů a vší nádhery.

„A co budeš dělat ty, kromě ohně?“

Pokrčil rameny. „Večeřet.“

„To je všechno?“

„Já nevím. Co bych ještě měl dělat? Co ještě dělá tatínek?“

Chudák Troy, pomyslela jsem si, nikdy vlastně neměl možnost poznat svého otce a pochopit, jak je tatínek důležitý. Přitáhla jsem houpací židli těsně k našemu ohníčku. Troy ke mně přišel a sedl si mi na klín.

„Tatínek ti dává pocit bezpečí a jistoty; dává ti stejně tolik lásky jako maminka, a když jsi chlapeček, tak si s tebou hraje s míčem nebo tě všelicos učí a leckams tě bere,“ vyprávěla jsem mu.

„A co když jsi holčička?“

„Udělá z tebe princezničku a všechno ti kupuje a ty si připadáš zvláštně, protože tě tolik miluje.“

„A tatínek miluje maminku a maminka miluje tatínka?“

„No ano, a moc. Pro ně neexistuje na celém světě nikdo důležitější. Protože láska je spojuje, víš, a láska je… láska je…“ Nedokázala jsem pokračovat. Náhle jsem si uvědomila, že vzlykám a ramena se mi otřásají.

„Co?“ Vzhlédl ke mně. „Leigh, proč pláčeš?“

„Někdy pláču, když myslím na tatínka.“

„Proč? Protože tu není?“

„Hm.“ Několikrát jsem popotáhla ve snaze přestat plakat. „Když tu není, tak budu tvůj tatínek já, platí?“

„Ach Troyi.“ Přitiskla jsem ho k sobě. „Jsi báječný a milý, ale bohužel nemůžeš, protože… ach ne.“

„Co?“

„Podívej, jak moc sněží,“ ukázala jsem na okno. Borovice za sprškou těžkých vloček skoro nebylo vidět. „Radši půjdeme.“ Postavila jsem ho na zem. „Pojď, rychle.“

Vzala jsem ho za ruku a vyšli jsme z domku. Vypadalo to, že na dlažební kameny už napadly dobré dva centimetry sněhu. Popoháněla jsem ho po pěšině do bludiště, utíkala jsem a sníh mě svou zuřivostí oslepoval. Rychle jsme prošli první pravoúhlou zatáčkou a odbočili a pak zamířili další chodbičkou ze živého plotu a zahnuli a pak… jsem se zastavila.

„Ach ne,“ pohlédla jsem na rozcestí před námi. Jedna pěšina vedla nalevo, druhá napravo. „Co se děje?“ zeptal se Troy.

„Naše stopy! Jsou pryč! Nový sníh už je zakryl a já si nepamatuju, jestli jsme sem přišli zprava nebo zleva.“

„To nic,“ prohlásil Troy statečně. „Najdeme cestu.“ Vyrazil chodbičkou a otočil se. „Pojď,“ lákal mě.

„Já nevím. Já se bojím,“ zaváhala jsem. Troy se podíval na pěšinu před sebou. Sníh padal tak rychle, že bylo stěží vidět, kde je vůbec zátočina. „Co budeme dělat?“ zeptala jsem se sama sebe. Napadlo mě vrátit se do domku, ale sněžit by mohlo ještě dlouho a nikdo nevěděl, že jsme prošli bludištěm. Zdráhavě jsem se doplouhala k Troyovi, vzala ho za ruku a hádala poprvé. A pak podruhé a ještě a ještě. Sněžení nepolevilo ani na okamžik a zanedlouho vypadaly všechny zákruty a všechny chodbičky stejně. Když jsem znova odbočila a narazila na naše čerstvé šlépěje, uvědomila jsem si, že jsme chodili v kruhu.

„Ztratili jsme se,“ rozplakala jsem se. Troy začal vzlykat. „Neplač, Troyi. Někdo nám pomůže. Brzo se dostaneme ven.“ Zvedla jsem ho a vyrazila další chodbičkou, vločky sněhu se mi lepily na tváře a na čelo. Nohy mě velmi studily; nebyla jsem patřičně obutá na putování hlubokým sněhem. Malý Troy se přitiskl ke mně a já se přitiskla k němu.

A jako dva sirotci vyvržení do nelítostné bouře jsme hledali stopy domova.

Lži, lži, lži

SLYŠELA JSEM VOLÁNÍ A SAMA JSEM VOLALA z plných plic, napínala jsem hlasivky, až mě bolelo v hrdle. Ozvalo se další zavolání a ještě jedno. Poznala jsem Tonyho hlas a pak jsem ho slyšela, jak křičí nějaké rozkazy. Náhle se v chumelenici před námi objevil podsaditý starší muž a malý Troy zvolal: „Borisi!“

Hodný a ustaraný zahradník spěchal k nám.

„Nejni vám nic, slečno?“

„Ne, jen… zima, moc… zima,“ řekla jsem celá roztřesená.

„No bodejť. Vokažte, já vemu pana Tattertona,“ nabídl se a Troy se dychtivě vrhl do jeho náruče. „Jen poďte za mnou, slečno. Držte se blízko,“ radil Boris. Nemusel mi to říkat dvakrát. Prakticky jsem se mu nalepila na záda kabátu, když nás vedl ven z bludiště. Tony a Miles čekali u vchodu.

„Co se stalo? Proč jste šli do labyrintu?“ zeptal se Tony rychle. Místo odpovědi jsem se rozplakala. Tvář mu okamžitě zněžněla. „Není vám nic?“

„Mrznu,“ řekla jsem. Nohy jsem měla jako ochrnuté a prsty mě bolely. Ve tvářích jsem pociťovala zvláštní směsici žáru a chladu, a to mě děsilo.

„Pojďme s nimi dovnitř,“ řekl úsečně Tony. Vzal mě kolem ramen a spolu s Milesem a Borisem, který dosud nesl Troye, jsme spěchali sněhovou bouří do velkého domu. Mamka vyšla z hudebního salonku ve chvíli, kdy Curtis otevřel domovní dveře. Vypadala stísněně a zmateně.

„Ztratili se v bludišti,“ vysvětloval Tony rychle.

„V bludišti!“ Tvář se jí bolestně stáhla.

„Paní Hastingsová, vezměte, prosím, Troye do jeho pokoje a udělejte mu horkou lázeň,“ přikazoval Tony. „Je velmi náchylný k nachlazení.“ Mamka ze mě nespouštěla oči, tvář nevěřícně zkřivenou, oči zoufalé, ústa pootevřená. Zavrtěla hlavou, jako by chtěla popřít, co se stalo. „Jillian,“ vzal ji Tony za ruku, „měla bys poslat Leigh taky do vany s horkou vodou. Nebyla pořádně oblečená na to, aby chodila celé hodiny ve sněhové vánici.“

„Nemůžu tomu uvěřit. Proč jste chodili do toho bludiště, Leigh?“ vyslýchala mě.

Zuby mi ještě drkotaly. Rukavice jsem měla nasáklé vodou, stejně tak boty a punčochy, a tající sníh mi kapal z vlasů a po stranách obličeje a po čele a na šíji. Jako by Troyův sněhulák ožil a přejížděl mi špičkami prstů po těle, aby mě trýznil.

„Já… my… jsme šli pro ostříhané větvičky ze živého plotu a…“

„Jillian, potřebuje horkou lázeň,“ opakoval Tony.

„Ale Tony tě upozornil, abys nechodila do bludiště, a teď není na takové věci vhodná doba. Všichni ti lidé tady,“ otočila se, jako by byla obklopena svatební společností. „Div jsme se nezbláznili, jak jsme vás hledali. Něco tak trapného,“ pozvedla dlaně k obličeji, jako by se za nimi chtěla ukrýt.

„To děvče v těch střevících zmrzne,“ skočil jí znovu do řeči Tony.

„Cože?“

„Jillian, ať se vykoupe v horké vodě a převlékne se.“

Mamka zavrtěla hlavou. „Nemůžu uvěřit, žes mi tohle udělala, Leigh. Nemůžu tomu uvěřit,“ opakovala hlasem, který zněl čím dál rezavěji.

Tony mě popadl za levou paži nad loktem a zamířil se mnou ke schodišti. Ohlédla jsem se na mamku, která na mě stále ještě užasle zírala. Jedna z družiček, Cecilie Bensonová, stála hned za ní. Mamka se k ní obrátila.

„Ty tomu věříš?“ zeptala se jí. Cecilie se na mě podívala, ale nic neřekla a Tony mě spěšně vedl do schodů. Zahnal mě do mého apartmá a v obývacím pokoji mi pomohl sundat studený, mokrý kabát. Pak jej přehodil přes pohovku a okamžitě zamířil přes ložnici do koupelny.

„V šatníku najdeš froté župan s emblémem Farthinggaleského sídla,“ gestikuloval. „Svlékni si ty mokré šaty – co nejrychleji.“

Za okamžik už mi napouštěl vodu do vany. Prsty se mi třásly, když jsem si stahovala nacucané palčáky. Působením tepla v domě jsem si uvědomila, jaká zima mi byla a dosud je. Třásla jsem se ještě víc a slyšela jsem, jak mi cvakají zuby.

Začala jsem si stahovat svetr přes hlavu, ale paže se mi tak třásly, že jsem s ním nedokázala dobře manipulovat. Zrovna když jsem ho měla přetažený přes obličej, cítila jsem, jak svetr popadl Tony a pomohl mi ho stáhnout.

„Není ti nic? Máš úplně modré rty.“

Přikývla jsem, omámena vším, co se stalo – a stalo se to tak rychle. Mamka mě teď nenávidí. Určitě si myslí, že jsem to všechno udělala schválně, a mně byla dosud taková zima, že jsem nedokázala logicky uvažovat a mluvit dost rychle, abych jí to vysvětlila.

„Sedni si na postel,“ přikázal mi Tony. Potom si dřepl přede mě, stáhl mi střevíce a zul punčochy. „Nohy máš mokré a prsty úplně rudé,“ řekl, vzal mé pravé chodidlo do dlaní a důkladně je třel, pak i levé. „Musíš do vody, jinak chytneš zápal plic.“ Vstal a šel zkontrolovat vanu.

Stáhla jsem si vlhkou sukni a opatrně z ní vystoupila. Podvazkový pás byl taky studený a vlhký. Paže mě bolely a prsty jsem dosud ovládala jen ztěžka, ale svlékla jsem si bokovku a sedla si znovu na postel. Kde je mamka? Proč mi nepřijde nahoru pomoct? Proč to nechává na Tonym? To mě takhle trestá?

„Hotovo,“ ohlásil Tony ve dveřích koupelny. Zvedla jsem prsty k blůze, ale knoflíky byly na omak tak velké a nepoddajné a špičky prstů mě tak šíleně svrběly, že jsem s nimi zápolila zcela bezmocně.

„Ukaž, já ti pomůžu,“ nabídl se Tony.

„Ne, já…“

„Já vím. Je to trapné. Ale já jen začnu a ty to pak dokončíš.“

Zadívala jsem se do jeho přívětivých modrých očí a hezkého obličeje. Byl tak blízko u mě, že se můj studený dech rychle zahřál jeho teplým. Rozepnul mi horní knoflík blůzy a pak další a další, pracoval půvabně, ale rychle. Když byla blůza úplně rozepnutá, zarazil se a pohlédl mi do očí. Celé tělo se mi dosud třáslo, ale nejen zimou. Něžně se usmál, vzal mou pravou ruku do své a rychle ji třel.

„Bude ti dobře,“ prohlásil. „Jen co se namočíš do vany.“

„Maminka…“

„Je jen rozčilená. Uklidním ji a pošlu rovnou nahoru. Neboj se,“ řekl. Vypadal tak starostlivě, tak něžně. Cítila jsem, jak se zeď nenávisti, kterou jsem mezi námi vybudovala, začíná drolit, ale bránila jsem se tomu. Chci tatínka. Víc než kdy jindy jsem potřebovala tatínka, jenže ten tu nebyl. Byl daleko, předaleko, moc daleko, než aby mohl uslyšet můj hlas třeba i v telefonu.

„Tak pojď,“ naléhal. Vstal, ještě mě stále držel za ruku. Spustila jsem nohy na podlahu a stoupla si. Přitom zajel prsty k límci mé blůzy a jemně mi ji stáhl z ramen a paží. V okamžiku jsem se ocitla jen v podprsence a kalhotkách. „No tak,“ zašeptal a jeho dech na mé šíji byl horký Bez ohlédnutí jsem vstoupila do koupelny.

Obrovská vířivá vana byla plná bublinek. Nic nemohlo vypadat lákavěji. Otočila jsem se a začala zavírat dveře. Stál tam, dosud držel v rukou mou blůzu, na tváři ironický úsměv.

Když jsem dveře zavřela, zbavila jsem se konečně podprsenky a kalhotek a vstoupila do teplé, modře zbarvené vody. Nejdřív mě zabolely kotníky, ale pár vteřin poté, co jsem se celá ponořila, jsem ucítila, jak nádherný příval horka odhání všechen chlad. Zasténala jsem rozkoší a zavřela oči. Pak přišla úleva, zaplavila mě, prolnula mě, až jsem mohla zase dýchat, uvolnit se a zmohla jsem se dokonce i na chvějivý úsměv. Uslyšela jsem zaklepání na dveře a otevřela oči.

Konečně přišla mamka, napadlo mě.

„Ano?“

Dveře se otevřely, ale nebyla to mamka. Na prahu stál Tony. Strčil dovnitř hlavu.

„Zapomnělas župan,“ řekl a otevřel dveře šíř. Ponořila jsem se do vody, kam až to šlo. Mýdlová pěna skrývala zčásti mou nahotu, ale stejně jsem si připadala velmi odhalená a strašně znepokojená, když vstoupil, aby zavěsil župan na háček. „Jak

]

„Dobře.“

„Já to věděl,“ řekl a zadíval se na mě. Nechápala jsem, jak dokáže být tak slepý k mým rozpakům, ale choval se, jako by byl skutečně mým otcem. „Nic si z toho nedělej. Troy bude v pořádku,“ řekl, jako by se domníval, že právě to je důvodem mého nejistého výrazu.

„Myslela jsem, že se neztratíme, protože budeme moct jít zpátky po vlastních stopách ve sněhu, ale začalo tak rychle chumelit, že sníh všechno zakryl a…“

„To nic. Skutečně,“ řekl a klekl si vedle vany. „Voda je ještě dost teplá?“ Strčil do ní prsty, jen pár centimetrů od mého stehna. „Ano, je to v pořádku. No, už ti bude dobře?“

„Ano,“ řekla jsem rychle. Složila jsem si paže na hrudi.

„Můžu ti umýt záda. Na mytí zad jsem odborník,“ dodal a usmál se ještě šíř.

„Ne. Už brzo půjdu ven.“

„Nepospíchej. Snad ti to není trapné? Už jsme příbuzní,“ dodal. „Budeme si navzájem co nejbližší a co nejdůvěrnější, zrovna jako bychom spolu žili celý život. Uvidíš.“ Předklonil se a něžně mě políbil na čelo, mou tvář vzal přitom do dlaní. Zůstal obličejem těsně u mého a zahleděl se mi do očí; ty jeho byly zářivé a hluboké. Pak vstal a utřel si ruce do ručníku.

„No, dobře že už máš většinu svých věcí tady. Chceš, abych ti něco přinesl? Umím si hrát i na komorníka, víš,“ dodal s pobaveným úsměvem.

„Ne. Už nic nepotřebuju.“

Kývl, ale dál na mě shlížel.

„Prima,“ řekl nakonec. „Podívám se za tvou matkou a za Troyem.“

Když vyšel ven, zhluboka jsem si oddechla. Srdce mi tak bušilo, až jsem čekala, že mi bude voda nad hrudníkem šplouchat. Žádný muž, od mých deseti let ani tatínek, mě nikdy neviděl nahou, a tady jsem byla zakryta jen tou pěnivě teplou vodou a Tony byl sotva pár centimetrů ode mě. Bylo to k zbláznění, ale také mě to vzrušovalo způsobem, který jsem neočekávala. A mátlo mě to spolu s pomyšlením, že se snad domnívá, že by mohl být mým tatínkem. Znovu jsem zavřela víčka a v té chvíli jsem spatřila před sebou jeho modré oči, jak pátrají v mé tváři, jak se mě skoro dotýká svým soustředěně upřeným pohledem.

Když jsem přikládala k hrudi namydlenou žínku, překvapilo mě, jak mi ztvrdly bradavky. Bylo to zimou a horkem, anebo to mělo něco společného s tím mravenčením, co mi vybíhalo po stehnech do podbřišku, když jsem si vzpomněla na Tonyho prsty ve vodě, jen pár centimetrů od mého nahého těla?

Než jsem o tom stihla uvažovat víc, vrazila do koupelny mamka. Už se zas ovládala, ale stále byla velmi rozhněvaná.

„Jak jsi mohla udělat takovou pitomost, Leigh? A zrovna ty, taková chytrá holka, která dostává ve škole samé dobré známky?“ zeptala se, přecházejíc sem a tam po místnosti.

„Já myslela, že se nám nic nestane. Byli bychom šli po svých stopách a…“

„Paní Hastingsová vyšla ven hledat Troye a pak se vrátila a ptala se, jestli někdo neviděl, že byste se vy dva vrátili. Tony tedy poslal hledat pár pomocníků a ti se vrátili a tvrdili, že po vás nikde není ani stopy. Víš, jaký vztah má Tony ke svému bratříčkovi, nerozumný a zřejmě takříkajíc přehnaně ochranitelský, ale když uslyšel, že jste se s Troyem ztratili, šílel strachem. Vytvořila se skupina pátračů a poslali je ven do bouře. A já tu měla všechny ty lidi.“ Plác. Její ruka dopadla na mramorovou desku toaletního stolku.

„Ale když vás dva přivedli dovnitř a Tony řekl, že jste se ztratili v bludišti…“

„Mami, jen poslouchej…“

„Jít tam ve vánici, no tohle. Co sis myslela? Udělalas to naschvál, byl to pokus ztrapnit mě, protože lituješ svého otce? Anebo se ti snad prostě dneska dostávalo málo pozornosti, není to v tom? Možná ti nestačí, že máš od Tonyho tyhle krásné pokoje, a malá slečna princezna musí dělat potíže, aby si jí všichni všimli?“

„NE!“ vykřikla jsem. „Prostě se to stalo. Chumelenice přišla tak rychle, že jsme si neuvědomili, že zakryje naše šlápoty ve sněhu.“

„Proč jste chodili do toho bludiště?“ zeptala se s očima podezíravě přimhouřenýma.

„Troy mi chtěl ukázat ten domek a já myslela…“

„Ach to dítě. Je tak rozmazlený“

„Ne, mami, on je osamělý a…“

„Jediné, co tomu klukovi chybí, je trochu disciplíny. Musíš být k němu pevnější, Leigh. Trvám na tom. Musíš se považovat za velkou sestru, která má víc rozumu, chápeš? Jestli vůbec zapochybuješ o něčem, co chce, zeptej se mě nebo Tonyho, ale neplň mu každý rozmar. Propána,“ řekla, když se zahlédla v zrcadle. „Podívej se, jak vypadám. A tohle všechno se stane zrovna před svatbou.“

„Je mi líto, mami.“ Znovu jsem se ponořila hloub pod vodu.

„No… to by mělo. Tahle svatba je ta nejvýznamnější událost, co mě kdy potkala… a tebe taky, slečno. Bude to dokonalé. Přece nechceš onemocnět zrovna před mou svatbou, že ne? Umíš si představit, jak to bude vypadat, když za mnou budeš ve svatebním průvodu popotahovat, kýchat a kašlat?“ Udělala obličej, jako by k tomu právě v tuhle chvíli došlo.

„No dobře, mami. Až vylezu z vany, půjdu do postele.“

„Dobře. Ach Leigh,“ přitiskla si dlaň na hruď, „to byla hrůza.“ Vzdychla a pak se usmála, jako by někdo zavřel za touhle epizodou knihu. „Potom přijdu nahoru a sednu si k tobě a popovídáme si o mých líbánkách. Povím ti všechno dopodrobna a probereme mou garderobu, co bych si měla vzít s sebou, jaké šperky, líčidla, ano? Chuděro, určitě jsi tam byla celá vyděšená. Ale už je to za námi,“ dodala rychle a mávla rukou, jako by zaháněla mouchy. „Nechrne to být. Musíme myslet na spoustu skvělých věcí, viď?“

„Ano, mami.“

„Dobře. Nechci tady už prožít ani jeden smutný den, ani jediný smutný den. Proč bych měla? Mám všechno, co člověk může chtít – mládí, peníze a hezkého, pozorného manžela.“ Zadívala se na mě. „Určitě to jednou budeš mít taky. Tak vylez a osuš se, než budeš svraštělá jako křížala,“ dodala a zasmála se. „Postarám se, abys dostala trochu horkého čaje.“

Odešla a já vylezla z vany. Osušila jsem se a oblékla si froté župan. Pak jsem šla do ložnice a vybrala si tu nejteplejší noční košili. Vklouzla jsem do ní a zalezla pod přikrývku.

Byla jsem velmi unavená. Jen jsem zavřela oči, usnula jsem a ani neslyšela, jak služka přinesla čaj.

Mamka dostála svému slovu – nechtěla už o incidentu v bludišti, jak to nazvala, ani slyšet. Jakmile se s Tonym vrátili do mého apartmá podívat se, jak mi je, a on na to přivedl řeč, odsekla mu s překvapující vehemencí.

„Prosím tě, Tony, už o tom nemluvme. Stalo se a je to za námi. Zaplaťpámbu jsou všichni v pořádku.“

Jedním z důsledků incidentu bylo to, že s mamkou přespíme na Farthy. Vysvětlila mi to, když Tony odešel.

„Usoudila jsem, že Tony má pravdu,“ řekla. „Nejlepší bude, když tady dneska zůstaneme přes noc. Ještě dost silně sněží a neměla bych tě brát zpátky do vánice. Ráno po snídani se vrátíme do Bostonu a dokončíme balení k přestěhování na Farthy. Tony slibuje, že bude respektovat mé přání a zůstane dnes večer ve svém apartmá,“ dodala s koketním úsměvem a natočením ramen. Situace mě fascinovala.

„Budeš mít své pokoje i po svatbě?“

„Samozřejmě.“

„Ale v Bostonu jsi vlastní pokoje neměla. Vždycky jsi bydlela společně s tatínkem,“ řekla jsem. Když je do Tonyho tolik zamilovaná, říkala jsem si, proč chce bydlet odděleně? Až já se zamiluj u, určitě nebudu chtít nikdy vlastní ložnici. Budu chtít být se svým manželem každou noc a každý okamžik.

„Vždycky jsem si přála vlastní apartmá, ale tvůj otec to nedokázal nikdy pochopit. Žena potřebuje své soukromí. Nechci, aby stál můj manžel nade mnou, když provádím své krášlicí rituály. Jsou věci, o kterých by radši neměl vědět,“ dodala, hledíc na sebe do zrcadel nad mým toaletním stolkem. „Mám své tajné způsoby, jak si uchovat pleť bez vrásek, způsoby, které ti svěřím, až přijde čas, samozřejmě, ale manžel je znát nemusí. Žena musí zůstat poněkud záhadná. Když o tobě muž ví každou maličkost, ztratí o tebe zájem. Ale jestli ho dokážeš každou chvíli něčím překvapit, budeš mu připadat vzrušující navždy. Proto existují věci, které ti řeknu, ale které nikdy nepovíme mužům – ani mužům, které milujeme. Chápeš?“ zeptala se s úsměvem.

„Ano.“ Věděla jsem, že jedno z těch tajemství, jež chce bedlivě střežit, je tajemství jejího věku. Kdyby ji Tony viděl u toaletního stolku večer co večer, možná by uhádl, že je daleko starší než tvrdí, napadlo mě.

„A kromě toho,“ pokračovala, procházejíc se zvolna podél pelesti mé postele a přednášejíc jako vysokoškolský profesor, „existují chvíle, kdy prostě nemáš náladu na důvěrný kontakt se svým manželem. Muži dovedou být tak vtíraví, tak protivní se svými mužskými nároky a potřebami. Budou tě otravovat až k smrti, dokud se nepoddáš jejich chtíči. Když máš vlastní pokoje, můžeš prostě jen zavřít dveře a zbavíš se všeho toho obtížného, protivného a dotěrného chování. Jestli chceš zůstat mladá a krásná, musíš být trochu sobecká, Leigh. Jeden by čekal, že muž dovede být uvážlivý a chápavý, zvlášť muž, který tvrdí, že tě miluje, ale muži se někdy nedovedou ovládat. Sexuální nutkání je u nich mnohem naléhavější.

Ale,“ máchla rukou ve vzduchu, „toho už určitě většinu víš.“

„Kdepak, mami. Nevím.“

„Vážně? Ty jsi tak nevinná a sladká,“ podívala se na mě, jako by mě viděla poprvé. „To já v tvém věku…“ Odmlčela se a kousla do spodního rtu. „No, to byly jiné časy. Neměla jsem čtvrtinu toho, cos měla ty, a byla jsem vystavena styku s úplně jinými lidmi. Za nás se dospívalo rychleji. Abych řekla pravdu,“ vzdychla hluboce, „ztratila jsem polovinu svého dětství, ztratila jsem ten nádherný čas nevinnosti, kdy svět vypadá tak růžově a nic se nezdá tragičtější, než když tě nepozvou na nějakou oslavu nebo když se ti udělá na obličeji vimrle.“

Začala jsem se smát, ale pak mě napadlo, že kdyby si mamka našla vimrle na obličeji teď, považovala by to za konec světa. V tom se od mých kamarádek nijak nelišila.

„Takže,“ vrátila se k danému okamžiku, „jen zůstaň v posteli. Buď v pohodlí a v teple. Tony ti nechá poslat večeři nahoru.“

„Mohla bych se obléct a přijít za vámi do jídelny. Je mi prima,“ protestovala jsem.

„Ne, ne. Utrpělas šok. Zastavím se u tebe po večeři, musíme si popovídat o mých líbánkách.“ A odešla.

Za chvilku mi nechal Tony poslat nahoru večeři. Udělal z toho velkou produkci, určitě jen aby mě pobavil. Každý chod přinesla jiná služka a Curtis mi přinesl předkrm. Pak se objevil osobně Tony s dezertem, přes ruku přehozený krátký ručník jako vrchní. Shledala jsem, že se nedokážu ubránit smíchu.

„Tak tenhle obličej potřebuju vidět,“ zareagoval. Postavil mi na noční stolek koláč s vaječným krémem a odstoupil. Cítila jsem, jak se červenám. „Jsem rád, že je ti líp. Najedla ses dost?“

„Ach ano, děkuju. Ale klidně jsem mohla přijít dolů.“

„To je v pořádku. Musíš si zvyknout na rozmazlování. Teď budeš žít jako princezna,“ řekl něžně a podmanivě. „Farthy je palác; Tattertonovi mají svou vlastní říši.“ Vypadal tak vážně, že jsem se ani neusmála. „Chtěl jsem ti koupit úplně novou garderobu a říkal jsem Jillian, ať se ani neobtěžuje stěhovat z Bostonu něco z tvých věcí, ale trvala na tom, že si sem něco přestěhuješ.“

„Mám spoustu nových věcí, které jsem ještě neměla ani jednou na sobě,“ řekla jsem. „Nepotřebuju úplně novou garderobu.“

„Uvidíme. A vůbec, chtěla bys ještě něco?“

„Ne, děkuju. Je Troy v pořádku?“

„Tvrdě spi, ale nejspíš bude ráno vzhůru mezi prvními, takže můžeš očekávat, že ti sem vtrhne, jen co se dozví, žes tu přespala. Neřekl jsem mu to, ale je Tatterton a stejně jako já vycítí na Farthy všechno nové a jiné. Farthy patří k nám a my k němu. Mezi Tattertony a jejich domovem existuje bezděčné, skoro záhadné spojení,“ rozhlédl se po mém pokoji, jako by dům skutečně dokázal vnímat a naslouchat a vědět, co se v něm děje a říká. „Absorbuje nás i s naší historií, našimi vášněmi, našemi nadějemi a sny,“ dodal hlasem o málo silnějším než šepot. Oči měl zasněné a nepřítomné a už jsem myslela, že na mou přítomnost v místnosti zapomněl. Jeho láska k domovu byla tak silná, až to působilo děsivě.

„Proto doufám, že zapomeneš na ten svůj dnešní nepěkný zážitek v labyrintu,“ shlédl na mě s přimhouřenýma, ledově modrýma očima. „Nezazlívej to Farthy. Chci, aby sis tohle místo zamilovala stejně jako já.“

„Nezazlívám nic nikomu a ničemu. Byla to jen hloupá chyba,“ odpověděla jsem.

Mlčel, znervózněla jsem a měla jsem pocit, že bych měla říct ještě něco.

„Od té chvíle, co jsem je uviděla, mi Farthy připadá krásné… jako pohádkové království.“

„Ano,“ řekl. „Pohádkové království,“ zašeptal s očima skelnýma, nepřítomnýma. Další dlouhou chvíli mezi námi vládlo mlčení, pak tleskl do dlaní. „Fajn, nechám tě sníst ten skvělý dezert. Někdo za chvilku přijde nahoru pro nádobí. Dobrou noc a dobře se vyspi, Leigh,“ přistoupil ke mně. „Můžu tě políbit na dobrou noc?“

Zaváhala jsem. Je to další zrada na tatínkovi? Kdykoliv byl doma, přicházel mě políbit na dobrou noc. Ale Tony vypadal tak vážně a smutně, že jsem ho nedokázala odmítnout. Dělal si o mě starosti. K němu to taky není fér, říkala jsem si. Přikývla jsem, naklonil se a políbil mě něžně na čelo, kde spočinul rty o něco déle, než jsem čekala.

A byl pryč.

Sloužící přišli pro nádobí. Zírala jsem na prázdné dveře a naslouchala mlhavým zvukům zezdola. Usínala jsem a zas procitala, na pár minut zdřímla a pak se probudila s náhlým leknutím a uvědomila si, kde jsem a co se děje.

Mamka se zastavila v mé ložnici těsně předtím, než šla do svého apartmá, jak mi slíbila. Ale místo abychom si povídaly o jejích plánech na líbánky, vyprávěla mi všechno o večeři, o některých hostech, kteří tam byli, repetila o obsluze, o jídle,

O různých tématech hovoru. Při jejím monologu na mě padla ještě větší ospalost, a když se mi uprostřed jedné její věty zavřely oči, prohlásila, že je čas, aby šla taky spát.

„Chceme se brzy nasnídat a odjet do Bostonu,“ políbila mě na dobrou noc. Ve dveřích se otočila a zasmála se tenkým, pisklavým smíchem.

„Tohle byl ale zvláštní a přece skvělý den,“ řekla. „Mám pocit, že od nynějška budou všechny naše dny přesně stejně vzrušující. Pomůžeš mi s tím, viď, Leigh?“

Otevřela jsem oči a zadívala se na mamku ve zmatku. Co tím může myslet? Copak se sňatkem s Tonym nesplnily všechny její sny? Co já mám společného s jejím štěstím?

„Viď, Leigh.“ To nebyla otázka, ale ostrý požadavek.

Po vyčerpávajícím dni už jsem nechtěla nic než spát. „Samozřejmě, mami,“ souhlasila jsem slabě, neschopna nalézt sílu odmítnout, a pak jsem sklouzla do spánku.

Do Bostonu jsme odjely hned po snídani, přesně jak mamka naplánovala. Vánice skončila krátce po půlnoci, ale napadlo tolik čerstvého sněhu, že ho ležela skoro čtvrtmetrová vrstva. Farthy připomínal zimní kraj divů v jasném ranním slunci. Některé borovice vypadaly, jako by byly zakryty obrovitými prostěradly, protože bylo vidět jen velmi málo zeleně.

Během zpáteční cesty do Bostonu mamka konečně probírala své plány na líbánky. Poletí s Tonym do Sv. Mořice, budou bydlet v hotelu Paláce – dobře jsem věděla, že po tom odjakživa toužila –, a protože Tony je výborný lyžař a už tam byl i dříve, ochotně s tím souhlasil.

„Je to skvělé místo na líbánky,“ řekla mi. „Budou tam příslušníci evropské šlechty a víš, jak moc jsem chtěla jet do hotelu Paláce. Vlastně jsem nikdy neměla opravdové líbánky,“ pokračovala. „Když jsme se s tvým otcem vzali, přijeli jsme rovnou do Bostonu. Sliboval mi, že mě vezme do Havany, ale to bys nevěřila, hned po návratu prohlásil, že má velkou obchodní krizi, kterou částečně zavinil jeho prodloužený pobyt v Texasu. Umíš si to představit? Nepřímo mě obviňoval, protože zůstal v Texasu déle, než si naplánoval, jen aby mohl získat mou ruku. Ale nakonec,“ zasnila se, „budu mít líbánky, jaké si zasloužím. Naneštěstí budeme pryč přes Vánoce a Nový rok, ale budeš mít na Farthy všechno k dispozici a hory dárků. Jestli budeš chtít, Miles tě kamkoliv zaveze. Chápeš to, viď?“ zeptala se, ani se neodmlčela, aby nabrala dech. Skoro mě prosila o souhlas.

„Ano, mami,“ řekla jsem, ale nedokázala jsem se ubránit pocitu hrůzy ze začátků svého života na Farthy, které pro mě z převážné části dosud bylo cizím místem, o svátcích, bez tatínka a bez ní.

„Vynahradíme ti to, až se vrátíme. Samozřejmě víš, že Tony pracuje na tom, aby tě dostal do nejlepší soukromé dívčí školy široko daleko,“ dodala rychle. Nevěděla jsem to, aspoň do téhle chvíle ne. Jen jsem se dohadovala, že budu chodit do nějaké státní školy blízko Farthy.

„Ne, to jsem nevěděla. Co je to za školu, mami?“

„Jmenuje se Winterhaven. Není to nádherné jméno pro soukromou školu? Přímo to zní úrovní a bohatstvím, viď? Víš, je to něco extra, protože tam mají několikametrový seznam čekatelek, ale Tony je si jistý, že dokáže zatáhnout za pár provázků a dostat tě tam – zvlášť když jsi tak dobrá studentka. Je to internátní škola,“ dodala rychle.

„Internátní? Chceš říct, že tam budu bydlet… jako na koleji?“

„Miles tě tam odveze každou neděli večer a můžeš se vrátit každý pátek, jestli chceš. Nezní to skvěle? Představ si, kolik nových přítelkyň si tam naděláš, a samá děvčata z dobře známých, bohatých rodin. A taky se tam budeš scházet s noblesními mladíky. Pořádají tam taneční a setkání s nedalekou chlapeckou přípravkou. Konečně budeš mezi lidmi na své úrovni, Leigh – konečně,“ dodala s vydechnutím. A pak, jako by to bylo všechno, otočila list a začala znovu probírat své svatební plány.

Seděla jsem celá ohromená. Všechny ty změny na mě přišly moc náhle – strávím Vánoce a Nový rok o samotě na Farthy, půjdu do dívčí školy, do internátu, a budu si muset najít úplně nové přítelkyně. Můj život byl doopravdy vzhůru nohama. To se dalo čekat, říkala jsem si. Měla jsem si uvědomit, že k tomuhle všemu dojde, ale pořád jsem se vyhýbala realitě, snila jsem, že se všechno vrátí do starých kolejí. Když jsem teď vyslechla tvrdé podrobnosti, mé sny popraskaly jako balónky. A nedalo se s tím nic dělat.

Ještě smutněji a stísněněji jsem se cítila, když jsme dorazily do naší bostonské vily. Protože měl být tatínek tak často pryč, a protože jsme ji my dvě nyní opouštěly nadobro, budeme muset propustit služebnictvo. Já měla zvlášť ráda Clarence a Svensona, a oni měli rádi mě. Byli u nás, co jsem se dokázala rozpomenout. Tahle cesta domů byla možná poslední příležitost, abychom se ještě setkali.

Potěšilo mě však, že je tatínek najal, aby pracovali na jedné z jeho lodí. Na zaoceánském parníku bylo vždycky zapotřebí dobrého šéfkuchaře, a protože Clarence byl tak dokonalým domácím sluhou, bude jmenován kapitánem lodi.

Druhá věc, která mě potěšila, byl dopis od tatínka, který jsem tu objevila. Právě přišel z Kanárských ostrovů. Clarence mi ho přinesl do ložnice chvilku poté, co jsme přijely. Podle výrazu v jeho tváři jsem poznala, že o něm mamce neřekl. Možná si to tak tatínek přál. Neměla jsem ráda před mamkou tajemství, ale napadlo mě, že je to tak snad lepší. Nebude mít proč se cítit nepříjemně.

Rychle jsem otevřela obálku a četla.

Nejmilejší Leigh, doufám, že se máš dobré a nic Ti nehrozí. Vím, že nemůžeš být šťastná, když se Ti život takhle obrátil naruby, ale doufám, že už se u Vás všechno trochu usadilo a zanedlouho najdeš znovu štěstí. ]á samozřejmě pro to udělám všechno, co je v mých silách.

Má cesta na Kanárské ostrovy proběhla bez větších událostí. Je tu však krásně a jsem šťastný, že jsem se dal přemluvit, abych o zdejší oblasti uvažoval. Rozhodně ji zařadím mezi naše trasy.

Zanedlouho odtud vyplujeme a zamíříme na Floridu do Miami, kde budu pracovat na svých karibských itinerářích s experty z oblasti cestování a podobně. Vypadá to, že tam budu přes svátky, ale na Silvestra Ti zavolám. Vím, kde budeš.

Ano, Leigh, vím o plánech Tvé matky na nový sňatek. To byla součást toho, o čem jsme diskutovali, když přišla do mé pracovny a požádala Tě, abys nás nechala o samotě. Věděl jsem, že to bude pro Tebe ještě smutnější, tak jsem na to nechtěl přivádět řeč. Snad teď Tvá matka nalezne svět štěstí, o kterém snila. Řekla mi také o svých plánech s Tebou – že Tě hodlá zapsat do jedné z nejlepších středních škol na Východě. Jsem klidnější, když vím, že alespoň budeš mít veškerý materiální komfort, který může život nabídnout.

Slibuju, že Tě navštívím při každé příležitosti, kterou budu mít. Na nějaký čas bych se rád zahrabal do práce. Pomohla mi dostat se přes citovou krizi a tragédii. Nicméně je pro mě útěchou vědět, že Tě najdu, až se vrátím.

Teď už jsi jedinou zbývající něžnou a krásnou součástí mého života. Nechci říkat nic, co by Tě rozplakalo, tak zabouchnem poklopy a počkáme, až se má loď vrátí zpět.

Slibuju, že se vrátí.

Tvůj milující táta

Srdce se mi zachvělo. Zadržovala jsem slzy a polykala pláč, který se mi pokoušel vyrazit z tepajícího hrdla. Tatínek nechce, abych plakala; nechce, aby mě tenhle dopis rozesmutnil a zdrtil, ale bylo tak těžké číst jeho slova a neslyšet přitom jeho hlas a nevidět jeho šedý plnovous, zardělé líce a oči plné hrdosti a lásky. Bylo těžké slyšet v duchu tahle slova a nepředstavovat si ho dole v pracovně, jak něco škrábe na svém starém psacím stole. Chtělo se mi křičet: „NE, NE, NIC Z TOHO SE NESTALO!“ Chtělo se mi setřít svým křikem všechny nešťastné chvíle a vrátit nás do těch šťastných. Nesmířím se s tím; ne a ne!

Srdce mi bušilo hněvem a zoufalstvím, ale mé křehké, slabé pěsti přistály na desce psacího stolku a nenatropily tam žádnou škodu. Kdo je uslyší? Komu na tom záleží? Co mohu změnit? Zabořila jsem hlavu do dlaní nad tatínkovým dopisem a zhluboka jsem dýchala, abych potlačila pláč. Pak jsem zvedla hlavu, úhledně tatínkův první dopis složila a vložila jej do deníku. Věděla jsem, že zeslábne a roztřepí se na okrajích, jak jej budu často rozkládat a skládat po novém a novém čtení.

Než přišla mamka, už jsem se vzpamatovala a pilně si skládala posledních pár věcí, které jsem si chtěla vzít na Farthy. Samozřejmě necháme mnoho věcí tady v Bostonu. Mamka rozhodla, že některé nejsou pro Farthy dost dobré; další zas raději nahradí novými.

„Nebudeš tomu věřit,“ smích se táhl za jejími slovy jako kouřová clona. Zamávala dopisem. „Ale má matka se rozhodla, že se přece jen zúčastní naší svatby, i když mé děsné sestry ne. Abych řekla pravdu,“ pokračovala s pohledem upřeným na dopis, „jestli dodrží tenhle jízdní řád, přijede dneska sem do Bostonu.“

„Kdy? V kolik hodin?“ Návštěva babičky Jany byla vždycky zvláštní událost. Její návštěvy nebyly časté, protože strašně nerada cestovala a neměla ráda Sever, zvlášť ne Severovýchod, když ale přijela, vždycky natropila pěkný rozruch. Mamka nebyla nijak šťastná, že ji má v domě, a vždycky si vydechla úlevou, když odjela.

Mamka se podívala na hodinky.

„Možná už každou chvíli. Radši upozorním služebnictvo, zvlášť Svensona. Víš, jaký dovede být puntičkář, pokud jde o jídlo. Ach sakra. Doufala jsem, že přijede i s těmi čarodějnicemi – mými sestrami až v den mé svatby, zúčastní se jí a odjedou. Prostě nemám čas ji teď hostit. Budeš mi muset pomoct, Leigh. Má tě radši než mě.“

„Ale mami, to ne,“ protestovala jsem.

„Má, ale to nevadí. Mně je to jedno. Je to div, že má vůbec někoho ráda. Tak prosím tě,“ žadonila mamka, „netvař se jak boží umučení. Já vím, že bude děsně vyvádět kvůli tomu rozvodu a kvůli tomu, jak rychle se znovu vdávám. Jestli tě uvidí, jak se tu ploužíš…“

„Nebudu se ploužit,“ rychle jsem se odvrátila, aby mi neviděla do očí.

„Dobře. To je moje holčička, moje zlatá holčička,“ řekla. „Tak cože to mám udělat? Aha, upozornit služebnictvo,“ a spěšně opustila můj pokoj.

Babička Jana dorazila ani ne o dvě hodiny později. Trpce si stěžovala na letadla, vlaky a taxíky, když v patách za svými zavazadly vstoupila do domu. Slyšela jsem ji, jak řve na taxikáře, který zápolil s jejími kufry a jeden poškrábal o dveře, když vstupovali dovnitř. Clarence přiběhl ubožákovi na pomoc.

Bylo těžké uvěřit, že ta postarší žena, sotva půldruhého metru vysoká, drobeček ženství, dokáže přimět dospělé muže, aby skákali a pobíhali, ale její hlas zněl jako prásknutí býkovcem, jakmile se rozhněvala, a ostrá očka jí plála. Stříbřitě zlaté vlasy měla stažené dozadu do drdolu tak pevně, až její pleť v koutcích očí a nad čelem vypadala napjatě, což jen zdůrazňovalo její divoké a energické vystupování. I mamka se zatvářila zděšeně a ucouvla s rukama sepjatýma na prsou, když se babička Jana hrozivě rozmáchla hůlkou po řidiči, který se nemohl dočkat, až předá své povinnosti Clarenceovi. Stála jsem na schodišti a přihlížela.

„Tahle zavazadla přežila i ty paviány, co je dostali do ruky na letišti. Nehodlám dopustit, aby se poškodila při vstupu do domu mé dcery,“ vřískala a řidič uháněl pryč.

„Nazdar, máti,“ pravila mamka. Neobratně ji objala. Babička Jana nadále sledovala Clarence, který se horlivě věnoval tomu, aby nesl zavazadla do schodů co nejopatrněji. Zahlédla mě.

„Tak tam jen tak nestůj, dítě. Uvítej babičku,“ nařídila mi. Spěchala jsem po zbývajících schodech dolů. Babička Jana mě opravdu objala a políbila, až mě to zahřálo u srdce, a podržela si mě na vzdálenost paží od sebe. „Propána, koukni se na sebe. Vyrostlas nejmíň o čtvrt metru, a i jinak, koukám.“

„Tolik jsem nevyrostla, babi,“ usmála jsem se. Zamručela a obrátila se k mamce.

„Než se tu usadím, chci slyšet, co se tu děje… každý detail,“ přikázala. Mamce se třásly rty, ale přiměla se k úsměvu. Babička se rozhlédla. „Domnívám se, že Cleave už ve svém vlastním domě není,“ dodala.

„Ne, je na jedné ze svých plaveb.“

„Hamf,“ řekla babička. Šla rovnou do tatínkovy pracovny, rozrazila dveře a ukázala dovnitř hůlkou. Mamka se na mě rychle koukla v naději, že třeba vymyslím něco, čím bych jí mohla přispět na pomoc, ale já byla stejně jako ona šokována prudkostí babičky Jany.

„Nechceš nejdřív šálek čaje nebo se umýt, máti?“

„Naprosto ne. Použijeme Cleaveovu pracovnu,“ trvala na svém a vstoupila tam. „JILLIAN!“ zařvala.

„No dobře, máti.“ Mamka bezmocně zavrtěla hlavou a následovala babičku Janu do tatínkovy pracovny. Co jí mamka řekla o rozvodu a novém sňatku, že ji to tak rozčililo? uvažovala jsem.

„Zavři za sebou dveře,“ přikázala babička Jana, když mamka vstoupila do tatínkovy pracovny. Mamka je zavřela, ale ne pořádně. Zůstaly natolik pootevřené, že jsem slyšela jejich hlasy. Koukla jsem ke schodišti, po kterém sestupoval Clarence. Otíral si obličej. Usmál se na mě a odešel. V hale nikdo nezbyl. Nedokázala jsem se ubránit své zvědavosti. Sedla jsem si na lavici v koloniálním stylu, která byla hned po levé straně dveří do tatínkovy pracovny, a předstírala jsem, že čekám, až vyjdou ven.

„Copak to má být s tím, že tě Cleave nemiluje?“ spustila babička Jana. „Když jsi ho nutila, aby si tě v Texasu tak nahonem vzal, tak ti to starosti nedělalo. Mělas náramné štěstí, žes našla někoho tak zámožného, kdo tě chtěl.“

„Víš, že jsem v tomhle manželství nikdy nebyla šťastná, máti. Víš, že jsem Cleava nikdy nemilovala a nikdy bych to nedokázala.“ Nemohla jsem uvěřit vlastním uším. Nikdy nemilovala tatínka? Nikdy by nedokázala? Ale ten příběh… mihotání hvězd… Popelka…

„Nikdy bys nedokázala?“ vyprskla babička. „Nejspíš bys teď byla šťastnější, kdybych ti dovolila provdat se za toho budižkničemu Chestera Godwina, když tě přivedl do jiného stavu, hm? Toho bys nejspíš dokázala milovat. Vy dva byste mohli žít v nějaké pěkné chatrči někde na periferii a Leigh by mohla běhat v cárech. Ale místo abys byla vděčná, že jsem ti našla bohatého, slušného člověka, který ti poskytl víc než pohodlný život, co uděláš? Nenávidíš mě a nakonec to všecko zahodíš kvůli mužskému, co je skoro o dvacet let mladší!“

V uších mě pálila slova: „… když tě přivedl do jiného stavu.“ Co to babička Jana říká? Byla už mamka jednou těhotná, než jsem se narodila já? Měla potrat? Existuje ještě další dítě?

„Nečekala jsem, že něco z toho pochopíš,“ řekla mamka přerývaně, „a ze všeho nejmíň, že by ti záleželo na tom, co cítím, co potřebuji a chci. Cleave už je starý člověk, nezáleží mu na ničem kromě jeho podniku. Jsem moc mladá, než abych se zahrabala, a mám štěstí, že jsem našla muže jako je Tony Tatterton. Počkej, až uvidíš Farthinggaleské sídlo, počkej až uvidíš…“

„Kolik toho tenhle mladík ví o tvé minulosti? Zná pravdu? Řeklas někdy pravdu Cleavovi, nebo si ještě myslí, že Leigh je jeho dítě?“ tázala se babička Jana.

Jako by mě pár nějakých obrovitých, neviditelných rukou popadl v pase a zmáčkl. Zlomila jsem se v agónii, schoulila se do sebe. Co to babička říká… tatínek není můj skutečný tatínek? Nějaký jiný muž přivedl mamku do jiného stavu a tatínek si ji vzal a nevěděl to? Kdo jsem? Jaké děsné, děsné tajemství to měly před tatínkem a přede mnou!

„Proč by měl takové věci vědět?“ mamčin hlas slábl.

„To se dalo čekat.“ Uměla jsem si představit, jak se oči babičky Jany vpalují do mamčiny tváře. „Ví tenhle Tony Tatterton, jak jsi ve skutečnosti stará?“

„Ne,“ řekla mamka slabým hláskem. „A prosím tě, neříkej mu to. Tohle mi nekaž.“

„Nechutné. Další život založený na lžích. Mám sto chutí otočit se a namířit si to rovnou domů, ale přijela jsem a zůstanu kvůli Leigh. Co všechno ta chuděra musí přestát kvůli své sobecké, marnivé, hloupé matce.“

„To není fér,“ vykřikla mamka. „Udělala jsem všechno, co se dalo, aby žila šťastně, aby neměla tak mizerný život jako já. Teď se bude mít jako princezna, chodit do nejlepších škol a setkávat se s nejlepší společností, a to všechno díky mně, díky mé kráse a tomu, co krása dovede s mužem udělat!“

„Z tohohle nic dobrého nevzejde,“ předpovídala babička Jana biblickým hlasem. „Pamatuj na má slova. Jsi hříšnice, Jillian!“ zasyčela. „A co je mnohem horší, jsi mnohem pitomější hříšnice, než jsem si kdy dokázala představit!“

„No, už je to hotovo, zpečetěno a podepsáno, a nemůžeš proti tomu nic dělat ani říkat. Už nevládneš mým životem jako tehdy v Texasu, a nenechám tě nad vším vrčet. Tohle bude nejskvělejší svatba, možná nejvýznamnější událost roku v Nové Anglii.“

„Hamf,“ opakovala babička Jana.

Mamka začala popisovat své svatební plány. Zvolna jsem vstala z lavice a začala vystupovat po schodišti jako náměsíčná, dosud schoulená do sebe.

Nikdy to neřeknu tatínkovi, myslela jsem si. Nikdy mu nezlomím srdce a je mi jedno, co je pravda a co ne – v mé mysli a v mém srdci bude vždycky mým tatínkem on. Ale mamka, všechny ty lži, ty historky. Jako by všude kolem mě praskaly bubliny, světla se tříštila, lodě šly ke dnu, můj svět se rozpadal jako domek z karet, anebo, jak řekla babička Jana, jako život postavený na lžích.

A mamka žila v té největší lži. Její rada mi stoupala hrdlem jako zkyslé mléko. Ještě jsem před sebou viděla její tvář, když to říkala, na tváři masku počestnosti, falešné počestnosti.

„Nezapomeň, Leigh: hodné holky nezacházejí až do konce. Ne dokud nejsou vdané. Slib mi, že na to nezapomeneš.“

Nezapomenu na to, mami.

Na vrcholku schodiště jsem se obrátila. Chtělo se mi to zařvat, aby věděla, co jsem vyslechla. NEZAPOMENU NA TO, MAMI!

Svatební pochod

NEUDĚLALA JSEM NIC, Z ČEHO BY MAMKA mohla vytušit, co jsem vyslechla, když jsem seděla před tatínkovou pracovnou; kdykoli jsem teď ale na mamku pohlédla, viděla jsem někoho jiného než tu ženu, které jsem se kdysi tolik chtěla podobat. Bylo to skoro, jako by má skutečná matka odešla a nechala tady místo sebe tuhle ženu, která vypadala jako ona, která měla mamčiny vlasy, mamčiny oči a mamčinu krásnou pleť, ale uvnitř byla prázdná.

Většinu času stejně zabíraly debaty o závěrečných přípravách na svatbu. Vlastně jsme o ničem jiném nemluvily. I babičku Janu zatáhla mamka do diskuse, když se jí chytře vyptávala na její názory na to či ono. A pak ji přemohlo Farthy se svými zázračnými silami, se svou záhadnou přítomností. Navzdory tomu, jak se stavěla k mamčinu odchodu od tatínka a sňatku s mužem o tolik mladším, Farthy udělalo na babičku Janu dojem. Velikost a opulence Farthinggaleského sídla jí brala dech. Když jsme projížděly bránou, měla na tváři ohromený výraz a nahlas žasla – stejně jako jsem kdysi žasla já –, jak toho může jeden člověk tolik vlastnit.

Tony ji rovněž okouzlil, zacházel s ní jako s veličenstvem. Kdyby byl musel dát vyrolovat červený koberec na schody a po sněhu, byl by to udělal. Vložil si její levici pod pravé rámě a doprovázel ji velikými pokoji, vysvětloval, kdo je na tom či onom prastarém portrétu, strávil spoustu času přehledem rodinné historie a vyprávěním o svých rodičích a prarodičích.

Při obědě se kolem ní rojili číšníci a číšnice jako kolibříci. Nemohla ani zvednout lžíci nebo sáhnout po talíři, aby nějaký sloužící nepředvídal její přání a nepodal jí to, co chtěla. A po celou tu dobu se mamka tiše držela stranou – s úsměvem Mony Lisy. Ať už v sobě babička Jana chovala jakýkoli odpor nebo výhrady, po příjezdu na Farthy ji to opustilo. Když jsem viděla, jak ji Tony Tatterton hýčká, jak jí lichotí, jak ji okouzluje svým vystupováním, svou pohledností a svým bohatstvím, pochopila jsem, proč může takový muž získat srdce jakékoliv ženy, zvlášť ženy jako mamka.

„Já věděla, že ji Tony bude hýčkat,“ pošeptala mi mamka do ucha, když jsme odjížděly z Farthy – naposled, protože zítra bude svatba a až se vrátíme, bude to nadobro. Večer, těsně předtím, než jsem šla spát, jsem si zabalila všechny fotografie a vzácné upomínky. Nechala jsem je až na nejposlednější chvíli, upínajíc se k jakési naději, že k tomu nakonec přece jen nedojde. Teď byl však můj osud zpečetěn.

Ráno to v domě hučelo jako v úle. Mamka poletovala z pokoje do pokoje jako včela na louce plné květin. Byla tak nervózní a vzrušená, že stačilo, abych položila tu nejjednodušší otázku a už zpanikařila a prosila mě, abych ten problém vyřešila sama. Odmítala snídat. Ani já neměla velkou chuť k jídlu, ale snědla jsem, co jsem mohla. Tohle je poslední jídlo, které mi Svenson připravil; poslední jídlo, jež podává Clarence. Teprve když jsme všechny zamířily k limuzíně, uvědomila jsem si, že mamka nepozvala Clarence ani Svensona na svou svatbu. Stáli tam oba bok po boku ve dveřích, zatímco Miles nakládal naše věci do kufru auta.

„Hodně štěstí vám přeju, slečno,“ řekl mi Clarence. V koutcích očí měl slzy.

„A nezapomeňte se stavit, až přijdete na tatínkovu loď,“ dodal Clarence.

Zamumlala jsem nashledanou a pospíchala za mamkou. Cítila jsem, jak mě v očích pálí slzy. Mamka se jen podívala na mou tvář a zasténala.

„Ach Leigh, prosím tě, netvař se v můj svatební den tak sklesle. Co si lidi pomyslí?“

„Nech ji být,“ řekla babička Jana. „Její svatební den to není. Může si vypadat jak chce.“

„No, já nemám čas na to, abych ji rozveselovala. Dneska ne. Mám toho moc na práci,“ prohlásila mamka trucovitě. Pak našpulila rty a odvrátila pohled. Nikdy jsem si dosud neuvědomila, jak moc se dokáže podobat rozmazlenému dítěti, když není všechno přesně tak, jak to chce.

Zahleděla jsem se zpátky na bostonský dům. Clarence a Svenson dosud stáli na předních schodech a dívali se, jak odjíždíme. Vzpomínala jsem na doby, kdy jsem byla malá a věděla jsem, že už každou chvíli se tatínek vrátí z některé ze svých plaveb. Hrávala jsem si v obývacím pokoji a jedním uchem pořád poslouchala, až klapnou domovní dveře. V tu chvíli, jak jsem uslyšela, že je Clarence otevírá, uháněla jsem tatínka uvítat a ať si vypadal jak chtěl unaveně, pokaždé se mu na tváři objevil široký, srdečný úsměv, rozpřáhl náruč a já do ní vběhla. Pak jsem mu dala velkou, hlasitou pusu na tvář.

„Takhle se zdraví námořníci!“ zvolal. „Co, Clarenci?“

I teď jako bych ho slyšela. Pak mi dům zmizel z dohledu, zahnuly jsme za roh a jako by v okamžení skončilo mé dětství.

Tentokrát, když jsme projížděly pod velikým obloukem přední brány Farthy, uvědomovala jsem si význam téhle cesty. To velké sídlo je teď mým domovem, říkala jsem si, ať chci nebo ne. Zahradníci pilně odklízeli každičkou zbylou vločku sněhu z příjezdové cesty a ze schodů. Dvě služky zaujatě leštily každičký kousek mosazi a železa, který byl na dohled, a půl tuctu mužů oprašovalo okenice a čistilo okna.

Svatební přípravy ve spojení s vánoční výzdobou vytvářely podmanivě slavnostní atmosféru. Na živém plotě byla rozvěšená světla, z jehličnatých stromů visely lucerny, všechno bylo posypáno cetkami a pozlátkem. Sněhulák malého Troye, ačkoliv se vlivem slunce znatelně zmenšil, dosud stál před velkým domem. Měl na hlavě cylindr a kolem krku motýlka. Pohled na něj mi vyloudil na tváři vítaný úsměv, i když mamka myslela, že už ho měl někdo odstranit.

„Ach, to by Troyovi zlomilo srdce. Dal si s ním tolik práce.“

„Tyhle věci mají svůj čas a místo, Leigh. Tony musí přestat plnit svému bratříčkovi každý rozmar.“ Letmo se usmála na babičku Janu. „Když jsem teď tady já, všechno se to změní.“

Uvnitř cvičil v plesovém sále orchestr; kuchyňský personál prostíral obrovské stoly plné jídla. Pořadatelé se shlukli kolem kněze jako fotbaloví hráči kolem trenéra, když přijímají závěrečné instrukce. Mamka šla rovnou nahoru do svého apartmá, aby provedla závěrečné přípravy za asistence své kadeřnice. Na chodbách byl neustálý provoz, plno lidí – družičky, hostesky, květinářky a fotografové. Redaktor společenské hlídky z Globe stál přede dveřmi mamčina apartmá a snažil se získat od ní interview.

Tony byl velmi rozčilený Při každé příležitosti vodil lidi dovnitř, aby se podívali na jeho sbírku hraček. Přicházeli příbuzní, bratranci, tety a strýcové. Nikdy bych nevěřila, že tak velký dům se vůbec dá takhle zaplnit lidmi. Myslela jsem, že svatba proběhne chaoticky, když ale přišel čas, všechno a všichni zapadli na své místo.

Přidala jsem se k družičkám nahoře v chodbě. Každá z nás dostala kytičku růžových poupat. Troy, hezký jako vždycky, ve smokingu s motýlkem, musel honem dolů, aby zaujal své místo u oltáře vedle Tonyho. Konečně se ozvalo hluboké zašumění. Uslyšeli jsme první tóny klavíru. Vzrušení zčeřilo tváře všech účastníků svatební oslavy.

Mamka, která ve viktoriánské svatební róbě s krajkovým nákrčníkem pošitým perlami vypadala jako anděl, se vynořila ze svého apartmá. Usmívala se skrze závoj a když došla ke mně, zastavila se, aby mi stiskla ruku. Srdce mi začalo bušit tak silně a v obličeji jsem pocítila takové horko, až mě napadlo, že snad omdlím. Bylo mi strašně z pocitu, že bych jí měla říct něco milého, něco láskyplného, ale hrdlo mě bolelo polykanými slzami.

„Popřej mi štěstí,“ zaprosila.

Štěstí? Co má štěstí společného s láskou a manželstvím? pomyslela jsem si. Byla to smůla, že mamka otěhotněla, anebo to byla jen hloupost? Byla to smůla, co jí přivedlo tatínka té osudné texaské noci do cesty, anebo to zmanipulovala babička Jana? Bylo to štěstí nebo smůla, že si na ni Elizabeth Deveroeová jednoho dne vzpomněla na Farthy a pak ji tam přivedla a seznámila s Tonym? Bylo to štěstí nebo smůla, že se do ní zamiloval na první pohled? Myslel si tatínek, že je to všechno jenom smůla? Myslí si to teď?

Kde je tatínek právě v tuhle chvíli? napadlo mě. Je v půli cesty na Floridu, snad stojí na můstku své lodi, dívá se na moře a uvažuje, co asi děláme my tady na Farthy? Myslí na mě?

„Hodně štěstí, mami,“ zamumlala jsem rychle a ona pokračovala dál, na konec řady.

Uslyšeli jsme svatební pochod a průvod se dal do pohybu. Když jsme sestupovali po velkém schodišti, dívala jsem se dolů, na moře tváří, na všechny ty elegantně oblečené muže a ženy, kteří k nám upírali své pohledy, a bylo mi, jako bych účinkovala ve velkolepém divadelním představení. Ovšemže hvězdou tady byla mamka. Nakonec se všechny oči upřely na ni. Já už stála na svém místě, takže když se otočila na úpatí schodiště, viděla jsem jí do tváře. Byla krásná a extatická. Teď je přesně tím, čím chtěla být, napadlo mě, středem pozornosti.

A zničehonic se mi chtělo zařvat – „DOST!“ Chtělo se mi všechno ukončit, vykřičet svou nejistotu a své utrpení. „Jak můžete být všichni tak blažení a vzrušení! Jak můžete chtít patřit k tomuhle všemu?“ křičela jsem ve svých představách. Chtělo se mi povědět všem těm bohatým a rafinovaným lidem pravdu. „Má matka mému otci nikdy neřekla, jak je to doopravdy se mnou. Žili jsme celou dobu ve lži, a teď mě tatínkovi vzala a zavedla mě sem, abych žila s mužem, který je o dvacet let mladší než ona. Další lži. Všechno jsou jen lži, lži, lži!“

Ale jak už jsem zbabělec, spolkla jsem slova, která jsem si představovala. Síla hudby, světel, vzrušení a pohled na Tonyho, který stál vysoký a hezký u oltáře s malým Troyem, vypadajícím po jeho boku tak dospěle a vážně, mě zarazily. Ucítila jsem, jak mě úplně svazuje tohle šílenství, jak se zmítám na jeho vlnách. Zalétla jsem pohledem k babičce Janě, která seděla v přední řadě, a uviděla jsem, jak mi pokynula a usmála se na mě. I ji teď obřad strhl. Události nás unášely jako rozvodněná řeka. Nedokázaly jsme je zadržet.

Malý Troy vykukoval za Tonym a hledal mě pohledem. Když mě našel, usmál se a zamával. Tony se na něj podíval a on se rychle stáhl zpátky. Pak mamka zaujala své místo u oltáře; hudba umlkla a začalo se mluvit. Srdce mi bušilo v rytmu slov, zvlášť „…od tohoto dne, v bohatství i chudobě, v nemoci i ve zdraví, dokud vás smrt nerozdělí.“

Mamka složila tentýž slib tatínkovi a nezáleželo na tom ani za mák. Co znamenají tahle slova, byť i pronesená před oltářem? Upřeně jsem se dívala Tonymu do tváře, abych zjistila, co se mu děje v hlavě. Myslí si totéž co já – že už tahle slova odříkávala jinému muži a porušila svůj slib? Myslí je teď vážně?

Tony se mamce upřeně díval do očí, když mluvila. Vypadal jako očarovaný. Jaksi jemně a záhadně se jí podařilo ovládnout jej a teď ho má úplně ve své moci, říkala jsem si. Zdálo se, že je ochoten přijmout cokoliv a říci cokoliv, aby si ji udržel. Nenáviděla jsem ho za to, jak je do ní zamilovaný.

Přišla chvíle, kdy měl malý Troy podat snubní prsten. Ve svém vzrušení moc pospíchal, aby jej vyndal z kapsy, a upustil ho. Cinknutí se neslo ozvěnou po celé velké hale a všichni diváci se unisono zajíkli, takže to znělo jako nadechnutí nějakého obra. Viděla jsem, že Troyovi je do pláče, ale Tony rychle prsten zvedl a dal mu ho, aby mu jej mohl Troy zase podat zpátky. Mamčin pohled zaplál hněvem, a pak se zas honem usmála.

Prsteny byly předány, závěrečná slova pronesena a kněz je prohlásil za muže a ženu. Políbili se a obecenstvo zajásalo. Mamka hodila svou obrovskou kytici mezi družičky – padla přímo do rukou Nancy Kinneyové, na pohled nejobyčejnější mezi nimi. Pak se s Tonym vydali na zpáteční cestu obdivným davem a recepce začala.

Přinesla jsem punč a předkrmy babičce Janě, která seděla v hudebním salonku a vítala se s hosty. Troy se většinou držel co nejblíž u mě, trošku vyděšený davem i ruchem. Po domě se potulovali dva fotografové a lovili snímky do svatebního alba. Mockrát vyfotografovali Troye a mě, jak stojíme spolu a oba vypadáme vykuleně a nejisté – já jsem dosud svírala svou kytičku růžových poupat.

Brzy poté se otevřela velká hodovní síň, kam zvala všechny přítomné hudba. Když byli uvnitř skoro všichni, dirigent orchestr umlčel, přistoupil k mikrofonu a ohlásil svatební oslavu. Nejdřív vstoupily všechny družičky a pak následoval Troy. Po krátkém virblu vstoupili, zavěšeni do sebe, mamka a Tony – mamčina tvář jiskřila vzrušením. Potlesk zesílil na maximum a kamera jen cvakala. Mamka a Tony došli doprostřed tanečního parketu a orchestr spustil valčík. Tančili, jako by spolu protančili celý život.

Jak se tak otáčeli a elegantně pohybovali v rytmu hudby, nedokázala jsem se ubránit úvahám, zda i můj svatební den bude takovýhle. Bude to takhle velkolepé – kompletní orchestr, stovky hostů, tuny jídla a horda sloužících? Kdyby to záleželo na mamce, tak ano. Možná se budu dokonce vdávat tady, aby se dodržela tattertonovská tradice, která se teď měla stát i mou tradicí. Bude můj manžel tak hezký a bezprostřední jako Tony? Budu do něj z hloubi srdce zamilovaná, nebo mi mamka najde nějakého bohatého aristokrata a přesvědčí mě, abych si ho vzala?

A až si obleču své svatební šaty, budu vypadat trochu jako mamka? Viděla jsem úžas a závist v očích ostatních žen, když tančila s Tonym. Ani pramínek zlatých vlasů se jí nepocuchal; pleť měla dokonalou. Vypadala jako bohyně, jako oživlá socha Afrodity.

Za chvíli se k mamce a Tonymu na tanečním parketu připojily i ostatní páry a recepce už byla v plném proudu. Všude kolem mě bublalo šampaňské. Vypila jsem dvě sklenky a trochu se mi točila hlava.

Byla jsem ráda, když mě Troy našel a zatahal mě za ruku, ponoukaje mě tak, abych se s ním šla „na něco podívat.“ S hudbou, hovorem, cinkotem sklenic šampaňského a trylky smíchu v patách jsme vyklouzli z plesového sálu a chodbou do obývacího pokoje v zadní části domu. Troy otevřel dvojité dveře. Podlaha pokoje byla plná svatebních darů, některé byly navršeny do metrové výše.

„Koukej na to všechno!“ zvolal. „Tony říkal, že to potom můžeme pomoct otevírat.“

Dokázala jsem jen užasle kývnout. Bylo toho strašně moc. Troy pochodoval uličkami mezi dary, některých se dotýkal, na jiné jemně zaťukal a pak přikládal tvář k bokům krabic, naslouchal tam, snažil se uhádnout, co ve které je. Zasmála jsem se a zavrtěla hlavou.

„Jsi rád, Troyi? Jsi rád, že má tvůj bratr ženu a že má matka tady bude žít s ním?“ Přestal zkoumat svatební dary a podíval se na mě tmavýma očima ve vážné tváři. „Troyi? Ty nejsi rád?“

Nadále mlčel.

„Ale proč ne?“

„Tvá maminka mě nemá ráda,“ zatvářil se, jako by mu bylo do pláče.

„Co? Proč to říkáš, Troyi?“ Pokrčil rameny. „Pověz mi to, prosím tě.“

„Kouká na mě a vrčí očima,“ odpověděl rychle. „Vrčí? Jak vrčí?“ Zavrčel jako pes.

„Ale.“ Začala jsem se smát, ale viděla jsem, že to myslí velice vážně. „Ach, to určitě nemyslí vážně, Troyi. To jenom… jenomže ještě nikdy neměla chlapečka. Měla jen mě a na chlapečky není zvyklá. Za chvíli si na tebe zvykne a ty si zvykneš na ni.“

Znovu pokrčil rameny, ale podle výrazu v jeho tváři jsem poznala, že si nedělá valné naděje.

„Mrzí mě, že nejsi šťastný ze svatby svého bratra, Troyi.“

„Já jsem šťastný! Teď jsi tady ty, ne?“

„Ano, teď jsem tady já.“

„Takže jsem šťastný,“ opakoval a tleskl ručičkama.

„To jsem ráda,“ řekla jsem. „Abych řekla pravdu, mně to taky těší nejvíc.“ Klekla jsem si a objala ho.

„Tak pojď,“ zamířil ke dveřím. „Vrátíme se na oslavu. Přijdeme o dort.“

Ohlédla jsem se ještě jednou na hory darů a pak se s ním vrátila do plesového sálu.

Doprostřed přivezli speciální stůl. Na něm stál mrakodrap svatebního dortu s figurkami nevěsty a ženicha, tančících pod nápisem MNOHO ŠTĚSTÍ. Mamku a Tonyho přivedli k dortu, aby v souladu s tradicí uřízli první porci. Mamka ji pečlivě odkrojila a nakrmila s ní Tonyho, který se zoufale snažil uchovat si trochu důstojnosti, když mu mamka cpala do úst zvlášť velký kus, ale krémová poleva mu tekla po bradě na smokingové sako. Všichni se smáli a jásali. Šla jsem si sníst svůj kousek k babičce Janě, ale náhle mě mamka chytla za rameno.

„Jde to dobře, viď?“ Hrdě se rozhlédla. „Tihle lidé na to nikdy nezapomenou. Budou o tom mluvit navěky. Jak se vede babičce?“ zeptala se s pohledem upřeným na babičku Janu, která byla pohroužena do hovoru s jinou ženou svého věku.

„Zřejmě se dobře baví.“

„Budu klidnější, až se vrátí do Texasu. Kdoví, co těm lidem povídá.“ Napadlo mě, jestli se mamka bojí, že babička Jana poví pravdu o její minulosti. Obrátila se zpátky ke mně. „Co se děje?“

„Nic, mami.“

„Vypadáš smutně. Jak se může někdo tvářit smutně při takovéhle příležitosti?“ Odmlčela se a vzdychla. „Pořád si děláš ze všeho starosti, viď? To máš nejspíš po svém otci.“ Mimoděk jsem sebou trhla. Dokáže lhát a vypadat přitom tak upřímně! Možná proto, že to dělá už tak dlouho, napadlo mě. Ale jak dlouho si já dokážu nechat pro sebe to, co vím? „Pojď se mnou,“ řekla náhle.

„Cože?“

„Jen pojď se mnou. Honem. Chci ti něco ukázat.“ Vzala mě za ruku a vyvedla z plesového sálu. Šly jsme ke schodišti a rychle nahoru do schodů. „Kam jdeme?“

„Do mého apartmá,“ řekla. Když jsme vstoupily, přistoupila k sejfu ve stěně. „Tony mi to nechal instalovat na mé šperky,“ vysvětlovala, „a,“ dodala, když se ke mně obrátila s ironickým úsměvem na tváři, „na mé doklady.“

„Doklady?“

Jen se dál uličnicky usmívala a otevřela sejf. Pak sáhla dovnitř a vyndala velmi důležitě vyhlížející složku. Uvnitř byly tři dlouhé stránky papíru, sepnuté k sobě. Podala mi je a já si přečetla titul: „Manželská smlouva.“

„Co to je?“ zeptala jsem se.

„To je kontrakt mezi Tonym a mnou,“ odpověděla hrdě. „Připravil to můj advokát.“

„Kontrakt?“

„Ano. Kdybychom se měli z jakéhokoli důvodu rozvést,“ ukazovala na některá slova v druhém článku na první straně, „dostanu polovinu veškerého jeho majetku. Polovinu!“ opakovala. „Polovinu tohohle všeho,“ rozpřáhla paže. „Tady si to můžeš přečíst,“ ukazovala mi na papírech, které jsem držela v rukou. Dívala jsem se na ně, ale slova jsem nevnímala, nejen protože jsem nechápala všechna ta „kdežto“ a „smluvně,“ ale protože mě tak šokovalo zjištění, že milostný poměr mezi mamkou a Tonym je sepsán právnickým jazykem jako hypotéka na dům.

„Já to nechápu, mami. Nač to potřebuješ?“

„Pojistka,“ vzala ode mě papíry zpátky, očividně nijak nepotěšena mým zmatením. Vrátila je do sejfu. Zavřela jej a obrátila se zpátky ke mně. „Na světě neexistuje muž, kterému bych uvěřila. Absolutně žádný. Myslela jsem, že jsem tě tomu naučila.“

„Ale copak nejsi do Tonyho zamilovaná?“

„Samozřejmě, že jsem do něj zamilovaná. Co to s tím má společného?“

„Ale když jsi zamilovaná, proč potřebuješ takový kontrakt?“ Dosud jsem se v tom nevyznala.

„Upřímně řečeno, Leigh, na jedničkářku jsi někdy úplně pitomá. Už jsem ti to přece říkala… nikdy nevěř žádnému muži, ať se děje, co se děje. Miluju Tonyho a on miluje mě, ale to neznamená, že někdy později třeba neudělá něco, čím se mi znelíbí anebo vymyslí něco, čím bych se já znelíbila jemu, jen aby se mě zbavil. Tohle je pojistka,“ ukázala na sejf. „Ví, že mě nemůže vypakovat, aniž by přišel o polovinu všeho co má, a to moc pomáhá udržet si muže pod kontrolou. Chtěla jsem ti to hned ukázat, abys měla lepší pocity pokud jde o tvou budoucnost. Budeš teď mít všechno, Leigh. Nemusíš si už dělat žádné starosti.“

„Ale nerozčililo Tonyho, když jsi ho o to požádala?“

„Rozčililo, ale on mě tolik miluje, že všechny nepříjemné pocity, které z toho měl, radši spolkl,“ řekla hrdě. „Proto ho miluju – jsem nejdůležitější věc v jeho životě. Chápeš to?“

Nevěděla jsem, co říci. Myslívala jsem si, že láska znamená důvěru. Copak je člověk skutečně zamilovaný, když mu přes rameno musí koukat právníci a soudci?

„Tak když teď víš všecko, můžeš být taky šťastná,“ řekla. „Pojď. Musíme se vrátit na hostinu. Nařídila jsem sloužícím, aby teď rozdali Tattertonovu upomínku a chci vidět, jak se budou hosté tvářit, až každý jednu dostane. Buď šťastná, Leigh. Prosím tě o to. Jen na jeden den odsuň stranou všechny černé myšlenky a buď šťastná kvůli mě.“

„Kvůli tobě budu šťastná, mami.“ Dotkla se mé tváře letmým polibkem a pak jsme spěchaly dolů. Mamčino odhalení mě ohromilo. Copak to dobré a opravdové a upřímné existuje jen v knížkách? Jako by nic nebylo takové, jak se to zdá. Život byl složitý jako… jako ten labyrint venku. Žádný div, že se člověk tak snadno ztratí, napadlo mě.

Babička Jana odjela těsně předtím, než svatební hostina doopravdy skončila. Nemohla se dočkat, až zas bude doma v Texasu, i když s ní tady všichni zacházeli jako s královnou. Tony zařídil, aby ji Miles odvezl na letiště. Doprovodila jsem ji k čekající limuzíně, protože mamka byla příliš zaměstnaná, než aby se s ní jaksepatří rozloučila.

„Nashledanou, babi,“ řekla jsem. „Dobře dojeď.“

Stála a zamyšleně na mě hleděla a pak mě k sobě přitiskla tak pevně, div mi nevyrazila dech. Pohlédla na mě a pak se jí oči zúžily a ztvrdly. Na okamžik jsem čekala, že mi všechno poví, že na mě prostě vyhrkne pravdu o všech mamčiných strašlivých lžích a proč ji tak rozčililo, když se dozvěděla o mamčinu rozvodu a novém sňatku, ale pak jí oči zase změkly a stisk na mých ramenou se uvolnil.

„Doufám, že tu budeš šťastná, Leigh, ale kdybys z nějakého důvodu nebyla, jen nezapomeň, že můžeš přijet ke mně. Nežiju tak skvěle jako ti tady, ale pohodlí tam mám,“ řekla, a vůbec nepůsobila jako ta saň, co z ní mamka často dělala. Kolik asi z toho všeho ostatního, co mi mamka vyprávěla o svém mládí v Texasu, je skutečně pravda, uvažovala jsem.

„Děkuju, babi.“

Ještě jednou mě políbila a nastoupila do limuzíny. Dívala jsem se za ní a pak jsem se vrátila dovnitř. Brzy poté začali hosté odcházet.

Uslyšela jsem, jak mě mamka volá, a uviděla jsem, jak spolu s Tonym sestupuje po schodišti. Mamčiny podpatky cvakaly o mramorové schody. Vypadala světácky a sebejistě, když plula dolů zavěšená do Tonyho. Oblékla si pro tu příležitost černý kostým z vlněného žoržetu, ozdobený norkovým límcem a manžetami. Zpod kabátku jí vykukovala bílá sifonová blůza, která se třpytila. V kontrastu se vší tou tmavostí působila mamčina tvář oslnivě. Vypadala jako diamant na černém sametu.

Tony měl černou koženou bundu a zářivě bílou šálu. Stejně jako mamka vypadal svěže a čile. Představovala jsem si, že oba dosud překypují vzrušením celého dne a vzrušením, jež teprv přijde. Oba působili tak mladě, tak živě a tak velmi šťastně…

„Věřila bys, že už je po všem?“ zeptala se mamka. „Teď máš před sebou pana a paní Tattertonovy. Jak spolu vypadáme, Leigh?“ Přimáčkla se k Tonymu.

„Skvěle,“ řekla jsem co nejvzrušeněji, ale mamku to neuspokojilo. Úsměv jí ochabl.

„No, tak jedeme. Máš tu všechno, co potřebuješ, a víš si rady. Škoda, že tu nebudu na Boží hod ráno, až vybalíš dárky, ale vím, že to chápeš.“

„Snaž se zabránit Troyovi, aby je otevřel dřív,“ řekl mamčin hezký novopečený manžel, nespouštěje ze mě oči, s úsměvem, který jako by se posmíval a všechno věděl.

„Slíbils mu, že může vybalit svatební dary,“ připomněla jsem Tonymu a odvrátila oči od jeho pohledu.

„To jsme chtěli udělat, až se vrátíme z líbánek,“ zaúpěla mamka. „Bude prostě muset počkat.“

„Ach, nechápu, co by se mohlo stát, kdyby některé rozbalil,“ namítl Tony. „Jen ať z toho nenadělá binec.“

„To určitě udělá, vždyť je to malý kluk,“ stěžovala si mamka. „Ale, no, nechci teď zrovna myslet na nic, co by bylo i jen trošku nepříjemné. Nashledanou, Leigh, zlato.“ Objala mě a já se k ní navzdory všemu svému rozbouřenému hněvu pevně přitiskla s divokostí, která ji asi překvapila. Zničehonic jsem nechtěla, aby odjela, potřebovala jsem v hloubi srdce, aby mi byla matkou a zahřívala mě svými objetími, polibky a drobnými doteky.

„Užij si ve svém novém domově hezké Vánoce a Nový rok. Neboj se podnikat průzkumné výpravy,“ řekl Tony. „To ti potrvá skoro celou dobu, co budeme na líbánkách.“

„Ale prosím… nechoď do bludiště,“ varovala mě mamka.

„Fajn, mami. Mějte se dobře,“ vypravila jsem ze sebe.

„Mohu políbit svou nevlastní dceru na rozloučenou?“ zeptal se Tony. „Nashledanou, Leigh. Brzo se uvidíme.“ Objal mě dlouhými pažemi, které byly i skrz kůži bundy silné a svalnaté. Políbil mě na tvář, ale velmi blízko koutku úst. Na mamku zřejmě udělalo dojem, jak dlouho mě objímal a jak něžně a láskyplně mě políbil. Pak se do něj zavěsila a už byli pryč. Curtis jim otevřel velké dveře a pak je za nimi zase zavřel. Uklonil se mi a odešel.

Slyšela jsem hlasy několika sloužících, zaznívaly z plesového sálu, odkud odnášeli všelicos do kuchyně. Dveře byly zavřené a náhle se ohromnou halou ozvalo mohutné zašumění. Rozhlédla jsem se. Bylo to, jako by se duchové dávných Tattertonů nasáli zpět do svých portrétů a věčných míst. Nastalé ticho mě ohlušovalo. Podívala jsem se z okna v průčelí a uviděla, že vánoční světla svítí. Pozemky, živé ploty a stromy plály červeně, zeleně a žlutě. Jako by se duha roztříštila na kousky a ty se sprškou snesly dolů na celé Farthinggale.

Paní Hastingsová sešla dolů a řekla mi, že Troy tvrdě spí. Odešla za ostatními domácími zaměstnanci, kteří teď nejspíš sami oslavovali a hodovali v kuchyni na zbytcích hostiny.

Vydala jsem se do hudebního salonku, kde dal Tony umístit a ozdobit třímetrový vánoční stromeček. I na něm svítila světla a vypadal krásně, na špici mu jasně zářil skleněný anděl. Kolem byly rozloženy a navršeny dárky. V mramorovém krbu hořel oheň. Pokoj se zdál úplně připravený na rodinné shromáždění.

Jenže kde je ta rodina a kdo to všechno udělal? Skoro jako by dům žil vlastním životem, každý z jeho pokojů ožíval po svém, když přišla jeho doba. Třeba se to všechno ovládá automatickým tlačítkem, napadlo mě. O Vánocích se strom sám od sebe rozsvítí a krb se sám zapálí. Jako by si ten dům se mnou skutečně pohrával – náhle se z amplionů zabudovaných ve stěnách ozvala vánoční hudba.

Rozesmála jsem se. Zničehonic jsem si připadala úplně bláznivě. Existuje tu někde taky mechanický Santa Claus, co každoročně na Štědrý večer sestoupí dolů komínem? Curtis musel být někde nablízku a uslyšet můj smích, protože se najednou objevil ve dveřích a zatvářil se zmateně, když uviděl, že jsem sama.

„Mohu něčím posloužit, slečno Leigh?“

Ano, chtělo se mi říct. Přineste mi tatínka a maminka. Dejte mi štěstí, jež jsme kdysi poznali. Sneste nás dohromady do téhle vyhřáté místnosti, ať se můžeme smát a usmívat, líbat a objímat navzájem s láskou a něhou. Ať jsou pro mě tyhle Vánoce opravdové.

„Ne, Curtisi. Teď zrovna nic nepotřebuju. Děkuju.“

„Výborně, slečno. Stačí jen zazvonit, kdybyste něco chtěla.“

„Děkuju.“

Mírně se uklonil a byl pryč. Podívala jsem se na vánoční stromek a na dárky a pak jsem se zahleděla na mamčiny fresky. Srdce jsem měla těžké jako z olova a v hrdle mě bolelo, jak jsem zadržovala vzlyky. Rychle jsem vyšla z pokoje a zamířila nahoru do svého apartmá. Byla jsem velmi unavená. Převlékla jsem se do noční košile a pak zalezla pod přikrývky v nové posteli. Když jsem zhasla lampu vedle postele, zahleděla jsem se skrz jemné záclony na jednom ze svých oken a viděla, jak za mrakem vykukuje měsíc. Táhlo mě to k oknu.

Zahleděla jsem se na nesmírnou rozlohu Farthinggaleského sídla. Odtud jsem viděla dolů, na dlouhou a klikatou příjezdovou cestu. Dnes večer se leskla roztátým sněhem jako stuha ze stříbrného kovu. Je snazší být osamělá na místě, které je tak velké a bohaté jako Farthy, napadlo mě. Mým kamarádkám v Bostonu by to tak určitě nepřipadalo, ale já si nedokázala připamatovat, že bych si kdy připadala tak malá a osamělá jako zrovna v tenhle okamžik.

Vzhlédla jsem a našla pohledem Severku a vzpomněla si, jak mi tatínek vysvětloval, jak na ni námořníci spoléhají, kdykoliv se ztratí. Mohu se na ni spolehnout i já? Zamrkala na mě. Možná se na ni odněkud dívá i tatínek. Možná mi pošle pusu a ten polibek se odrazí od Severky a vrátí se ke mně na Farthy.

„Dobrou noc, tati,“ zašeptala jsem.

A namlouvala jsem si, že ho slyším říkat: „Dobrou noc, princezno.“

A zalezla jsem zpátky do postele a poprvé v životě jsem nebyla tak nedočkavá na božíhodové ráno, abych nedočkavostí nedokázala usnout.

Prudce jsem se probudila, otevřela oči a shledala, že mě Troy tahá za ruku.

„Probuď se, Leigh. Probuď se!“

„Co?“ Zamnula jsem si oči pěstmi a rozhlédla se. Chvíli potrvá, než si zvyknu na procitání v tak velké ložnici.

„Jsou Vánoce. Dělej. Musíme jít dolů a vybalovat dárky. Dělej. Honem.“

„Ach Troyi,“ zasténala jsem. „Kolik je hodin?“ Podívala jsem se na hodiny. Bylo přesně sedm.

„Vstávej,“ prosil.

„Tak dobře. Fajn, Troyi. Dopřej mi pár minut. Holkám trvá vstávání déle než klukům,“ prohlásila jsem v naději na krátký odklad.

„Proč?“ Skepticky po mně přejel tmavohnědýma očima.

„Protože si musí upravit vlasy a obličej a vypadat přijatelně. Mladí muži to vlastně dělají taky.“

Okamžik uvažoval a pak se po sobě podíval; byl dosud v pyžamu, koupacím plášti a trepkách.

„Fajn. Učešu se a přijdu sem za tebou za pár minut!“ zvolal a odpelášil. Zasmála jsem se a vstala z postele. Umyla jsem si spánek z tváře a trochu učesala vlasy, i když jsem věděla, že mamka by nikdy takhle z pokoje nevyšla. Ale mamka nedělá vždycky všecko správně, říkala jsem si. Teď jsem si to myslela víc než kdy jindy. Oblékla jsem si župan a nalezla Troye, jak mě netrpělivě očekává v mém obývacím pokoji. Jak jsem se objevila, popadl mě za ruku a vedl po schodech dolů. Pak zaútočil na dárky. Za mnou se objevila paní Hastingsová, smála se.

„Veselé Vánoce,“ řekla.

„Veselé Vánoce.“

„Uvidíme se u snídaně, jestli chcete,“ navrhla.

„Děkuju, paní Hastingsová. Doufejme, že se nám povede odlákat ho od dárků na dost dlouho, aby se najedl,“ dodala jsem. Klekla jsem si vedle Troye a pomáhala mu vybalovat nejdřív jeho dárky.

Největším dárkem byl pro něj vlastní televizor. Jeden byl v salonku, ale teď ho bude mít ve vlastním pokoji.

„Musím si ho donést nahoru do svého pokoje,“ prohlásil vzrušeně.

„Počkej. To má čas, Troyi. Podívej se nejdřív na ostatní dárky.“

„Fajn. A ty se taky podívej na svoje. Já jsem ti něco dal.“

„Vážně?“ Mamka a já jsme nakupovaly vánoční dárky spolu a skoro celou dobu jsme se snažily najít něco „správného“ pro Tonyho, protože toho už tak měl až příliš. Rozhodla se, že mu daruje zlatou sponku do kravaty s diamanty na koncích. Pak dala na její spodní stranu vyrýt „S láskou Jillian.“ Mně dělalo potíže vymyslet něco dost dobrého pro tatínka. Palčáky a hedvábné kravaty, drahé vody po holení, jelenicové rukavice, nový stojánek na dýmku… nic nemělo ten pravý význam, když nebudu u tatínka, až bude dárek rozbalovat.

Pak jsem v jednom z obchodních domů našla něco, co nebylo tak drahé jako ostatní dárky, které bych mu mohla dát, ale naplnilo mi srdce radostí a teplem, když jsem si představila, jak to vybaluje a dívá se na to. Byla to speciální fotografie pořízená u vánočního stromku. Dolů pak fotograf vytiskl „Veselé Vánoce.“ A člověk tam mohl dát vytisknout i své jméno a datum. Koupila jsem na ni také hezký světlý rámeček z borového dřeva.

Když jsem pro ten snímek pózovala, usmívala jsem se co nejpřívětivěji a nejláskyplněji, protože jsem věděla, že tenhle úsměv tatínek bude vídat už navždy, zvlášť až bude sám a bude na mě chtít myslet. Dala jsem ho zabalit a nechala na tatínkově psacím stole v našem bostonském domě, aby jej našel hned jak se vrátí ze své cesty.

Rozhodla jsem se koupit Troyovi montážní stavebnici, protože byl tak šikovný Byla to hračka, ale dá se s ní taky tvořivě pracovat. Byl v ní dokonce i elektrický motorek, takže kdyby si postavil malé ruské kolo, mohlo se doopravdy otáčet. Byl celý nadšený, když balíček otevřel a stavebnici uviděl. K mému překvapení přesně věděl, co to je. Rychle vstal a mohutně mě objal a políbil.

„Děkuju ti, Leigh. Teď se podívej na dárek ode mě,“ řekl. „Udělal jsem to sám a sám jsem to zabalil.“

Otevřela jsem balíček a nemohla uvěřit svým očím. To udělal on? Byl to malý keramický koníček s dívkou v sedle. Dívka se dala sundat.

„To je Kejchal,“ vysvětloval Troy. „Můj kůň. A jedeš na něm ty –“

„Tos udělal ty?“

„Tu holčičku ne,“ přiznal. „Tu dal udělat Tony ve své továrně, ale já udělal Kejchala. Vzal jsem si jeho obrázek a podle něj jsem ho vymodeloval a upekl. Pak jsem ho sám pomaloval,“ dodal hrdě.

„To je krása, Troyi. To je jeden z nejlepších vánočních dárků, co jsem kdy dostala. Děkuju ti,“ políbila jsem ho na tvář. Zamžikal očima a pak se vrátil k vybalování svých dárků. To je přece báječně talentovaný klouček, říkala jsem si. Jak je možné, že mamku neokouzlil?

„Máš ještě další dárky,“ ukazoval Troy. Bylo tu aspoň tucet různých pestře zabalených krabic s mým jménem, některé od mamky, některé od Tonyho, ale já si všimla nejdřív jedné malé krabičky, protože jsem zahlédla emblém tatínkovy zámořské lodní společnosti na obálce přiložené kartičky.

Opatrně jsem krabici zvedla a láskyplně přejela prsty po jejím víčku. Na Troye zapůsobilo, jak uctivě s ní zacházím. Odložil svůj další dárek a přisunul se ke mně blíž.

„Co to je?“ zeptal se šeptem.

„Vánoční dárek od mého tatínka. Nějak ho sem dostal.“

„Proč ho neotevřeš?“ Troy přelétl očima z krabičky na mě a zpět na krabičku.

„Otevřu.“ Opatrně, s velkou péčí, abych nepotrhala papír, jsem dárek vybalila a nalezla malou, tmavomodrou sametovou krabičku. Otevřela jsem ji a vyndala těžký zlatý medailonek v podobě srdce s jiskřivým zlatým řetízkem. Stiskla jsem uzávěr a medailonek se otevřel nad maličkým obrázkem tatínka a mě, jak stojíme na Jillian. Oba jsme vypadali opáleně a šťastně. Vzpomněla jsem si, proč jsem tehdy vypadala tak šťastně. Byli jsme na cestě domů a já si myslela, že na mě bude mamka čekat v přístavu.

„Můžu se podívat?“ zeptal se Troy. Podala jsem mu medailonek a on jej opatrně zvedl z mé dlaně, aby si prohlédl obrázek. Viděla jsem, jak se mu oči zvětšily a pak zase zmenšily. „Já mám velký obrázek svého tatínka,“ řekl. „Ale neusmívá se. Řekl jsem to Tonymu a on říkal, že se tatínek usmívá v nebi a že se bude pořád usmívat, dokud budu hodný.“

„Tak to se určitě bude usmívat pořád,“ řekla jsem mu. Pomohl mi medailonek zavěsit na krk a pak jsme se vrátili k otevírání dárků.

Celý Boží hod jsem pomáhala Troyovi sestavovat hračky a odnášet darované oblečení. Pozdě odpoledne jsme se dívali na několik pořadů v jeho nové televizi. K božíhodovému obědu jsme měli výtečného krocana a Režná Whisky připravil zeleninu s omáčkami, jaké jsem ještě nikdy neochutnala.

Troy mě tak zaměstnával, že jsem byla vděčná za tu úlevu, když přišel čas, aby šel spát. Já sama šla toho večera také brzo spát. Slíbila jsem mu, že si ráno zajezdíme na jeho poníkovi, což jsme také udělali. Po pravdě řečeno toho bylo na Farthy tolik co dělat – plavat v krytém bazénu, lyžovat na běžkách, podnikat výlety k moři a zpátky, jezdit na koni a sáňkovat –, že první týden uplynul rychle.

Tony měl obrovskou knihovnu a mou oblíbenou knihou z jeho dobře zásobených polic se stala Lolita, příběh milostného poměru staršího muže s dvanáctiletou dívkou, s dívkou mého věku! Nemohla jsem uvěřit tomu, co všechno dělala a říkala. Některé části jsem četla zas a znova, části, nad kterými jsem se červenala a tep se mi zrychloval. Schovávala jsem ten román pod ostatními, aby sloužící nevěděli, že jej čtu, čistě jen pro případ, kdyby někdo z nich věděl, o čem to je.

Slíbila jsem Troyovi, že na Silvestra se budeme v jeho pokoji dívat na televizi. Byl odhodlán zůstat vzhůru až do půlnoci a dívat se, jak lidé oslavují na newyorské Times Square. Vydržel skoro do jedenácti, ale pak se mu oči zavřely a prsíčka mu začala stoupat a klesat tichým, rytmickým dechem.

Chvíli po půl dvanácté volal tatínek z Floridy. Zdál se mi malý a vzdálený. V telefonu praskalo.

„Tvůj dárek k Vánocům se mi hrozně líbil, tati. Tvůj na tebe čeká doma na psacím stole.“

„Přijedu příští týden, tak ti zavolám, až to rozbalím,“ řekl. „Jak se máš?“

„Mám se fajn, tati, ale chybíš mi,“ řekla jsem a hlas se mi div nezlomil.

„A ty mně taky chybíš. Za pár týdnů přijedu a strávíme spolu den v Bostonu.“

„To už budu ve škole, tati. Budeš muset přijet do Winterhavenu. Ale není to odtud daleko.“ Vyprávěla jsem mu o všem možném, co jsem podnikala.

„To zní náramně,“ prohlásil smutně.

„Radši bych byla doma s tebou, tati.“

„Já vím, srdíčko. Budeme spolu brzo, slibuju. Tak ti tedy přeju šťastný Nový rok. Vím, že tenhle uplynulý rok moc šťastný nebyl, ale doufejme, že ten příští bude.“

„Šťastný Nový rok, tati. Mám tě ráda.“

„A já mám rád tebe, princezno. Dobrou noc.“

„Dobrou noc, tati.“

Když zavěsil, přitiskla jsem si sluchátko k hrudi, až to bolelo. Chovala jsem je v náručí, dokud jsem neuslyšela, jak televizní hlasatel začíná odpočítávat: „Deset, devět, osm…“ Troy zasténal ze spánku a pak se překulil na bok. „Sedm, šest, pět…“

Všimla jsem si, že zase začalo sněžit. Sněhové vločky byly velké a hezké. Padaly tak měkce, některé na okamžik ulpěly na okně než se změnily v slzy a skanuly po skleněné tabuli.

„Čtyři, tři, dva…“

Přitiskla jsem svůj nový medailonek ke rtům a políbila jej a říkala si přitom, že líbám tatínka.

„Jedna… PŘEJEME VŠEM VESPOLEK ŠŤASTNÝ NOVÝ ROK!“

Kamera zachycovala tolik různých tváří – lidé jásali, lidé se smáli, lidé křičeli, lidé plakali. Litovala jsem, že nejsem s nimi, ztracena v cizím davu.

Skoro polovina stránek mého deníku už je teď popsaná. Je na místě popřát si „Šťastný Nový rok.“ Samozřejmě pro mě je to víc než jen nový rok; je to nový život.

Šťastný Nový rok, Leigh VanVoreenová.

Po líbánkách

NA NOVÝ ROK, COŽ BYL DEN, KDY SE MAMKA a Tony vraceli z líbánek, se Troy probudil s těžkým nachlazením. V osm ráno už měl vysokou teplotu a paní Hastingsová musela poslat pro doktora. Věděla jsem, že je moc nemocný, protože se nijak nesnažil vstát z postele a hrát si. Zatímco ho lékař prohlížel, čekala jsem venku na chodbě. Potom jsem uslyšela, jak se paní Hastingsová a doktor radí v předpokoji Troyova apartmá. Lékař se odtud vynořil první, oči měl potemnělé a ve tváři hluboké vrásky vepsané obavou a starostmi. Za ním následovala paní Hastingsová s očima mokrýma slzami. Držela si u úst kapesník a zavrtěla na mě hlavou.

„Co je? Co je mu?“ zeptala jsem se poplašeně.

„Pan doktor si myslí, že dostává zápal plic. Ach propána, propána. Zavolá sanitku. Chce ho hned odvézt do nemocnice na rentgen a k léčení. Pan Tatterton mě upozornil, že Troy má malou odolnost vůči bacilům, ale prospíval tak dobře a byl tak šťastný a energický, ani mě nenapadlo, že ho to nechávám přehánět,“ plakala.

„Ale paní Hastingsová, tohle není vaše chyba. Kdykoliv začal venku vypadat, že je mu sebemenší zima, vždycky jsme ho přece odvedly dovnitř, a kromě včerejšího večera, což je nejzvláštnější večer roku, chodil vždycky brzy spát. A taky dobře jedl,“ dodala jsem. „Neonemocněl ani tenkrát, když jsme se spolu ztratili v labyrintu. Dělala jste tenkrát zázraky, abyste tomu zabránila, pamatujete?“

„Ano, ano. Stejně mám z toho špatný pocit. Hned se vrátím. Musím dohlédnout na všechny přípravy. Pan a paní Tattertonovi nepřijedou dřív než odpoledne, ale doktor říká, že na ně nemůžeme čekat.“ Ustaraně potřásla hlavou.

„Můžu jít k němu?“

„Ano, ale nechoď k němu moc blízko. Ach propána, propána,“ zamumlala a spěchala ke schodišti.

Malý Troy se zdál ve své velké posteli s pokrývkami přitaženými až k bradě ještě mnohem menší. Měla jsem panenky s hlavami většími, než se zdála ta jeho na pozadí velkého, načechraného bílého polštáře. Ouška, nosánek, zavřené oči, to všechno se nezdálo větší než kuličky, a jeho pusinka, pootevřená, jak se mu ztěžka dýchalo, mu dodávala vzezření křehké hračky.

Tváře měl šarlatové horečkou a rty se zdály trochu naběhlé. Ruce měl sevřené do pěstiček, ale zbytek těla byl zakryt obrovskou prošívanou peřinou. Stoupla jsem si vedle postele a zadívala se na něj. Nechtěla jsem ho probudit. Najednou začal mumlat z horečnatého spánku.

„Tati, probuď se, probuď se,“ říkal. Pak s očima dosud zavřenýma udělal grimasu. „Tony… Tony.“ Tvář se mu zkroutila utrpením. Přistoupila jsem k němu a vzala jeho drobnou, teplou ručku do své.

„To nic, Troyi. To nic. Jsem tady.“

„Tony… já chci Tonyho…“

„Já jsem Leigh, Troyi. Chceš se napít vody?“

„Tony,“ zamumlal a zavrtěl hlavou. Pak stiskl zavřené oči ještě pevněji, jako by se pokoušel potlačit obraz ve své mysli. Dotkla jsem se zardělé tvářičky, šokovalo mě a poděsilo, jak horká byla ve skutečnosti jeho pokožka. Až se mi srdce rozbušilo. Vyčkávavě jsem se zadívala na dveře. Kde je doktor? Jak ho mohli nechat takhle samotného, třeba i jen na okamžik?

Otáčel hlavou ze strany na stranu a tiše sténal.

„Troyi,“ vykřikla jsem, do očí se mi hrnuly slzy. „Ach Bože můj,“ zašeptala jsem. Vyrazila jsem z pokoje, abych našla paní Hastingsovou. Byla s doktorem dole, tiše hovořili s Curtisem a Milesem.

„Doktore, on jen hoří! A sténá, jako by měl bolesti!“ zvolala jsem. Doktor se podíval na mě a pak na paní Hastingsovou, uvažoval zřejmě, kdo jsem. Něco mu rychle pošeptala do ucha.

„Á.“ Kývl a obrátil se ke mně. „Ano, my víme, má milá. Právě jsme se rozhodli, že nebudeme čekat na sanitku. Okamžitě odvezeme Troye do nemocnice limuzínou. Paní Hastingsová ho právě jde nahoru připravit na cestu.“

„Můžu vám nějak pomoct?“

„Ne, asi bude nejlépe, když se budeš držet co nejdál. Nechceme tu mít hned dva pacienty k odvozu,“ usmál se. Jak může v takové chvíli žertovat? napadlo mě. Paní Hastingsová zamířila po schodech nahoru. Byla jsem tak nervózní a napjatá, že jsem nedokázala dělat nic než čekat a přihlížet. Za chvilku se Miles vynořil z Troyova apartmá s chlapečkem zachumlaným do přikrývek, až mu byla zarůžovělá tvářička sotva vidět, a nesl ho ke schodům, lesně za nimi následovala paní Hastingsová a opakovala: „I propána, i propána.“

Uplynulo několik hodin, než se Miles a paní Hastingsová vrátili, ale v tu chvíli, kdy jsem je uslyšela vstupovat, rozběhla jsem se k nim.

„Je to určitě zápal plic,“ prohlásila paní Hastingsová, rty se jí třásly. Začala vzlykat. „Je pod kyslíkem. To je tak dojemný pohled. Ach propána, propána.“

Snažila jsem se ji upokojit.

„Měla byste něco sníst, něco horkého vypít, paní Hastingsová, a přestaňte si to klást za vinu. Za to nikdo nemůže.“

„Ano,“ souhlasila. „Vypít něco horkého,“ zamumlala. „To máš pravdu. Děkuju, má milá.“ Odešla do kuchyně.

„Jak mu vlastně je, Milesi?“ zeptala jsem se. Jaksi jsem věděla, že od něj se dozvím chladnou pravdu.

„Má moc, moc vysokou horečkou. Troy je odjakživa náchylný k nemocem a pramálo odolný. Bohužel je to asi vážné.“

Srdce mi pokleslo. Cítila jsem, jak se mi krev hrne do tváře. Motýli v břiše vybuchli v šíleném zmatku, kroužili a kroužili, špičkami papírově tenkých křídel mě šimrali ve vnitřnostech.

„Nechcete říct, že by mohl zemřít, že ne, Milesi?“ Se zatajeným dechem jsem očekávala odpověď.

„Je to moc vážné, slečno,“ podíval se na hodinky. „Musím odjet na letiště. Pan a paní Tattertonovi už brzo dorazí. Nejspíš je vezmu rovnou do nemocnice,“ dodal.

„Chudák Tony a mamka. Ti budou v šoku,“ podotkla jsem. Přikývl a rychle odešel.

Zbytek odpoledne jsem strávila v obavách a čekání. Pokaždé, když jsem uslyšela zvonit telefon, srdce se mi zastavilo. Žádný z telefonátů však neměl nic společného s Troyem.

Když už jsem nedokázala déle čekat, přiměla jsem paní Hastingsovou zatelefonovat do nemocnice a zeptat se ošetřovatelky na Troyově oddělení, jaký je momentální stav. Nedošlo k žádnému zlepšení. Po pravdě řečeno, podle toho, jak paní Hastingsová naslouchala a pokyvovala, jak třeštila oči a jak jí ochabovala ústa, bylo jasné, že když už, je mu spíš trochu hůř.

Nakonec jsem zaslechla hluk od domovních dveří a vyšla z hudebního salonku, abych spatřila mamku, jak velkolepě vstupuje: sloužící jí nesli dovnitř zavazadla a ona pokřikovala rozkazy a stěžovala si Curtisovi na studené počasí a dlouhou cestu. Tony s ní nebyl.

„MAMI!“ vykřikla jsem. „DÍKY BOHU, ŽE JSI ZPÁTKY!“

„Amen,“ řekla mamka a doprovodila to tenkým, dlouhým smíchem. Stáhla si rukavice. I když si stěžovala na zimu a na cestu, vypadala mladě a krásně, měla svěží, růžové tváře a nový černý sobolí klobouk a stejný sobolí kožich s černými sametovými rukavicemi a lyžařskými kalhotami. Z uší se jí houpaly zlaté náušnice ve tvaru kapek. Ustoupila stranou, aby Miles mohl přinést dovnitř její lyžařskou výbavu.

Rychle mě objala a zašeptala: „Neřekla bys, jak můžou být líbánky vyčerpávající, Leigh, ale věř mi, že tyhle byly. Jsem absolutně utahaná, vyždímaná do posledního gramu energie. Nemůžu se dočkat, až se natáhnu do své měkké postele a zavřu oči.“

„Ale mami, kde je Tony? Víš o Troyovi, vid?“

„Samozřejmě. Tony jel rovnou do nemocnice. Vysadili jsme ho tam,“ řekla. „Počkej, až uvidíš některé věci, co jsem nakoupila v Evropě, Leigh,“ dodala, ani se nenadechla. „Až si pořádně odpočinu, všechno ti ukážu a všechno ti povím.“ Znovu se ke mně naklonila a zašeptala: „A tím chci říct všechno.“ Pak zamířila ke schodišti. „Ale prozatím… horká lázeň… odpočinek…“

„Ale co malý Troy, mami?“ Obrátila se na úpatí schodiště a zatvářila se zmateně. „Co je s ním?“

„Je tak nemocný a…“

„No, je přece v nemocnici, Leigh. Co víc můžeme dělat?“

„Bylas u něj?“

„To rozhodně ne,“ zavrtěla hlavou. „Takovým věcem se člověk nevystavuje, když nemusí.“

„Ale…“

„Nebylas u něj, že ne? To by nám ještě chybělo,“ pokračovala, než jsem stihla odpovědět, „abys taky onemocněla. Na to já prostě nemám sílu ani energii. Rozhodně ne zrovna teď.“ Začala stoupat po schodech. „Zavolám tě, hned jak si odpočinu,“ dodala.

Jak může být tak lhostejná a starat se v takovéhle chvíli jen o sebe? Byla vždycky tak sobecká? ptala jsem se sama sebe. A proč ji ty líbánky tak vyčerpaly? Neměla to snad být nejskvělejší doba jejího života, zvlášť když jela do tak přepychového hotelu, kde se dají dělat zábavné věci a kde mohli být spolu s Tonym ve dne v noci, kde nebyla nouze o romantické prostředí u jídla i o hudbu? Novomanželé se uzavírají před světem a těší se jeden z druhého a ze zázraku své lásky, říkala jsem si.

Jak mohla nechat Tonyho samotného v nemocnici, aťsi byla unavená jak chtěla? I když jsem chovala hluboký odpor k jeho přítomnosti ve svém životě, rychle jsem si zamilovala jeho bratříčka. A Troy byl teď skoro jako mamčin nevlastní syn. Tony byl jistě velmi ustaraný a rozčilený. Nebyla to vhodná chvíle, aby manželka byla svému muži nablízku, aby jej utěšovala a byla mu oporou? Místo toho se přinese domů a myslí jen na horkou lázeň a spánek. Dělá si starosti o svůj spánek pro krásu. Možná tohle manželství není o nic lepší než to s tatínkem, protože i tohle nové je manželstvím vybudovaným na lži.

Mamka bývala o tolik jinačí, říkala jsem si, a pak mě napadlo – možná byla taková odjakživa, jenom já si toho prostě nevšimla, protože jsem ji viděla jen dětskýma očima. Ale toho dne, kdy jsem vyslechla její rozhovor s babičkou Janou, zestárla jsem rychleji, než jsem chtěla. Z mého světa se oloupal růžový lak. Mnohé věci, jež kdysi bývaly jasné a pestré jako duha, nyní zešedly.

Šla jsem nahoru do svého pokoje, sedla si na postel a zadívala se na koníčka, kterého mi Troy udělal k Vánocům. Ať jsme jak chceme bohatí, ať si myslíme, že jsme jakkoliv krásní nebo mocní, všichni jsme ve skutečnosti křehcí a jemní jako ta keramická hračička, kterou mi Troy vyrobil, říkala jsem si. Pevně jsem ji k sobě přitiskla a v duchu se pomodlila.

Usnula jsem tam vsedě a bylo už po šesté, když jsem se probudila. Za soumraku byla má ložnice nepřívětivá a plná stínů. Pocítila jsem chlad, jako by do velkého domu pod hlavními dveřmi vklouzl zimní vítr a prodral se skrz pokoje a po schodišti nahoru rovnou do mé ložnice. Ovíjel se kolem mě jako pokrývka protkaná vlákny z ledu. Otřásla jsem se a schoulila. Připadlo mi to jako zlé znamení.

Troy, pomyslela jsem si poplašeně a rychle vyhupsla z postele. V chodbě bylo šero a ticho. Srdce se mi rozbušilo. Dům se zdál oněmělý, ztlumený, jako by jej opustili všichni kromě jeho duchů.

Obávajíc se nejhoršího, vklouzla jsem jako náměsíčnice chodbou k mamčinu apartmá a poslouchala za dveřmi. Bylo tam stejné ticho. Otevřela jsem vnější dveře a po špičkách přešla obývací pokoj, abych nakoukla do ložnice.

Ležela ještě v posteli, tvrdě spala pod tlustou pokrývkou, zlaté vlasy rozpuštěné a rozhozené po velkém nadýchaném polštáři. Podlahu pokrývaly krabice a balíčky. Nový sobolí kožich, sobolí klobouk, lyžařské kalhoty a kozačky byly ještě pořád rozvěšené po křeslech a lavicích, kam je odložila, když se svlékala, aby se vykoupala. Jak je možné, že ještě spí? Copak jí vůbec nezáleží na sladkém malém Troyovi?

V pokojích dole jsem nikoho nenašla. Nakonec jsem objevila všechny sloužící v kuchyni, kde se shromáždili kolem stolu a tiše spolu mluvili. Obrátili se ke mně hned, jak jsem vstoupila. Všichni jako by měli stejnou tvář – tmavookou, vážnou, ustaranou.

„Jsou nějaké zprávy?“ zeptala jsem se s obavou, jakou odpověď dostanu.

„Ach propána,“ ozvala se paní Hastingsová. „Před hodinou volal pan Tatterton, že Troyovi horečka stoupla ještě výš. Dýchá velmi namáhavě. Je v kritickém stavu.“

Všichni na mě zírali a čekali na mou reakci.

„Chci jet do nemocnice, Milesi,“ řekla jsem. „Zavezete mě tam?“

Podíval se z Režné na paní Hastingsovou a pak na ostatní sloužící – nevěděl, jak by měl na můj požadavek reagovat.

„Vaše matka by možná nechtěla, abyste tam jela,“ řekl nakonec.

„Má matka,“ zdůraznila jsem to slovo, „spí. Za pět minut jsem hotová. Prosím, předjeďte s vozem,“ požádala jsem ho a odešla dřív, než mohla debata pokračovat.

Našla jsem Tonyho v rozhovoru s ošetřovatelkou v čekárně Bostonské všeobecné nemocnice. Dlouhý kašmírový kabát měl přehozený přes ruku. Protentokrát jsem vůči němu nepociťovala hněv, nenávist ani odpor – všechny mé city se teď upnuly k Troyovi. Abych řekla pravdu, zdál se mi Tony opálenější a hezčí než kdy jindy.

„Leigh!“ vykřikl, jakmile na mně spočinul pohledem. Spěchal mě uvítat přes celou čekárnu. „Je s tebou Jillian?“ Podíval se mi přes hlavu ke vchodu, odkud jsem přicházela.

„Ne. Spí,“ odvětila jsem, neschopna zakrýt svůj nesouhlas. Tvář mu povadla, jas, který mu vstoupil do očí, rychle pohasl.

„Á.“

„Změnilo se něco?“

„Mírná změna k lepšímu. Teplota mu klesla o půl stupně. Je od tebe moc hezké, žes sem za mnou přijela. Děkuju ti.“

„Ach Tony, já se o něj tak bojím. Bylo nám spolu tak dobře, když jste byli s mamkou pryč, ale na mou duši jsme nedělali nic, z čeho by mohl onemocnět. Byli jsme hodně venku, ale pokaždé byl pořádně oblečený a kdykoliv začal vypadat, že je mu zima, šli jsme hned zpátky dovnitř. A chutnalo mu jíst a…“

„Zadrž… zadrž.“ Tony mě popadl za lokty. „Troy už byl dřív takhle nemocný. Má to prostě od přírody. Nikdo to nemůže předvídat. Nikomu to nezazlívám, ze všech nejmíň tobě. Přestaň na to myslet.“ Podíval se na hodinky. „Chvíli to potrvá, než bude lékař vědět něco nového o Troyově stavu, a je zrovna čas na večeři. Znám nedaleko odtud pěknou italskou restauraci,“ řekl. „Máš hlad?“

„Já…“

„Jistěže, musíš mít. Já jedl naposled brzo ráno. Nemá smysl, abychom tu jen tak seděli. No tak,“ navlékl si kabát a pak mě vzal za rameno. Nedokázala jsem se ubránit zaváhání. Nedala jsem se sem přivézt, abych se mohla navečeřet v Bostonu. Chtěla jsem být u Troye.

Ale, říkala jsem si, jestli má Tony pocit, že je v pořádku na chvilku odejít a dát si něco k jídlu, tak to nejspíš v pořádku je.

„Troy má nejlepší možnou péči,“ ujistil mě Tony, když jsme usedli k malému stolku u okna. „Ten prcek se dokáže dostat z krize, když chce – a když teď žiješ s námi na Farthy, vím, že chce žít a mít se dobře víc než kdy jindy.“ Natáhl se přes stůl a konejšivě mě pohladil po ruce.

„To doufám,“ divže jsem nevzlykla.

„Najezme se. Mají tady báječné těstoviny. Objednám pro nás oba, ano?“ Byl ohromně inteligentní, dokonale vyslovoval italská slova. Číšník okamžitě poznal jeho světáctví a také to na něj okamžitě udělalo dojem. Poznala jsem to z toho, jak naslouchal a přikyvoval. Pak se Tony otočil a na okamžik se na mě zadíval. Jeho ostrý, pronikavý modrý pohled na mně spočinul v hlubokém zadumání.

„Víš, že jsi záhadné děvče, Leigh? Jednu chvíli doslova záříš štěstím a vzápětí všechno štěstí zmizí a máš v očích slzy. Asi jsi stejně poutavá, anebo matoucí, řekl bych, jako tvá matka. Na žádnou z vás mužský nestačí, obávám se,“ dodal, a neznělo to ani tak trpce jako spíš smířeně s osudem.

„Měli jste se na líbánkách dobře?“ zeptala jsem se, když jsem vycítila kyselou notu. „Mamka šla rovnou do postele, takže jsem neměla příležitost se jí na nic zeptat.“ Podezíravě přimhouřil modré oči.

„Já tedy určitě ano,“ odvětil s ironickým úsměvem. Bez dechu jsem čekala, až mi řekne víc. „Tvá matka mi říkala, jak má ráda lyžování a bruslení. Prý miluje zimní sporty, ale když jsme přijeli do Sv. Mořice, usoudila, že je moc zima, než aby šla lyžovat. Dovedeš si to představit?“ Zasmál se. „Moc zima na lyžování. Rozhodně jsem trávil dny na sjezdovkách a ona nakupováním anebo v hotelu u krbu. Nakonec jsem ji jednou vytáhl na sjezdovku, ale tolik si stěžovala a tolik padala, že jsem ji nechal jít zpátky do hotelu. A bruslení večer na tom jejich krásně osvětleném jezeře…“ Mávl rukou a zavrtěl hlavou. „To vydržela ani ne deset minut. Pořád si stěžovala na to, jak studený vzduch působí neblaze na její pleť, a taky jsem objevil, že se hrozně nerada zpotí. Tolik tedy o našich líbánkách ve znamení zimních sportů. Anebo ostatně sportů vůbec,“ dodal s očima dokořán otevřenýma.

„Ale museli jste chodit do skvělých evropských restaurací,“ podotkla jsem. Věděla jsem, jak se na to mamka těšila.

„To ano, ale tvá matka jí jako ptáček. To je plýtvání, objednávat jí kompletní jídlo, dokonce i dětskou porci. Nakonec jsem každý večer snědl její i své jídlo. Ještě že jsem měl hodně pohybu, co?“ napřímil se a poplácal se po břiše.

„Ne, vypadáš… vypadáš dobře.“ Jen taktak jsem neřekla „skvěle.“

„Děkuju. Rozhodně to je všechno, co se dá říct o naší zimní dovolené a líbánkách,“ dodal zklamaně.

Číšník nám přinesl chléb a saláty. Vůbec mě nenapadlo, jaký mám hlad, dokud jsem se nedala do jídla. Útulná restaurace, Tonyho ležérní hovor o mamce a líbánkách a výtečné jídlo, to všechno mě uklidnilo. Uvolnila jsem se poprvé od chvíle, kdy jsem zjistila, jak moc je Troy nemocný.

Hovořili jsme ještě trochu o Evropě a já mu vyprávěla o našich cestách do Londýna. Pak jsem popisovala dopodrobna všechno, co jsem dělala, když byli s mamkou pryč. Ani jsem si neuvědomovala, jak moc a jak dlouho mluvím, protože pozorně naslouchal a nespouštěl ze mě oči.

„Ach, promiň, že tolik mluvím. Nevím, co to na mě přišlo.“

„To nic. Mně se to líbí. Tolik jsi mi toho neřekla od té doby… co jsme se poznali.“

Trochu v rozpacích jsem odvrátila pohled k jakýmsi lidem, kteří vstupovali do restaurace.

„Vypadáš moc dobře,“ řekl mi. „Jako bys byla hodně v přírodě.“

„Děkuju.“ Nedokázala jsem potlačit ruměnec. Ještě jsem se nenaučila přijímat poklony nonšalantně jako mamka. Ta je však vždycky očekávala. Pro mě byly dosud čímsi nečekaným a čímsi velmi zvláštním, zvlášť když je pronášel muž tak hezký jako Tony Tatterton. Dokázal je říkat tak opravdově, až mi z toho bylo teplo a cítila jsem mravenčení. Pak jsem pocítila provinilost, že je mi tak dobře, když malý Troy leží tolik nemocný v nemocnici.

„Neměli bychom se vrátit?“ zeptala jsem se. Dosud na mě upřeně hleděl, oči měl přímé a pronikavé.

„Cože? Ach ano. Hned.“ Pokynul číšníkovi.

Když jsme dorazili do nemocnice, šel rovnou do Troyova pokoje a já čekala na chodbě. Zanedlouho se vynořil s doktorem a Tony mi pokynul, abych se k nim připojila.

„Horečka mu začala klesat,“ ohlašoval šťastně. „A dýchá se mu s mnohem menšími obtížemi. Bude mu dobře.“

Tolik se mi ulevilo, až jsem se rozplakala. Podívali se s doktorem jeden na druhého a zasmáli se, a pak mě Tony objal.

„Děkuju, Leigh,“ pošeptal mi, „že ti na něm tolik záleží.“ Políbil mě na čelo a já vzhlédla do jeho přívětivých modrých očí a v hlavě jsem měla zmatek. Tak rychle jsem podědila úplně novou rodinu! Bylo těžké roztřídit své pocity. Kdykoliv byly příjemné, zvlášť pokud šlo o Tonyho, připadalo mi, že zrazuju tatínka, a přece se mi Tony zdál láskyplný, starostlivý a pozorný. Jeho a mě svedl k sobě mamčin rozmar a možná se stejně jako já i on snaží přizpůsobit a vyznat ve svých pocitech. Uvolnila jsem se v jeho objetí a položila mu hlavu na rameno. Nedokážu ho nenávidět, pomyslela jsem si. Odpusť mi, tati, ale nedokážu ho nenávidět.

„Chceš se na něj podívat, Leigh?“ zeptal se Tony. „Není vzhůru, ale můžeš stát chvilku ve dveřích.“

„Ano. Děkuju.“

Tony otevřel dveře a já se zadívala na malého Troye, který vypadal ještě menší než dnes ráno. Nemocniční postel, kyslíkový stan a nitrožilní hadička působily, že vypadal drobounce a křehce. V duchu jsem nad ním plakala. Nedokázala jsem zadržet slzy, které se mi znovu hromadily v koutcích očí. Tony vyndal kapesník a otřel mi je.

„Bude mu dobře,“ řekl konejšivě a znovu mě objal. Přikývla jsem. „Pojedeme domů,“ řekl. Když jsme tentokrát projížděli velkou branou Farthy, zněla Tonyho slova pravdivě: „Pojedeme domů.“

Byla jsem doma, protože domov neznamená jen budovu, dům nebo ulici; je to místo, kde člověka čeká láska a teplo a kde žijí lidé, jež miluje. Milovala jsem tatínka, jenomže ten byl na lodi uprostřed oceánu a u nás doma v Bostonu teď nikdo nebydlel. Milovala jsem mamku přes všechny její lži a sobeckost, a věděla jsem, že miluju malého Troye, a ti oba žili tady na Farthy.

Uvažovala jsem, jestli si někdy dokážu zamilovat Tonyho Tattertona. To, jak mě držel za ruku, když jsme stoupali po schodech k domovním dveřím, mě přimělo k myšlence, že nejspíš ano.

Mamka se konečně probudila. Tony a já jsme ji nalezli, jak sedí u toaletního stolku a kartáčuje si vlasy. Právě vstala z postele a měla na sobě jen dlouhý hedvábný župan v barvě smrkového jehličí, jednu z těch věcí, co si koupila v Evropě.

„Leigh, volala jsem tě už nejméně před hodinou. Kdes byla?“ zeptala se. Tony se zastavil ve dveřích za mnou a vyměnili jsme si zklamaný pohled.

„Byla jsem s Tonym v nemocnici, mami, za Troyem.“

„Žádala jsem tě, aby ses nevystavovala infekci. Aspoň vidíš, jaké to bude, vychovávat dospívající děvče, Tony,“ řekla úsečně. „Jsou jak divoké koně, tvrdohlavé a nepředvídatelné.“

„Nevystavila se infekci, Jillian,“ namítl Tony. „Byla v patřičné vzdálenosti a mně připadalo, že je to od ní skvělé, když chtěla přijet.“

„Mohls zavolat. Jak jste mohli vy dva dopustit, abych nevěděla, co se děje… kde všichni jsou…“

„Volal jsem,“ namítl Tony, „ale sloužící mi řekli, že vzkazuješ, aby tě nikdo nerušil.“

„No, zrovna ty bys měl nejlíp vědět, jak jsem byla vyčerpaná. A vůbec, už jste tady, tak mi povězte, jak mu je?“ obrátila se zpět k zrcadlu, aby si narovnala pramínek vlasů.

„Horečka mu klesá. Je mimo nebezpečí.“

„Tak vidíš,“ to platilo mně. „Nemohli jsme nic dělat, jakmile ho převezli do nemocnice. Jak tam jednou je, záleží už jen na dobrých doktorech a sestrách a na zázracích medicíny,“ zazpívala, jako by to bylo všechno vyprávěnka před spaním.

„Pořád je moc nemocný,“ řekl Tony, „ale krize už skončila.“

„Tak zaplaťpámbu. Dáme si teď večeři? Probudila jsem se úplně vyhladovělá.“

Tony a já jsme na sebe opět rychle pohlédli. Mamka náš pohled postřehla.

„Co?“

„Vzal jsem Leigh k Leonemu, když jsme čekali na zprávy o Troyovi,“ přiznal Tony.

„Vy dva jste jedli? A beze mě?“ vykřikla. „No, tys byla doma a…“

„Tak prima,“ řekla náhle a zklamaný výraz ji opustil. „Jen ať mi sloužící přinesou něco lehkého,“ zazpívala – nálada se jí měnila tak rychle, až se mi točila hlava. „Vlastně stejně nemám náladu chodit dolů a sedět u stolu. Potrvá mi to nejmíň ještě den, než se dám dohromady,“ prohlásila, jako by v nemocnici ležela ona, a ne jako by se právě vrátila ze skvělých líbánek v Evropě.

„Fajn,“ řekl Tony. Přistoupil k ní a sklonil se, aby ji políbil, ale ona se odklonila, jako by jí chtěl rozcuchat vlasy. Tohle často dělala tatínkovi, když se ji pokusil políbit. Tony se zatvářil rozpačitě.

„Pořád jsem velmi unavená,“ vymlouvala se. Přikývl a rychle odešel.

Jen byl ze dveří, mamka na mě zakývala, abych šla blíž. Oči měla doširoka otevřené, aby zdůraznila obsah svých slov.

„Ach Leigh, nedovedeš si představit, jak to bylo těžké.“

„Co?“ Neměla jsem tušení, jak to myslí.

„Strávit těch posledních několik dní s mužem tak mladým a silným jako je Tony. Nikdy si nepotřebuje zdřímnout a obléká se rychlostí blesku,“ sdělovala mi dopáleně a závistivě. „Někdo tam nahoře ho má určitě rád.“ Pozvedla jemná obočí jakoby v úžasu.

„Takže se ti líbánky nelíbily?“ zeptala jsem se, abych si potvrdila, co mi řekl Tony.

„Líbily a nelíbily. Je tak atletický, vstává za svítání a ode mě by snad čekal, že budu oblečená a připravená na snídani, a když se mi to nelíbilo, rozčilil se. Umíš si představit takovou bezohlednost? On si myslí, že můžu sejít dolů do jídelny, aniž bych byla patřičně nalíčená a oblečená! Poslala jsem ho dolů samotného, vlastně jsem byla ráda, že se ho zbavím, abych se mohla připravit, aniž by se na mě koukal. Vždycky byl hotový a připravený k odchodu, a já ještě nebyla v polovině. To ho dopalovalo, ale řekla jsem mu, že na mě nemusí čekat. Řekla jsem mu, jen ať jde prostě napřed a klidně se klouže po těch studených kopcích. Jeden by řekl, že ho den té namáhavé činnosti vyčerpá. Ale ne – on se vracel každé odpoledne doslova rozjařeně a dovedeš uhádnout, jaký je muž tak mladý a vitální jako Tony, když se rozjaří.“

Uviděla na mé tváři zmatený výraz a ušklíbla se.

„Miluje se, jako by to bylo naposled, prakticky mě znásilňoval,“ vysvětlovala. Krev se mi nahrnula do tváře, když jsem od ní slyšela zmínku o čemsi tak intimním. „A jakmile je po všem a čekala bys, že budeš mít možnost nabrat dech, pustí se do toho znova. Připadala jsem si jako běhna. Vždyť do mě dloubal a budil mě i uprostřed noci, budil mě z klidného spánku a chtěl se mazlit. Ani mu nevadilo, že nejsem docela vzhůru. Zlobil se, protože jsem nereagovala, jak si představoval. No, ale já to nedokázala. Nešlo to. Nehodlám obětovat své zdraví a krásu, abych uspokojila zvířecí apetit nějakého mladíka,“ dodala odhodlaně.

Nevěděla jsem, co na to říct. Mamka to podávala, jako by milování bylo utrpením, ale takhle to v knihách, které jsem četla, nepopisovali.

„Ach Leigh,“ obrátila se ke mně a vzala mé ruce do svých, „musíš být má nejlepší přítelkyně, má spojenkyně, teď víc než dřív. Budeš? Budeš?“

„Samozřejmě že budu,“ odvětila jsem, i když jsem opět neměla ani zdání, co tím myslí.

„To je dobře, protože Tony tě má rád a nevadí mu být s tebou. To poznám. Dobře, žes s ním šla v Bostonu na večeři. Budu potřebovat, abys mi ho pomáhala bavit a udržovat šťastným. Potřebuje tolik pozornosti a vyžaduje tolik náklonnosti. To je úplně vyčerpávající!“ vykřikla.

„Ne že bych ho nemilovala. Miluju. Zbožňuju ho. Jen jsem nikdy nečekala, že bude tak… tak mužný… tak hladový po sexu. Kdybych nenašla způsoby, jak ho udržet na uzdě, zničil by mě, oloupil o mou krásu. Ano,“ pokračovala, než jsem stihla zareagovat, „viděla jsem, že jiným ženám se to stalo. Jejich manželé jsou tak nároční, že ty ženy předčasně zestárnou a jejich manželé pak jdou hledat uspokojení jinam. Žena musí střežit svou krásu jako vzácný klenot, držet ji pod ochranou, dovolovat mužům, aby k ní vzhlíželi, zbožně na ni upírali oči, ale jen vzácně se jí dotkli, protože každý dotyk absorbuje, ubírá, zmenšuje. Tony chce, abych byla soustavně s ním. Chce mě mít u sebe, kdykoliv pocítí nutkání políbit mě, vzít mě za ruku, obejmout a pak si mě vzít.“

Připadalo mi, že to zní skvěle – mít muže, který by mě tolik potřeboval a chtěl. A koneckonců, nestěžovala si na tatínka hlavně proto, že s ní netrávil dost času, že o ni nestál tolik jako o svou práci? Teď nalezla muže, který je jí oddán, který ji uctívá, a cítí se tím ohrožena. To mě mátlo.

Chvilku byla zticha a zkoumala vrásku pod svýma očima. Pak vzdychla a namočila prst do pleťového krému.

„Ach Leigh,“ pracovala na sobě a dívala se do zrcadla, „bohužel budeš muset jezdit na víkendy z Winterhavenu častěji, než jsem očekávala. Tony chce jezdit o víkendech na lyže a často podnikat malé líbánky. Čeká ode mě, že s ním budu létat na tři dny sem a na tři dny tam. Takovým šíleným tempem brzo zestárnu.“

Znovu se ke mně obrátila a znovu mě vzala za ruce.

„Ty mi pomůžeš, viď? Budeš s ním taky trávit nějaký čas a budeš ho rozptylovat. Mladé děvče má daleko víc energie. Možná ho dokážeš unavit natolik, aby za mnou v noci nechodil jako nějaký Casanova. Ach prosím tě, Leigh, řekni že ano.“

Nevěděla jsem, co říct. S čím mám souhlasit? Ale viděla jsem, jak moc chce, abych řekla ano.

„Ano, mami. Budu jezdit často domů.“

„Děkuju, Leigh. Děkuju ti. Já věděla, že jsi dost stará, abys to pochopila.“ Rychle mě objala. „Je to skvělé mít dost starou dceru, aby mi byla spíš sestrou. A teď ti ukážu všechny ty věci, co jsem nakoupila v Evropě. Taky jsem ti koupila pár hezkých svetrů. Líbily se ti vánoční dárky?“ zeptala se bez nadechnutí. „Viděla jsem, že ti otec něco poslal. Co to je?“ otázala se a podezíravě přimhouřila oči.

„Tenhle medailonek,“ ukázala jsem jí ho. Letmo na něj pohlédla. Nepožádala mě, abych jej otevřela.

„Moc hezké,“ řekla a obrátila se ke všem věcem, které přivezla z Evropy.

Troyův stav se nadále zlepšoval a následujícího dne už mu bylo o mnoho líp. Ještě jednou jsem ho zašla s Tonym navštívit, než zahájím školní docházku ve Winterhavenu. Mamka byla věrna všem svým slibům. Krása se stala jejím náboženstvím; uctívala svůj obraz v zrcadle a s novou energií získávala zpět vitalitu, o níž tvrdila, že ji ztratila při líbánkách. Nejenže odmítala jezdit do nemocnice, ale začala vstávat den ze dne později dopoledne a pak trávila celé hodiny u svého toaletního stolku, než sestoupila ze schodů, aby se nasnídala a setkala s lidmi.

Viděla jsem, že Tonyho čím dál tím víc rozčiluje, že ráno vybíhá do schodů, aby ji přiměl sejít dolů a posnídat s námi, a pak se vrací s protaženým obličejem, oči skleslé porážkou. Potom, večer předtím, než jsem měla zahájit svůj pobyt ve Winterhavenu, jsem je poprvé slyšela, jak se štěkají. Nechtěla jsem je špehovat, ale právě jsem si šla s mamkou promluvit o garderobě, kterou si mám vzít do školy. Bylo málo po deváté hodině večer, ale mamka už se odebrala do svého apartmá, aby odpočívala a četla jeden ze svých románků, což dělala poslední dobou častěji a častěji. Právě jsem vstoupila do obývacího pokoje, když jsem uslyšela, jak Tony říká: „To bychom vůbec nemuseli být manželé.“ Ztuhla jsem v půli kroku jako přimražená. Ani tak neřval, jako prosil.

„Nedovolím, abys ohrožoval mé zdraví kvůli svému chtíči,“ odvětila mamka.

„Ale Jillian, milování tě o zdraví nepřipraví. Když už, měla by sis připadat úplnější, víc naplněná jako žena.“

„Ale fuj. To si vysnili jenom muži. Na mou duši, Tony, ty se chováš jako školák, který právě objevil sex. Jsem zklamaná tvým nedostatkem sebeovládání.“

„Nedostatek sebeovládání!“ zaburácel Tony. „Už cestou na líbánky jsi byla moc unavená a den co den sis pak vymýšlela takovou nebo onakou výmluvu, a teď už jsme tři dny doma a ty pořád ještě nemáš sílu se milovat a mě viníš z nedostatku sebeovládání?“

„Ztlum hlas, prosím tě. Chceš, aby to slyšelo služebnictvo?“ zasyčela mamka. „Říkala jsem ti,“ pokračovala měkčím tónem, „že potřebuju jen ještě trochu času. Prosím, Tony, prosím tě, pochop mě. Přespi dneska zase ve svém pokoji. Snad zítra…“

„Mám obavu, že zítra si vymyslíš nějakou další výmluvu,“ namítl poraženecky. „Nevím, na co si to šetříš,“ vyštěkl náhle. „Anebo čekáš, že si jednoho dne pořídíš dalšího, ještě mladšího manžela?“

Než jsem se stihla otočit k odchodu, vyrazil z mamčiny ložnice. Zarazil se, když mě tam uviděl stát s vyvalenýma očima. Tvář mu trochu zněžněla, ale neřekl nic. Prostě pokračoval v odchodu. Pár vteřin jsem počkala a pak vstoupila k mamce, abych s ní prodebatovala svou garderobu, předstírajíc, že jsem nic neslyšela.

„Nezapomeň, cos mi slíbila, Leigh,“ řekla mi, než jsem odešla. „Budeš jezdit domů co nejvíc a trávit s Tonym co nejvíc času. Potřebuju pomoc, aspoň v těchhle prvních dnech svého nového manželství.“

„Ale mami, on nebude chtít trávit čas se mnou. Vzal si tebe; bude chtít být s tebou.“

„Potřebuje prostě jen společnost. Uvidíš. Propána,“ zahleděla se na sebe do zrcadla. „Mám z toho všeho napětí váčky pod očima.“

Já žádné váčky neviděla.

„Musím si v noci pořádně odpočinout. Vyspi se dobře, má milá, a ať se ti první den v nové škole líbí.“

„Copak ty mě tam nedoprovodíš?“ Obavou se mi zrychlil tep.

„Prosím tě, Leigh! Nepotřebuješ mě. Tony se o všechno postará, vždyť to slíbil. Doveze tě tam a promluví s ředitelkou a postará se, abys měla pohodlí a zabezpečení. Pak odjede do kanceláře. Dobře to dopadne.“

„Ale…“

„Musím si trochu odpočinout.“ Zhasla lampičku na čtení. „Dobrou noc, Leigh.“

Rychle jsem odvrátila pohled, znechucená, rozhněvaná – možná rozhněvanější než Tony. Věděla jsem, proč nechce jet se mnou. Nechce, aby svět věděl, že má dceru tak starou jako jsem já. Chtěla pokračovat v téhle šarádě mládí. Byla tak odhodlaná, že pro ni budu sestra, že mě v duchu brala jako svou sestru a ne svou dceru. Nebude dělat to, co dělají ostatní matky; rozhodně ne, pokud to bude v její moci. V té chvíli jsem jí pohrdala, pohrdala jsem jí za všechno – za bolest a utrpení, které způsobila tatínkovi a mně rozvodem, za to, že je tak sobecká, i za to, jak mi celá ta léta lhala. Byla jsem tak rozhněvaná, že jsem velmi dlouho nedokázala usnout.

Když jsem otevřela oči, shledala jsem, že u mé postele stojí Tony, dívá se na mě a usmívá se. Vypadal, jako by tam stál už dost dlouho. V noci jsem se zmítala a převracela a teď jsem měla pokrývku omotanou kolem pasu. Noční košile se mi svezla, takže jsem měla div ne odhalená prsa.

„Dobré jitro,“ řekl. „Nechtěl jsem tě polekat, ale vidím, žes ještě nevstala, a musíme se dneska ráno držet rozvrhu. Chci vyrazit asi za hodinu, ano?“

Rychle jsem přikývla a přitáhla si pokrývku až k bradě.

„Za dvacet minut sem pošlu Milese pro zavazadla. Uvidíme se u snídaně,“ dodal a odešel.

Rychle jsem vstala, osprchovala se a oblékla. Cestou dolů na snídani jsem uviděla, že mamčiny dveře jsou dosud pevně zavřené. Neobtěžovala jsem se vstoupit, abych se s ní rozloučila.

Winterhaven

BYLO VELMI JASNÉ RÁNO, KDYŽ JSME SE VYDALI do Bostonu a do mé nové školy, ale něžně modrá obloha byla zrádná, protože když jsem vykročila z domu, byl vzduch tak studený, že jsem měla pocit, jako bych vstoupila do mrazáku. Jasné sluneční světlo, odrážející se od udusaného sněhu, mě přimělo zamžourat. Tony se zasmál mé grimase a podal mi své sluneční brýle.

„Na. Nasaď si je. Mám v limuzíně ještě jedny,“ řekl.

„Ale tohle jsou pánské sluneční brýle.“

„Ne, ty jsem si koupil v Evropě. Je to unisex, a byly hodně drahé, mohl bych dodat. Tvá matka si koupila dvoje, ačkoliv nevím, kdy je bude používat. Nevyšla z domu od té doby, co jsme se vrátili,“ zamumlal a pokynul mi, abych nastoupila do auta před ním. Na sedadle ležel Wall Street Journal a tlustá složka nějakých dokumentů. „Obyčejně cestou do města čtu a pracuju,“ vysvětloval. „Ale dneska to všechno nechám stranou, když mám tak pěknou společnici.“

Rychle jsem odvrátila pohled. Věděla jsem, že se snaží být milý, protože viděl, jak mě rozrušilo, že s námi nejede mamka, ale já si nijak pěkně nepřipadala, ani jsem nebyla v dobré náladě. Připadala jsem si jako v pasti, přinucena jezdit na místa, kam jet nechci, a dělat věci, které nechci dělat, a to všechno jen proto, že z toho bude mít mamka radost. Ona jako by vždycky dostala to, co chtěla, a to bez nějakých těžkostí nebo námahy. Leží si pěkně pohodlně nahoře v posteli.

„Winterhaven se ti bude líbit,“ řekl, když Miles nastartoval a vyrazil. „Hlavní budova je bývalý kostel, ještě tam mají ve věži zvonici. Zvonkohra tam odcinkává každou hodinu a za soumraku hraje melodie. Všechny budovy mají svá jména a tvoří půlkruh. Jsou tam podzemní průchody, které spojují všech pět budov. Studentky je používají, když je moc sněhu nebo špatné počasí. Budeš bydlet v hlavní budově, Beecham Hallu. Jsou tam ložnice a jídelny a taky se tam konají shromáždění.“

„Když je to dívčí škola, jak to, že toho o ní tolik víš, Tony?“ zeptala jsem se ostře. Nechtěla jsem si na něm vylévat zlost, ale nedokázala jsem si pomoct. Usmál se a dlouze se zadíval z okna. Myslela jsem, že mi to nevysvětlí, ale pak se ke mně otočil zpátky a oči měl skelné.

„Znával jsem jedno děvče, co tam chodilo,“ odvětil tiše.

„Ale? To byla tvoje dívka?“ zeptala jsem se trucovitě. Buď ignoroval, anebo neslyšel můj dráždivě sarkastický tón. Usmál se šíř a přikývl.

„Ano. Byla to moc hezká, moc milá dívka… připadala mi skoro jako anděl. Nikdy nebyla nešťastná, ale měla v sobě tolik soucitu a lásky, že plakala, když slyšela, že se do pastičky chytla myš.“ Oči měl čím dál zasněnější, jak se čím dál víc hroužil do vzpomínek na ni. „Měla něžný hlas a malý, dokonale srdcovitě tvarovaný obličej. Byla jako dítě, nevinná a velice jemná. Ať jsem byl sebevíc smutný nebo stísněný, jak jsem ji uviděl, ve chvíli jsem si zase připadal šťastný a jako bych ožil.“

„Co se s ní stalo?“ napadlo mě, proč si tak báječného člověka nevzal.

„Zabila se při autonehodě v Evropě, když tam byla s rodiči na dovolené… jedna z těch zrádných horských silnic. Vlastně jsem ji znal jen krátce, ale… rozhodně,“ řekl rychle, „navštěvovala Winterhaven a já tam za ní jezdil, takže jsem jej dobře poznal. V podstatě mi ji Jillian hodně připomínala. Má stejně dokonalou tvář, stejně něžný výraz, ten výraz, po kterém prahnou malíři. Ty ho máš taky, Leigh,“ dodal a rychle se ke mně otočil.

„Já? Ne, já se tolik mamce nepodobám. Mám oči moc blízko u sebe a mnohem větší nos.“

„Nesmysl,“ trval na svém. „Jsi moc skromná. Trocha té skromnosti by tvé matce neškodila,“ řekl s překvapivou trpkostí. „Ta mě štve, víš. Ale,“ dodal rychle, „to je můj problém. Dneska se musíme postarat o tvé štěstí a blahobyt.“ Uvelebil se a vychutnával jízdu.

Jsem moc skromná? Skutečně začínám být hezká, anebo to Tony jen tak říká, aby mě rozveselil? Kromě tatínka mě nikdy žádný jiný muž tak nezahrnoval komplimenty. Je to tím, že jsem ještě mladá, anebo protože mi takové věci budou říkat jen tatínci a otčímové? Vlasy rozhodně začínám mít stejně bohaté a měkké jako mamka, a máme stejnou barvu očí. Mýlím se, když doufám, že budu stejně krásná, ne-li ještě krásnější?

„Tam,“ ukázal Tony, když jsme se blížili ke škole, „vidíš, co myslím?“

Winterhaven vypadal elegantně a zvláštně. Byl úhledně usazen ve vlastním malém areálu mezi holými stromy, jejichž pustotu zmírňovaly jehličnany. Hlavní budova z bílých prken zářila v časném ranním slunci. Očekávala jsem kamennou budovu, anebo dům z cihel.

Jakmile jsme přijeli, vyšel ze školy nějaký muž pro má zavazadla a odvezl je na vozíčku. Tony pokynul k administrativním kancelářím. Neuniklo mu, jak ustrašeně se tvářím. Čeká mě nová škola s novými učitelkami, budu tu muset navázat nová přátelství. Nedokázala jsem se ubránit nervozitě. V takové chvíli dívka potřebuje mít po boku matku, aby ji uklidnila, ale ta má je nejspíš ještě v posteli s tváří pokrytou nočními krémy, pomyslela jsem si s odporem.

„Netvař se tak ustrašeně. Bude ti tu prima. Viděl jsem tvé známky ze školy, a pokud jde o kamarádky, všechny holky se tady přetrhnou ve snaze dostat se do tvé společnosti. Kromě těch, co budou strašně žárlit a vztekat se, že ta nová dívka je tak hezká,“ dodal. Jeho úsměv mi dodal sílu, abych vystoupila do schodů.

To, co jsem tam nalezla, mě překvapilo. Očekávala jsem cosi na způsob procovské hotelové haly, ale to, co jsem spatřila, bylo velmi strohé. Bylo tu velmi čisto, podlahy z tvrdého dřeva silně navoskované a stěny našedle bílé, štukování složité a s tmavými skvrnami. Kapradiny v květináčích a další pokojové rostliny byly rozestavěny tu i onde na stolcích a vedle tvrdých židlí s rovnými opěradly, aby poněkud zmírnily strohost bílých stěn. Z haly jsem viděla přijímací pokoj, který působil trošku útulněji, s krbem a pečlivě uspořádanými pohovkami a křesly potaženými chintzem.

Tony mě zavedl do kanceláře ředitelky, slečny Malloryové – podsadité, přívětivé ženy, která na nás oba zazářila širokým a milým úsměvem.

„Vítejte ve Winterhavenu, slečno VanVoreenová,“ řekla. „Je to pro nás čest a výsada, mít tady dceru majitele nejslavnějších přepychových zaoceánských lodí v zemi.“ Pořád se usmívala na Tonyho. Odhadovala jsem, že jí bude něco mezi pětadvaceti a třiceti, asi byla dost mladá na své postavení, ačkoliv díky pisklavému hlasu a babičkovským brýlím se zdála mnohem starší. Tmavohnědé vlasy měla pevně utažené do drdůlku a nebyla namalovaná, nepoužívala zřejmě ani rtěnku. Zdála se trošku nejistá, ale podle toho, jak mamka popisovala Tonyho vliv na školu, jsem soudila, že by mohl mít vliv i na její budoucnost. Škola měla vysoké školné, ale ve skutečnosti existovala díky příspěvkům boháčů jako byl Tony.

„Vím, že pan Tatterton je zaměstnaný muž, takže si pospěšme. Předpokládám, že chce vidět vaše ubytování,“ usmála se opět na Tonyho. „Sama vám ukážu ložnici,“ řekla, „a potom se spolu můžeme my dvě lépe seznámit, až vám popíšu váš program. Naplánovala jsem vám ho osobně,“ dodala a zvedla obočí, aby na Tonyho udělala dojem. Nezměnil výraz ve tváři.

„Tudy, prosím,“ ukázala slečna Malloryová. „Požádala jsem vaši spolubydlící, Jennifer Longstoneovou, aby zůstala dnes dopoledne ve svém pokoji, místo aby se zúčastnila vyučování, jen abych vás dvě mohla představit.“ Obrátila se k Tonymu. „Samozřejmě takové věci nedělám kvůli každému. A samozřejmě,“ otočila se zpátky ke mně, „kdyby nastal nějaký problém mezi vámi a Jennifer, jakýkoli, bez váháními to povězte a já vás přestěhuju jinam.“ Znovu se usmála na Tonyho a vedla nás dlouhou chodbou, jež spojovala administrativní kanceláře s ložnicemi.

Cestou jsme míjeli četné nástěnky, a ačkoliv většinu z nich zabírala klubová oznámení a připomínky stran testů a podobně, nechybělo ani mnoho připomínek stran ubytovacích pravidel – zákaz hromadění jídla na pokojích a zákaz lihovin včetně piva a vína. Hodiny na přípravu byly od sedmi do osmi a po osmé mohly studentky jít do odpočívárny sledovat televizi anebo hrát deskové a karetní hry až do večerky, avšak jakákoli forma hazardu byla zakázaná. Žádná ze studentek nesměla mít televizor na pokoji a tabu bylo i hlasité přehrávání hudby. Samozřejmě bylo všude zakázáno kouřit.

Viděla jsem, že každý zákaz s sebou nese i hrozbu trestu. Slečna Malloryová pozorovala, jak si čtu nástěnky, když jsme je míjeli.

„Ano, vidíte, že máme ve Winterhavenu velmi přísná pravidla,“ řekla mi. „Jsme hrdi na své dívky, hrdi na jejich způsoby a na jejich příkladné chování. Jednou za čas se naskytne nějaký problém, ale s tím se rychle vypořádáme. Pokud se ukáže, že je některá dívka nenapravitelná, ukončíme její pobyt tady. Ze zřejmých příčin,“ pokračovala, „očekáváme, že budete chodit na vyučování včas a že budete včas plnit všechny své povinnosti, stejně tak budete dochvilná, pokud jde o jídlo. Byl vám určen stůl a nesmíte si přesednout, ledaže by vás pozvaly dívky od jiného stolu. Můžete samozřejmě také pozvat někoho ke svému. Každá studentka má v každém semestru po dobu jednoho týdne obsluhovat u stolů. Střídáme se v té službě a většině studentek nepřipadá nepříjemná. Avšak,“ dodala, když se zastavila u jedněch dveří, „jsem si jista, že dívka z vaší společenské vrstvy a s vaším vychováním nebude mít s ničím z toho obtíže.“ Zářivě se usmála na Tonyho a otevřela dveře.

Prostota pokoje mě překvapila, protože jsem očekávala, že dívky z tak bohatých a známých rodin budou žít v přepychu. Pokoj byl také mnohem menší, než jsem očekávala. Podlahu měl z naleštěného tvrdého dřeva, koberečky utkané z odstřižků ležely vedle jednoduchých, světlých úzkých postelí z javorového dřeva. Uprostřed mezi postelemi stály vedle sebe dva stejné prádelníky. V koutech byly dva psací stoly s lampami a nad nimi a do strany od každého visely tmavé police z borového dřeva. Uprostřed stropu byl lustr ve tvaru koule. Stěny měly tutéž zašedle bílou barvu s tmavě skvrnitým štukováním jako v hale budovy. Za čelem každé z obou postelí byla dvě tabulková okna, každé se světle žlutou roletou a tenkými bílými záclonami.

Jennifer Longstoneová seděla u svého psacího stolu v pravém rohu. Okamžitě vstala a usmála se. Měřila nejmíň o sedm centimetrů míň než já, s kulatou tváří, velkýma tmavýma očima a podle mého názoru krásnými černými vlasy, černými jako lékořice. Líbil se mi její úsměv a jak krčila mopsličí nosík. Měla bílou blůzu a modrou sukni s kombinovanými střevíci a kotníčkovými ponožkami.

„Jennifer,“ oslovila ji slečna Malloryová, „tohle je Leigh VanVoreenová a její otčím, pan Anthony Tatterton.“

„Těší mě,“ řekla Jennifer a podala ruku nejprve Tonymu a pak mně, to vše pod bdělým dohledem slečny Malloryové.

„Jennifer bude s vámi chodit do všech hodin,“ pokračovala slečna Malloryová. „Myslela jsem, že vám to oběma bude vyhovovat. Jennifer vás tady provede. Až se zabydlíte, ohlásíte se v mé kanceláři, abychom probraly váš učební plán. Jennifer, pak můžete probrat i svůj rozvrh.“

„Ano, slečno Malloryová,“ odvětila Jennifer, ale v očích se jí zablýsklo, když se podívala na mě. Hned jsem si ji oblíbila.

„Pane Tattertone,“ pravila slečna Malloryová, „doufám, že jste spokojen.“

„No, vlastně musí být spokojená Leigh,“ zadíval se na mě Tony se svým charakteristickým úsměvem. „Mně nic nechybí,“ prohlásila jsem.

„Tak tedy,“ řekla slečna Malloryová. „Necháme vás dvě, abyste se seznámily. Jakmile dokončíte obchůzku po domě, Leigh, hlaste se prosím hned u mě.“

„Ano prosím.“

„Uvidíme se o víkendu,“ řekl mi Tony. „Zavolej ale, kdybys něco potřebovala, protože já jsem ve městě každý den.“

„Děkuju, Tony, a pozdravuj Troye.“

„Budu.“ Letmo mě políbil na čelo a následoval slečnu Malloryovou ven z místnosti. Jennifer se nepohnula a neřekla ani slovo, dokud se dveře nezavřely. Pak explodovala energií, která mě ohromila a pobavila.

„Ahoj. To jsem ráda, že mám spolubydlící. Ty se jmenuješ Leigh? Já jsem z Hyannis Portu. Bylas tam někdy? No samozřejmě jsi tam musela být. Nebo jsi tudy aspoň projížděla. Mám ti pomoct vybalit věci? Tohle je tvůj prádelník a skříň, ale kdybys potřebovala víc místa, tak si můžeš dát něco ke mně do skříně. Tam místo je. To byl tvůj otčím? Ten je ale hezký. Jak je starý?“ Odmlčela se, aby nabrala dech, a já se zasmála.

„Á, já moc mluvím. Promiň. Nejspíš se chceš zeptat na tisíc věcí. Tak do toho, ptej se,“ založila si ruce a napřímila se.

„Jak dlouho už jsi ve Winterhavenu?“

„Celý život. Ne, to žertuju. Tři roky. Je tu nižší a vyšší střední škola, víš. Já jsem odsouzena prožít to tu celé. Kam jsi chodila do školy dřív?“

„Na státní školu v Bostonu.“

„Státní škola. Ty máš kliku – třídy s klukama a kluci na chodbách a v jídelně. My tady vidíme kluky, jen když nejvyšší kněžka povolí taneční.“

„Nejvyšší kněžka?“

„Slečna Malloryová. Víš, je jí teprve šestadvacet, ale Ellen Stevensová mi říkala, že prý slečna Malloryová složila slib jako jeptiška, zasvětila se vzdělávání. Nikdy se nevdá. Žije tady a nikdy nejde s nikým na rande!“

„Ellen Stevensová?“

„Ano. Ach, u oběda se se všemi seznámíš. Máme nejlepší stůl v křídle nižší střední. Je tam Ellen a Marie Johnsonová, co její tatínek dělá všechno to automobilové nářadí, a Betsy Edwardsová, její otec vede Bostonskou operu, a Carla Reeveová, je –

„Tady se všechny znají podle toho, co dělají jejich otcové?“ přerušila jsem ji. Jejímu vzrušení to vzalo vítr z plachet.

„Ach promiň. Jen mě napadlo, že bys to ráda věděla. Aspoň většina holek, co sem přijdou, chce tyhle věci vědět.“

„Já tedy ne,“ prohlásila jsem ostře. Tvář jí povadla. „No dobře,“ řekla jsem, „co dělá tvůj tatínek?“

„Byl právník, jeden z nejlepších v Nové Anglii,“ řekla hrdě. A pak jí úsměv zkřehl jako sklenka tenčí než papír. „Ale minulý rok umřel.“

„Ach, to je mi líto.“

„Proto se nejspíš vytahuju s otci všech ostatních.“ Sklopila oči a pak je rychle zvedla, jak jí nějaká nová myšlenka vrátila nadšenou náladu. „Ale jak to přijde, že máš otčíma, a k tomu tak mladého?“ Určitě si myslela, že i můj otec zemřel a že máme společného mnohem víc než jen věk a třídu.

„Moje matka se s otcem rozvedla,“ vyhrkla jsem. Neviděla jsem důvod, proč to skrývat. Nakonec se to stejně všichni dozvědí. Oči se jí rozšířily.

„To je smutné,“ řekla. „Je pro tebe těžké vídat se se svým opravdovým otcem?“

„Ano. Má moc práce. Vede zaoceánskou lodní linku. Ale přijede sem za mnou tenhle týden,“ dodala jsem, neskrývajíc své štěstí a vzrušení. „Vezme mě na večeři.“

„To je hezké,“ řekla. „Tatínek to taky dělával,“ dodala teskně.

„Tentokrát ne, protože ho uvidím poprvé po dlouhé době, ale příště tě třeba vezmu s sebou, jestli chceš.“

„Vážně! Hrozně ráda. A nebudu říkat nic hloupého ani trapného. Řekneš mi, co můžu povídat a co ne. A nepovím ostatním holkám nic z toho, co mi řekneš. Slibuju, na mou duši, na sto hříchů,“ prohlásila. Musela jsem se smát.

„Tak dobře, něco ti povím, ale nejdřív vybalíme moje věci, než mě přijde hledat nejvyšší kněžka.“

Jennifer vykvikla radostí a objala mě. Za pár minut zaplašila všechny ustarané myšlenky, které se mi nahromadily v nejtemnějších koutech mozku. Věděla jsem, že je to začátek velikého přátelství.

Jennifer mě provedla po škole, ukázala mi jídelnu, aulu, podzemní tunely a tělocvičnu. Pak mi co nejrychleji vysvětlila, jak se dostanu do jednotlivých tříd.

„Naše učitelky obvykle dělají velkou aféru z toho, když přijdeš pozdě do hodiny, tak bacha na to – jinak…“ Přejela si pravým ukazováčkem po krku. „Je to schůzka s nejvyšší kněžkou a jedna z jejích dlouhých přednášek o dekoru a nutnosti disciplíny a řádu. Uf.“

„Tys už jich nejspíš pár zažila?“

„Pár,“ přiznala, „ale je ke mně hodná od té doby, co… od té doby,“ dodala. To stačilo. Pochopila jsem. „Radši bys za ní už měla jít. Musím stihnout vědecký seminář. Pak máme oběd a se všemi se seznámíš.“

„Děkuju, Jennifer.“

Pokrčila rameny.

„Jsem ráda, že jsi tu. Jsi má první spolubydlící.“

„Vážně? Ale já myslela, že už jsi tady tři roky.“

„Taky že jo,“ prohlásila a odešla, aby stihla hodinu. Rozhodně byla tím, čemu babička Jana říkala „závan čerstvého vzduchu.“ Spěchala jsem zpět do kanceláře slečny Malloryové pro svůj rozvrh hodin na první přednášku. Když už tu Tony nebyl, nastala v jejím postoji znatelná změna. Chovala se daleko formálněji a její výraz ztratil veškerou měkkost. S vypočítavýma a tvrdýma očima si mě prohlížela, zvažovala, poměřovala, odhadovala můj charakter, mé slabosti, mé silné stránky.

„Když v sedm ráno každý všední den zazvoní zvon, musíte vstát a co nejrychleji se obléct. Snídaně je v půl osmé, takže zbývá jen málo času na nějaké cavyky s malováním a s vlasy. Musím vám říct, že tady nevedeme žádné protekce. Budete si muset vysloužit úctu svých učitelek i spolužaček. Ze všeho nejdůležitější tady ve Winterhavenu je, že se nechvástáme svým bohatstvím. Doufám, že si to zapamatujete. Jak už jsem vám řekla, jsem velmi hrdá na své dívky, na tuto školu, na všechno, čím si získala svůj význam. Určitě sem zapadnete,“ dodala nakonec. „No, vidím, že je právě čas na oběd, takže můžete jít klidně rovnou do jídelny. Přijďte za mnou, kdybyste měla nějaké dotazy nebo problémy. Mé dveře jsou vždy otevřené.“

„Děkuju, slečno Malloryová,“ řekla jsem a rychle odešla.

Jen jsem vstoupila do jídelny, Jennifer vstala a pokynula mi. Náš stůl byl na nejvzdálenějším konci napravo, u velkých oken, takže jsme měly vyhlídku na průčelí školy. Spěchala jsem tam. Jennifer mi držela místo hned vedle sebe.

„Ahoj,“ řekla jsem. Všechny dívky si mě prohlížely přesně tak, jak bych si sama prohlížela novou dívku, která by nastoupila do mé staré školy – zkoumaly mé oblečení, zevnějšek, jak mám učesané vlasy. Byla jsem si však jistá, že Jennifer už jim ledacos vyslepičila.

„Všechny vás představím,“ prohlásila Jennifer. „Leigh, tohle je Ellen Stevensová, Toby Krantzová, Wendy Cooperová, Carla Reeveová, Betsy Edwardsová a Marie Johnsonová.“ Všechny dívky kývly a řekly „ahoj.“ Připadalo mi, že nejhezčí je Marie Johnsonová a pochopila jsem, že je také vůdkyní celé skupiny.

„Jaké bylo setkání s nejvyšší kněžkou?“ zeptala se Jennifer.

„Dobře to dopadlo,“ řekla jsem. „Dala mi rozvrh.“ Ukázala jsem jim ho a Jennifer potvrdila, že chodíme do všech hodin společně. Některé z ostatních dívek taky.

„Neříkala ti, jak důstojný a vážený je Winterhaven a jak jsme všechny modelové občanky?“ zatřepala Marie řasami. Ostatní dívky se zachichotaly. Přikývla jsem, taky jsem se zasmála. „No, když chceme, tak jsme,“ pokračovala Marie potutelně. „… když se nám to hodí.“

„Radši rychle jez,“ poradila mi. „Na oběd moc času nemáme.“

Zařadila jsem se do fronty na oběd. Jídlo bylo daleko lepší, než jsem byla zvyklá ze staré školy. Aspoň na jedné věci je znát, kolik to tu stojí, pomyslela jsem si.

„Jennifer nám řekla jméno tvého otčíma,“ řekla Ellen Stevensová, když jsem se vrátila ke stolu a sedla si. „Nemá něco společného s Tattertonovými hračkami?“

„Ty jsou jeho,“ řekla jsem a samotnou mě překvapilo, jak hrdě jsem to pronesla.

„Já to věděla,“ zacvrlikala Karla Reeveová. „Moje matka ho zná. Máme tři Tattertonovy originály.“

„Vážně?“

„Je tak hezký, jak tvrdí Jennifer?“ zeptala se Marie, mhouříc oči. Vypadala daleko dospěleji než všechny ostatní.

„Je moc hezký, jinak by si ho moje mamka nevzala,“ řekla jsem a vyznělo to snobštěji, než jsem chtěla.

„Moje mamka?“ opakovala Betsy. Marie na ni vrhla ostrý pohled a potlačila úšklebek. Pak se obrátila ke mně.

„Máš štěstí,“ řekla. „Sedíš v nejlepší skupině holek z nižší střední. Máme vlastní klub. Držíme spolu. Dneska po večerce pořádám v mém pokoji večírek. Můžeš přijít.“

„Ale co pravidla?“

„Co je s nimi? Neříkej mi, že věříš tomu, co ti napovídala nejvyšší kněžka. Ta už v devět tvrdě spí a pokud jde o paní Thorndykeovou, naši dohlížitelku, můžeš jí klidně odpálit za dveřmi bombu a ona nepřestane chrápat.“

Všechny se zasmály.

„Neboj se,“ řekla Jennifer. „Vezmu tě s sebou.“

Zrovna jsem stihla dojíst, když se ozval zvonek a já musela vyrazit do své první hodiny. Školy jsou všude víceméně stejné, na to jsem brzy přišla. Přečíst si určité stránky v knize, opsat otázky z tabule. Ani jsem nemusela tolik dohánět, jak jsem se obávala. Učitelky byly v tomhle směru milé, žádaly mě, abych popsala, co jsme se učily na mé staré škole a pak mi dostatečně obšírně ukázaly, co bych si měla nastudovat a zopakovat. Protože třídy byly malé, věnovalo se tu každé studentce daleko víc individuální pozornosti než na státní škole.

Toho večera, když jsme šly s Jennifer do jídelny na večeři, stála na stole u mého místa vázička s růží. Všechny dívky si o ní povídaly, když jsme přišly.

„Co to je?“ zeptala se Jennifer vzrušeně.

„To je pro Leigh,“ řekla Wendy závistivě.

„Pro mě?“ Podívala jsem se na kartičku, kterou si už určitě přečetly. Stálo na ní: „Hodně štěstí, Tony.“

„To je od mého otčíma,“ vysvětlovala jsem.

„Ten je pozorný!“ zvolala Jennifer.

„A romantický,“ mžikla po mně Marie očima. „Proč tam není taky jméno tvé matky?“ Všechny dívky se natočily, aby si poslechly mou odpověď.

„Nejspíš ho to jen tak napadlo,“ odpověděla jsem. „A objednal ji ze své bostonské kanceláře.“

Marie se usmála na ostatní a všechny kromě Jennifer se zahihňaly.

„Co je na tom k smíchu?“ Žádná nic neřekla, ale já viděla, jak pohlédly na Marii.

„Já bych čekala, že se podepíše „tatínek‘,“ odpověděla Marie.

„Ale on není můj tatínek. Můj otec není mrtvý. Rodiče jsou rozvedeni,“ sdělila jsem jí. Potěšilo mě, že Jennifer nepomlouvala, ale všechny dívky se na mě zahleděly s ústy dokořán, jako bych byla zjevení přímo ze hřbitova špatného vkusu. Všechny pocházely z bohatých rodin, z vyšších vrstev, z rodin kladoucích důraz na svou posloupnost. Některé měly důkazy o tom, že jejich předkové připluli na Mayflower. Rozvody se tu netrpěly.

Když jsme se s Jennifer vrátily se svými podnosy jídla, shledaly jsme, že hovor u stolu se ztlumil. Podle výrazů na tvářích ostatních dívek jsem poznala, že debatovaly o mně. Přívětivé uvítání, jehož se mi dostalo u oběda, ochladlo. Dívky se začaly hádat o to, jaké nalíčení se jim nejvíc líbí. Když jsem začala pronášet svůj názor, jako by neposlouchal nikdo kromě Jennifer.

Po večeři jsme se měly všechny pustit do přípravy. Když se dívky zvedaly k odchodu, naklonila se Marie ke mně.

„Ruším ten dnešní večírek,“ řekla. „Zapomněla jsem, že mám zítra písemku.“

Jen jsem kývla a dívala se, jak odchází za ostatními.

„Neruší žádný večírek,“ řekla jsem Jennifer. „Nechtějí se mnou kamarádit, protože moji rodiče jsou rozvedení.“

„Neboj se,“ pošeptala mi Jennifer, když jsme se zvedaly a odcházely za nimi, „ony se přes to přenesou.“

„Mně je jedno, jestli se přenesou nebo nepřenesou,“ prohlásila jsem, ale potají jsem v hloubi srdce plakala. Proč mamka chtěla, abych šla do školy, kde je to samá modrá krev, co chodí s nosem tak nahoru, že jí není vidět do očí? Žádná z nich kromě Jennifer mě nebude chtít pozvat k sobě domů, říkala jsem si. Proč mě trestají za to, co udělala mamka? Budou to lidé vždycky zazlívat mně? Otřásla jsem se při pomyšlení na to, co by tyhle dívky dělaly, kdyby se dozvěděly pravdu o mém narození.

Víc než kdy jindy se mi stýskalo po Bostonu, chtělo se mi zase chodit do své staré školy, kde by mě mé skutečné přítelkyně litovaly, místo aby mě braly jako malomocnou. Teď, v tomhle životním období, kdy jsem potřebovala přítelkyně víc než kdy jindy, jsem se ocitla mezi těmi rozmazlenými, bohatými holkami. Chtělo se mi utéct. Dokonce už jsem uvažovala, jak by se to dalo provést. Odstěhovala bych se k tatínkovi, i když pořád cestuje. Cokoliv by bylo lepší než tohle.

Jennifer však byla velice milá a ze všech sil se snažila mě rozveselit. Pilně jsme pracovaly na svých školních úkolech, ale hodně času jsme strávily taky hovorem o módě a o hudbě a o chlapcích. Jako já ani ona nikdy s nikým doopravdy nechodila, ale měla ráda jednoho chlapce z Allendale, chlapecké přípravky, která tu a tam měla s Winterhavenem společné taneční.

Hodina odpočinku už dávno nastala, když jsme opustily svůj pokoj a šly se dívat na televizi. Když jsme tam ale dorazily, nenašly jsme žádnou z dívek od našeho stolu anebo z toho, co Marie nazvala „klubem.“

„Všechny jsou v jejím pokoji na mejdanu. Měla bys tam jít. Nechci ti nic kazit, Jennifer,“ řekla jsem.

„Já tam nechci jít, když nejsi pozvaná,“ odvětila. „Kromě toho jsou hrozné. Překvapily mě, a to ne že by ke mně byly vždycky tak moc milé.“

„Nenávidím pokrytce,“ prohlásila jsem a do páteře mi vjelo trochu hrdosti. Jennifer spatřila na mé tváři plameny hněvu.

„Co?“ zeptala se a zadržela dech.

„Jdeme,“ přikázala jsem a vykročila z odpočívárny.

„Kam?“ následovala mě Jennifer.

„Do Mariina pokoje,“ odsekla jsem, aniž bych se na okamžik zastavila.

„Ale… to je přece trapné. Neměly bychom je prostě ignorovat? Totiž…“

„Jennifer Longstoneová, už mě unavuje ignorovat věci, ze kterých jsem nešťastná. Pokud mám navštěvovat tuhle školu, budou mě brát všichni jaká jsem, a žádná z těch nafrněných holek mě nebude trápit.“

„Jdi napřed,“ řekla Jennifer. „Je to poslední pokoj na pravém konci chodby.“

Ubíraly jsme se kupředu. Agresivně jsem zvedla hlavu vysoko a hrdě, když jsme došly k Mariiným dveřím; už si nebudu hrát na pokornou a bezmocnou oběť toho či onoho. Slyšely jsme hudbu, rokenrol. Zabušila jsem na dveře. Gramofon se ztlumil a ozval se šepot. Pak Marie otevřela dveře.

„Jen mě napadlo, že ti přijdu pomoct s přípravou na tu písemku,“ řekla jsem a prošla kolem ní. V tu chvíli, kdy jsem prošla dveřmi, zavládlo hrobové ticho, jen cigarety žhnuly. Pokoj byl plný kouře. Ellen a Wendy seděly na podlaze a pily colu. Carla, Toby a Betsy se povalovaly na postelích mezi módními a hudebními časopisy. Chvilku nikdo nic neříkal. Pak jsem se obrátila k Marii.

„Mrzí mě, jak berete to, že se mí rodiče rozvedli, ale je od vás hloupé vinit z toho mě a trápit s tím i Jennifer jen proto, že je má spolubydlící. Doufala jsem, že dokážeme všechny začít jako kamarádky. Určitě tady nikdo není dokonalý, ani nemá dokonalou minulost,“ prohlásila jsem plamenně. „Rozhodně jsem jen chtěla, abyste všechny věděly, že nikoho neoblafnete. Pojď, Jennifer.“

„Počkej,“ ozvala se Marie. Rychle se podívala po ostatních děvčatech. „Máš pravdu. Nebylo to od nás hezké.“

Podívala jsem se po ostatních. Všechny sklopily oči.

„Když už jste tady, mohly byste tu zůstat,“ usmála se Marie.

„No, já…“

„Prosím,“ řekla Marie. „Chceš cigaretu?“

„Nikdy jsem nekouřila,“ zahleděla jsem se na ně.

„Začít se dá vždycky,“ řekla Marie. „Honem, Jen, zavři dveře, než přijde stará Thorndykeová. Ellen, pusť zase tu desku,“ přikázala.

„Vítáme tě v našem klubu,“ pokračovala Marie. „Při tvém temperamentu bude rozhodně lepší mít tě na své straně. Co říkáte, holky?“ Všechny se zasmály. Podívala jsem se na Jennifer. I ona se široce usmívala.

Zůstaly jsme až skoro do jedenácti, povídaly si o škole a o hudbě a o filmech. Žádná se neopovážila zeptat se mě na mé rodiče, ačkoliv Betsy Edwarsdová si už vzpomněla, že s rodinou jednou podnikla okružní plavbu na VanVoreenově lodi. Vyprávěla jsem jim o své cestě na Jamajku a pak jsme se všechny odplížily do svých pokojů.

Jennifer a já jsme ležely v posteli a povídaly si ještě po půlnoci. Vyprávěla mi o dni, kdy jí zemřel otec, jak prázdně a osaměle si tehdy připadala. Znělo to velmi podobně tomu, co jsem pociťovala já toho dne, kdy jsem se dozvěděla o rozvodu svých rodičů. Nakonec už jsem nedokázala udržet oči otevřené.

„Já musím spát, Jen.“

„To je v pořádku. Taky jsem unavená.“

„Dobrou noc, Jennifer.“

„Dobrou noc, Leigh.“ Zachichotala se.

„Co je?“

„Tys byla ohromná, jak jsi zabušila Marii na dveře a všechno jim to vytmavila. Škoda, že jsem neměla tu kuráž a neudělala to už dávno. Jak to, že jsi tak statečná?“

„Nejsem,“ namítla jsem.

„Ale ano, jsi,“ trvala na svém Jennifer. „Jsi nejstatečnější holka co znám a jsem moc ráda, že jsi má spolubydlící. Vítám tě ve Winterhavenu, Leigh.“

„Děkuju, Jen. Dobrou noc,“ opakovala jsem a zavřela oči, vyčerpaná z toho zmatku a z námahy, kterou mě stálo, abych si vybojovala štěstí a bezpečí ve světě, který dovedl být tak zlý a studený.

Následujícího dne při obědě pro mě přišla slečna Malloryová do jídelny.

„Pan Tatterton je tady, má milá,“ ohlásila, usmívajíc se na mě poněkud sevřeně. „Je v mé kanceláři a přeje si s vámi mluvit.“

„Stalo se něco?“ Srdce se mi rozbušilo obavou o malého Troye.

„Ach, to jistě ne,“ řekla.

Když jsem se podívala po ostatních, všechny skrývaly úsměv a potlačovaly smích.

„Děkuju,“ vyšla jsem za ní z jídelny.

„Prosím,“ řekla slečna Malloryová, „použijte mou kancelář, na jak dlouho je libo.“ Nechala mě s Tonym o samotě. Seděl v koženém křesle u stolu a vypadal v dvouřadovém tmavomodrém obleku velmi distingované.

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se, nespouštěje ze mě oči.

„Ano,“ řekla jsem. „Je mi fajn. Jak se má Troy?“

„Je mu mnohem, mnohem líp. Asi ho budeme moct tak za týden přivézt domů.“

„To je skvělé, Tony.“ Na okamžik jsem sklouzla pohledem stranou, protože na mě pořád tak soustředěně zíral. „A jak se má mamka?“

„Pořád stejně,“ vzdychl. „Teď nasadila nový dietní režim… oběd tvoří trochu šampaňského a sendvič s okurkou. A taky se pustila do bridže.“

„Do bridže?“

„Ano. Zřejmě všechny ženy, které obdivuje, hrají bridž. Platím někomu, aby jí dával lekce a naučil ji všechny finty,“ zkřížil nohy a puntičkářsky si přejel prsty po ostrém puku modré nohavice. Měl dlouhé, silné prsty a nehty se mu leskly.

„Takže,“ řekl, „nepotřebuješ nic? Šaty, školní potřeby, peníze na útratu… nic?“

„Ne,“ odpověděla jsem, ale chtělo se mi říct: Ano, potřebuju, aby taky mamka projevila trochu zájmu o to, co se se mnou děje.

„Prima,“ vstal. „Snad bych se tu mohl jednou večer stavit a vyvést tě na večeři, než se vrátím na Farthy. Líbilo by se ti to?“

„Tenhle týden ne,“ odvětila jsem rychle. „Bude tu tatínek a přijde pro mě, abych šla na večeři s ním.“

„Aha.“ Rty se mu trochu zvlnily. Ačkoliv se snažil, aby jeho modré oči zůstaly klidné a neproniknutelné, všimla jsem si, že není zvyklý na odmítnutí. Nebylo divu, při jeho bohatství a moci.

„Možná příští týden,“ dodala jsem a oči se mu zas rozjasnily.

„Fajn. V každém případě přijedu v pátek kolem páté s limuzínou a vyzvednu tě. Užij si tu večeři s otcem.“ Rychle mě políbil na čelo, otevřel dveře a odešel.

Když jsem se vrátila do jídelny, našla jsem celý „klub“ shromážděný u okna, jak kouká za Tonym, který stál u své limuzíny a hovořil se slečnou Malloryovou. Byly samé „ó“ a „á“, zajíkaly se a šeptaly si. Jakmile mě uviděly, vrátily se ke stolu.

„Ten je hezký,“ řekla Ellen. „Pro jednou Jennifer nepřeháněla.“

„Kdy nás všechny pozveš na Farthinggaleské sídlo?“ zeptala se Marie a všechny začaly vzrušeně štěbetat. Řekla jsem jim, že jakmile mi bude připadat vhodná doba, všechny je pozvu na víkendový pyžamový večírek. Náhle jsem se stala nejpopulárnější dívkou ve Winterhavenu.

Tatínek volal ve středu, ve čtvrtek přijel a vzal mě na večeři. Hned jak mi řekli, že přijel, hnala jsem se chodbou rovnou do jeho čekající náruče. Zasmál se a dal mi velkou pusu. Pak si mě podržel na délku paží a prohlédl si mě.

„Rosteš tak rychle, že jsem tě sotva poznal,“ prohlásil. „Jsem rád, že jsi v dívčí škole,“ dodal, rozhlédl se a pokývl, „jinak by tě tady prohánělo tolik kluků, že bych je musel odhánět holí.“

„Ale tati.“

„Tak pojď,“ nastavil mi rámě. „Chci slyšet všechno o tvé nové škole a nových kamarádkách a všechno, co tě potkalo od té doby, co jsme spolu mluvili naposled.“

Vedl mě k čekajícímu taxíku a vydali jsme se na večeři do elegantní restaurace. Všechno jsem mu vyprávěla a on pozorně naslouchal. Upíral na mě oči, jako by se mě pokoušel vpít do sebe, naučit se mou tvář zpaměti. Mluvila jsem a mluvila, tak vzrušená, že je doopravdy tady a že já jsem doopravdy s ním. Jeho výraz se změnil, teprve když jsem se zmínila o líbánkách. Pak se mu oči zmenšily a ústa stáhla. Uhnul pohledem a chvilku byl velmi zamlklý.

V srdci mi spustil poplach, protože jsem vycítila, že mi řekne něco, z čeho budu nešťastná. Zaryla jsem zuby do dolního rtu a čekala, co z toho bude. Smutek na mě těch posledních pár měsíců tak pršel, že jsem se stala hotovým odborníkem, pokud šlo o předvídání, kdy to zase spustí. Nakonec se ke mně znovu obrátil, úsměv měl něžnější, ale také slabší.

„Vím, že nejsi šťastná, Leigh, a že tě tvá matka připravila o mnoho věcí, kterés milovala, a přenesla tě do cizího nového světa plného neosobních, chladných lidí, kterým záleží jen na vlastním pohodlí a bohatství. Já jednám s bohatými a vlivnými den co den, takže vím, jak necitelní a sobečtí dovedou být. Peníze je zaslepují, chrání je a vzdalují od reality, umožňují jim žít ve svých iluzích. Mrzí mě, že tě tohle všechno potkalo, dokud jsi ještě dost mladá a ovlivnitelná, a zrovna když mám plné ruce práce, abych udržel podnik nad vodou. Nemysli si, že mi to nerve srdce, když s tebou nemůžu být a přitom vím, že i ty mě potřebuješ. Jedinou útěchou je pro mě to, že jsi chytrá a odolná, že pocházíš z dobrého plemene, protože VanVoreenové byli tvrdí lidé, kteří dokázali překonat nesčetné překážky, aby si vybudovali živobytí. Nejsou nám cizí těžkosti a nejsme změkčilí úspěchem. Aspoň to jsi zdědila.“

Ach, jak jsem zápolila sama se sebou – napůl se mi chtělo říct mu pravdu: to, co jsem vyslechla, když to babička Jana říkala mamce a co i ona přiznala. Napůl to však ve mně křičelo, abych mu neubližovala víc, než už mu bylo ublíženo. Také mě děsilo, co by ta pravda mohla udělat s jeho láskou ke mně. Co když mě přestane považovat za svou dceru? Přestane mě milovat? Kdyby k tomu mělo dojít, věděla jsem, že to nepřežiju, že by to byla poslední a nejhorší rána ze všech, které jsem za posledních několik měsíců utržila. Dokázala jsem se jen usmát, kývnout, natáhnout se přes stůl, vzít ho za ruku a ujistit, že budu jeho dcera, pravá VanVoreenová.

„Rozhodně,“ přistoupil k té špatné zprávě, „ti musím říct, že se bohužel nějakou dobu neuvidíme. Otvírám kancelář v Evropě, snažím se získat rostoucí evropský trh – cestovatelé už nechtějí jezdit jen do Ameriky, ale také do rekreačních oblastí, které zařizuju se svými experty. Je to chyba, víš, myslet si, že jen Američané mají peníze a možnosti na přepychové dovolené.“

„Jak to myslíš, že se nějaký čas neuvidíme, tati? Jak dlouho?“

„Vrátím se nejdřív v létě,“ přiznal. „Ale jakmile se vrátím, budeme spolu tak dlouho, jak budeš chtít. Slibuju.“

Cosi se mi vzpříčilo v hrdle. Slzy, které jsem zachytila v koutcích očí, mě pálily a užuž chtěly vyhrknout a skanout na tváře. Jak to můžu vydržet, když tatínek, má skála, na tak dlouho odjede? Když mamka začíná být tak sobecká a nespolehlivá, za kým si budu moci jít pro radu, pro lásku, pro teplo z objetí a polibků? Přinutila jsem se být tou silnou dcerou, kterou chtěl, být potomkem VanVoreenů, jak tomu věřil.

„Budu ti psát, samozřejmě,“ dodal rychle, „a doufám, že ty mi taky budeš posílat dopisy.“

„Budu, tati.“

„A jakmile budu vědět, kdy se vrátím, zařídím, abychom se setkali.“ Pohladil mě po ruce.

Cestou zpět do Winterhavenu jsme seděli na zadním sedadle taxíku těsně vedle sebe, tatínek mě objímal kolem ramen. Poslouchala jsem jeho vyprávění o cestách, co tam viděl a jaké lidi poznal, ale neslyšela jsem jeho slova, jen rytmus hlasu.

Místo toho jsem myslela na toho tatínka, kterého jsem znala jako malá holčička, na tatínka, který mě nosil na ramenou podél řeky Temže, když jsme cestovali do Londýna, na tatínka, který mě bral do náručí a tančil se mnou v plesovém sále na své lodi, na tatínka, který mě držel za ruku a vodil po přepychových parnících, představoval mě posádce, ukazoval mi, jak co funguje, líbal mě a objímal a navíjel si mé vlasy na prsty, když jsem mu seděla na klíně.

Ten tatínek je pryč, říkala jsem si, odešel skoro stejně jako tatínek Jennifer Longstoneové. Není mezi námi velký rozdíl, mezi ní a mnou, a když jsme v noci bděly a vyprávěly si historky ze svého dětství, obě jsme myslely na dobu, která se už nikdy nevrátí, na okamžiky, které už nikdy neprožijeme, na slova, jež nikdy neuslyšíme, na polibky a úsměvy slabé jako dým, jež vyprchaly do našich vzpomínek a navždy se ztratily v labyrintu bouřkových mračen, která zahradila modrou oblohu štěstí, jaké jsme obě kdysi poznaly.

Tatínek mě před školou políbil. Políbil mě na rozloučenou a přitiskl mě k sobě a zopakoval mi, že mi bude psát a pořád na mě myslet, ale já věděla, že ve chvíli, kdy nastoupí do taxíku a odjede, bude už myšlenkami někde u svých obchodních problémů. Nepociťovala jsem k němu kvůli tomu nenávist; věděla jsem, že se hrouží do své práce, aby nebyl nešťastný.

Jennifer čekala v našem pokoji. Chtěla slyšet všechny skvělé podrobnosti o mé večeři s tatínkem. Věděla jsem, že chce skrze mě prožívat štěstí a snad si připomenout i šťastné chvíle, které sama zažívala s vlastním otcem. A tak jsem jí neřekla nic smutného. Mlela jsem o restauraci a o jídle a o tatínkových slibech. Vyprávěla jsem jí o legračním číšníkovi, který mluvil s tak silným německým přízvukem, že jsem si objednala nesprávně, ale stejně jsem to snědla; a stejně to bylo výborné. Na tom nezáleželo, vždyť jsem byla s tatínkem, prohlásila jsem. Jennifer se zasmála.

„Děkuju, žes mi vyprávěla o té večeři, Leigh,“ řekla. „Dobrou noc.“

„Dobrou noc.“

Jennifer se stočila do klubíčka s mými šťastnými vzpomínkami a já se k ní obrátila zády a plakala jsem co nejtišeji, dokud mě před slzami nezachránil spánek.

Další překvapení

VŠECHNY DÍVKY Z „KLUBU“ VĚDĚLY, ŽE MĚ Tony v pátek vyzvedne, a tak mě všechny doprovodily k přednímu schodišti Winterhavenu a shlukly se kolem mě jako slepice. Tonula jsem v takových rozpacích z toho, co by mohly říkat a dělat, že jsem byla dole pod schody ještě než Tony vystoupil z auta a otevřel dveře.

„Uvidíme se v neděli večer, Leigh!“ zazpíval sbor hlasů. Potom se zvonivým chichotáním odpelášily po schodech nahoru a zpět do Beecham Hallu.

„No,“ Tony po mně střihl pohledem, pak se usmál a nastartoval, „vypadá to, že jsem měl pravdu – rychle sis tady udělala spoustu kamarádek. Líbilo se ti tady po zbytek týdne?“

„Ano, Tony, a mám moc milou spolubydlící, Jennifer, mám ji ráda. Chtěla bych ji pozvat na Farthinggale, i další děvčata ze své skupiny.“

„Kdykoliv,“ odvětil. „Pokud bude tvá matka souhlasit,“ dodal zlověstně.

Zeptala jsem se ho na Troye.

„Je den ze dne silnější. Doktoři říkají, že ve středu nebo ve čtvrtek si ho budeme moct vzít domů, takže bude na Farthy, až se příští víkend vrátíš,“ řekl mi. Nemohla jsem se dočkat, až ho uvidím, ale taky jsem moc stála o to, abych mohla strávit víkend ve škole. „Klub“ chodil spolu do kina a nakupovat, a o některých víkendech se konaly mixéry – taneční organizované společně Winterhavenem a chlapeckými přípravkami, jako byl třeba Allandale.

Když jsme dorazili na Farthy a já vstoupila do velkého domu, okamžitě na mě zapůsobilo ticho, zvlášť když tu nebyl malý Troy, který běhal nahoru a dolů po schodech a dveřmi a volal na mě nebo na Tonyho. Ohromnými pokoji se stěží rozléhaly kroky; jaký kontrast k tomu světu, ze kterého jsem právě odjela – ke škole naplněné dospívajícími děvčaty, která se smějí a zpívají, z pokojů je slyšet hudba, děvčata si povídají na chodbách, zvoní zvonky, cinkají talíře, přítelkyně na sebe volají po chodbách – svět energie, hluku, mladého života. Znovu mi Farthy připadlo jako muzeum, dům šepotů.

„Tvá matka je nejspíš ve svých pokojích,“ podíval se Tony na hodinky. „Určitě se zrovna vrátila z bridže.“

Vyběhla jsem do schodů za mamkou. Překypovala jsem smíšenými pocity – nemohla jsem se dočkat, až se s ní setkám, vždyť jsme se celý týden neviděly, dychtila jsem povědět jí všechno o děvčatech a co všechno jsme říkaly a dělaly; ale také jsem byla rozhněvaná – rozhněvaná a ublížená, že mi ani jednou nezavolala, jak se mám, a dosud jsem se také zlobila, že nejela ten první den s Tonym a se mnou. Tony měl pravdu – právě se vrátila z bridže a připravovala se, že se osprchuje a oblékne na večeři.

„Ach Leigh,“ řekla, když jsem vstoupila do její ložnice. Vypadala překvapeně. „Zapomněla jsem, že dneska přijedeš domů, úplně jsem zapomněla, že je dneska pátek. Dovedeš si to představit? To je tím, jak jsem měla tenhle týden tolik práce.“ Stála tam v kombiné, vlasy rozpuštěné. Pak se usmála a vztáhla paže, očekávajíc, že vběhnu do jejího objetí. Byl to trapný okamžik, pak spustila rychle paže k bokům. „Ale počkej,“ řekla, „ukaž se mi. Vypadáš o tolik dospělejší, nebo je to vyčítavý výraz? Zlobíš se na mě kvůli něčemu?“

„Mamko, jaks mi mohla celý týden ani nezavolat? Jednou jsem ti volala a nechala vzkaz u Curtise. Prý jsi jela s kamarádkami nakupovat do Bostonu! To ses mohla zastavit ve škole,“ stěžovala jsem si.

„Ale Leigh, jak by to vypadalo – brát všechny ty inteligentní dámy na návštěvu k dceři, která je pryč teprve pár dní. Myslely by si, že s tebou zacházím jako s miminkem. A kromě toho nevíš, jaké to je, někam s tímhle typem žen chodit. Tolik klevetí a povídají, že bychom neměly skoro na nic čas. To já vždycky říkám: „Dámy, prosím vás, pojďme dál, jinak se k tomu nebo onomu vůbec nedostaneme. Ale ony mě prostě zbožňují. Říkají, že jsem ta nejsvěžejší, nejveselejší osobnost, s kterou se za celé věky poznaly. Ne, nesmíš se na mě zlobit,“ naléhala. „Ne že bych na tebe nemyslela. Požádala jsem Tonyho, aby se u tebe během týdne stavil – a on se stavil, ne snad?“

„Ano, ale to není totéž, mami,“ protestovala jsem.

„Ale fuj. Začínáš být stejně umanutá jako tvůj otec. To jsou ty puritánské geny VanVoreenů, co jsi zdědila,“ prohlásila. Byla jsem tak dopálená, že jsem jí málem pověděla, co vím, a požádala, aby mi přestala lhát.

„A kromě toho Tony chtěl. Stala ses pro něj velmi důležitá, Leigh, což je podle mého skvělé. Zdaleka nemůžeš pochopit, jak mi to usnadnilo život. Prosím tě, nezlob se,“ žadonila a pak znovu rozevřela náruč.

Chtěla jsem odolat; chtěla jsem mluvit a mluvit, dokud nepochopí, jak ke mně byla krutá, ale nasadila právě ten něžný úsměv, který jsem tak ráda vídala, když jsem byla ještě malá holčička – úsměv, který mívala, když mi kartáčovala vlasy a vyprávěla mi, co všechno skvělého mě čeká, o světě kouzel a lásky, který na mě čeká. Spřádala mé dětské sny a fantazie na zázračné vřeteno a svět venku pak vypadal, jako by byl ze samých bonbónů a duhy.

Objala jsem ji a nechala se obejmout od ní. Zahřála mi tváře polibky a hladila mě po vlasech, a já na sebe napůl zuřila, že mě to těší, ale přesto jsem byla šťastná. Pak mě posadila vedle sebe na postel a vyprávěla mi o všech nových přítelkyních, které poznala, jedna bohatší než druhá, všechny z dobře známých rodin, čistě modrá krev.

„Proč se pořád tváříš tak smutně?“ zeptala se náhle. „To kvůli té večeři s otcem?“ Oči se jí podezíravě zmenšily „Tony mi říkal, že tě vezme na večeři.“

„Ne, mami. Totiž ano, to taky,“ přiznávala jsem a pověděla jí o tatínkově plánu zřídit evropskou pobočku a proč se s ním tedy budu vídat jen málo.

„To mě nepřekvapuje, Leigh,“ odpověděla úsečně. „A myslím, že by něco takového udělal, i kdybychom se nerozvedli. Ach, když si představím, kolik vzácného času jsem promarnila, jak jsem promrhala mládí!“ Tvář jí několik vteřin planula zklamáním a hněvem a pak zahlédla svou podobu v zrcadle.

„Ach, já se nesmím mračit!“ vykřikla s takovým zoufalstvím, že jsem doslova nadskočila. „Víš, že jeden z nejlepších odborníků na krásu říká, že mračení urychluje vznik vrásek!“ Zpanikařila. „Četla jsem od něj článek. Lidé s klidnou, šťastnou povahou stárnou daleko pomaleji než lidé, co jsou pořád dopáleni a rozčilení. Vtip je v tom, že musíš svůj hněv potlačovat a rychle myslet na něco příjemného. Porovnával to s litím vody do ohně. Oheň hoří, pohlcuje tvé mládí a krásu, když mu to dovolíš, a tak ho musíš uhasit, udusit a zlikvidovat co nejrychleji.“ Široce se usmála, jako by to chtěla předvést. „Teď si musím dát teplou sprchu a upravit si před večeří obličej. Pak si spolu sedneme a ty mi povíš všechno o Winterhavenu, platí?“

Hlava se mi točila z těch všemožných témat, která stihla za pár minut semlít. „Ale já se tě chtěla na něco zeptat, mami. Už jsem se ptala Tonyho a on říká, že je pro, pokud budeš pro ty.“

„Copak je?“ Začala dělat grimasu, jako by se připravovala na děsivou otázku nebo strašný požadavek.

„Udělala jsem si ve Winterhavenu pár milých kamarádek, zvlášť jsem se spřátelila se svou spolubydlící, Jennifer Longstoneovou. Ráda bych je sem zvala o víkendech.“

„O víkendech! Ach ne, prozatím ještě ne, Leigh, prosím tě. Nemůžeš mi tady vodit po domě výpravy děvčat a zabývat se těmi novými přítelkyněmi. Potřebuju, abys mi pomáhala zaměstnat Tonyho. Chce tě naučit jezdit na koni a lyžovat. Sám mi to říkal, a těší se, jak k tomu využijete víkendy. Slíbilas, že mi takhle pomůžeš. Slíbilas to, Leigh,“ připomínala mi s tváří pokřivenou výrazem naléhavosti. „Tony byl určitě jen zdvořilý, když ses ho ptala. Mnohem radši by tě měl jen pro sebe, aspoň prozatím. A pak sem budeme tvoje malé přítelkyně zvát jednu po druhé.“

„Ale mami, vždyť je tu tolik místa. Vejde se jich sem víc než jen jedna!“ zvolala jsem.

„Uvidíme. Určitě jsou to všechno milé a spořádané dívky, když chodí na Winterhaven,“ dodala a zamířila do sprchy. „Ale prosím tě, Leigh, už žádné těžkosti. Jsem absolutně vyčerpaná,“ prohlásila a následoval trylek smíchu.

A tak začal můj první víkend doma z Winterhavenu a proběhl, jako většina následujících víkendů. Páteční večeře byly vždycky dost formální, a pokud Tony a mamka nebyli někam pozvaní na večeři, obvykle zvali své přátele k nám. Žádný z těch párů si nikdy s sebou nepřivedl děti, takže kromě mě a Troye, pokud zrovna nebyl nemocný a mohl sedět s námi u stolu, jsem byla pořád s dospělými, kteří hovořili o věcech pro mě málo zajímavých.

Někdy nechal Tony v malém divadelním sále promítat nějaký film. Jakýsi přítel přítele mu sehnal něco populárního. Několikrát jsme měli klavíristu, který hrál v hudebním salonku. Při těch příležitostech Tony a mamka pozvali nejméně půl tuctu svých přátel na večeři a soukromý koncert. Mamka říkala, že je to nejen šik, ale také jejich způsob, jak podporovat umění a umělce, kteří potřebují příjem navíc, aby mohli pokračovat ve své tvůrčí práci.

Tony a já jsme jezdili v zimních měsících každou sobotu na nedaleký lyžařský kopec. Zaměstnával soukromého lyžařského instruktora, aby mě naučil základy, a zanedlouho už jsem ho následovala po středně obtížných sjezdovkách. Tony byl skvělý lyžař, obvykle si vybíral nejobtížnější trasu. Obědvali jsme pak v lyžařské chatě u krbu.

Mamka s námi nikdy nejezdila. Dokud jsme byli pryč, jezdila někam hrát bridž anebo zvala své přítelkyně, aby si přijely zahrát na Farthy. Pokud nehrála bridž, jezdila nakupovat anebo na matiné do Bostonu.

Troy, dosud zesláblý po svém děsivém boji se zápalem plic, musel trávit většinu času vevnitř. Na mamčino naléhání najal Tony ošetřovatelku, která se o něj starala čtyřiadvacet hodin denně, i když už nebyl nemocný. Koncem března dostal plané neštovice, pak následovaly příušnice, a mamka nepřetržitě připomínala Tonymu i mně, jak bylo od ní chytré trvat na tom, aby měl Troy nepřetržitou péči školené zdravotnice.

Tím, jak častěji stonal než byl zdravý, chudák malý Troy zeslábl a zhubl. Díval se na mě velkýma, smutnýma, zapadlýma očima, které tak vynikaly v jeho bledé tvářičce, pokaždé když přišla neděle a já se měla vrátit do Winterhavenu, protože věděl, že ho čeká dalších pět dní, kdy se mu bude nedostávat společnosti i zábavy. Mamka s ním zacházela jako s chodící infekcí, vyhýbala se mu, jak se dalo, a jak jsem zjistila, když jsem se jednou vrátila na víkend, dávala ho krmit v jinou hodinu, aby s ním nemusela sedět u jednoho stolu.

Na jaře se u něj projevily nové alergie a musel navštěvovat skoro každý týden kožního specialistu a alergologa. Nejprve se domnívali, že je to pyl a ambrózie, pak si mysleli, že by to mohly způsobovat látky v jeho apartmá, a tak dal Tony všecko vyměnit: koberce, záclony, ložní prádlo a prošívané pokrývky, tím se však problém nevyřešil. Pořád chodil s rýmou a kašlal i v nejteplejších a nejjasnějších dnech. Dalo se doufat, že nakonec z těch alergii vyroste, ale prozatím zůstával doma a dostával silné dávky různých léků – některé ho připravovaly o chuť k jídlu, jiné způsobovaly únavu. Hodně spal, zůstával hubený a malý a vypadal většinu času vyčerpaně a stísněně.

Přirozeně se stál do sebe, většinu času trávil hrou s hračkami, které mu kupoval Tony, a také tvorbou vlastních hraček. Četné jeho výtvory byly velmi zdařilé a Tony dokonce podle jednoho z nich vyrobil Tattertonovu hračku pro děti Troyova věku.

Během jarních měsíců jsme s Tonym začali jezdit na koni. Rozhodl se, že mě to naučí sám. Jezdili jsme po pláži a přes duby. Troy zoufale chtěl jezdit s námi na Kejchalovi, svém poníkovi, ale alergolog mu striktně zakázal kontakt se zvířaty. Nesměl mít kotě ani štěně, ba ani křečka ne. Bylo tak smutné vidět ho stát na pahorku, držet se ošetřovatelky za ruku a sledovat Tonyho a mě, jak vyrážíme na vyjížďku po pláži – ale nedalo se s tím nic dělat.

Tu zimu a jaro byla mamka nejšťastnější. Dělala jsem, co chtěla – trávila jsem většinu víkendů s Tonym a osvobodila ji tak, že se mohla věnovat vlastním činnostem. Během týdne měl Tony mnoho práce a podle toho, co jsem vyrozuměla z jeho a jejích hovorů, často se celé dny neviděli. Uvažovala jsem, co se asi stalo s tou prudkou vášní, s těmi nádhernými zázračnými okamžiky, kdy svět jako by se měl celý rozpadnout, pokud ti dva nerozbijí mou láskyplnou rodinu, jen aby mohli být pořád spolu.

Tatínkovy pohlednice a dopisy přicházely během zimních měsíců i na jaře pravidelně. Pak jsem si někdy v květnu všimla, že od posledního dopisu už uplynula dlouhá doba. Právě když už jsem měla dojem, že další nepřijde a začala se obávat, jestli se tatínkovi něco nestalo, dopis dorazil. Zmiňoval se v něm o komsi novém, a zmiňoval se o něm, jako bych ho… nebo přesněji ji znala odjakživa.

„A dnes,“ začínal v prostředním odstavci, „jsme byli s Mildred Pierceovou na obědě na Champs Élysées. Byl nádherný den a ulice plná aut, lidí a turistů odevšad, opravdová módní přehlídka. Byl to první skutečně volný den, který jsem si za celé věky dopřál. Šli jsme do muzeí a dokonce jsem se dal od ní přemluvit, abych se vydal na vrchol Eiffelovy věže. Mildred je ohromná společnice.“

Mildred Pierceová? říkala jsem si. Kdo to je, ta Mildred Pierceová? Prolistovala jsem si všechny dopisy, co jsem od tatínka měla, jen abych se ujistila, že se o ní ještě nikdy nezmínil. Je to sekretářka, příbuzná, nějaká dobře známá osobnost z jeho oboru podnikání, kterou bych měla znát? Bylo to celé velmi matoucí, ale bylo také cosi v tom, jak tatínek napsal „Mildred je ohromná společnice,“ nad čím se mi rozbušilo srdce.

Jak stará je tahle Mildred Pierceová? Nemohla by to být něčí dcera, snad někdo mého věku, někdo, kdo mě připraví o jeho pozornost? Taky bych hrozně ráda obědvala s tatínkem na Champs Élysées a taky bych s ním vystoupila na vrchol Eiffelovy věže. Tohle není fér.

A pak mě napadlo, že je ode mě strašně sobecké vyčítat tatínkovi tenhle den, který nazval prvním volným dnem za celé věky. Nemohla jsem se dočkat, až od něj přijde další dopis, jestli se o ní zase zmíní. Nezmínil, ale napsal, že se jeho návrat do Států nejspíš trochu oddálí a neudal důvod – vycítila jsem však cosi mezi řádky. Mamka by mé pocity nazvala ženskou intuicí. Věděla jsem jen, že v hloubi srdce se bojím, že mě někdo vystřídá, bála jsem se ztráty lásky svého vzdáleného otce. Zatajila jsem pak už vždycky dech, když jsem otevírala některý z tatínkových dopisů anebo četla pohlednici.

A pak to začátkem června přišlo. Tatínek mi napsal, že se vrátí v polovině července. Prý se nemůže dočkat, až mě uvidí, a nemůže se dočkat, až se seznámím s Mildred Pierceovou.

Dokázala jsem pochopit, proč je můj otec tak šťastný, že mě seznámí s někým, kdo mu pomáhal ukrátit dlouhou chvíli. Ale psal o té osobě tak nadšeně, až mě bolelo srdce obavou.

„Mildred a já si velmi rozumíme. Zajímají ji tytéž věci jako mě a je to milá, laskavá osoba. Určitě se ti bude zamlouvat. Být s ní, to je jako dokázat odsunout šedé mraky a vrátit do mého života slunce.“

Ale tati, plakala jsem v duchu, já myslela, že jsem to já, kdo vnesl slunce do tvého života. Kvůli tomuhle jsi ve skutečnosti zůstal tak dlouho daleko ode mě, proto jsi se zdržel v Evropě? Ukradl někdo tu část tvého srdce, o níž jsem si myslela, že zbyla pro mě?

A co když se té Mildred Pierceové nebudu zamlouvat, nebo nebude chtít pobývat v mé společnosti, anebo co když na mě bude žárlit? Budeš se mnou ještě míň než dřív? Dlouze jsem se zadívala na tatínkovu fotografii na svém prádelníku, a teprve pak jsem si položila tu nejděsivější otázku: Jestli si tatínek založí novou rodinu, kam budu patřit?

Jednou při večeři v polovině června ohlásil Tony svůj úmysl odjet pracovně do Evropy. Na rozdíl od dob, kdy takové oznámení učinil tatínek, nezačala být mamka okamžitě nešťastná, stěžovat si a trucovat. Byla velmi chápavá a velmi ji zajímalo, co tam bude dělat.

„V Evropě existuje jedna společnost,“ vysvětloval, „o které jsem se nedávno dozvěděl, společnost stejná jako ta moje, která vyrábí všelijaké věci pro velmi bohaté vrstvy v Evropě. Jedna z věcí, kterých se bojím, je její expanze do Spojených států. Mohla by nás připravit o klientelu. Chci se o tom podniku dozvědět víc a přesvědčit se na vlastní oči, jakou konkurenci by pro mě mohli představovat. Co kdybys jela se mnou, Jillian? Mohly by to být druhé líbánky. Nemusím trávit všechen čas prací. Dá se tam toho hodně vidět.“

„Evropa? Teď?“ zaúpěla mamka. „Je moc horko a kontinent je plný turistů. Kromě toho jsem ti říkala, že uvažuji o tom, že bychom měli nově zařídit některé pokoje na Farthy, a tys říkal, že se do toho mohu pustit a sejít se se svými bytovými architekty. Budu s tím muset začít.“

Tony nebyl nijak šťastný, ale odjel do Evropy za několik dní sám. Mamce jako by se ulevilo, jako by jí z ramen spadla hlavní povinnost. Začala okamžitě nově zařizovat, dlouze rokovala s bytovými architekty, zaplnila hudební salonek stohy vzorníků tapet, koberců a látek a rovněž obrázky nábytku. Shromažďovala kolem sebe své odborníky jako královna svou družinu, chodili z pokoje do pokoje a debatovali, naslouchali návrhům a pronášeli protinávrhy. Zvala je dokonce i na večeře, kdy nadále diskutovala o módě, barvách a stylech až dlouho do večera.

Školní rok skončil a my všechny z „klubu“ jsme se rozloučily se slibem, že si budeme navzájem co nejvíc psát. Bylo mi strašně, že jsem nikdy žádnou nepozvala na Farthy, dokonce ani Jennifer, ale pokaždé, když se dotazovaly, byla jsem nucena přijít s další dobrou výmluvou, z nichž většina se opírala o Troyovy zdravotní problémy. Věděla jsem, že jsou všechny velmi zklamány, zvlášť Jennifer, ale stěží se s tím dalo něco dělat. Kdykoliv jsem na to přivedla řeč, propadla mamka panice, někdy i vzteku. Je moc brzo… čekej, čekej, ČEKEJ. Už mě unavovalo se pořád ptát.

Ale ani ne za týden po Tonyho odjezdu do Evropy mě mamka překvapila sdělením, že mohu pozvat Jennifer na pár dní na Farthy. Zavolala jsem jí tu zprávu domů. Vypískla radostí. Uplynul teprve týden od konce školního roku, ale už jsme jedna druhé strašně scházely.

Farthy na ni velmi zapůsobilo. Vzala jsem ji na projížďku koňmo po pláži a chodily jsme každý den plavat. Zamilovala si Troye, kterého bavilo všechno jí ukazovat a předvádět své hračky. Naneštěstí se ještě nesměl chodit koupat. Dosud nebylo vyjasněno, není-li alergický na chlór.

Jennifer mamka fascinovala. Okamžitě si mamku získala, když jí řekla, že nedokáže uvěřit, jak může vypadat tak mladě, když má dceru mého věku. Mamka jí denně u večeře kladla desítky otázek na její rodinu a domov v Hyannis. A pak jí mamka všemožně radila, jak má nosit vlasy, jaké oblečení jí bude nejvíc slušet, jakou má zvolit barvu rtěnky. Jennifer pozorně naslouchala, oči dokořán, přikyvovala, jako by seděla s filmovou hvězdou. Potom nedokázala mluvit o ničem jiném, než jak je mamka krásná a inteligentní.

Seděly jsme každý večer v mém pokoji a povídaly si velmi dlouho do noci.

„Tvá matka vypadá tak mladě a krásně. Byl tvůj tatínek zoufalý, když se rozvedli?“ zeptala se jednou.

Připomněla jsem si tatínka, jak vypadal tehdy ráno na Jillian, když přišel do mého pokoje, aby mi řekl o mamčinu rozhodnutí.

„Ano, ale vinil z toho sám sebe a hleděl se co nejvíc zaměstnat, aby na to nemusel myslet. Mamka vždycky říkala, že je ženatý se svou prací stejně jako s ní,“ dodala jsem smutně, protože už jsem začínala věřit, že to byla zčásti pravda.

„Neumím si představit, že by se tvůj tatínek nechtěl vrhnout přes palubu lodi, když se dozvěděl, že ji ztratí,“ prohlásila Jennifer. Pak se úsměv, jímž tuhle romantickou fantazii doprovodila, rozplynul a ona se odvrátila. Oči se jí rychle naplnily slzami.

„Co se stalo, Jen?“

„To matka,“ zavzlykala. „Chodí s jiným mužem, s mužem, co býval nejlepším přítelem mého tatínka.“ Otočila se s očima mokrýma, ale tváří rozohněnou. „Řekla jsem jí, že ho nenávidím a že nikdy nebude mým tatínkem a že ji nenávidím za to, že s ním chodí.“

„Co řekla?“ zatajila jsem dech.

„Plakala a řekla mi, že si nemůže pomoct, protože je osamělá. Nestačí, že má mě a mou sestru. Potřebuje manžela. Ale já nechci, aby nějaký jiný muž bydlel v mém domě a používal tatínkovy věci!“ křičela. „Nechci, nechci!“ Začala vzlykat. Objala jsem ji a držela v objetí a pak jsem jí pověděla o tatínkovi a Mildred Pierceové. Přestala plakat, naslouchala a zanedlouho mě litovala.

„Ach Leigh,“ řekla, „dospělí jsou strašně sobečtí. Já taková nikdy nebudu, až budu tak stará jako oni. A ty?“

„Já nevím, Jen. Doufám, že nebudu, ale nevím.“ K čemu přísahy a sliby? Mohly bychom přísahat na tisíc biblí, že navzájem nezradíme jedna druhou ani lidi, které milujeme, ale Osud nás někdy sevře do svého stisku a přiměje zapomenout na naše sny. Byla jsem v pokušení povědět Jennifer pravdu o sobě, pravdu o mamce a o tom, co udělala, ale příliš jsem se za to styděla. Tohle tajemství bude žhnout jen v mém srdci, ať je ten oheň jak chce bolestivý.

Obě jsme byly velmi smutné, když přišel čas jejího odjezdu. Zeptala se mamky, jestli bych ji mohla navštívit, a mamka odvětila: „Uvidíme. Máme tohle léto plno práce, má milá, a Leigh musí pomáhat s Troyem.“

Pomáhat s Troyem? pomyslela jsem si. Odkdy si dělá mamka starosti o to, čím se Troy zaměstnává? Ve skutečnosti chtěla říct, že potřebuje pomáhat s Tonym, ale to nemohla. Ach, znovu klade mamčino sobectví její přání před má. Je to nepřirozené, říkala jsem si, pověřit mě bavením jejího novopečeného manžela.

Jednoho dne koncem července bylo už za svítání velké horko a já většinu odpoledne strávila poleháváním u bazénu a četbou. Troy a jeho ošetřovatelka tam byli pár hodin se mnou, protože doktor sestavil Troyovi rozvrh slunění, když teď bylo léto v plném proudu. Zůstala jsem u bazénu, dokud slunce nezačalo zapadat za stromy a dokud se trochu neochladilo, dlouhé stíny se vkradly do patia a zakryly lehátka i mě. Vklouzla jsem do koupacího pláště, přehodila si kolem krku ručník a zamířila do domu. Když jsem vstoupila, uslyšela jsem z obývacího pokoje napravo mamčin a Tonyho hlas.

„Leigh!“ vykřikl Tony, jakmile jsem nakoukla dovnitř. „Stýskalo se mi po době! Jak ses dokázala za takovou krátkou dobu tak opálit?“

„Nazdar, Tony. Jaká byla cesta?“

„Celkem úspěšná,“ usmál se na mamku. Seděla vzpřímeně v novém křesle ve stylu Karla II, ozdobně vyřezávaném, které koupila jako součást nového zařízení pokoje. V uších se jí houpaly briliantové náušnice hruškového tvaru, vlasy měla dokonale sčesané dozadu, ani pramínek nikde neodstával, prsty pokryté smaragdovými, diamantovými, rubínovými a safírovými prsteny, takže vypadala jako královna. Oblékla si bílé krajkové šaty se srdcovitým výstřihem, takže její nejvzácnější diamantový náhrdelník měkce spočíval na vrcholcích zarůžovělých ňader.

„Tony má skvělý nápad,“ prohlásila. „A chce do něj zahrnout i tebe.“

„Mě?“ Postoupila jsem dál do místnosti.

„Pamatuješ, jak jsem ti vyprávěl o té evropské společnosti, co vyrábí hračky stejného stylu a účelu jako Tattertonovy hračky?“ řekl rychle. Přikývla jsem. „No, v Evropě mají jedny z nejlepších uměleckých řemeslníků. Co to říkám? Mají ty úplně nejlepší. Ale,“ mrkl nejdřív na mě a pak na mamku, „některé z nich mám teď já. V každém případě jsem při svých cestách v jedné z jejich továren, ve vesničce hned u Curychu, zjistil, že tam vyrábějí něco, čemu se říká „portrétní panenky.“

„Portrétní panenky?“ Vklouzla jsem na jednu z pohovek a naslouchala.

„Ano. Výtečný nápad!“ Zaťal pěsti a zvedl je, aby zdůraznil své nadšení. „Nikdo není víc odzbrojen a uchvácen sám sebou než boháči. Myslí si, že si za své peníze a postavení mohou koupit nesmrtelnost, takže si všichni nechávají malovat portréty od nejlepších malířů a dělat fotografie od nejlepších fotografů. Nelitují ničeho, utratí jakékoli peníze, jen aby to dopadlo k jejich spokojenosti.“

„Co to má společného s panenkami?“ zeptala jsem se.

„Všechno. Představ si panenku, která má tvou tvář a je tvoje! Každý ji bude chtít – matky, dcery, sestry, tety; nakonec začnou chtít panenky mužského rodu se svou podobou i muži. A my to tady v Americe začneme dělat první, aby se Tattertonovy panenky staly něčím, co člověk musí mít, něčím zvláštním, vzácným, zosobněným sběratelským kusem. Skvělé!“ zvolal znova, tentokrát se pěstmi udeřil do kolen.

Musela jsem přiznat, že mi Tonyho verva brala dech a ten nápad zněl velmi dobře. „Ale co s tím mám společného já?“ zeptala jsem se při vzpomínce na to, co mě zatáhlo hloub do místnosti a do hovoru. Tony se zadíval na mamku, usmál se ještě víc a ona mu úsměv oplatila a pak se obrátila ke mně.

„Tony chce, abys byla modelem úplně první panenky a chce tu panenku udělat sám,“ řekla.

„Já?“ Zírala jsem z jednoho na druhého. Mamka měla na tváři svůj něžný, šťastný úsměv. Tony na mě upíral oči, už teď se soustředěností umělce. „Proč já?“

„Za prvé,“ začal Tony, „chci udělat první sadu panenek pro mladé dívky. Ne pro holčičky,“ dodal rychle, „pro mladé, dospívající dívky. To bude největší trh na všechny portrétní panenky, myslím. Malé holčičky nejsou dost staré, aby ocenily extraspeciální uměleckou práci, o kterou tady půjde. – Ale co je nejdůležitější, nezáleží jim tolik na vlastní podobě a nedělají si tolik starostí, jak vypadají – na rozdíl od dospívajících dívek.“

„Ale já to stejně nechápu. Proč zrovna já?“ zeptala jsem se. Tony zavrtěl hlavou.

„Není to skvělé, Jillian, že je tak skromná?“

Mamka se na mě podívala s mžiknutím v očích, jako by chápala, že se upejpám. Často mi vyprávěla, jak mají muži rádi, když krásné ženy předstírají skromnost. Dává jim to možnost zasypávat je poklonami beze studu a bez obav, že by přehnaně lichotili. A žena může přijímat jeden kompliment za druhým, bránit se a červenat a tvářit se, jako by potřebovala povzbuzení.

Já ale nic z toho nedělala. Skutečně jsem nedokázala pochopit, proč Tony chce, abych stála modelem pro tak zvláštní panenku. Existovalo mnoho dívek mého věku, dívek daleko krásnějších a školených k tomu, aby se staly profesionálními modelkami. Při jeho penězích a prostředcích si mohl najmout i tu nejlepší v zemi, kdyby chtěl. Tak proč já?

„Tony si myslí, že jsi něco zvláštního, Leigh, a já taky,“ řekla mamka.

„Už máš tvář panenky,“ vysvětloval Tony. Zavrtěla jsem hlavou. „Ale ano, máš, Leigh. Buď si klidně skromná, jestli chceš, ale proč bych měl hledat ten správný výraz, správné děvče, když mám dokonalý výraz a dokonalé děvče rovnou pod vlastní střechou? Nechám udělat snímky tvého obličeje u nejlepšího fotografa ve městě, hodně snímků, až vybereme jeden dokonalý. A pak dám ten snímek umístit vedle té první panenky, jejíž tvář bude taky tvoje. Pak všichni mí bohatí zákazníci pochopí, co je to portrétní panenka a budou chtít jednu i pro sebe. Tvůj obrázek bude ve výlohách všech mých obchodů… všude,“ řekl.

Při té představě se mi rozbušilo srdce. Co řeknou mé přítelkyně, „klub“? Věděla jsem, že všechny budou žárlit, ale Tony měl nejspíš pravdu – každá bude chtít panenku vyrobenou podle sebe. Napřímila jsem se a poprvé o tom vážně zauvažovala – panenka s mou tváří.

„Jsem moc hrdá, že Tony chce, aby ta první panenka byla podle tebe,“ řekla mamka. Okamžik jsem na ni zírala. Proč nechce Tony udělat mamčinu tvář? Dosud vypadá tak mladě a má dokonalý obličej, obličej, o němž se všichni shodují, že je krásný. Taky mě mátlo, že mamka nežárlí. Vypadala, jako by ji to těšilo.

Pak mě napadlo, že mamka by stejně nebyla k něčemu takovému nikdy ochotná. Nevydržela by sedět hodiny a hodiny, až ji bude Tony malovat. Anebo je v tom ještě něco víc?

„Co musím dělat?“ zeptala jsem se.

Tony se zasmál.

„Jen být sama sebou, nic víc, celá sama sebou.“

„Celá sama sebou?“

„Panenka musí být dokonalá,“ řekl Tony. „V každém ohledu. Nebude to jen taková nějaká panenka, vymodelovaná a reprodukovaná na automatické lince. Bude to umělecké dílo. O to jde. Ber to jako miniaturní sochu, jenom vyrobenou jako panenka pro dítě.“

„Co to všechno znamená?“ zeptala jsem se a ztrácela jsem dech, skoro jsem šeptala. Tony pohlédl na mamku, úsměv mu roztál na rtech. Její oči se rychle změnily z něžných a šťastných na rozhněvané.

„To znamená, že budeš modelem, Leigh. Proč se najednou chováš tak hloupě? Model, malířův model. Budeš pózovat.“

„Ale nepózují snad malířské modely obyčejně… nahé?“ zeptala jsem se ustrašeně.

Tony se zasmál, jako bych řekla tu nejhloupější věc.

„Samozřejmě že ano,“ odvětil nonšalantně. „No a co? Je to umění, a jak jsem řekl, tahle panenka bude miniaturní socha.“

Pokusila jsem se polknout. Stát někde v místnosti nahá, zatímco Tony bude malovat můj obraz, obraz, který může vidět kdekdo?

„Tony přece není docela cizí člověk,“ potřásla mamka hlavou a usmála se. „Patří teď do rodiny. Nechtěla bych, aby to dělal někdo jiný než on,“ dodala.

„A nemysli si, že to nebude velmi profesionální,“ dodal Tony. „To, že jsem teď prezidentem své společnosti, neznamená, že jsem sám nezačínal jako malíř. Jako všichni Tattertonové. Pracoval jsem jako malíř v Tattertonově podniku, když mi zemřel otec a pak jsem musel převzít administrativní stránku podnikání. Tohle je ale moc významné a moc delikátní, než abych tím pověřil jen tak nějakého uměleckého řemeslníka ze své továrny, a jak Jillian říká, nechtěli bychom, aby tvou podobu kopíroval nějaký cizí člověk.“

Když jsem neodpovídala a ticho trvalo už moc dlouho, Tony pokračoval.

„Dovol, abych ti vysvětlil postup, abys pochopila, co je třeba udělat. Především nakreslím tvůj obraz. Pak ho vybarvím, pokusím se zachytit odstíny pleti. Potom budu pracovat v hlíně, vymodeluju sošku, kde se zachytí všechny dimenze, a jak to bude hotovo, dám ji odlít a rozmnožit. Tak,“ pokračoval po další odmlce, „promluvte si o tom s Jillian. Já musím vyřídit pár telefonátů a zjistit, co se dělo v mé nepřítomnosti, a pak se musím kouknout na Troye. Ničeho se neboj,“ dodal. „Nic se ti nestane a nakonec budeš úplně slavná.“ Vstal, políbil mamku a pak nás nechal o samotě.

V tu chvíli, kdy odešel, se mamka ve svém křesle napřímila a vypadala matriarchálně jako ještě nikdy.

„Vážně, Leigh, tys mě překvapila a zklamala. Vidělas, jak je Tony vzrušený, jak je přímo elektrizovaný tímhle novým nápadem a jak ohromné a významné to bude pro říši Tattertonových hraček? A to tě chce udělat středem toho všeho a ty tu sedíš a tváříš se nevděčně, lhostejně a rozmarně – jako nějaké nedospělé dítě.“

„Ale mami, pózovat nahá?“

„No a co? Slyšelas ho – tohle je umění. Podívej se do kterého chceš muzea. Měl snad šaty ten muž, co stál modelem Michelangelovi k Davidovi, anebo ta žena, co pózovala k Venuši? Když Tony přišel celý vzrušený a seznámil mě se svým nápadem, myslela jsem, že budeš polichocená, celá pryč radostí. Myslela jsem, že už jsi dost dospěla, abys nebyla uhihňaná a hloupá, pokud se jedná o vážné umění. Věř mi,“ pokračovala, „kdybych na to byla dost mladá, tak jako ty, a kdyby přišel muž jako Tony a nabídl mi takovou příležitost, myslíš, že bych zaváhala, třeba i jen na okamžik, jako ty? Naprosto ne.“

„Ale proč nemůžeš stát modelem ty, mami? Jsi tak krásná a vypadáš mladě.“

Mamčina tvář se změnila jako bleskem, ztvrdla a ochladla. „Tony už vysvětloval, že chce, aby ta panenka byla pro děvčata tvého věku,“ odsekla. „Umíš si představit mou fotografii ve výloze vedle Tattertonovy portrétní panenky, panenky pro dospívající děvčata? Vypadám mladě, Leigh, ale nevypadám jako puberťačka, ne? No… vypadám?“ Zavrtěla jsem hlavou – slabě, nebyla jsem si jistá, zda mám souhlasit nebo ne.

„Možná bys mě mohla namalovat a udělat tu sochu ty,“ řekla jsem rychle. „Jsi malířka.“

„Nemám tolik času, Leigh. Mám své společenské závazky, velmi důležité. A taky – mé malby jsou podle fantazie. Ani kvůli tomu nebudeš muset nikam jezdit,“ pokračovala. „Všechno se to udělá tady na Farthy, a tak budeš mít v létě aspoň co dělat. Tony rozhodl, že zřídí malé studio v domku, abyste nebyli ničím rušeni.“

„V domku?“

„Není to dobrý nápad?“

Přikývla jsem.

„Tak dobře. Povím mu, že to chceš,“ vstala. „Není to vzrušující? Nemůžu se dočkat, až to bude hotovo,“ prohlásila a opustila mě.

Utíkala jsem do svých pokojů, abych si svlékla koupací plášť, osprchovala se a oblékla na večeři. Točila se mi hlava, byla jsem zmatená, napadaly mě samé protichůdné myšlenky a city mnou zmítaly všemi směry. Nedokázala jsem se ubránit vzrušení nad představou svého portrétu ve výlohách Tattertonových obchodů vedle vzácné panenky, vytvořené podle mé podoby, takže budu vypadat jako nějaká bohyně. Hádala jsem, že většina mých přítelkyň, zvlášť členek „klubu,“ by nad takovou příležitostí skákala radostí.

Ale Tony byl mamčin novopečený manžel, mladý a hezký, a stát před ním celé hodiny úplně nahá!

Svlékla jsem si plavky a producírovala se před vysokým zrcadlem – pečlivě jsem se prohlížela, zkoumala každou svou křivku. Žilky na mých rašících ňadrech byly těsně pod kůží, napínaly se a rostly den co den. Soustředí se Tony na takový detail? Hned pod pravým prsem jsem měla malé mateřské znamínko, bude je mít i panenka? Byla jsem si jistá, že panenka bude ve výkladních skříních oblečená, ale každý si ji bude moci svléct a prohlížet si její trup. Není to snad totéž jako svlékat se ve výkladní skříni anebo na jevišti, aby mě kdekdo viděl?

Jak se ženy stávají profesionálními malířskými modelkami? Jen tak sedí nebo stojí a myslí na něco jiného a předstírají, že se nic neděje?

Oblékla jsem si župan a vrátila se k zrcadlu. Představovala jsem si, jak pózuji Tonymu. Viděla jsem ho v duchu před sebou, malířský štětec v ruce. Paletu měl připravenou, plátno na stojanu. Teď ke mně upřel své modré oči a usmál se. Pokynul štětcem a já si začala rozvazovat pásek županu. Srdce mi bušilo, uhánělo už i při téhle fantazii. Začala jsem si uvolňovat látku županu od těla a pak…

„LEIGH!“ uslyšela jsem křičet Troye z mého obývacího pokoje a zase jsem si župan přitáhla k tělu. Vběhl dovnitř, nadšený, jak jsem ho za celé týdny neviděla. „Tony mi to řekl; Tony mi to řekl! Udělá z tebe panenku, Tattertonovu panenku, a jednou ji budu mít možná na poličce i já!“

„Ale Troyi,“ řekla jsem, „copak ty chceš panenku pro holčičky, opravdu?“

„To není holčičkovská panenka,“ prohlásil pevně. „To je Tattertonova hračka, a to je něco zvláštního, ne?“ Pokyvoval v očekávání mého souhlasu.

„Nejspíš je,“ usmála jsem se.

„Ale Tony říká, že se nesmím chodit dívat, jak s tebou dělá panenku. Nesmí se rušit,“ řekl smutně. „Ale můžu být první, kdo ji uvidí, až bude hotová. To bude nejlepší panenka na světě!“ prohlásil. A po krátké úvaze pak dodal: „Já to řeknu Režné Whisky.“ Vyrazil zase z mé ložnice.

Obrátila jsem se nazpátek k zrcadlu a své podobě. Dokážu to? Udělám to? Mamka si myslí, že bych měla, ale mamka chce, abych udělala všechno pro to, aby se Tony nějak zaměstnal a ušetřil ji svých soustavných nároků a vyžadování její pozornosti.

Co by řekl tatínek? napadlo mě.

Tomu by se to nelíbilo; nemohlo by se mu to líbit, tatínkovi tedy ne. Jak jsem si přála, aby už byl doma a já se ho mohla zeptat. Jenže on doma nebyl, měl dosud plno práce v Evropě se svým podnikem as… Mildred Pierceovou.

Mildred Pierceová, pomyslela jsem si hněvivě. Dovolil někomu ukrást mi jeho pozornost a lásku, dovolil, aby ho ode mě vzdálila na delší dobu a možná i navždy.

Rozvázala jsem si župan a nechala ho spadnout k nohám. Budu Tattertonova panenka. Možná dám dokonce tatínkovi jednu z těch panenek jako dar k nové svatbě.

Já… a modelka?

TONY STRÁVIL PŘÍŠTÍ TÝDEN SE SVÝMI LIDMI z marketingu – plánovali výrobu a prodej portrétních panenek. Každý den u večeře nám vyprávěl o svém projektu něco nového a zajímavého. Mamku to zajímalo víc než všechno ostatní, co Tony dělal. Cítila jsem, jak mě unáší příliv vzrušení, které nás zaplavovalo. Nakonec jednou večer oznámil, že je domek připravený a že nazítří po snídani můžeme začít. Ucítila jsem nával horka ve tvářích, srdce se mi zatřepetalo. Mamka se široce usmívala a Tony pronesl přípitek na zdar projektu.

„A na Leigh,“ zadíval se na mě azurově modrýma očima, které jasně žhnuly. „První Tattertonovu modelku.“

„Na Leigh,“ řekla mamka a tence se zasmála. Pili své víno rychle, jako dva spiklenci, kteří se pustili do nějakého dobrodružného podniku a zapřísáhli se, že od něj nikdy neupustí.

„Co si mám vzít na sebe? Jak si mám učesat vlasy?“ zeptala jsem se trošku zpanikařené.

„Jen buď sama sebou,“ řekl Tony. „Nedělej nic zvláštního. Sama jsi dost zvláštní,“ dodal. Když jsem se podívala na mamku, všimla jsem si, jak na něj upřeně hledí s něžným, ale spokojeným úsměvem na tváři. Věděla jsem, proč je tak ráda, že se Tony pohroužil do tohohle podniku. Dokud se jím bude zabývat, nebude po ní nic chtít.

Já ale nedokázala ten večer usnout – přemýšlela jsem o tom, jaké to bude pózovat Tonymu. Chtěla jsem si o tom s mamkou ještě promluvit, ale šla na bridž a když se vrátila, dala jasně najevo, že je vyčerpaná a musí jít rovnou spát. Tony byl zřejmě stejně zklamaný jako já.

Následujícího dne po snídani jsme se spolu vydali do domku. Rozhodl, že projdeme bludištěm. Bylo krásné, teplé ráno, nadýchané mráčky jako kotouče vaty líně pluly po tyrkysové obloze.

„Je skvělý den na to, aby člověk začal něco nového a významného,“ řekl. Zdál se tak nabitý energií, tak plný nadšení, že mi moji motýli v žaludku připadali pošetilí. Viděl, jak jsem napjatá a nervózní. „Uklidni se. Bude to snadné a jak se do toho dáme, určitě se ti to zalíbí. Já to vím; pracoval jsem už s mnoha modelkami.“

„Vážně?“

„Samozřejmě. Chodil jsem na vysoké do spousty kurzů malířství a tady na Farthy jsem získal speciální výcvik.“ Naklonil se ke mně a ztlumil hlas, jako by mi svěřoval nějaká tajemství. „Začal jsem už v jedenácti.“

„V jedenácti?“ V jedenácti kreslil a maloval nahé lidi?

„Hm. Takže jak vidíš, máš co dělat se zkušeným mužem.“

Usmál se a pak jsme vstoupili do bludiště. Tony se tudy pohyboval sebejistě, nikdy v žádné zátočině nezaváhal, nikdy nezapochyboval o své volbě.

„Pro jiné lidi,“ vysvětloval, „vypadají všechny ty živé ploty stejně, ale když mezi nimi člověk vyrůstá jako já, všimne si jemných rozdílů. Tyhle chodbičky se pro mě liší jako noc a den. Za chvíli na tom budeš stejně,“ ujišťoval mě.

Domek vypadal zvenčí pořád stejně, až na to, že všechny rolety v oknech byly vytažené. Uvnitř měl Tony připravený stojan a barvy, tužky a pera. Dal sem přinést dlouhý kovový pracovní stůl. Sochařské materiály rovněž nescházely, stejně jako všechno možné řezbářské náčiní. Nábytek byl přestěhovaný, aby vzniklo co nejvíc volného prostoru. Stály tu dvě vysoké lampy na stojanech, z každé strany malířských štaflí jedna, a jejich žárovky směřovaly k malému gauči.

„Pro začátek si tam sedni,“ ukázal na gauč. „Uvolni se a mysli na něco příjemného. Chvilku mi potrvá, než si všechno připravím,“ dodal. Začal si uspořádávat materiály. Sedla jsem si na gauč a pozorovala ho při práci, přičemž se v jeho tváři zračilo stejné tvůrčí odhodlání a soustředění, jaké jsem často vídala v obličeji malého Troye.

Měla jsem jednoduchou bílou bavlněnou blůzu s krátkými rukávy a světle modrou sukni. Ofinu jsem měla přistřiženou nakrátko, ale zbytek vlasů mi sahal až do poloviny lopatek a měkce spočíval na šíji a ramenou. Nepoužila jsem ani rtěnku.

„Fajn,“ obrátil se ke mně Tony. „Začnu obličejem. Jen se na mě dívej a trochu se usmívej. Nechci, aby ta panenka měla ten široký klaunský úsměv, co někdy mívají. Chci, aby odrážela tvou přirozenou krásu, tvůj něžný a půvabný výraz.“

Nevěděla jsem, co říct. Je to všechno pravda? Jsem něžná a půvabná? Jestli mě Tony chtěl na tak významný projekt, určitě to všechno ve mně musí vidět a ne jen mi prostě lichotit, aby mi bylo dobře.

Dlouze se na mě zadíval, vpíjel se do mě očima. Upřeně jsem se na něj zahleděla, jak mi nařídil, a viděla jsem, jak si měří rysy mé tváře a plánuje si první čáry. Začala jsem si připadat, jako bych se sama zúčastnila tvorby jakéhosi uměleckého díla a zanedlouho mě opustil třas i zrychlený tep. Tony se na mě podíval, něco nakreslil, pohlédl na mě, pokývl si pro sebe a zase kreslil. Snažila jsem se zůstat pokud možno nehybná, ale nevrtět se bylo těžké.

„Můžeš se trošku pohybovat,“ usmál se. „Nechci, abys zkameněla,“ dodal. „Protáhni se, dokud ti nebude příjemně.“

Protáhla jsem se. „Je to lepší?“

„Ano.“

„Já to věděl. Budeme chvíli pracovat a pak vždycky uděláme přestávku. V kuchyni mám zásobu ohromného jídla na oběd,“ prohlásil s nadšením.

„Jak dlouho budeme každý den pracovat?“

„Budeme pracovat chvíli dopoledne, v klidu se naobědváme a pak budeme pracovat ještě pár hodin odpoledne. Jakmile si budeš připadat unavená, jen houkni a dáme si pauzu.“

Překvapilo mě, jak rychle uplynula první hodina. Tony se podíval na hodinky, ohlásil to a pak mě vyzval, abych se podívala na výsledky jeho dosavadní práce. Vstala jsem a zahleděla se na plátno. Načrtl obrys mé tváře, nakreslil jednotlivé rysy a vytvaroval rty, oči a nos. Právě mi začal dělat vlasy a šíji. Samozřejmě bylo ještě moc brzy na nějaké úsudky, ale rychle jsem usoudila, že má talent.

„To ještě nic není,“ řekl, „ale myslím, že začínám dobře.“

„Ach ano, je to moc dobré.“

„Je to báječný zážitek, dělat něco uměleckého,“ zadíval se na plátno a oči mu soustředěním potemněly. „Máš pocit, žes něco dokázala, když dokážeš přenést na prázdné plátno kousek života. Tohle kreslení je jako první fáze při dělání dětí… sémě mé představivosti se misí se skutečností a nabírá tvar, přesně jako když mužské sémě proniká do ženina vajíčka a začíná utvářet zárodek dítěte. Ty a já,“ obrátil se ke mně, „dáváme tady život něčemu krásnému – spolu,“ dodal šeptem.

Nevěděla jsem, co říct. To, jak se na mě díval, oči přimhouřené ale žhavé jako uhlíky v ohni, hlas tak tichý – to mě uvnitř celou rozechvělo. Rychle znovu změnil výraz k sevřenému, pobavenému úsměvu a pak se zasmál.

„Vypadáš zděšeně. Mluvím jen metaforicky, porovnávám,“ a pak trošku naklonil hlavu. „Pověz mi, Leigh, mělas ve Winterhavenu nějakého chlapce?“

„Chlapce? Jak bych mohla? Mamka chtěla, abych sem jezdila každičký víkend. Víš, že jsme trávili spoustu času spolu, lyžovali jsme, jezdili na koni…“

„Ano, ale já myslel… chlapci tam chodí na návštěvy, ne?“ naklonil hlavu ke straně a usmál se.

„Ne. Slečna Malloryová nepouští chlapce do budovy, leda pokud jde o spořádané taneční večírky pod dozorem gardedám. Pár se jich konalo, ale já tam nikdy nebyla, abych na ně šla,“ řekla jsem trpce.

„Aha. No, napřesrok tam zůstaneš častěji a budeš se setkávat s chlapci. Kluci tě už zajímají, viď? A co ve staré škole? Tam jsi s někým chodila?“

„Vlastně ne.“

„Nic trvalého, hm? Jen tak sem tam,“ přikývl, jako bych to přiznávala. „Co takhle něco studeného k pití? Kolu?“

„Fajn.“ Šel do kuchyně a přinesl dvě sklenice limonády. Zatímco jsme pili, upřeně mě pozoroval. Napadlo mě, že třeba uvažuje, jak to či ono nakreslit, on ale myslel na jiné věci.

„Ten kluk, co vlastně nebyl tvůj kluk,“ začal znovu. „Určitě jsi ho políbila, viď?“

„Ne,“ řekla jsem rychle. Při jeho otázce jsem zrudla a on se usmál.

„Neboj se. Tvé matce to nepovím.“

„Není co povídat,“ trvala jsem na svém.

„Děvčata se přece pořád ještě s chlapci líbají, ne?“ zeptal se se smíchem. „Anebo je to proti novým pravidlům? Už jen samý rokenrol?“

„Chlapci pořád ještě líbají dívky,“ odvětila jsem, ačkoliv jsem nemluvila z vlastní zkušenosti.

„Líbala ses někdy po francouzsku?“ Sedl si na gauč a vzhlédl ke mně, dychtivě očekávaje mou odpověď. Nevěděla jsem, co je to francouzské líbání, dokud jsem ve Winterhavenu nevstoupila do „klubu“ a neslyšela Marii Johnsonovou, jak to popisuje.

„Ne,“ prohlásila jsem ještě pevněji.

„Víš, co to je, ne?“

„Ano.“

„Ale nikdys to nedělala. To je skvělé. Ty jsi skutečně tak nevinná, jak vypadáš. Chceš říct, že když jsi nelíbala toho kluka, co vlastně nebyl tvůj kluk, nepřitisklas svůj jazyk na jeho ani naopak?“

„Řekla jsem, že ne,“ odpověděla jsem. Proč mě tolik škádlí?

Zasmál se. „Není to tak zlé, jak to zní, Leigh, ačkoliv tvá matka si to myslí, stejně jako považuje za špatné i to ostatní,“ dodal s náhlým hněvem. Dlouze se zahleděl na podlahu a pak přejel těma modrýma očima ke mně, náhle docela bezvýrazně, jako by se na mě nedíval anebo mě neviděl. Vadilo mi, jak prázdně dovedou vypadat jeho oči, jako by dovedl vypínat a zapínat své city. Pak rychle zamrkal a znovu soustředil pohled na mě.

„Připadáš mi jako velmi předčasně zralé děvče, Leigh. Proto jsem myslel, že bys byla skvělá modelka. Někdy máš v očích velmi vědoucí, velmi dospělý výraz. Vsadím se, že o hlavu přesahuješ ostatní dívky svého věku, viď?“

Pokrčila jsem rameny. Někdy jsem měla takový pocit, ale jindy, když všechny dívky daly hlavy dohromady a začaly si vyprávět své zážitky, připadalo mi, jako bych žila v jiném světě.

„Vím, že tě velmi rozčililo, když se tví rodiče rozvedli, a nějaký čas jsi mě nenáviděla, mám pravdu? Zazlívalas mi to? Nemusíš odpovídat. Chápu to. Na tvém místě bych měl taky takové pocity. Doufám, že ten čas, co jsme spolu lyžovali a jezdili na koni, ti v něčem prospěl a možná i pomohl, abys mě nenáviděla míň,“ řekl smutně.

„Necítím k tobě nenávist, Tony,“ prohlásila jsem. Skutečně jsem ji nepociťovala, teď ne, už ne.

„Ne? Tak to jsem rád. Chci, abychom byli přátelé – víc než přátelé.“ Neřekla jsem nic. Když teď na mě zíral, měl v očích jiný výraz, než když mě kreslil. Tenhle pohled sahal hlouběji a přiváděl mě do značných rozpaků. Krátce jsem mu pohlédla do očí a pak jsem znovu cítila jak se červenám.

„No,“ pleskl se do kolen, „je čas vrátit se k práci.“

Vstal a šel k plátnu. Vrátila jsem se na gauč.

„Nakreslím tě od hlavy k patě, budu pracovat pomalu, abych zachytil detaily,“ vysvětloval. „Jsem rád, že máš takovouhle blůzu. Chci tě vidět postupně. To mi dá pocit, že se vynořuješ z plátna, vyvstáváš z prázdné stránky jako Venuše vystupující z moře. Chci teď udělat obrys tvého trupu. Jen stůj s rukama připaženýma, prosím,“ žádal. Poslechla jsem. „Ano, to je ono,“ řekl vzrušeně, jako bych udělala cosi významného.

Rychle kreslil čáry.

„Teď si rozepni blůzu, jen tak, abys ji mohla stáhnout z ramen. No tak,“ řekl, když jsem se nepohnula. „To nic. Jenom z ramen,“ opakoval tiše.

Zvedla jsem prsty k prvnímu knoflíčku a rozepnula jej.

„Dobře. Jen dál. Fajn,“ lichotil mi. „Ještě jeden.“ Poslechla jsem. „A další. No tak, ještě jeden. Tak, teď si pomalu shrň blůzu z ramen. Ano, ano.“

Oči se mu rozšířily a díval se na mě pokaždé déle a déle, než se otočil zpět k plátnu.

„Další knoflíček,“ řekl, zahleděn na to, co až dosud nakreslil. Rozepnula jsem jej. Pak se na mě podíval, pohlédl na to, co namaloval a kývl. „Jen vytáhni ruce z blůzy a podrž si ji kousek nad… nad ňadry,“ řekl.

Pochopila jsem a ocenila to, co říkal o Venuši vystupující z moře, ale připadalo mi prapodivné svlékat se takhle pomalu. Skoro jako bych dělala striptýz.

Zvedla jsem paže a zachytila blůzu, aby mi nesklouzla dozadu a dolů. Tony se na mě dlouze zadíval a zavrtěl hlavou.

„Co je?“ zeptala jsem se.

„Nemám správně tvá ramena… něco…“ Přistoupil ke mně, stiskl si bradu prsty pravé ruky a zahleděl se na mě. Pak vztáhl ruku a stáhl mi tenká ramínka podprsenky z ramen. Znovu poodstoupil, okamžik na mě hleděl, vrátil se k plátnu, zadíval se na ně a kývl. „Jen se otoč,“ řekl.

„Otoč? Úplně kolem dokola?“

„Ano, prosím.“

Poslechla jsem a čekala.

„Teď tu blůzu pusť.“ Uvolnila jsem stisk a blůza mi spadla k nohám. „Ano,“ řekl hlasitým šepotem. „Ty linie na šíji a ramenou…“

„Co je s nimi?“ zeptala jsem se tiše.

„Nic špatného,“ mírně se zasmál. „Na chvilku mě zarazily.“ Uslyšela jsem ho, jak ke mně zezadu přistupuje a pak jsem ucítila, jak špičkami prstů sleduje křivku mé šíje a ramen. Nadskočila jsem, když jsem ucítila jeho dotek. „Pokus se uvolnit,“ zašeptal mi do ucha. „Někdy musí umělec navázat kontakt se svým modelem, aby doopravdy vstřebal linie a křivky do svého vědomí. Aspoň já ano.“

„To šimralo,“ řekla jsem. Neviděla jsem ho, ale jeho dech mě tak pálil v týle, až jsem měla dojem, že jeho rty jsou jen pár centimetrů ode mě.

„Vadilo by ti, kdybych teď udělal tohle?“ zeptal se. Prsty se dotýkal sponky mé podprsenky. Okamžik jsem nemohla promluvit. Srdce mi bušilo v hrudi. „Chci mít teď nerušený pohled na tvá záda, ano?“ zeptal se znovu. Jen jsem přikývla a pak ucítila, jak rozepíná sponku, elastický materiál se smrštil a prádlo se uvolnilo. Vzhledem k tomu, že ramínka už měla stažená, spadla mi podprsenka z pučících ňader a odhalila je. Začala jsem ji vytahovat zpátky, ale Tony mě popadl za zápěstí, nejprve rychle a hrubě a pak okamžitě stisk zjemněl. „Ne, jen nech ruce připažené,“ řekl. Ustoupil k malířskému stojanu.

Stála jsem co nejklidněji, srdce mi uhánělo, až mi to bralo dech. Jako bych takhle stála celé hodiny, než promluvil.

„Jde to prima,“ řekl. „Dokonalé.“

Nepohnula jsem se. Co ode mě bude chtít teď? Náhle jsem ucítila, jak mi přehodil přes ramena bílé prostěradlo. Zapnul mi je kolem krku jako kápi.

„Já vím, že jsi nervózní,“ řekl hlasem o málo silnějším než šepot, „ale nejsem tomu nerad. Chci toho využít ve svůj prospěch, a jak jsem ti řekl, zachytit tě tak, jako bych zachycoval Venuši vystupující z moře. Sundej si teď zbytek oblečení, ale nech si kolem sebe omotané tohle. Budeš to postupně spouštět, ano? Hned se vrátím. Chci zjistit, co máme k obědu. Už je skoro čas a mně tou prací vyhládlo.“

Proč po mně chtěl, abych si sundala všechno oblečení, jestliže budeme mít zanedlouho přestávku na oběd? napadlo mě. Možná si myslí, že to pak pro mě bude snazší. Ačkoliv jsem byla dosud dost nervózní a rozpačitá, cítila jsem, jak mě zaplavuje příjemně šimravé teplo, když jsem spustila sukni a vykročila z ní. Když jsem si svlékla kalhotky a pak přitiskla k tělu chladivé prostěradlo, ucítila jsem, jak mi od kotníků stoupá příjemné teplo, jako bych vstupovala do vlahé lázně. Uviděla jsem, jak se mi zardělo údolíčko mezi prsy. Přitáhla jsem si prostěradlo těsně k hrudi a čekala, až se Tony vrátí.

Zavolal mě z kuchyně.

„Všechno je hotovo, Leigh.“

Vstoupila jsem do kuchyně. Připravil mísu chlebíčků a odzátkoval láhev červeného vína. Nalil jednu sklenici mně a pak i sobě. Když jsem se nepohnula, odtáhl mi židli jako číšník v nóbl restauraci.

„Milostivá.“

„Děkuji.“ Usedla jsem a dala se do jídla. Jak jsem tak seděla u malého stolku jen v bílém prostěradle, nedokázala jsem se ubránit tomu, abych si nepřipadala pošetile. Ale Tony se choval, jako by to byla docela normální věc. Možná je to tím, že má tak rozsáhlé umělecké zkušenosti, říkala jsem si. Při každém pohybu se mi prostěradlo rozhrnulo, takže jsem si je jednou rukou přidržovala a jedla a pila pomocí druhé.

„Myslíš, že děvčata jsou stydlivější než chlapci?“ zeptal se, povšimnuv si zřejmě mé neohrabanosti.

„Ne.“

„Vidělas někdy nějakého kluka nahého?“

„Samozřejmě že ne,“ odsekla jsem. Zasmál se. Věděla jsem, že mě zase jen škádlí, ale brnkalo mi to na nervy.

„Jen mi neříkej, že holky nešmírujou. Vím, že když dají děvčata hlavy dohromady, mluví o chlapcích, které viděla nahé, stejně jako si kluci mohou povídat o dívkách. Vsadím se, že to holky z Winterhavenu dělají, když se sejdou, mám pravdu?“

Neodpověděla jsem, ale měl pravdu. Při jednom z našich posledních sezení v Mariině pokoji nám Ellen Stevensová vyprávěla, jak viděla svého bratra, když se sprchoval. Jen při vzpomínce na to jsem se teď zarděla.

„To nic,“ Tony zavrtěl hlavou a usmál se od ucha k uchu. „Je to jen přirozené, ta zvědavost vůči opačnému pohlaví.“ Napil se vína.

Maličko jsem usrkla. Cítila jsem, jak se rdím. Tvář se mi zahřála. Dopil sklenku a rychle si nalil další.

„Na stydlivosti není nic špatného,“ pokračoval, „pokud nezachází do směšných extrémů.“ Tvář mu ztvrdla, oči náhle ochladiv a zešedly. „Když je člověk ženatý a manželka ho pořád vyhání z místnosti, kdykoliv se obléká…“

Rychle ke mně vzhlédl, jako bych řekla něco nesouhlasného, ale já byla tak tichá a nehybná, že jsem se skoro podobala té soše, již chtěl vytvořit.

„Proč by neměla žena chtít, aby ji vlastní manžel uviděl?“ zeptal se, jako bych já byla z nás dvou ten starší a moudřejší. „Bojí se, že uvidí nějakou nedokonalost, vrásku, velké mateřské znamínko? Ty bys chtěla mít vždycky zhasnuté světlo, kdykoliv by ses milovala se svým manželem?“ zeptal se. Nevěděla jsem, co říct. „Samozřejmě že ne. Proč bys měla?“ Sklopil oči a zamumlal: „Přivádí mě k šílenství.“

Věděla jsem, že mluví o mé matce, ale neřekla jsem nic. Myslí si snad mamka, že kdyby ji Tony uviděl nahou v jasně osvětlené místnosti, poznal by její pravý věk? napadlo mě. Má dokonalou postavu. Jak by mohla její věk prozradit?

Dojedla jsem sendvič a usrkla ještě trochu vína. Tony byl jako omámený. Náhle se vzpamatoval a usmál se.

„Čas vrátit se k práci,“ ohlásil a vstal.

Následovala jsem ho zpět do obývacího pokoje, který se změnil v ateliér, a stoupla si tam, kde jsem stála prve.

„Vidím, že ti víno dodalo karmínový nádech. To se mi líbí. To budu muset zachytit,“ řekl. „Pokračuje ti ta záře dolů po šíji?“ zeptal se, přistoupil blíž a přejel mi pravým ukazováčkem po linii krku ke klíční kosti. „Jsi opravdu nádherná,“ zašeptal. „Mladá květinka v rozpuku.“ Oči měl pronikavě jasné. Vzdychl a potřásl hlavou. „To mám štěstí, že tě mám, Leigh. Tohle bude mít úspěch jen proto, že mám tak krásný model.“

Vrátil se ke stojanu a začal kreslit. Za okamžik vstal.

„Jen si rozvaž to prostěradlo u krku a podrž si je v pase,“ řekl co možná nonšalantně. „Otoč hlavu doleva.“

V pase, pomyslela jsem si. Prsty se mi tak třásly, že jsem nedokázala rozvázat uzel. Zasmál se.

„Ukaž, já ti pomůžu,“ přistoupil ke mně. Jemně zvedl mé prsty z uzlu a rozvázal ho. Na okamžik jsem si přitiskla prostěradlo k tělu. Pak mi je stáhl z ramen, z paží, z hrudi, a pořád nespouštěl oči z mých očí. Usmál se, odstoupil a zadíval se na mě. Srdce mi bušilo.

„Miluju to malé znamínko, co máš pod ňadrem,“ zvolal. „To je přesně ta individuální maličkost, kterou můžu přidat na model, abys to byla bezvýhradně ty. Každý bude hledat něco konkrétního, čím bude panenka určitější replikou jeho samého, chápeš?“ Vypadal tak vzrušeně, že jsem dokázala jen užasle zavrtět hlavou. Hnal se zpátky ke stojanu a dál skicoval.

Pracoval víc než hodinu, často přestával a soustředěně mě studoval, pak potřásl hlavou a usmál se. Náhle se zarazil a hryzl se do rtu, načež zavrtěl hlavou.

„Co se stalo?“ zeptala jsem se.

„Nezachycuju to správně. Je to mimo, nevyvážené. Nevystihuju tvou souměrnost,“ prohlásil. „Musí to být tak dokonalé, Tony?“

„Samozřejmě,“ tvář mu krátce zčeřil dotčený výraz. „To je to první a hlavní.“ Podíval se na svou skicu a pak na mě. Obrátil se k náčrtu a kývl. Pak postoupil kupředu.

„Doufám, že ti to nevadí,“ řekl, „ale my umělci někdy vidíme věci jasněji s očima zavřenýma.“

„Ale jak můžeš vidět se zavřenýma očima?“ zeptala jsem se.

„Vidíme ostatními smysly. Malíř, který maluje krásné ptáky, je musí poslouchat, když zpívají, a vtělit do obrazu jejich zpěv stejně jako barvy a tvary. Když umělec maluje krásně zelené pole, zachytí do obrazu i vůni trávy a květin. Chápeš?“ Přikývla jsem. Znělo to pravdivě.

„A skrze dotyk,“ pokračoval, „vnáší umělec do svého díla hloubku, složení, plnost. Tohle pro mě bude ohromná pomoc, až budu přeměňovat kresbu v sochu. Jen se na chviličku uvolni,“ požadoval zadýchaným šepotem. Položil mi ruce kolem pasu a zavřel oči. Pak mi putoval prsty nahoru po žebrech, zastavoval se a tiskl je ke kostem. „Ano,“ říkal. „Ano.“ Posunul ruce dál nahoru a špičkami prstů se dotkl spodní strany mých ňader. Začala jsem ustupovat.

„Jen klid,“ řekl. „Teď to všechno vidím dokonale.“

Podívala jsem se mu do tváře. Oči měl stále pevně zavřené, ale viděla jsem, jak se pod víčky pohybují sem a tam.

Špičkami prstů přejížděl velmi zvolna vzhůru po stranách mých ňader a pak dorazil až k jejich hrotům. Tam se na okamžik zastavil a zadržel dech. Já rovněž.

Šimravý pocit, který jsem zprvu prožívala, rychle zmizel a vystřídalo jej mravenčení, jež putovalo hluboko do mého těla a vybuchovalo všemi směry. Jako bych na sobě měla tucet prstů, vysílajících mi tentýž pocit do nohou, paží a do břicha.

Ta směs pocitů mě současně překvapovala, děsila a vzrušovala. Byla jsem úplně zmatená. Měla bych se odtáhnout, sundat mu ruce z mého těla? Dovolují všechny modelky malíři, aby takhle zkoumal jejich tělo? Někdy, když se na mě tak soustředěně zadíval, měla jsem pocit, jako by se mě Tony dotýkal očima, ale tohle bylo něco jiného. Jeho prsty se mi pohybovaly pod prsy a po nich, jako by si mě v duchu tvaroval. Nohy mi zeslábly a začaly se třást.

Nakonec Tony odstoupil, sundal ze mě ruce, ale dál je držel ve vzduchu, přesně ve výši mých prsou. Na okamžik tak zůstal, pokývl a zvolna se vrátil ke stojanu. Oči otevřel, teprve když začal skicovat.

Pracoval teď horečně, rty měl pevně sevřené a bradu pevnou. Sotva jsem se hýbala. Srdce mi bušilo tak silně, až jsem myslela, že mi pukne hruď. Co to udělal? Co jsem mu to dovolila? Věděla mamka, že k tomuhle dojde? Proč mě nevarovala?

„Ano,“ řekl Tony. „Už to přichází. Funguje to.“ Usmál se na mě a pokračoval v práci. Nedlouho poté náhle přestal, poodstoupil, aby se podíval na své dílo, a pak kývl.

„Fajn,“ řekl. „Pro dnešek jsme toho udělali dost. Co kdyby ses oblékla? Já zatím uklidím.“

Obrátila jsem se k němu zády a začala si navlékat oblečení. Když jsem skončila, pokynul mi, abych se šla na jeho práci podívat.

„No? Co tomu říkáš?“

Viděla jsem podobu své tváře. Zachytil dokonale tvar mé hlavy a brady, ale trup vypadal daleko dospěleji než můj. Mé tělo se podobalo spíš tělu mé matky.

„Je to moc dobré, Tony,“ řekla jsem, „ale udělals mě starší.“

„Tak tě taky vidím, víš. Tohle je umělecké dílo, ne fotografie. Polovina z toho je v malířově hlavě. Proto bylo taky tak důležité, abych se tě dotýkal. Doufám, že to chápeš, Leigh,“ řekl s ustaraným výrazem ve tváři.

„Ano, chápu,“ odvětila jsem, ale ve skutečnosti jsem to nechápala. Nechápala jsem ani vlastní pocity. Připadala jsem si trapně, polekaně a vzrušeně zároveň. Všechno to bylo tak zmatené! Rozhodla jsem se, že si o tom pohovořím s matkou, ať se děje cokoliv.

Ale ta už odešla někam pryč, když jsme s Tonym dorazili domů. Nechala vzkaz s vysvětlením, že jede do Bostonu na večeři a do divadla s nějakými přítelkyněmi. Tonyho to překvapilo stejně jako mě.

„Vypadá to, že budeme dneska zase večeřet sami,“ zamumlal a spěchal nahoru do svého apartmá.

Hned poté, co jsem vyšla nahoru k sobě, přišel za mnou Troy. Po zápase s neštovicemi a příušnicemi, alergiemi a nachlazením zůstal hubený a bledý. Ani ten čas, který strávil na letním slunci, mu příliš nevylepšil vzhled. Protože také ztratil na váze, vypadal vychrtle, oči měl zapadlé a pod nimi tmavé kruhy. Navzdory svému stavu se rozveselil, když vrazil do mé ložnice zjistit, jak pokračuje práce na Tattertonově portrétní panně.

„Kdy to bude hotové?“ ptal se. „Tenhle týden?“

„Nevím, Troyi. Dneska jsme udělali jen skicu k obrazu. Tony ho musí namalovat a pak začne dělat sochu. Večeřel jsi?“ zeptala jsem se. Doktoři mu předepsali jiný rozvrh jídel, a tak jedl dřív než my ostatní. Věděla jsem, že to potěšilo mou matku, ale on byl velmi nešťastný, že musí jíst sám anebo jen se svou ošetřovatelkou.

„Ano. Taky jsem musel vypít ten fujtajbl,“ stěžoval si.

„Prospívá ti to, Troyi, a posílí tě to, abys mohl zase žít normálně. Bude ti líp a budeš moct jezdit na poníkovi a plavat a…“

„Ne, nebudu,“ prohlásil s děsivou jistotou a dospěle. Oči měl ostré a chladné, jako někdy míval Tony. „Nikdy mi nebude líp a nebudu žít tak dlouho jako ostatní,“ dodal pevně.

„Troyi! Takové věci nesmíš říkat. To je přece strašné,“ plísnila jsem ho.

„Já vím, že je to pravda. Slyšel jsem, jak to doktor říkal sestře.“

„Co říkal?“ tázala jsem se, celá rozzuřená na doktora, který pronese takovou poznámku v jeho přítomnosti.

„Prý jsem jemný jako kytička, a stejně jako se květina zlomí v prudkém větru, zlomím se taky, kdybych vážně onemocněl.“

Okamžik jsem na něj zírala. Jakýmsi zvláštním způsobem svou nemocí dospěl a zestárl. Teď zrovna vypadal jako stařec v těle dítěte, tolik měl v očích moudrosti a zkušeností. Jako by u něj dny znamenaly to, co u jiných měsíce, a hodiny to co dny. Možná mu jeho moudrost poskytla okénko do budoucna a tam spatřil svou předčasnou smrt. Otřásla jsem se při tom pomyšlení.

„Troyi, on chtěl jenom říct, že jestli se nevylepšíš, budeš každou chvíli nemocný, ale ty se vylepšíš. Jsi teprve malý kluk. Máš spoustu času, abys čím dál tím víc sílil. Kromě toho – kdybys umřel, kdo by mi dělal nevlastního bratříčka?“

V      očích mu zasvitlo.

„Budeš vždycky chtít, abych byl tvůj nevlastní bratříček?“

„Samozřejmě.“

„A nikdy mě tady nenecháš samotného?“ zeptal se s Tonyho skepsí.

„Kam bych šla? Teď jsem doma tady, stejně jako ty.“

Úsměv ho zbavil stínu melancholie, který mu ulpěl na tváři. Popadla jsem ho jemně za zápěstí a přitáhla k sobě, abych jej rychle objala. Slzy, které se mi nahromadily v koutcích očí, mi začaly zvolna kanout po lících. Když se odtáhl a uviděl je, zatvářil se překvapeně.

„Proč pláčeš, Leigh?“

„Já jsem jen… šťastná, že budeš pořád a pořád můj bratříček, Troyi,“ řekla jsem. Tvář se mu rozjasnila a zazářil štěstím. Připadalo mi, že mi sílí a nabývá zdraví rovnou před očima.

Jediné, co doopravdy potřebuje, napadlo mě, je, aby ho někdo miloval a hýčkal, aby měl pocit, že o něj někdo stojí. Tony ho moc miluje, to určitě, ale Tonyho natolik pohlcují všechny jeho podnikatelské aktivity, že nemůže být tím otcem, jakého Troy potřebuje; a má matka… ta je tak zaujatá sama sebou a tak odpuzovaná Troyovou nemocí, že ho ani nevidí. Dovedla jsem si představit, že když se na něj podívá, hledí rovnou skrze něj; a jak už je Troy citlivý chlapeček, určitě si kvůli tomu připadá přehlížený a osamělý. Svitlo mi, že má teď vlastně jenom mě.

V      některých ohledech jsem si připadala přesně jako on. Bylo teď tolik chvil, kdy se má matka dívala jaksi skrze mě, duchem kdesi u svých činností a starostí… A mého otce zaměstnávala nová láska. Troy a já jsme byli dva sirotci, kteří se společně ocitli v tomhle velkém domě, obklopeni věcmi, o jakých jiné děti a mladí lidé jen sní. Ale věci bez lásky a bez někoho, kdo by se z nich radoval a kdo by se současně radoval i z nás, to byly skutečně jen věci.

„Přijdeš mi potom něco přečíst do mého pokoje, Leigh?“ zeptal se.

„Po večeři. Slibuju.“

„Fajn. Musím jít za Tonym,“ prohlásil. „Nezapomeň,“ dodal a vyběhl ven. Kolíbal se na krátkých nožičkách, když uháněl z mého apartmá. Rozesmálo mě to, ale také rozesmutnilo.

Převlékla jsem se k večeři. Tony už byl v jídelně, když jsem sešla dolů.

„Jak je ti, nejsi trochu unavená?“ zeptal se.

„Ano, ačkoliv nevím, proč by mě mělo pózování unavovat. Jen jsem tam stála,“ odpověděla jsem.

„Nepodceňuj to, co děláš. Je to práce. Moc se soustředíš a nezapomínej, žes byla dneska nervózní. To tě může unavit. Zítra už nebudeš tak nervózní a postupem času to bude snazší a snazší.“

„Jak dlouho to ještě potrvá, Tony?“ zeptala jsem se. Řekl „postupem času.“

„Ještě chvíli. Musím věnovat spoustu času skutečnému malování. Chci dokonale vytónovat tvou pleť, oči a vlasy. A pak je tu vlastní sochařina. Nemůžeme to uspěchat,“ řekl s úsměvem.

Nevěděla jsem, co říct. Znělo to, jako bychom měli strávit celé léto v domku, kde před ním budu stát nahá. Bude se mě zas a znova dotýkat? Dokážu si na to vůbec někdy zvyknout? A co jeho ostatní práce… jeho podnik?

„Ale nemusíš dělat i jiné věci?“

„Mám velmi schopné pomocníky, a jak jsem ti řekl, tohle je jeden z nejvýznamnějších projektů, do jakých se kdy Tattertonovy hračky pustily.“ Poplácal mě po ruce. „Neboj se, budeš mít volno na všechno, nač budeš chtít.“

Přikývla jsem. Jak mu můžu povědět, co mi ve skutečnosti dělá starosti? Komu to mohu povědět? Kde je má matka, když ji potřebuju? Kde je můj otec?

Po večeři jsem šla nahoru do Troyova pokoje, abych mu četla, ale před jeho apartmá mě uvítala ošetřovatelka a sdělila mi, že už spí.

„Po tom léku, co bere, se rychle unaví,“ vysvětlovala. „Moc se snažil zůstat kvůli tobě vzhůru, ale oči se mu zavřely samy od sebe.“

„Jen se na něj podívám,“ řekla jsem a přistoupila ke dveřím jeho ložnice.

Vypadal ve své velké posteli odjakživa drobně a křehce, uvažovala jsem, ale napadlo mě, že aspoň dnes večer usnul se zdravější barvou ve tváři. Rozhodla jsem se, že s ním budu trávit co nejvíc času a pomáhat mu se zotavováním. Aspoň mě to odvede od mých vlastních problémů.

Četla jsem a poslouchala rádio ve svém apartmá a pak jsem se pokusila spát, ale když jsem zhasla světla a zavřela oči, nedokázala jsem myslet na nic jiného než na Tonyho, jak klade ruce na mé nahé tělo, jak putuje prsty po mých ňadrech s očima zavřenýma, ale nervózně se pohybujícíma pod víčky, jako když dvě kulatá zvířátka hledají únikovou cestu.

Jaké to bude zítra?

Když jsem se následujícího dne ráno probudila, oblékla jsem se a šla rychle do matčina apartmá, dveře její ložnice však zůstaly pevně zavřené. Jemně jsem zaklepala.

„Mami? Musím s tebou mluvit,“ zašeptala jsem skrze dveře. Počkala jsem, ale nedočkala se odpovědi. „Mami?“ Pozvedla jsem hlas a čekala. Stále nikdo neodpovídal. Zklamaná, ale odhodlaná promluvit s ní o svém zážitku z domku, otevřela jsem dveře a stanula před nedotčenou postelí. Otřesena a překvapena jsem spěchala dolů do jídelny, kde jsem nalezla Tonyho u kávy, jak čte Wall Street Journal.

„Kde je má matka?“ zeptala jsem se. „Vypadá to, že dnes v noci nespala ve své posteli.“

„Taky že ne,“ odvětil nonšalantně a obrátil stránku.

„Tak kde byla?“ otázala jsem se. Sklonil noviny s dotčeným výrazem ve tváři. Nebyl dopálený na mě; byl dopálený na ni.

„Volala mi kolem jedenácté, že se s kamarádkami rozhodly přenocovat v Bostonu. Musel jsem za ní poslat do hotelu Milese, aby jí dovezl šaty na dnešek.“

„Ale… kdy se vrátí domů?“

Pokrčil rameny.

„Můžeš hádat, stejně jako já. Nejspíš ještě líp.“ Ostře se po mně podíval. Pak kývl na Curtise, který stál v koutě jako socha, a požádal ho, aby nám přinesl snídani.

Nevěděla jsem, co dělat. Nechtělo se mi vracet do domku, aniž bych o tom nejdřív promluvila s matkou, ta tu ale nebyla a Tony se nemohl dočkat, až začneme.

„Co kdyby sis dneska ráno prostě vzala jeden z těch svých volných bavlněných hábitů,“ navrhl. „Všechno se tím usnadní, pokud si nevezmeš nic jiného,“ dodal. „Dneska je velmi teplo.“

Nic jiného? Žádné kalhotky, žádnou podprsenku, nic než bavlněný hábit? Všiml si, jak se tvářím.

„Jen z praktických důvodů,“ dodal. Přikývla jsem. Po snídani jsem vyšla nahoru do svého apartmá a udělala, co mi poradil. Navzdory tomu, co mi říkal, jsem se dnes ráno necítila o nic klidnější, i když to mělo být už druhé sezení. Byl stejně čilý jako předchozího dne, když jsme procházeli bludištěm k domku, a možná ještě víc. Všechno si rychle připravil a tentokrát mě k ničemu nepřemlouval.

„Dneska malujeme,“ ohlásil. „Připravená?“

Podívala jsem se k oknům. Všechny rolety byly stažené, ale na pár centimetrů je pootevřel, aby dovnitř mohl vánek. Ohlédla jsem se zpátky na něj, tvář měl plnou očekávání. Ovládlo mě pokušení vyběhnout z domku. Rty se mi začaly třást.

„Co se děje?“ zeptal se při pohledu na mou ustaranost. „Jen mám pocit…“

„Ty chuděrko. Prostě na tebe moc pospíchám a neberu v úvahu tvoje pocity. Promiň, Leigh,“ řekl a vzal mě do náručí. „Vím, že to pro tebe není nejsnazší, protože je to tak nový zážitek, ale včera nám to spolu tak dobře šlo, že jsem si prostě myslel, že už jsi tu počáteční stydlivost překonala. Teď se jen zhluboka nadechni,“ pokračoval, „a mysli na všechno skvělé, co spolu uděláme, ano?“

Zavřela jsem oči a zhluboka se nadechla, ale srdce mi tolik bušilo, až mi bylo na omdlení. Vycítil, jak se třesu.

„Hele,“ řekl, „víš co? Nemusíš hned stát. Pro začátek si můžeš lehnout na gauč.“

„Na gauč?“

„Ano. Já ti pomůžu. Jen nech oči zavřené. No tak,“ povzbuzoval mě. Poslechla jsem. „Uvolni se. To je ono. Jen klid,“ říkal a já cítila, jak bere do prstů můj bavlněný hábit hned pod pasem. Zvedal jej zvolna a jemně. „Zvedni ruce, prosím,“ zašeptal. Poslechla jsem a šaty mi přejely přes hlavu, jemně, tak jemně, jako by je zvedal jemný a něžný vánek. Nechala jsem oči zavřené i poté, co Tony stáhl šaty z mých zvednutých rukou. Odložil je stranou a pak mě vzal za ramena a něžně mě vedl ke gauči.

„Lehni si sem. Udělej si pohodlí,“ řekl.

Sklonila jsem hlavu na polštář, který položil na opěradlo gauče, a otevřela oči. Stál přede mnou, shlížel na mě a usmíval se.

„Dobře. Vidíš, jak to bude snadné.“

Vrátil se ke štaflím a začal. Čas jako by míjel pomaleji než včera. Neudělali jsme pauzu až do oběda. Když ohlásil, že budeme jíst, podal mi prostěradlo, které jsem na sobě měla včera. Uvázala a nařasila jsem si je kolem těla. Zase jsme měli chlebíčky a víno. Tony hovořil o nějakých vzrušujících obchodních nápadech, které vymýšlel pro portrétní panny. Čím víc mluvil, tím jsem byla uvolněnější. Překvapil mě však, když jsme se vrátili k práci.

„Nemusíš stát. Teď potřebuju pohled zezadu,“ řekl mi.

„Co mám dělat?“

„Jen si lehni na břicho,“ řekl. Zaváhala jsem. „No tak. Sundám z tebe prostěradlo, až budu připravený.“

Udělala jsem, co žádal. Připravil si na stojan další plátno a pak přistoupil ke gauči. Nejdřív mi pohladil vlasy.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se.

„Ano.“

„Dobře. Tak zase začneme,“ řekl, sáhl mi pod bradu a rozvázal prostěradlo. Zvedl je ze mě, zůstal stát a shlížel na mě. „Dokonalé,“ zamumlal takřka neslyšně. Vrátil se ke stojanu a dal se do práce. Jako by uplynuly celé hodiny, než zasténal stejně jako včera.

„Není to ono,“ řekl. „Prostě to není ono.“ Pohlédla jsem na něj. Zíral na mě a prsty se štípal do brady. Pak ke mně přistoupil. „Jen se uvolni.“ Položil mi dlaň na kříž. Přejel jí k mé šíji a pak zase zpátky, jenže se nezastavil tam, kde začal, ale přejel mi po zadečku. Tam se zastavil, jemně do mě vtiskl prsty. Pak se napřímil, vzdychl a vrátil se k plátnu.

Pracoval s novou vervou. To, že se mě dotkl, ho doopravdy inspirovalo. Když jsme tentokrát dokončili denní práci, vypadal vyčerpaně. Jako by sotva mluvil.

„Pro dnešek jsme skončili,“ ohlásil. Navlékla jsem si bavlněný hábit a přistoupila ke štaflím. Znovu mě napadlo, že dobře zachytil mou podobu, ale tělo, které nakreslil a namaloval, patřilo spíš mé matce než mně. Všiml si mého překvapeného výrazu.

„Tak tě vidím,“ vysvětloval. „Takhle tě mám ve špičkách prstů.“ Při pohledu na výraz jeho očí se mi srdce zatřepetalo.

Políbil mě na čelo se slovy: „Jsi skvělá. Dokázala bys udělat umělce z každého.“

Nevěděla jsem, co říct. Jeho slova mě uváděla do rozpaků a současně mi lichotila – ale to, jak soustředěně na mě upíral oči, mě rozechvívalo. Nakonec si posbíral věci a vyšli jsme z domku. Následovala jsem ho labyrintem, dlouhými stíny a chodbičkami. Tělo jsem měla v takovém zmatku, jako bych se ocitla uprostřed bouře pocitů. Když jsme konečně vyšli z bludiště, bylo mi, jako bych vyšla ze snového světa a znovu vstoupila do skutečnosti.

Spěchala jsem do domu, nahoru do svého apartmá, ani jsem se nezastavila u matky, abych zjistila, jestli už se vrátila z Bostonu. Musela jsem rychle zavřít dveře a nabrat dech. V těle mi dosud mravenčilo vzpomínkou na to, jak po mně přejížděly Tonyho prsty a měnily mě v ženu, kterou ze mě chtěl mít.

Tatínkův návrat

SLYŠELA JSEM MATKU, JAK VSTUPUJE DO schodů ke svému apartmá. Smála se a mluvila docela vzrušeně s jednou z našich služek. Spěchala jsem ke svým dveřím, právě když kráčela kolem.

„Mami,“ zavolala jsem. Rychle se obrátila.

„Ach, Leigh. Zrovna jsem o tobě mluvila dole s Tonym. Prý vám to všechno jde skvěle. Jsem moc ráda. Dej mi chvilku, abych se osprchovala a převlékla, a pak přijď ke mně do pokoje, abych ti mohla všechno povědět o té báječné hře, co jsem viděla v Bostonu, a o tom pohádkovém hotelu, kde jsme s přítelkyněmi bydlely. Byl to přepych na přepych,“ vyplula k svému apartmá.

„Mami,“ křikla jsem, až se zastavila. „Chci s tebou mluvit hned.“

„Hned?“ Zavrtěla hlavou. „Vážně, Leigh, musíš mi dopřát trochu času pro sebe, abych se zase dostala do přijatelného stavu. Víš, jak nesnáším cestování.“

„Ale mami…“

„Dám ti vědět, až budu hotová. Nepotrvá to dlouho,“ slíbila a odešla dřív, než jsem stihla pronést další protest.

Uplynuly však skoro dvě hodiny, než pro mě konečně poslala. Osprchovala se, převlékla, upravila si vlasy a nalíčila se, protože na večeři měli přijít dva Tonyho obchodní přátelé s manželkami.

„Copak je tak naléhavého?“ zeptala se, když jsem vstoupila do její ložnice. Seděla u toaletního stolku, prováděla jakési konečné úpravy svého účesu a podívala se na mě do zrcadla.

„Jde o mé pózování k té portrétní panně,“ řekla jsem. Jako by ani neposlouchala. Čekala jsem a ona si hrála s nějakými uvolněnými pramínky vlasů. Nakonec se ke mně otočila. „Cože?“

„Takhle to dál nejde, mami,“ rozplakala jsem se. Vyskočila, přistoupila ke dveřím a rychle je zavřela.

„Co je? To teď přece nemůžeš, tropit scénu. Chceš, aby tě slyšel někdo ze služebnictva? A každou chvíli přijedou naši hosté na večeři. Co se děje?“ zvolala s panikou ve tváři.

„Ach mami, bylo už tak dost těžké stát před Tonym nahá, když mě kreslil, ale když se mě dotkl…“

„Dotkl se tě? O čem to mluvíš, Leigh? Přestaň kňourat jako dítě a mluv rozumně.“

Rychle jsem si utřela oči a usedla na postel proti ní. Pak jsem jí rychle vysvětlila, co Tony dělal a proč říkal, že to dělá. Pozorně naslouchala, její tvář sotva změnila výraz. Vlastně jen poněkud přimhouřila oči a mírně stáhla rty v koutcích.

„Je to všechno?“ zeptala se, když jsem skončila. Vrátila se k toaletnímu stolku.

„Všechno? To nestačí?“ vykřikla jsem.

„Ale přece ti nic neudělal, ne? Sama jsi říkala, že se snažil, aby ses pokaždé cítila příjemně. Mně to připadá velmi ohleduplné,“ a začala se otáčet zpátky k zrcadlu.

„Ale mami, copak se mě musí dotýkat, aby mě namaloval a vytvořil model?“

„To je pochopitelné,“ prohlásila. „Jednou jsem četla o jednom slepém muži, který dokázal dělat krásné sochy jen pomocí hmatu.“

„Jenže Tony není slepý!“ protestovala jsem.

„Nicméně se jen snaží zapůsobit na své smysly,“ začala si nanášet rtěnku. „To, co děláš, je nádherné… pro vás oba. Vypadá tak zaujatě, tak potěšené. Abych ti řekla pravdu, Leigh,“ obrátila se zpátky ke mně, „než ho zaujal tenhle projekt, myslela jsem, že se z něj zblázním. Měla jsem ho ve dne v noci u dveří, pořád se dožadoval mé pozornosti. Nikdy jsem si neuvědomila, jak je majetnický a jak moc potřebuje něčím zaměstnat. Muž jako Tony by dokázal vyčerpat jednu ženu k smrti!“ prohlásila. Pak se usmála. „Jen mysli na tu pannu a co to bude znamenat. Všichni budou mluvit jen o něm a o tobě.“

„Mami, přemýšlím o té panně a o obrázcích, které Tony namaloval.“

„Takže?“

„Nejsou… nejsou správné.“

„Tomu nemůžu uvěřit, Leigh. Vím, že Tony je dobrý malíř; viděla jsem některé věci, které namaloval.“

„Neříkám, že není dobrý malíř, mami. Nakreslil dobře mou tvář a ten obraz skutečně vypadá jako já, ale…“

„Ale? Ale co? Mluvíš nesmysly a musíme se připravovat k večeři,“ tvář se jí zkroutila hněvem.

„Ten zbytek mě nevypadá jako já. Vypadá to jako ty!“ vykřikla jsem. Na okamžik se na mě upřeně zahleděla. Úleva mě zaplavila jako vlna. Konečně pochopila, proč jsem tak rozčilená. Náhle se však usmála.

„To je skvělé,“ prohlásila. „Absolutně báječné.“

„Cože?“

„Jak chytré. Kombinuje nás obě do svého skvělého nového uměleckého díla. To se přece nejspíš dalo čekat – ten člověk je mnou úplně posedlý. Myslí na mě ve dne v noci,“ pohrávala si se svými vlasy. Pak se obrátila zpátky ke mně. „Nesmíš mu to mít za zlé, Leigh. Prostě si nemůže pomoct. Teď aspoň chápeš, proč někdy uteču, proč potřebuju úlevu, proč se musí tím či oním rozptylovat. Je pro ženu těžké, když muž doslova zbožňuje půdu, po které kráčí.“ Vzdychla. „Někdy toužím, aby byl víc jako tvůj otec.“

Podívala se na své diamantové náramkové hodinky. „Nepůjdeš takhle oblečená k večeři, že ne? Vezmi si dneska večer něco formálnějšího. Ti lidé jsou velmi bohatí a významní. Ráda bych, abys udělala dobrý dojem.“ Znovu se na sebe podívala do zrcadla.

„Takže ty si myslíš, že je všechno v pořádku?“ zeptala jsem se jí.

„Všechno? Ale ano, samozřejmě. Nebuď jak malá, Leigh. Nepotrvá tak dlouho a Tony bude hotový a doufejme, že se pustí do něčeho jiného, co bude stejně pohlcovat jeho energii.“ Odmlčela se, okamžik na mě hleděla, pak vstala a přistoupila ke své šperkovnici, aby si vybrala prsteny.

Zvolna jsem vstala z postele a zamířila ke dveřím. Když jsem se ohlédla, viděla jsem, jak nad prvním vybraným prstenem vrtí hlavou. Náš rozhovor už uložila k ledu.

Matka možná Tonymu něco o naši debatě řekla, protože když jsme se následujícího dne vrátili do domku, už se mě nedotýkal. Po pravdě řečeno se víc a víc hroužil do své práce, až jsem občas měla pocit, že se na mě vlastně nedívá; díval se na jakousi podobu ve své mysli a prostě přitom jen zíral mým směrem. Mluvili jsme až do přestávky na oběd jen málo, a i pak byl rozptýlený, často vstával, aby překontroloval něco na plátně a pak se teprv vracel ke stolu.

Skoro půl dne strávil nad mými chodidly a rukama, zkoumal je a poměřoval, často si mumlal sám pro sebe, jak uvažoval nad svými kresbami. Jednou odpoledne už mě to znudilo a doslova jsem na pár minut usnula. Pokud si toho všiml, neřekl nic. Na konci prvního týdne mě měl nakreslenou a namalovanou ze všech možných úhlů.

Každodenně byla u večeře hlavním tématem hovoru práce, i když jsme měli hosty; ačkoliv jsem si všimla, že Tony i má matka vypouštějí skutečnost, že pózuji nahá.

Matce už jsem si na pózování nestěžovala, ale nedokázala jsem se ubránit přání, aby to všechno brzy skončilo. Potom mi začátkem druhého týdne Tony ohlásil, že začne s vlastní sochařinou a tvorbou modelu pro pannu. Protože malby už měl hotové, chtěla jsem vědět, proč mě potřebuje.

„Teď přistoupíme k trojrozměrné práci,“ vysvětloval. „Potřebuju tě víc než předtím.“

Rozestavil obrazy na řadu stojanů, aby měl přehled, a začal s tím, co – jak sliboval – měla být závěrečná stadia procesu.

Nechápala jsem, co tím myslí, dokud nezačal pracovat. Pak to začalo znovu. To, jak se dřív dotýkal mého těla, aby posílil svou schopnost kreslit a malovat, nebylo ničím v porovnání s tím, co dělal teď. Jako by každých pět nebo deset minut od zahájení práce s hlínou vstával, aby ke mně mohl přijít a sáhnout si na mě, anebo, jak to nazýval, „umělecky mě prožívat.“

Vzal mou hlavu do dlaní a stál s očima zavřenýma, hlavou zakloněnou – a pak se hnal zpátky ke svému stolu tvarovat hlínu. Sledoval linie mé tváře, prodléval u uší a jemně tiskl špičky prstů na mé zavřené oči. Když jsem se mu podívala do tváře, zatímco něco takového prováděl, viděla jsem soustředění a naléhavost – obojí mě to ohromovalo a děsilo, protože měl tvář zardělou a oči vytřeštěné jako šílenec.

Postava panny začala vyvstávat z hromádky hlíny na stole právě tak, jak popisoval Venuši vystupující z moře. Sledovala jsem, jak získává tvar, a nemohla jsem se dočkat každého jeho doteku. Když skončil s rameny, vrátil se ke sledování mé vystouplé klíční kosti, jeho prsty mi jemně přejížděly po těle. Ověřil si každý centimetr mého trupu odshora dolů, než jej plasticky znázornil.

Když dorazil k mým ňadrům, ztuhla jsem. Stál přede mnou s očima opět zavřenýma.

„Jen klid,“ zašeptal. „Funguje to. Mé prsty tě přenášejí odtud do té sochy a vytahují tě z ní, přesně jak jsem doufal.“

Vzal má prsa do dlaní a sledoval jejich obrys, dotýkal se mě prsty, zdálo se mi, že déle než kdy dříve. Nedokázala jsem se ubránit, abych se zase neroztřásla, ale pokud to pocítil, nezmínil se o tom. Nakonec ze mě spustil ruce a vrátil se k sochaření. Postupoval dál a dál, procedura byla stále stejná. Pokaždé, když se vrátil k mému tělu, bylo mi, jako bych se sama nořila do kaluže měkké, teplé hlíny, spíš než abych z ní vyvstávala.

Ke konci sezení klečel na kolenou a sledoval prsty obrys mého podbřišku, přejížděl mi zas a znova dlaněmi po stehnech, hladil mě, jako bych byla z hlíny a on se snažil mě přemodelovat. Chtělo se mi protestovat, pochybovat, ukončit to, ale bála jsem se, že ať udělám cokoliv, celý postup se tím jen prodlouží, a tak jsem nechala oči zavřené a strpěla to.

Konečně mi řekl, abych se oblékla.

„Už chci jen udělat pár konečných detailů a budeme pro dnešek hotovi,“ řekl.

Oblékla jsem se a pak si prohlédla sochu. Stejně jako u kreseb tu byla silná podoba v obličeji, ale postava panny se podobala spíš mé matce.

„Teď tě pár dní nebudu potřebovat,“ řekl a odvrátil ode mě pohled. „Jemnou práci udělám podle kreseb a obrazů a pak už uděláme jen jedno závěrečné sezení, aby se to všechno ověřilo. Platí?“ Rychle zalétl očima k mé tváři, a pak je zas stejně rychle odvrátil.

Přikývla jsem. Po tomhle dni jsem byla rozladěná, napjatá a vyčerpaná. Pociťovala jsem zmatek, jako by mě rvala touha po čemsi, co jsem nedokázala popsat, a přání utéct z domku a už se tam nikdy nevrátit.

Tony měl pravdu, že se naučím pohybovat labyrintem. Teď jsem proběhla jeho zelenými uličkami a zákruty a vyrazila z bludiště na druhé straně s pocitem, jako bych právě unikla šílenci. Hnala jsem se do domu. Když jsem spěchala do schodů, vynořila se z hudebního salonku mamka s jednou ze svých přítelkyň po boku.

„Leigh, jak to dneska šlo?“

Pohlédla jsem na ni a zavrtěla hlavou, neschopna promluvit – bála jsem se, že kdybych začala, vyhrkly by mi slzy a uvedla bych ji do rozpaků. Uviděla, jak se tvářím, a doprovodila otázku svým tenkým, stříbřitým smíchem. Pronásledoval mě po schodech až do mého pokoje, kde jsem ze sebe rychle strhala oblečení a vběhla do horké lázně. Uvolněná a čistá jsem si začala připadat, teprve až když jsem se v ní máčela nejméně patnáct minut. Skoro jsem usnula ve vodě, když jsem uslyšela vstupovat matku. Přišla ke dveřím mé koupelny.

„Co je to s tebou, že se takhle chováš před paní Wainscoatovou,“ běsnila. Pobíhala přede mnou jako šílená a rozhazovala rukama ve vzduchu. „Ty nevíš, jaká je ta ženská drbna.“

Pro tentokrát jsem její hysterii ignorovala. „Ach mami, dneska to bylo ještě horší. Tony… na mě dával ruce, všude!“ vykřikla jsem. Zavrtěla hlavou a já poznala, že neposlouchá. CO by ji přimělo naslouchat – mé volání o pomoc? „Všechno, co musel dělat s hlínou, dělal i se mnou – mačkal, sahal… vždycky celé minuty.“

Mamka jen odfrkla. „Právě mi řekl, že skoro skončil a už tě bude potřebovat jen jednou,“ řekla. „Je to pravda?“

„Ano, ale…“

„Tak přestaň řvát jako nemluvně. Dokázalas to a určitě to bude nádhera. A vůbec,“ pokračovala, „kvůli tomu jsem za tebou nahoru nepřišla. Dneska jsi měla telefon a zítra máš schůzku. Vrátil se tvůj otec. Chce s tebou poobědvat v Bostonu.“

„Tatínek je zpátky?“ Ach díky Bohu, pomyslela jsem si. Díky Bohu. Teď mě konečně někdo vyslechne a pomůže mi. Tatínek je doma.

Následujícího rána jsem byla tak vzrušená, že jsem věnovala extra speciální péči svému oblékání a pak jsem se provinile chvilku producírovala před zrcadlem. Dívala jsem se do skla a překvapovala mě podobnost mezi mnou a matkou. Byl tohle důvod Tonyho chování – mohla jsem za to celou dobu já? Chvíli mi bylo při tom pomyšlení stydno; pak jsem usoudila, že ať je skutečná příčina jakákoliv, nelze z toho vinit mě. Tony je dospělý – a je můj nevlastní otec!

Sčesala jsem si vlasy a kartáčovala je, dokud se neleskly, a pak jsem si je svázala dozadu růžovou stuhou, jak to měl tatínek rád. Nanesla jsem si jen náznak rtěnky a vybrala si bledě modrou sukni a blůzu, obojí z krásného, vzdušného materiálu. Vzala jsem si perlové náušnice, které mi tatínek přivezl z karibské oblasti.

Když jsem se na sebe zadívala do zrcadla, doufala jsem, že mu budu připadat dospělejší. Bylo to důležité, protože jsem mu chtěla vyprávět všechno, co se stalo, a zvlášť jsem mu hodlala povědět o tom, jak jsem pózovala k portrétní panně. Potají jsem doufala, že mě požádá, abych se teď přestěhovala k němu, třeba mi najme domácího učitele a vezme mě s sebou na některou ze svých cest. Kdybych mu jen dovedla předvést, že už jsem dost stará, abych byla víc odkázaná sama na sebe… Pochopí mou potřebu dostat se pryč od mamky a Tonyho. Jediné, čeho jsem litovala, bylo, že opustím malého Troye, ale musím to udělat. Prostě musím.

Když jsme odjížděli z Farthy a míjeli velkou klenutou bránu, srdce mi bušilo nedočkavostí. Jak bude tatínek vypadat? Bude mít pořád ten svůj plnovous? Nemohla jsem se dočkat, až vdechnu vůni jeho vody po holení a ucítím aroma jeho dýmky, až mě obejme a přitiskne k tvídovému saku a zahrne mě polibky na vlasy a na čelo. Tolik jsem ho chtěla a potřebovala spatřit, že mě ani jednou nenapadlo, jaká je vlastně pravda, pokud jde o něj. Nic jako by nebylo mým myšlenkám vzdálenější než vědomí, že ve skutečnosti není mým otcem.

Když jsme dorazili do hotelu, požádala jsem recepčního, aby tatínkovi sdělil, že jsem tady. Chtěla jsem mu vběhnout do náručí a přitisknout se k němu co nejpevněji, hned jak se objeví dole. Stála jsem, čekala a sledovala svítící číselník, ukazující ve kterém poschodí je momentálně výtah. Viděla jsem, jak jeden sjíždí dolů… pět, čtyři, tři, dva… dveře se otevřely a tatínek vystoupil, ale já se k němu nerozběhla, jak jsem měla v plánu.

Držel za ruku ženu. Byla to hubená žena s šedými a černými vlasy, zastřiženými hned pod ušima, a byla velmi vysoká, stejně vysoká jako můj otec. Měla na sobě tmavomodrý úpletový kostým a střevíce s tlustými podpatky. Tatínek se na mě usmál, ale ruku té ženy nepustil. I ona se usmála a oba vykročili směrem ke mně. Čekala jsem a srdce mi bušilo. Tohle musí být ta žena, o které mi psal ve svých dopisech, ta žena, která ho prý učinila šťastným, Mildred Pierceová.

„Leigh,“ řekl tatínek a konečně mi nastavil náruč. Objala jsem ho, ale nepřitiskla se k němu. Místo toho jsem rychle odstoupila a zadívala se důkladněji na Mildred Pierceovou. Na rozdíl od mamky měla bledou pleť, tvrdou, kostnatou tvář a hluboké tmavé oči. Zdálo se, že jí tenké rty popraskají jako gumičky, když se usmála a napnula je. Tatínek nechal ruce na mých ramenou.

„Vypadáš starší a krásnější než dřív,“ řekl tatínek.

„Děkuju, tati,“ odvětila jsem. Tohle byla ta slova, která jsem chtěla slyšet, ale teď zrovna na nich skoro nezáleželo. Stále jsem zírala na ženu po jeho boku.

„Leigh, tohle je Mildred,“ řekl tatínek.

„Nazdar, Leigh. Moc jsem o tobě slyšela. Nemohla jsem se dočkat, až tě poznám,“ podala mi ruku. Měla dlouhé, hubené prsty a její ruce zdaleka nebyly tak měkké ani ženské jako ruce mé matky.

„Nazdar.“ Rychle jsem jí potřásla rukou.

„Máš hlad?“ zeptal se otec. „Mám pro nás rezervaci tady v hotelu. Myslel jsem, že to bude nejpříhodnější. Vlastně,“ uchopil znovu Mildredinu ruku, „to vymyslela Mildred. Je skvělá plánovačka, my tomu říkáme detailista.“

„Ale Cleave. Dělám jen to, co mi připadá nejefektivnější.“

„To ona jen tak umenšuje své zásluhy. Mildred je účetní, Leigh, takže se v efektivnosti vyzná.“

„Nemluvme o mně,“ vzala mě Mildred za ruku a vedla nás směrem k hotelové restauraci. „Mluvme o tobě. Chci o tobě všechno vědět. Sama mám dvě vlastní děti, víš.“

„Ano?“

„Ano. Oběma už je přes dvacet, mají vlastní manželství a děti, takže už nemusím kolem nikoho pobíhat.“

„Já už taky nejsem žádné mimino,“ odsekla jsem.

„Samozřejmě že ne, má milá,“ řekla Mildred. Mrkla na otce. „Každý vidí, že už jsi slečna.“

Vstoupili jsme do restaurace a vrchní nás zavedl k našemu rezervovanému stolu. Tatínek podržel židli Mildred a vrchní mně. Když jsme se teď usadili, prohlédla jsem si ho důkladněji. V jeho vzhledu nebyl velký rozdíl, ačkoliv vypadal mnohem šťastněji, než když jsem ho viděla naposled. Plnovous měl úhledně přistřižený, tváře zarůžovělé. Připadlo mi, že má kratší vlasy, ale měl stále stejný oblek a kravaty, které si mamka v zoufalství zvykla nazývat jeho „uniformou.“

„Tak mi pověz, jaké to je v té škole, kam teď chodíš?“ zeptal se tatínek.

„Je to tam dobré.“

„Jen dobré?“

„Je to dobrá škola,“ připouštěla jsem. „Ale mně se víc líbí ve státní škole a žádný z mých učitelů není tak dobrý jako pan Abrams,“ dodala jsem rychle.

„Pan Abrams byl soukromý učitel, kterého jsem zaměstnával, vždycky když jsme během školního roku brali Leigh na nějakou plavbu,“ vysvětloval tatínek Mildred. Souhlasně přikývla.

„Nemůžu se dočkat, až zas pojedu na nějakou plavbu,“ řekla jsem. Tatínek přikývl, úsměv kolem očí, ale nepronesl hned tu nabídku, v niž jsem doufala.

„A jak se vede matce?“ zeptal se.

„Nejspíš je šťastná. Zaměstnává se bridžem, divadlem a kamarádkami.“

„A pan Tatterton? Obchody mu určitě jdou dobře.“

Teď mám příležitost pohovořit o portrétní panně, napadlo mě, ale nechtěla jsem před touhle ženou, kterou sotva znám. Rozhodla jsem se, že počkám, až budeme s tatínkem sami.

„Nejspíš ano. Stýskalo se mi po tobě, tati,“ řekla jsem rychle. Nechtěla jsem mluvit o ničem jiném než o něm a o sobě. Znovu přikývl a neřekl nic z toho, v co jsem doufala. Chtěla jsem, aby mi povídal, jak moc se mu po mně stýskalo a jak moc chtěl, abych byla s ním. Chtěla jsem, aby mi vykládal, jak budeme víc spolu a chtěla jsem, aby mi navrhl nějakou cestu, plán, jak bychom spolu mohli být nějakou dobu, ale místo toho se zahleděl do jídelníčku.

„Objednejme si. Umírám hlady,“ prohlásil.

Na jídle mi nezáleželo. Bylo by mi jedno, i kdyby neobjednal nic.

„Včera jsme měli londýnské maso na grilu,“ řekla Mildred. „Jestli to máš ráda, tak tady ho dělají moc dobře.“

„Vy jste tu byli už včera?“ zeptala jsem se rychle, vnitřnosti se mi zkroutily překvapením a zklamáním. „Ach…“ Podívala se na tatínka.

„Ano, Leigh. Už jsme zpátky něco přes týden, ale nechtěl jsem ti volat, dokud na tebe nebudu mít čas. Měli jsme moc práce.“

Nevěděla jsem, co říct. Jak to, že je tu tak dlouho a nezavolal mi? A co to všechno, co mi psal v dopisech, aspoň v těch počátečních, o tom, jak moc se mu po mně stýská. Co se stalo se sliby a vyznáními lásky? Ani jsem se nesnažila zakrýt ublížený výraz. Znovu se podívali jeden na druhého.

„Byl jsem kapku zavalený prací,“ pokračoval tatínek. „Plánoval jsem novou a skvělou okružní plavbu. Vlastně,“ obrátil se k Mildred a vzal ji za ruku, „to byl nápad Mildred, skvělý nápad.“ Obrátil se zpět ke mně. „Budeme pořádat okružní plavby na Aljašku. Na Aljašku! Vím, že si myslíš, že tam lidi nebudou chtít jezdit – každý si myslí, že tam pořád mrzne, ale léto na Aljašce je pravděpodobně nejkrásnější léto na světě. Mildred tam v létě byla!“ zvolal. „Může ti o tom povídat.“

„Já na Aljašku kašlu,“ odvětila jsem ostře. Slzy mě pálily v očích, ale držela jsem se, aby nevyhrkly.

„Ale Leigh, to není moc zdvořilé.“

„To nic, Cleave. Chápu, jak je Leigh. Měl bys jí povědět všechno,“ řekla s tváří sevřenou a vážnou.

„Všechno?“ Podívala jsem se na otce. Napřímil se.

„Nezabývali jsme se jen obchodními záležitostmi, co jsme se vrátili z Evropy,“ řekl. „Před dvěma dny jsme se s Mildred vzali.“

Chtělo se mi vstát a utéct z restaurace i z hotelu. Chtělo se mi utíkat a utíkat, dokud se nezhroutím. Žaludek jako by mi spadl až do nohou. Srdce jako by se mi scvrklo v hrudi a z mé hrudi se stala prázdná komora, v níž zvučely slaboučké údery. Tatínek pozvedl Mildredinu ruku ke rtům a zamilovaně na ni pohlédl. Pak se obrátil zpátky ke mně.

„Mysleli jsme, že bude pro všechny nejlepší, když prostě půjdeme a uděláme to sami, žádný obřad na veřejnosti, žádná hostina, nic extravagantního. Mildred je tak praktická, pokud jde o takové věci, a v tomhle směru se mi hodně podobá,“ řekl otec. Každým slovem jako by se ode mě vzdaloval víc a víc, jako list unášený větrem, který stoupá a klesá na neviditelném moři, přitahován k horizontu, až je stěží viditelný, jen tečka proti šedé obloze.

„Neřekli jsme to ještě ani mým dětem,“ vysvětlovala Mildred. Nejspíš to ve mně mělo vzbudit dojem, že jsem důležitější. Dozvěděla jsem se o jejich sňatku dřív, než se o něm dozvěděly její děti; jenže mně to bylo jedno.

„Zítra odjíždíme do Maine,“ řekl otec.

„Do Maine? Zítra?“ Ta slova se mi odrážela v hlavě jako míč. Zdála se neskutečná.

„Tam žijí Mildrediny děti. Chceme je tou zprávou prostě překvapit.“

„Jako jste překvapili mě,“ řekla jsem trpce. Tatínek zamrkal.

„Psal jsem ti,“ řekl tiše. „Muselo tě přece něco napadnout.“

Napadlo, říkala jsem si, ale nepřiznala jsem si to. Odmítala jsem to vidět, doufala jsem v jiný svět – svět, kam patřil jen tatínek a já, svět, kde bych byla tím nejdůležitějším v jeho životě, svět podobný tomu šťastnému světu, který jsem kdysi znala. Jenže ten chabý sen praskl jak mýdlová bublina. A zbyla z něj jen jediná slza.

„Vím, že je to pro tebe těžké, má milá,“ řekla Mildred. Natáhla se přes stůl a položila ruku na mou. „Prošla jsi velkými změnami, ale ujišťuju tě, že udělám, co je v mých silách, abych ti pomohla usnadnit a zpříjemnit život. Doufám, že časem mě budeš považovat za svou druhou matku, za člověka, ke kterému si můžeš přijít pro radu a pro útěchu.“

Zahleděla jsem se do očí téhle cizinky, ženy tak nepodobné mé skutečné matce. Zdála se tak tvrdá a strohá… i úsměv měla jen takový úsporný, aby při něm nemusela moc pohybovat obličejem. Svěřit se jí – ženě, která mi ukradla otce, ženě, která jej chce odvést k jiné rodině? Na kterých dětech mu teď bude víc záležet? S kým bude trávit víc času?

„A to Mildred umí,“ obrátil se tatínek zase k ní, „dávat rady. Za posledních pár měsíců mi poskytla pár skvělých rad. Abych ti řekl pravdu, nevím, co bych si bez ní počal.“

Ale proč nepociťuješ tohle vůči mně, tati? napadlo mě. Proč jsi nikdy neřekl, že nevíš, co by sis beze mě počal? Proč jsi mě tak snadno nechal jít?

„Mildred všechno pečlivě a moudře naplánovala,“ pokračoval tatínek. „Takže už se o mě nemusíš bát.“

Bát se o tebe? Proč ty se nebojíš o mě? křičela jsem v duchu.

„Až navštívíme její děti, pojedeme na líbánky na Aljašku, abychom naplánovali okružní plavbu a pobavili se. Není to efektivní? Pak budeme zase trochu cestovat. Do Evropy za prací a těsně před začátkem zimy zpátky do Bostonu. Ale nezůstaneme v Bostonu celou zimu. Část strávíme v Karibském moři. Na jaře si dopřejeme dovolenou v Maine u Mildrediny rodiny a příští léto…“

„Ale co já?“ vykřikla jsem konečně.

„Ach, budeme se s tebou vídat, kdykoli to půjde,“ řekl tatínek. „Mildred to taky naplánuje.“

Mildred to naplánuje? Proč můj otec dovoluje téhle ženě, aby tak úplně převzala jeho život?

„To je pravda, má milá,“ řekla. „Vymýšlím, kdy tě můžeme vzít s sebou na cestu a kdy bys u nás mohla bydlet. Vzali bychom tě zítra s sebou do Maine, ale…“

„Nechci jet s vámi do Maine,“ odsekla jsem.

„Ale Leigh…“ Tatínek zvedl obočí.

„Mně je to jedno.“

„Ale nemělo by ti to být jedno,“ řekl tatínek. „Jestli chceš, aby tě považovali za mladou dámu, měla bys projevovat určitou zdvořilost,“ plísnil mě. Mildred na mě hleděla chladnýma očima. Sklopila jsem pohled k jídelníčku. Hruď jsem měla ztěžklou. Jako by se plnila slzami, které se mi hromadily kdesi za očima.

„No tak,“ zeptal se otec, „co bys chtěla k jídlu, Leigh?“

„Měla bys zauvažovat nad tou londýnskou pečení,“ řekla Mildred.

„Nenávidím londýnskou pečeni,“ vyhrkla jsem, „a nenávidím to tady a nenávidím vás.“

Nemohla jsem si pomoct. Všechno se mi to vyhrnulo na jazyk a jakmile mi ta slova unikla, už se nedala vzít zpátky. Vstala jsem od stolu a vyběhla z jídelny, přeběhla jsem hotelovou halu a ven z hlavního vchodu. Miles spal na předním sedadle limuzíny. Probudila jsem ho zabušením na okno. Rychle se posadil, šokován slzami, které mi proudily po tváři.

„Co je? Co se stalo?“

„Zavezte mě zpátky na Farthy,“ nastoupila jsem. „Chci jet zpátky.“

„Ale…“

„Prosím, zavezte mě domů.“

Nastartoval motor. Podívala jsem se z postranního okna a uviděla tatínka na schodech před vchodem, jak mě hledá. Limuzínu uviděl, teprve když Miles vycouval z parkoviště. Pak se rozběhl dolů po schodech.

„Leigh!“ zavolal. Miles začal zpomalovat.

„Jen jeďte, Milesi,“ přikázala jsem ostrým tónem mé matky. Poslechl a auto vyrazilo vpřed, pryč od hotelu. Ohlédla jsem se a uviděla otce stát uprostřed parkoviště s rukama v bok. Zezadu k němu přicházela jeho velevzácná novopečená manželka. Odvrátila jsem se a plakala, až mě žebra bolela. Když jsme dojeli na Farthy, připadala jsem si úplně strhaná a vyčerpaná.

Vyběhla jsem po schodech do domu, nezastavila jsem se ani na vteřinu, dokud jsem se neocitla ve svém apartmá. Tam jsem se vrhla na postel. Myslela jsem, že už mi nezbývá ani jediná slzička, ale rozplakala jsem se znovu, vyplakala jsem vodopád slz, až jsem se uplakala do spánku. Ucítila jsem, jak mnou někdo třese, probudila jsem se a uviděla vedle sebe Troye. Měl na sobě námořnický obleček. Posadila jsem se a utřela si oči. Zahlédla jsem se v zrcadle a všimla si, že mám tváře potřísněné slzami.

„Bavila ses s tatínkem dobře?“ zeptal se Troy.

„Ach Troyi,“ zasténala jsem a objala ho.

„Co se děje, Leigh?“ Vzhlédl ke mně očima velkýma, zkoumavýma a ustaranýma. „Proč jsi plakala?“

„Tatínek už není jako byl, Troyi. Má novou ženu.“

Troy zatřepetal řasami. Skoro jsem slyšela jeho myšlenky.

„Máš jinou maminku?“

„Ne. To není má maminka; NIKDY, NIKDY, NIKDY!“

Zadíval se na mě. Neměl matku ani otce. Nebylo těžké pochopit, proč je zmatený z mého hněvu. Určitě si přál, aby měl možnost získat novou matku a otce a já tady házím novou matku zpátky do vody, jako by to byla podměrečná ryba.

„Můj tatínek už mě nemá tolik rád jako dřív,“ vysvětlovala jsem. „Jeho nová manželka má vlastní rodinu a on má taky nové děti.“

Troyovy oči se rozjasnily částečným pochopením. Přikývl.

„Chceš si jít hrát s mým elektrickým vláčkem?“ zeptal se v naději, že mě rozveselí. Usmála jsem se a políbila ho. Kupodivu jsem náhle měla velký hlad. Citový zmatek mě vyčerpal, ale teď mi kručelo v žaludku. Při snídani jsem byla příliš nervózní, než abych mnoho jedla, a z restaurace jsem samozřejmě vyběhla dřív, než se něco servírovalo.

„Zajdu si jen do kuchyně a poprosím Režnou, aby mi udělal něco k obědu,“ řekla jsem mu. „Pak si s tebou půjdu hrát.“

„Já půjdu s tebou,“ navrhl. Počkal, než jsem si umyla obličej, vydrhla čáry nakreslené slzami a bolestí. Prohrábla jsem si vlasy kartáčem, vzala ho za ruku a zamířila ke dveřím, právě když u mě zazvonil telefon. Byl to otec.

„Leigh, prosím tě, nezavěšuj,“ řekl rychle, jako by očekával, co mě napadne ze všeho nejdřív. „Vyslechneš mě?“ zeptal se, když jsem neodpověděla.

„Ano, poslouchám, tati.“

„Mrzí mě, že jsem za tebou nepřijel hned, jak jsem se vrátil, a mrzí mě, že jsem ti sdělil zprávu o svém novém manželství takhle u oběda. Bylo to ode mě necitlivé a omlouvám se. Mildred je z toho všeho velmi rozčilená. Tolik chtěla, aby sis ji oblíbila. Opravdu chtěla. Věříš tomu, ne?“ zeptal se.

„Ano, tati,“ řekla jsem suše.

„Mildred říká, že to všechno, co tě za tenhle poslední rok potkalo, je značné citové břímě navrch k normální citové zátěži, kterou v dnešní době dospívající nesou. Je velmi moudrá, pokud jde o tyhle věci, víš. Sama má dceru a taky syna. Doufám, že se s nimi někdy brzy seznámíš.“

Když jsem neodpověděla, pokračoval.

„Pozval bych tě, abys jela s námi do Maine, ale…“

„Nemůžu jet do Maine, tati. Stojím modelem na novou Tattertonovu hračku, portrétní pannu,“ řekla jsem, „a mám s tím moc práce.“

„Ano?“

„Všechno bych ti pověděla, kdybychom byli sami,“ odsekla jsem.

„Mohlas o tom mluvit u oběda. Mildred je teď má žena a chce být i tvou matkou.“

„Já matku mám.“

„Tak tedy aspoň dobrou přítelkyní. Tak ty stojíš modelem. To zní napínavě. Baví tě to?“

Zaváhala jsem. Mám to na něj všechno vyhrknout do telefonu, aby se cítil strašně, že se se mnou nesešel v soukromí? Přijede okamžitě na Farthy, vrazí do domu a bude vyžadovat slyšení u Tonyho a mé matky, a pak je seřve a odveze mě s sebou?

Ale pak bych musela odjet s ním a jeho novou ženou k jejím dětem, k jeho nové rodině. Zamlouvalo by se mi to?

„Ano, tati,“ odpověděla jsem, „baví mě to. Budu velmi slavná,“ dodala jsem trucovitě. Dlouze se odmlčel.

„No, jsem moc rád kvůli tobě, Leigh. Nechtěla bys to zkusit znovu, sejít se s námi třeba dneska na večeři?“

„Ne, tati. Dnes večer nemůžu. Musím jít brzo spát, protože mám časně ráno sezení a musím být celá svěží a probuzená,“ prohlásila jsem. Napadlo mě, že by se mohl zeptat, proč říkám „celá,“ ale nezeptal se.

„Snad tedy až se vrátíme z Maine,“ řekl.

„Snad.“

„Leigh, prosím tě, věř mi, že tě miluju.“

„Věřím ti, tati,“ odvětila jsem rychle.

„Vždycky budeš má princeznička, ať se děje, co se děje,“ dodal hlasem, který mi vrátil stovku vzpomínek. Jak jsem ho teď chtěla mít nablízku, aby mě objímal a líbal jako častokrát, když se vracel domů z okružní nebo obchodní plavby. Byl však všehovšudy slabým, vzdáleným hlasem v telefonu.

„Nashle, Leigh. Zavoláme, až se vrátíme.“

„Nashle, tati.“ Zvolna jsem odložila sluchátko. Tělo se mi začalo otřásat suchými vzlyky. Troy ke mně přiběhl a objal mě.

„Neplač, Leigh. Prosím tě, neplač.“

„Nebudu, Troyi.“ Zadržela jsem na okamžik dech a pak jsem se usmála. „Nic mi není. Pojď,“ vybídla jsem ho, „půjdeme se podívat, co mi Režná Whisky může nabídnout.“

Znovu jsem ho vzala za ruku a vyšli jsme z pokoje.

Později toho odpoledne mě matka přišla hledat do Troyova apartmá, zvědavá na průběh mého dne s otcem. Překvapilo ji, když jsem jí sdělila, že se znovu oženil, a chtěla vědět všechno o jeho nové ženě. Neřekla jsem jí, že jsem od nich utekla.

„Je vysoká a hubená a nos má velký a kostnatý,“ řekla jsem. Tomu se usmála. „Má bídnou pleť, dolíčky na čele, a vlasy vypadají, jako by si je myla jen vzácně. Jsou matné a samý šedivý pramen.“

„Já si nikdy nenechám vlasy zešedivět,“ prohlásila mamka rychle. „Je to u ženy úplně zbytečné.“

„Nemá žádnou postavu,“ pokračovala jsem, těšíc se z toho, jak otcovu novou ženu ztrhám, „ale tatínek ji má rád, protože je účetní, a protože je velmi pilná.“

„Přesně ten typ ženy, co se mu zamlouvá. Musela to být pro tebe hrůza, chuděrko.“

„A ona má vlastní rodinu s dospělými dětmi!“ zvolala jsem.

„Vážně? To je zvláštní! Co se stalo s jejím prvním manželem?“ zeptala se. Nevěděla jsem, co říct.

„To mi neřekli.“

Chápavě kývla.

„Půjdeš k nim zas brzy?“ zeptala se.

„Ne. Odjíždějí k její rodině a pak pojedou na něco, co budou líbánky a služební cesta dohromady.“

Matka vybuchla smíchem. I Troy, který tiše seděl u svých vláčků a poslouchal mě, vzhlédl se zmateným, ale širokým úsměvem na tváři.

„Není to celý on? Odečte si vlastní líbánky z daní.“ Zamířila ke dveřím Troyova apartmá a ještě se otočila. „Ach, povídalas mu, jak stojíš modelem k portrétní panně?“

Snažila se položit tu otázku nonšalantně, ale podle toho, jak se jí napjalo tělo, jsem si náhle uvědomila, že její zájem o mou odpověď není jen letmý a povrchní.

„Ano.“ Nezacházela jsem do podrobností. Když tolik chce vědět, co jsem tatínkovi pověděla, tak ať se zeptá! Nebudu jí nic usnadňovat – ona mi taky nic neusnadňuje.

Na okamžik se na mě zadívala. Byla to jen má představivost, anebo se jí oči skutečně náhle naplnily úzkostí? Důkladněji jsem se jí zahleděla do očí. Ano, rozhodně v nich byla úzkost… a strach! Dívala jsem se, jak polkla, aby si uvolnila stažené hrdlo, a stěží ze sebe dostala následující slova: „Co říkal?“

Upřeně jsem se na ni podívala. „Připadalo mu to skvělé. Co jiného by měl říkat?“

Úleva jí zaplavila krásné rysy tváře. Pochopila, že jsem neřekla tatínkovi pravdu. „Jsi na svůj věk velmi moudrá a inteligentní mladá dáma, Leigh. Jsem na tebe hrdá. Ach, Tony a já jdeme dneska na večeři z domu. Pozvali nás Ambersonovi. Víš, kdo je pan Amberson, viď?“ Ani nečekala na odpověď. „Je to multimilionář, patří mu hromada papíren. Má tuny peněz a může mít všechno, po čem jeho srdce prahne. Cokoliv!“

Na ničem jiném jí nezáleží? Peníze? Majetek? Překonala snad její láska k přepychu a bohatství její lásku ke mně? uvažovala jsem den ze dne víc a víc.

„Mimochodem,“ pokračovala, vyplouvajíc z Troyova apartmá, „Tony mi říkal, že tě bude zítra ráno potřebovat jenom na chvilku a pak už bude s prací tady hotový Není to vzrušující?“

Než jsem stihla odpovědět, byla pryč – mířila do svého apartmá, aby se vykoupala a oblékla na večer.

V hněvu jsem zabouchla dveře. Troy na mě hleděl vyděšenýma očima. Jak se mi chtělo na mamku ječet! Znovu mi řekla, co mám dělat, aniž by brala v potaz, co cítím.

Každým uplynulým dnem se pavučina, do níž mě mamka lapila, utahovala těsněji a těsněji. Kam to všechno povede? uvažovala jsem ustrašeně.

Následujícího dne ráno nebyl Tony u snídaně. Mamka vysvětlovala, že vstal časně a už odešel do domku pracovat. Měla jsem za ním přijít hned, jak se sama nasnídám. Jedla jsem pomalu a ona popisovala večeři u Ambersonů. Za chvíli jsem přestala poslouchat a její hlas jen drnčel v pozadí mých myšlenek. Byla jsem z tohohle závěrečného sezení s Tonym nervóznější než ze všech předchozích. Možná to bylo jen důsledkem všeho toho dramatického a strašného, co mě potkávalo.

Konečně jsem vstala od stolu, vyšla nahoru do svého apartmá, upravila si vlasy a pak zamířila do domku. Bylo jasné ráno, nezvykle teplé. Vánek od oceánu byl velmi mírný a na azurové obloze se jen tu a tam objevil mráček. I ptáci, kteří byli obvykle dost činorodí a hluční, utichli. Shlíželi na mě drahokamy svých oček plných očekávání. Z druhého konce pozemku jsem slyšela vrčení travních sekaček a zaslechla křik rybáka, jinak však svět vypadal jako gigantický obraz na gigantickém plátně.

To všechno dodávalo tichu a izolovanosti labyrintu ještě větší naléhavosti. Stíny potemněly, prohloubily se a prodloužily. Chladná místa byla ještě chladnější a vůně čerstvě sestříhaného živého plotu vtíravá. Místo abych si však připadala jako člověk procházející spletí chodbiček či tunelů, bylo mi, jako bych zabředala hloub a hlouběji do světa záhad. Jednou jsem se ohlédla a spatřila střechu Farthy těsně předtím, než zmizela za vysokým živým plotem. Kdovíproč jsem zpanikařila a zbytek cesty utíkala, až jsem vyrazila z labyrintu těsně u domku. Zastavila jsem se a lapala po dechu. Pak jsem si s pocitem, že jednám pošetile, otřela tvář kapesníkem, shrnula vlasy z čela, napřímila se a vstoupila do domku.

Tony postával nad hliněným modelem, ruce nad ním, jako by se jej chystal popadnout a přitisknout k sobě. Prudce vzhlédl, když jsem vstoupila, a rychle se napřímil.

„Nemohl jsem na tebe dneska ráno čekat,“ řekl. „Nemohl jsem se dočkat, až to dodělám. Jen si tam sedni,“ ukázal na gauč. „Dneska ráno chci jen dodělat pár detailů na tváři panny. Tak,“ dodal, „tys byla včera na návštěvě u otce.“ Začal pracovat jakýmsi drobným nástrojem.

„Ano.“

„Ale nedopadlo to dobře?“ zeptal se. Rychle jsem k němu zalétla pohledem. Viděl, že uvažuju, odkud to ví. „Miles mi to pověděl,“ dodal tiše.

„Ale tvé matce jsem nic neřekl.“ Mrkl. „Podle toho, cos jí řekla, soudím, že ty taky ne.“

„Nechtěla jsem ji rozčilit.“

„Ano. Tak co se stalo, že to rozčililo tebe? Jen se trošku natoč doprava. Ještě trochu. Fajn.“

„Můj otec se znovu oženil,“ řekla jsem. „A tys o tom do té doby nevěděla?“

„Přesně tak.“ Zavrtěl hlavou.

„Muži dovedou být pěkní hlupáci.“ Usmál se. „Nevycházíš s tou novou ženskou?“

„Byla jsem z toho moc rozčilená. Nejspíš jsem byla nespravedlivá,“ dodala jsem. Říkala jsem si, že bych měla dát svému otci a jeho ženě další příležitost a jít s nimi na večeři. Teď ale odjeli do Maine a já v tom nemohla nic podniknout.

„Neumím si představit, že bys byla vůči komukoliv nespravedlivá, Leigh. Neexistuje nikdo hodnější ani uvážlivější. Vidím, jak se chováš k Troyovi,“ usmál se. Neřekla jsem nic. „Vím, že jsem jen ubohá náhražka,“ pokračoval, „ale rád bych, abys mě považovala za svého otce. Vím, že ti připadám moc mladý, ale mám spoustu zkušeností. Díky svému bohatství a odpovědnosti jsem daleko starší, než by se dalo hádat podle let.“ Znovu se usmál, přešlápl, zadíval se na mě, chvíli pracoval a pak ustal a ještě mě studoval pohledem.

„A vůbec,“ dodal za chvíli, „kdybys někdy měla problémy, o kterých nemůžeš debatovat s matkou, rád bych, abys přišla za mnou.“

„Děkuju, Tony,“ řekla jsem.

„Rád ti pomůžu.“ Pracoval s dalšími nástroji, škrábal, jemně se dotýkal, prohlížel si mě, pracoval, a tak pořád dál, dobře přes hodinu. Nakonec se napřímil a ohlásil mi, že je hotov.

„A je to,“ řekl. „Tvá práce skončila. Teď to musím nechat odlít. Asi předám vlastní malbu jednomu ze svých nejlepších umělců.“

Jsem hotová? Už žádné pózování bez šatů? Jak snadný závěrečný den, ale uvědomila jsem si, že jsem neviděla dokončenou sochu.

„Můžu se teď podívat?“

„Samozřejmě,“ poodstoupil stranou. Pokynul směrem k hliněné postavě. Zvolna jsem vstala a obešla ji zepředu. Ve chvíli, kdy jsem na ni pohlédla, měla jsem tvář jak červenou řepu a zajíkla jsem se. Hlava se mi zatočila, celou mě zalilo horko a pak chlad. Tvář byla zachycena dokonale, ale každičký detail a každou část mého těla vymodeloval tak přehnaně, až to vypadalo pornograficky. Každý to uvidí… kluci… všichni.

„Co se stalo?“ zeptal se, oči přimhouřil do úzkých modrých štěrbinek.

„Tony, tohle nemůžeš ukazovat každému. Je to trapné. Panny nemají… nemají…“

„Genitálie? Ne, panny ne, ale portrétní panna je umělecké dílo, vždyť jsem ti to říkal.“

„NE!“ vykřikla jsem. „Nemůžu dovolit, abys tomuhle dal mou tvář. Nemůžu,“ opakovala jsem.

„Ale bude to jen tvá panna. Tuhle nebude mít nikdo jiný. Budou chtít svou vlastní.“

„Ale budou se dívat na tuhle, aby viděli, jestli ta jejich bude stejná.“

„Bude oblečená, až se na ni budou dívat.“

„Ale proč jsi tedy dělal tohle?“

Pohlédl na mě a pak na pannu, jako by odpověď spočívala na panenčiných rtech. Pak vztáhl ruku a pohladil hliněnou figurínu. A přitom se mu oči zasnily a vetřel se do nich nepřítomný výraz, jaký už jsem u něj viděla dřív.

„Protože… jak jsem řekl… je to umělecké dílo.“

„Ne, nedovolím, abys vedle toho dal můj obrázek. Nedovolím!“ trvala jsem na svém. Okamžik na mě hleděl. Pak mu oči ochladly, byly studené jako ještě nikdy. Ztratily odtažitý výraz a tvrdě se na mě zaostřily.

„No dobrá,“ řekl hněvivě. „Změním to. Už jsi skončila. Můžeš jít,“ odsekl.

Kráčela jsem ke dveřím. Když jsem se ohlédla, uviděla jsem, že tam stojí a zírá na pannu s tváří tvrdou a nehybnou jako tvář sochy. Vyšla jsem z domku a spěchala labyrintem. Ještě jsem nebyla v půli cesty a rozběhla jsem se a utíkala až domů, prchala jsem před svým nahým obrazem, odhaleným, aby jej všichni mohli vidět.

Anděl

AČKOLIV JSEM SE TOLIK TĚŠILA NA LETNÍ prázdniny, byla jsem ráda, když skončily a já se mohla vrátit do Winterhavenu. Stýskalo se mi po Jennifer. Pověděla jsem jí o portrétní panně, ale ne o tom, že jsem pózovala nahá. A vůbec jsem se k ní nedostala na návštěvu. Když jsem dokončila práci na panně, mamka si pořád hledala ten či onen důvod, proč bych neměla odjet. Žádala jsem ji znovu několik týdnů předtím, než jsem se měla vrátit do školy, ale řekla, že kamarádky uvidím už dost brzy. O pár dní později se rozhodla, že chce se mnou jet do New Yorku nakupovat nové šatstvo do školy a také něco pro sebe. Byl to výlet podobný větrné smršti, protože skoro hned poté, co jsme tam přijely, usoudila, že je moc horko na to, abychom zůstaly. Po jedné jediné noci v New Yorku a nakupování v pouhých dvou obchodních domech jsme se vrátily na Farthy.

Většinu srpna Tony hodně cestoval, nalézal po celé zemi nová odbytiště pro své hračky a zvlášť pro portrétní panny. Já jsem ještě dokončený výrobek neviděla. Dodržel slovo a přenechal jemnou uměleckou práci jednomu ze svých lepších uměleckých řemeslníků, muži, kterého dovezl z Evropy a který tam už na těchto pannách pracoval. Tony řekl matce a mně, že nechce, abychom panenku viděly, dokud nebude úplně hotová, až do poslední řasy.

Proměnlivé počasí způsobilo u Troye další alergii. Byla tak zlá, že koncem srpna musel být týden v nemocnici. Lékaři mu dělali desítky testů, pokoušeli se nalézt nejlepší protiléky na jeho problémy. Nechávala jsem se tam Milesem vozit každý den, ale mamka nejela ani jednou. Jako by vždycky měla na práci něco jiného, musela někam jet, musela se s někým sejít.

Nakonec přišel den, kdy jsem se vypravovala zpět do Winterhavenu. Naše soukromá škola začínala o týden dřív než státní školy. Léto patřilo k nejteplejším, co kdy byla zaznamenána, ale ke konci srpna se počasí změnilo jako mávnutím kouzelného proutku. Přišel podzim s deštěm a větrem v patách, takřka přes noc dodal listí stromů duhové barvy podzimu. Teplota vzduchu klesla a zamženě modrá obloha dostala tmavší a ostřejší odstín.

Mně to nevadilo. Odjakživa jsem milovala podzim, jeho barvy i svěží vánky. Vzduch byl svěží a plnil mě energií a nadějí. Dvakrát mi volal tatínek, jednou po návratu z Maine, těsně před líbánkami, a jednou hned poté. Pokaždé mi slíbil, že se uvidíme, ale vždycky mu něco přišlo do časového plánu nebo se vyskytlo něco v práci, co mu v tom zabránilo. Zůstalo u toho, že bych mohla strávit s ním a s Mildred vánoční prázdniny.

Jennifeřina matka se také znovu vdala a Jennifer z toho byla stejně nešťastná jako já a stejně se nemohla dočkat, až bude zpátky ve Winterhavenu a v „klubu.“ Čekala před naší kolejí, když mě tam Miles dovezl. Rozběhla se k autu, objaly jsme se, políbily a hovořily tak rychle a tolik, až jsme obě ochraptěly. Pomohla mi vybalit věci a pak jsme obešly ostatní dívky. Přijely už všechny, kromě Marie. Ta se vracela o den později, rovnou z Paříže.

Tu první noc po návratu jsme s Jennifer seděly na posteli a povídaly si až do svítání. Nakonec jsem jí pověděla o své zkušenosti s pózováním. Když jsem jí popisovala, jak jsem se poprvé svlékala a jak mi Tony postupně stahoval prostěradlo z těla, utichla a poklesla hlasem do šepotu.

„Ale on vypadá tak mladě,“ řekla. „Nevím, jestli bych to dokázala. Jaks to svedla ty?“

„Nevím. Matka mě k tomu přemluvila,“ řekla jsem jí. „Víš, že je umělkyně, a umělci o takových věcech moc nepřemýšlejí,“ vysvětlovala jsem. Nepověděla jsem jí o Tonyho metodě, jak se mě dotýkal a pak maloval a sochařil. Prostě jsem se k tomu nedokázala přiznat. I tak stačilo, co jsem jí popsala.

„Musíš mi slíbit, že to neřekneš nikomu z „klubu,‘ Jennifer. Nechci, aby ostatní znaly podrobnosti. Ať si myslí, že tělo panny stvořil Tony podle své představivosti. Stejně se budou smát, až ji uvidí.“

„Proč?“ zeptala se rychle.

„Protože vypadá starší než já, dospělejší. Zvlášť tady,“ ukázala jsem si na prsa.

„Proč to udělal?“ zeptala se Jenny s očima dokořán.

„Nevím. Nerozumím mužům, ani svému otci, ani těm ostatním.“

Jennifer utichla. Napadlo mě, že myslí na svého otce, ale překvapila mě.

„Já poznala poslední týden v létě jednoho kluka,“ řekla, „a dvakrát jsme měli rande.“

„Jennifer Longstoneová, nic takového jsi mi nenapsala do dopisu, ani neřekla do telefonu,“ vykřikla jsem a hbitě usedla. „Co za kluka? Jaký je? Jak je starý?“

„Stalo se to tak rychle, že jsem ti to neměla čas říct, a vůbec, nechtěla jsem z toho dělat velkou věc, dokud si nebudu jistá, že se mu doopravdy líbím. Jmenuje se William Matthews. Je mu šestnáct a chodí na Allandale, takže příští víkend přijde na taneční. Budeš tu moct zůstat?“

„Ano. Matka slíbila, že mi tu dovolí zůstat každý druhý víkend.“

„Tak to je skvělé, protože přijde taky Williamův spolubydlící a když jsem o tobě Williamovi povídala, tak řekl, že byste se k sobě s jeho kamarádem dokonale hodili.“

„Jennifer, to snad ne. Cos mu napovídala?“

„Jen pravdu… že jsi krásná a chytrá a zábavná.“

„Ale Jennifer!“

„To nic. Nic jsem mu neslibovala. To bych neudělala, když jsem nejdřív nemluvila s tebou. Williamův spolubydlící se jmenuje Joshua John Bennington. William říká, že je moc stydlivý, ale taky moc hezký a jeden z nejchytřejších kluků na Allendale. Taky je velice bohatý.“

„Ty mluvíš jako dohazovačka. Odkdy se tak vyznáš v klukách, Jennifer Longstoneová?“

„Od posledního týdne léta,“ zašeptala mi a pak dál vyprávěla o svých dvou schůzkách s Williamem. K té druhé došlo u ní doma, kde spolu byli sami.

„On mě políbil, Leigh,“ přiznávala se. „Bylo to poprvé, co jsem nějakému klukovi dovolila, aby se mě dotkl. Nechalas někdy nějakého kluka, aby na tebe sáhl, Leigh?“ zeptala se.

Znovu jsem si vzpomněla, jak mi Tony přejížděl rukama po těle, ale ještě pořád jsem se styděla jí o tom povědět.

„Ne,“ řekla jsem rychle. „Asi bych to nedokázala, pokud bych ho nemilovala a on mě,“ dodala jsem. Jennifer přikývla a zatvářila se trochu provinile.

„Moc se mi líbí,“ připustila. Napadlo mě, že její příběh nebyl celý.

„Co se stalo?“

„Líbilo se mi to, Leigh. Ale přiměla jsem ho přestat, když zašel moc daleko,“ dodala hbitě. „Opravdu,“ zdůraznila. „V tom je právě to tajemství, vědět, kdy přestat. To mi říkala Wendy Cooperová a Wendy to musí vědět. Chodí s Randolphem Hamptonem už skoro rok a Randolphovi je skoro sedmnáct!“ Obě jsme zůstaly chvilku zticha a pak Jennifer řekla: „Ale je těžké přestat, Leigh. Všechno se děje v tobě a musíš se hádat s vlastním tělem. Uvidíš, až tě to potká,“ slibovala.

Uvažovala jsem o tom, jak jsem se třásla pod Tonyho dotykem, prožívajíc pocity, jaké jsem ještě nikdy nepoznala. Ale hlavně jsem byla v rozpacích. Napadlo mě, jestli to takové bude vždycky, i když budu tyhle věci dělat s mužem, kterého budu milovat.

Jennifer mě skutečně překvapila. Ze všech dívek z „klubu“ bych byla od ní nejmíň očekávala, že bude tyhle věci s nějakým klukem provozovat. Člověk si nemůže být nikým jistý, říkala jsem si, ani nejlepší přítelkyní, a rozhodně ne otcem. Léta jsou krátká, a přece jako by se toho vždycky právě přes léto tolik změnilo. Všechno v mém životě se teď dálo tak rychle. Připadala jsem si, jako bych ujížděla po horské dráze.

„Ach Leigh, to jsem ráda, že jsem zase s tebou a mám si s kým popovídat. Matku teď nenávidím a nemůžu s ní už mluvit o ničem, co je pro mě důležité. Nenávidíš svého otce?“

„Nevím,“ řekla jsem. Skutečně jsem nevěděla. „Někdy ano a někdy je mi ho líto. Je to všechno tak spletené, už na to strašně nerada myslím.“

Popřála jsem jí dobrou noc a obrátila se, že budu spát, ale Jennifeřina zpověď ve mně znovu rozdmýchala vzpomínky na to, jak se mě Tony dotýkal, jak studoval mé tělo pomocí prstů a jak mě hladil, jako bych byla hlína, z níž má modelovat. Jak si mohla má matka myslet, že je v pořádku, aby se mě takhle dotýkal? Nemyslela si snad, že mi bude jako Jennifer, když se jí dotýkal její chlapec, anebo se domnívala, že jsem dosud příliš mladá?

Podívala jsem se na Jennifer, která už spala a pravděpodobně snila o Williamu Matthewsovi. Její první zkušenosti byly vzrušující, takové zkušenosti, o jakých všechna děvčata mluvila a snila. Chtěla jsem také s někým chodit, s někým, kdo by mě miloval a hýčkal, jak se muži a ženy milují a hýčkají navzájem v romantických filmech a románech. Nechtěla jsem myslet na to, jak Tony Tatterton zíral na mé nahé tělo, zatímco jsem před ním poslušně stála. Co na tom bylo romantického?

Musela jsem vynaložit všechny své síly a soustředit se na to, abych zahnala ty představy z mysli a mohla se vzdát náruči Spánku, ale nakonec jsem to přece jen dokázala.

Následujícího jitra koleje Winterhavenu vybuchovaly životem a energií. Všichni byli vzrušeni zahájením vyučování v novém školním roce. Sprchy běžely bez ustání, všude foukaly fény na vlasy, děvčata na sebe pokřikovala, půjčovala si oblečení, šperky a stuhy jedna od druhé. Bylo příjemné být zpátky. Nenapadlo mě, že budu takhle šťastná, ale tady ve Winterhavenu, kde všechny dívky mluvily jedna přes druhou, zvonky zvonily a děvčata uháněla, aby nepřišla pozdě, se pokusím zapomenout na smutné a ošklivé okamžiky uplynulých několika měsíců.

Náš „klub“ se shromáždil jako obvykle ke společné cestě na přednášky. Marie Johnsonová už měla přijet každou chvíli a my se nemohly dočkat, až tu bude. A všechny mluvily o nadcházejících tanečních s chlapci z Allendale. Byl to tradiční způsob zahájení nového školního společenského roku. Byla jsem tak šťastná, že se jich budu moci zúčastnit! Samozřejmě hlavním tématem debat bylo, co si vzít na sebe. Každá na to měla svůj názor.

Vyrazily jsme chodbou. Ostatní děvčata na nás mávala a volala ze svých pokojů, jak jsme je míjely. Během dne musely všechny kolejní pokoje zůstat odemčené, aby se mohlo zkontrolovat, jsou-li postele ustlané a šatstvo rozvěšené.

Právě když jsme došly do haly, vrazila dovnitř Marie. V patách se jí hmoždil šofér se zavazadly. Měla v lalůčcích náušnice velké jako kostky ledu, obočí vytrhané a oční stíny na víčkách. Oblékla si pro tuhle příležitost bílý bavlněný tenisový. svetr, stejnou bavlněnou blůzu a dlouhou, rozevlátou tmavomodrou sukni.

„Jeunes filles!“ vykřikla. „Comment allez vous?“

„Marie!“

Všechny se ji hnaly uvítat. Vypadala mnohem starší.

„Nemůžu uvěřit, že jsem zpátky tady,“ rozhlédla se znechuceně. „A koukněte se na sebe. Bando.“ Pak se zasmála. „Stýskalo se mi po vás, po všech do jedné.“

Postupně nás všechny objala.

„Snažila jsem se zařídit, abych mohla přijet už včera večer, ale prostě to nešlo,“ řekla rychle a vzdychla. „Budu muset chvíli odpočívat, ale nebojte se o mě. Kontaktovali jsme slečnu Malloryovou a jsem omluvená ze všech dopoledních hodin. Na dnes večer vás zvu všechny do svého pokoje. Mám pro vás všechny dárečky a povím vám dopodrobna o svém létě v Paříži… zvlášť o mužích.“

„O mužích!“ vykřikla Toby.

„No tak o mladících. Au revoir“ řekla a pokynula šoférovi, aby ji následoval.

Šla jsem s přítelkyněmi na přednášky – aniž bych jim dala znát, že ve mně zuří bouře. Věděla jsem, že existují sny a bolesti, o které se s „klubem“ nikdy nedokážu podělit.

Náhle nebylo nic tak vzrušující jako nadcházející taneční s chlapci z Allendale. Jennifer jednou večer mluvila telefonicky s Williamem a zavolala mě k sobě, abych mohla pozdravit Williamova spolubydlícího Joshuu. Nechtěla jsem, ale kývala na mě a prosila tak dlouho, až jsem to vzdala. Pak mi podala sluchátko. Zamračila jsem se na ni. „Řekni ahoj,“ nařizovala mi.

„Ahoj,“ řekla jsem a ten hluboký, měkký hlas odpověděl.

„Ahoj.“ Nastala dlouhá pauza a pak pokračoval. „Tohle je kapku trapné. William chtěl, abych s tebou před tanečními mluvil a…“

„A Jennifer chtěla, abych já mluvila s tebou,“ řekla jsem, když jsem viděla, jak těžké je to i pro něj.

„Ano, já… já se těším, až se s tebou sejdu. Podle toho, co mi William říkal, o tobě Jennifer mluví v samých superlativech.“

„Jennifer přehání.“

„Ale to snad ne. Rozhodně jsem tě chtěl jen pozdravit a říct ti, jak se těším, až tě uvidím v tanečních,“ dodal. Připadalo mi, že mluví velmi dospěle.

„Já taky,“ odvětila jsem a nenáviděla zvuk svého hlasu, protože mi zněl tak mladě. Strčila jsem telefon zpátky Jennifer, prakticky jsem jí ho zabodla do hrudi. Vzala jej a dokončila svůj hovor s Williamem. Jakmile sluchátko zavěsila do vidlice, vrhla jsem se na ni.

„Jaks mi to mohla udělat? To bylo tak trapné, pokoušet se o konverzaci s někým, koho jsem nikdy neviděla. Určitě teď se mnou nechce mít nic společného. Mluvila jsem do toho telefonu jako idiot.“

„Ne, nemluvila.“

„Ráda vidím člověka, se kterým se poprvé setkávám,“ namítala jsem, ale Jennifer jen stála a ušklibovala se jako mlsná kočka. Celý zbytek večera jsem si v duchu opakovala Joshuova slova. Doufala jsem, že vypadá stejně dobře, jako působí do telefonu.

Teď mi začalo připadat velice důležité, abych si zvolila patřičné šaty a vypadala co nejlíp. Na nic jiného jsem nedokázala myslet. Nakonec jsem se rozhodla pro růžové sifonové šaty s mašlí vzadu v pase. Zaváhala jsem kvůli úzkým ramínkům. Dosud mi připadalo, že má ramena působí příliš kostnatě, ale usoudila jsem, že si můžu přehodit krajkový šál a nechat si ho na sobě, kdybych si připadala příliš nejisté.

Taneční se pořádaly ve Winterhavenu. Dole okrasný výbor odstranil z velké jídelny většinu stolů. Koberce se svinuly a odnesly stranou. Od stropu visely pestré konfety a slavnostní papírové dekorace a tam, kde dřív od stropu visel usedlejší lustr, se teď otáčela velká zrcadlová koule. Nikdy bych neuvěřila, že místnost za dne tak slunná a jasná, protože její okna vedla na východ a na jih, se dá přeměnit v ucházející plesový sál.

V čele s Marií, repetící v jednom kuse o plesech, které navštívila v Paříži, odpochodoval „klub“ dolů. Večer předem nám Marie držela přednášku o chlapcích z Allendale, přičemž zdůrazňovala, že většinou jsou velmi bohatí a inteligentní. Doporučovala upejpat se, nechat většinu hovoru na chlapci, předstírat, jak to na člověka udělalo dojem, a třepetat řasami. Dokonce předvedla, jak by si počínaly ženy zvané „femmes fatales.“ To jsou prý velmi krásné, ale nebezpečné ženy, jež obvykle ničí srdce mužů, kteří se do nich zamilují. Marie chlapce z Allendale dobře znala a tvrdila, že někteří si zaslouží, aby se jim zlomilo srdce. Doufala jsem, že Joshua John Bennington mezi ně nepatří. Ani Jennifer, ani já jsme ostatním neřekly o něm a o Williamu Matthewsovi. Chtěly jsme je překvapit svým malým tajemstvím.

Když jsme přišly, orchestr hrál rokenrol. Některé balónky ulétly a vznášely se nad středem tanečního parketu. Všichni ostatní chlapci z Allendale stáli v houfu na druhé straně místnosti, někteří upíjeli punč, jiní jen stáli a zírali na nás chladnýma očima a s poklidnými úsměvy – všichni se rozhodovali, kterou vyzvou k tanci.

Ostatní děvčata z našeho klubu vyvalila oči, když se přes místnost rychle vydal vysoký, světlovlasý chlapec se světlou pletí, aby uvítal Jennifer.

„Leigh,“ Jennifer vzala Williama za ruku a obrátila ho ke mně. „Tohle je William Matthews. Williame, Leigh VanVoreenová.“

„Těší mě, že tě poznávám,“ podal mi ruku. Připadalo mi, že má příjemnou tvář s jemnými, něžnými rysy a byla jsem kvůli Jennifer moc ráda. Členky „klubu“ si za námi šeptaly jako šílené.

„Těší mě, že tě poznávám.“

„Můj spolubydlící stojí u mísy s punčem a třese se hrůzou,“ pravil William.

„Ale Williame, nezlob ho,“ řekla Jennifer. „A Leigh taky ne,“ dodala s očima doširoka otevřenýma.

„Dámy,“ William Matthews nám nastavil rámě, aby nás obě doprovodil k míse s punčem. Zavěsila jsem se mu do levé paže, ohlédla se na užaslý „klub“ a vykročila napříč přes parket. Vysoký, černovlasý hoch s velmi opálenou tváří a světle oříškovo zelenýma očima vzhlédl. Připadal mi moc hezký, při pohledu na jeho poklidnou a neokázalou mužnost se mi zatřepetalo srdce. V pohledu měl něhu, ale to, jak mě rychle přejel očima, mě ohromilo a vydráždilo. Pocítila jsem na páteři mravenčení.

„Leigh,“ řekl William trochu důrazněji a hlasitěji, než bylo nutné, „tohle je můj spolubydlící, Joshua John Bennigton, ten slavný telefonní bavič.“ Doprovodil to smíchem a Jennifer ho šťouchla do ramene.

Joshua obrátil oči ke stropu a zavrtěl hlavou.

„Mrzí mě, že můj spolubydlící je takový šašek“ a podal mi ruku. „Těší mě.“

„Mě taky,“ a skoro jsem se kousla do rtu, abych znovu nepronesla tu infantilní frázi. „Chci říct…“

„Jen a já půjdeme tančit a vy dva se zatím seznamte,“ prohlásil William. „Dej si pozor, Leigh, zůstává za ním kilometrová brázda odložených žen. Joshuo, teď je to na tobě,“ upozornil a mrkl. Pak vyvedl Jennifer na taneční parket. Okamžik jsem je pozorovala.

„Je dobrý tanečník,“ podotkla jsem.

„William je dobrý skoro ve všem, co dělá. Je to jeden z těch dokonale úspěšných chlapů, kvůli kterým si my ostatní připadáme méněcenní,“ prohlásil Joshua.

„Ach,“ odvětila jsem rychle, „nemáš důvod cítit se méněcenný.“ I mě samotnou překvapilo, jak nadšeně jsem to pronesla. Rozšířily se mu oči i úsměv.

„Nevěř té povídačce o odložených ženách. Vloni jsem nebyl ani na jedněch tanečních,“ přiznával.

„Nebyl? Já taky ne.“

„Vážně?“ Usmál se, oči se mu uklidnily. „Trochu punče?“ nabídl.

„Ano, prosím.“

Když mi nalil sklenku, šli jsme si sednout na lavičku a povídat. Dozvěděla jsem se, že jeho otec je advokát specializovaný na pozemkové právo, že má dva bratry a sestru a že bydlí hned za Bostonem. Jeho rodina měla dům na Floridě, ve West Palm Beach a taky plážový dům na Cape Cod. Jakmile začal mluvit o sobě, nevěděl, kdy přestat. Chvilkami jsem se podívala směrem ke „klubu.“ Některé si našly partnery a tančily, jen Toby a Betsy ne, a upíraly na mě oči s dýkami závisti.

Zeptal se mě, kde bydlím, a já mu vyprávěla o Farthy. Slyšel už o Tattertonových hračkách, ale jeho rodina žádnou nevlastnila. Když jsem se zmiňovala o Tonym, říkala jsem „otčím,“ ale Joshua se mě nezeptal na skutečného otce ani proč se matka znovu vdala. Připadalo mi to velmi zdvořilé.

Tančili jsme, snědli občerstvení a ještě trochu tančili. Většinou byli s námi Jennifer a William. Nakonec, když už to nemohla vydržet, mě požádala, abych s ní šla na dámy. Ještě se za námi ani nezavřely dveře, a už vyhrkla změť otázek.

„Líbí se ti? Bavíš se dobře? Jaký je?“

„Ano, líbí se mi. Je hodný a móóóóc způsobný,“ řekla jsem. „Ale strašně se mi to líbí. Připadám si s ním… jako dáma.“

„To jsem moc ráda,“ řekla Jennifer, objaly jsme se a zasmály. Než jsme však stihly vyjít z koupelny, vrazila dovnitř Marie v patách s ostatními. Stoupla si před nás s rukama v bok.

„Tak co, vy dvě, co se to tu děje? Jak to, že nikdo z našeho „klubu‘ nevěděl, že chodíte s klukama z Allandale?“ otázala se.

„To není můj kluk,“ řekla jsem rychle. „Poznala jsem se s ním až dneska večer.“

Marie se obrátila k Jennifer.

„Poznala jsem Williama na konci léta, ale nepožádal mě, abych s ním chodila trvale nebo tak,“ odvětila. Marie si skousla koutky úst.

„Stejně jsi měla nám ostatním říct, žes chodila na rande,“ prohlásila. „Členky „klubu‘ před sebou takovéhle věci neskrývají. Důvěřujeme si. Proto jsme klub,“ dodala a z očí jí sršely blesky.

„Ale…“

„Všechny si připadáme jako idiotky, že jsme to nevěděly. Je to svého druhu zklamání důvěry,“ dodala a založila si ruce na hrudi.

„To je hloupost, Marie. Řekly jsme ti…“

„Není to hloupost.“ Obrátila se k ostatním. „Myslí si tady ještě někdo, že je to hloupost?“ Všechny se tvářily stejně jako Marie – hněvivě, žárlivě, odporně. „Měly jste nám to říct,“ opakovala. „Ale to jste celé vy, že jste se nesvěřily. Nepozvalas do toho svého velevzácného paláce nikoho než Jennifer, viď? Myslíš si, že jsi lepší než my ostatní.“

„Nemyslím. Říkala jsem ti…“

„Bavte se dobře,“ odsekla a obrátila se k odchodu. Ostatní se pohnuly spolu s ní, jako by tvořily součást její vlečky, z níž vyzařovala zuřivá závist.

„Ach Leigh, mně to mrzí,“ rozplakala se Jennifer. „Dostala jsem tě do nesnází.“

„Nejsem v žádných nesnázích, Jen. Prostě jen žárlí, to je všechno. Zapomeň na ně. Uděláme přesně to, co Marie řekla. Budeme se dobře bavit. Kromě toho je to stejně má chyba jako tvá. Já jim taky nic neřekla.“

Jennifer přikývla, ale viděla jsem, že je velmi rozčilená.

„No tak,“ naléhala jsem. „Zapomeň na to.“ Vzala jsem ji za ruku a vyvedla z koupelny.

Zbytek večera však byl pro nás jako zlý sen. Ostatní se na nás i nadále zuřivě mračily. Žádná z nich s námi nepromluvila a než taneční skončily, šeptaly o nás ledacos ostatním a smály se nahlas.

Joshua vycítil, že se něco děje, tak jsem mu to pověděla.

„To jsem celý já,“ prohlásil, „způsobovat někomu problémy.“ Překvapilo mě, jak rychle na sebe vzal vinu.

„Kdepak, tvá chyba to není a je to moc hloupý důvod, aby se hádaly a zlobily. Nejsou to naše opravdové kamarádky, když dokážou dělat tohle.“ Zamračila jsem se na ně na oplátku přes taneční parket. „Kromě toho,“ dodala jsem, „se budu daleko radši kamarádit s tebou než s někým z toho takzvaného „klubu.‘“

„Vážně?“ Joshuovi zazářily oči.

„Ano. Doufám, že mi zavoláš a přijdeš mě navštívit, kdykoliv bude nějaká příležitost.“ Nedokázala jsem uvěřit tomu, jak směle se k němu chovám, ale byla jsem rozhněvaná a on se mi líbil.

„To ano. Zavolám.“ Zářil.

Tančili jsme zas a znova a když přišel pomalý tanec, přitiskl mě pevně k svému tělu a přejel mi rty po spánku. Vzhlédla jsem k němu a na okamžik jsme si pohlíželi do očí. Museli jsme vypadat velmi romanticky, protože když jsem se koukla po některých ostatních dívkách z Winterhavenu, které nebyly členkami našeho „klubu,“ viděla jsem, že hledí na Joshuu a na mě se zasněně nepřítomným výrazem v očích a s povzdechem na rtech.

Slečna Malloryová ohlásila konec večera a doporučila uklízecímu výboru, aby si ráno přivstal a hleděl stihnout svou práci. Další večírky, jak upozornila, záleží na tom, jak dobrý podají výkon.

Chlapci začali odcházet. Jennifer a já jsme vyšly s Williamem a Joshuou ven, každá jsme držela svého chlapce za ruku. Jakmile jsme vyšli z budovy, William zatáhl Jennifer do stínu, aby ji políbil na dobrou noc. Joshua a já jsme přihlíželi. Pak jsme se k sobě otočili. Nedokázala jsem se ubránit tomu, co jsem cítila. Chtěla jsem, aby mě taky políbil. Aniž bych si to uvědomila, stiskla jsem mu ruku. Okamžik se tvářil zmateně a pak mě zavedl na jiné stinné místečko, kde mě něžně políbil na rty. „Dobrou noc, Leigh. Bylo to skvělé, aspoň pro mě,“ řekl. „Pro mě taky. Dobrou noc.“

Přidal se k Williamovi a odešli s ostatními. Jennifer a já jsme jim mávaly, dokud nezmizeli. Pak jsme se na sebe podívaly a rozesmály se. Objaly jsme se, vzaly za ruce a znovu jsme vstoupily do koleje.

Když jsme dorazily do svého pokoje, našly jsme na dveřích vzkaz, jenž zněl: „NECHTE SI SVÁ TAJEMSTVÍ A NEPLEŤTE SE NÁM OSTATNÍM DO CESTY.“

Strhla jsem jej ze dveří a roztrhala.

Jennifer si šla sednout na postel a truchlit, ale v tu ránu s výkřikem vyskočila. „Co?“

„Koukej!“

Postele jsme měly nasáklé vodou. Páchlo to, jako by nabraly vodu ze záchodů a polily je.

„Uf,“ řekla Jennifer. Zvedl se jí žaludek a utíkala do koupelny.

Když jsem jí říkala, že nechápu muže, tak jsem se ještě přeceňovala. Nechápala jsem nikoho, muže ani ženy. Krutost, sobectví, žárlivost, zlo v mnoha podobách, to vše bujelo jako vřed pod srdcem každého, pravděpodobně i pod mým. Teď zrovna jsem si přála ztrestat každičkou členku „klubu“ pícháním jehlami a špendlíky.

Začala jsem svlékat povlečení. Budeme muset obrátit matrace.

Jennifer vyšla z koupelny, slzy jí proudily po lících. Usmála jsem se.

„Jak můžeš být po tomhle tak šťastná?“ zeptala se.

„Nemyslím na to. Myslím na oříškovozelené oči Joshuy Johna Benningtona,“ odvětila jsem. Užasle se na mě zahleděla a pak se také usmála. A potom jsme se obě rozesmály.

Smály jsme se tak hlasitě a hystericky, že některé z ostatních dívek vyšly ze svých pokojů, aby se podívaly, co se děje.

„TO NIC,“ zařvala jsem do chodby. „JEN JSME SE DNESKA VEČER OHROMNĚ BAVILY.“

V chodbě se zabouchly dveře.

Jennifer a já jsme se na sebe podívaly a znovu jsme se daly do smíchu. Smály jsme se tak silně a tak dlouho, až jsme byly moc unavené, než abychom si pořádně ustlaly postele a usnuly jsme na nerozestlaných matracích, s nohama dosud se pohybujícíma v rytmu hudby, s očima ještě pořád plnýma světel plesového sálu.

Školní rok byl tentokrát jiný, když jsme nebyly členkami „klubu.“ Některé z nich, jako Wendy a Carla, se nedokázaly ovládnout, aby zas nebyly přátelské, i když nás nikdy nepozvaly na žádný večírek a setkání. Ani nám to tak nevadilo, jak jsme se původně bály, protože jsme byly zaneprázdněny Williamem a Joshuou.

Každý víkend, kdy jsem zůstávala ve Winterhavenu, se nám čtyřem dařilo podnikat něco společně, i kdyby jen studovat v knihovně. Chodili jsme do kina, do restaurací a na procházky k přístavu. O těch víkendech, kdy jsem musela jet domů, mi Joshua dvakrát denně volal.

Vyprávěla jsem o něm mamce, ale nevypadala příliš zaujatě. Byla celá rozčilená sama nad sebou, protože nedokázala shodit pár kilo, ať se řídila jakoukoliv novou dietou. Dokonce si najala dietetičku, aby pomáhala Režnému připravovat jídla – což ho nijak nepotěšilo –, když to však nepřinášelo výsledky, jaké si mamka přála a tak rychle, jak si představovala, vyhodila ji.

Tony měl moc práce, protože jeho podnik se v mnoha směrech rozrůstal. Když jsem se zeptala na portrétní pannu, říkal, že je skoro hotová, ale rozhodl se její předvedení odložit až na vánoční sezonu, neboť soudil, že to v jeho obchodech bude báječná novinka. Matka mi prozradila, že přede mnou tu pannu schovává v tajnosti až do mých narozenin.

Troyovy alergie se zlepšily a Tony mu najal celodenního domácího učitele, protože byl předčasně vyspělý. Byl si jistý, že bude moct přeskakovat třídy, až konečně vstoupí na základní školu, protože už uměl číst a psát.

Jednou o víkendu začátkem října jsem zastihla mamku v jedné z jejích lepších nálad. Byla na večeři, jíž se zúčastnil nějaký redaktor z Vogue a řekl jí, že je dost krásná, aby ji vyfotografovali na obálku. Dokonce za ní poslal i fotografa, aby udělal několik zkušebních snímků. Když už měla tak skvělou náladu, zeptala jsem se jí, jestli bych mohla uspořádat

oslavu narozenin a pozvat Jennifer, Williama a Joshuu, a taky několik ostatních děvčat, se kterými jsme se skamarádily od té doby, co nás „klub“ ostrakizoval. Souhlasila a dokonce se ujala příprav. Narozeniny jsem měla v pondělí, ale rozhodly jsme se uspořádat oslavu v neděli předtím.

Toho sobotního večera vzal Tony mou matku a mě na večeři, k soukromé oslavě. Troy směl jít s námi. Bylo to skvělé. Tony předem zařídil v restauraci, aby mi udělali speciální narozeninový dort, a šéfkuchař mi ho osobně přinesl. Číšníci a číšnice se shlukli kolem stolu a zpívali „Happy Birthday.“ Mamka a Tony mě políbili a pak mi dal malý Troy dárek, na který byl pyšný, protože ho sám vybral. Byl to zlatý medailonek. Vložil do něj taky svůj obrázek. Na zadní stranu nechal u klenotníka vyrýt „Mé sestře Leigh.“

„To je sladké,“ objala jsem ho. „Je nádherný, Troyi. Budu se snažit ho pořád nosit,“ řekla jsem mu a on se zatvářil ve svém sportovním sáčku a kravatě hrdě, avšak důstojně.

Později večer, ani ne hodinu poté, co jsme se vrátili z restaurace, jsem uslyšela zaklepání na vnější dveře mého apartmá. Byl to Tony. Stál tam a držel balíček zabalený do růžového a modrého papíru.

„Chtěl jsem ti to dát mezi čtyřma očima,“ vysvětloval, jeho modré oči přitom vyhledaly moje a na dlouhý okamžik na nich utkvěly. „Je to pro nás příliš zvláštní, než abychom se o to s někým hned ze začátku dělili.“

„Děkuju, Tony.“ Vzala jsem od něj balík a usedla na pohovku, abych jej rozbalila. On stál zatím stranou, ruce za zády, a pozoroval mě. Prsty jsem měla nešikovné samým vzrušením. Nedala jsem na sobě znát, že vím, co v krabici je, protože mamka to už prozradila.

Zvedla jsem víko a pohlédla na svou portrétní pannu. Připadala mi jako skutečné umělecké dílo, tvář panny se tolik podobala mé vlastní, jako bych se dívala do zrcadla, jež miniaturizuje každého, kdo do něj pohlédne. Výraz panenčiny tváře byl rozkošný, kouzelný úsměv, a oči měla tak jasné a živoucí, až jsem měla podivný pocit, že na mě každou chvíli promluví.

„Ty vlasy jsou na omak jako skutečné,“ zašeptala jsem.

„To jsou skutečné vlasy,“ odvětil Tony a zvlnil rty v úsměvu. „Tvoje vlasy.“

„Cože?“

„Pamatuješ, jak tě Jillian vzala před dvěma měsíci ke kadeřníkovi? Byl jsem s ním spiknutý. Schoval všechny pramínky vlasů, které ti ustřihl, dal mi je a já nechal udělat tohle.“

„Vážně?“ Udělalo to na mě dojem.

Panna měla na sobě šaty hodně podobné těm, které jsem měla na prvních školních tanečních. Všechno na ní bylo autentické, i drobný zlatý náramek a maličký zlatý medailonek, přesná replika toho, který mi dal Troy.

„Když se podíváš zezadu na ten medailonek zvětšovacím sklem, uvidíš, že je tam napsáno „S láskou Tony‘.“

Obrátila jsem jej a uviděla maličká slůvka. Jaká vzácnost, pomyslela jsem si.

Všechno na té panně bylo krásné. Samozřejmě bylo její tělo mnohem vyvinutější než moje, ale vzpomněla jsem si, co mamka řekla o tom, jak Tony nás dvě zkombinoval.

Obdivovala jsem jemnou práci na prstech a rukou a musela jsem obrátit vlastní dlaně, abych je porovnala. Vyryl do panenčiných dlaní tytéž linie. Chtěla jsem ji svléct a podívat se i na jiné věci, ale nechtělo se mi to provádět před ním.

„Je to krása, Tony, a umělecké dílo, přesně jak jsi říkal.“

„Jsem rád, že se ti to líbí. Dal jsem samozřejmě udělat kopie pro vystavení ve výlohách, ale tohle je originál a je navždy tvoje. Všechno nejlepší k narozeninám, Leigh,“ sklonil se a políbil mě. Nastavila jsem mu tvář, ale rychle mě políbil na

„Tak tedy,“ napřímil se, „mám ještě něco na práci v pracovně. Uvidíme se později.“

„Děkuju, Tony.“ Držela jsem pannu v náručí, když odcházel. Pak jsem rychle odešla do ložnice a zavřela za sebou dveře. Pohlédla jsem na tělo panny a vzdychla úlevou. Ačkoliv bylo poprsí jako živé, a nechybělo dokonce ani to malé mateřské znamínko, které jsem měla pod ňadry, udělal, pokud šlo o genitálie, oč jsem ho žádala.

Uhladila jsem panence šatičky a šla ji ukázat mamce.

„Ach, ta je přece krásná, Leigh!“ zvolala, obracejíc ji v rukou kolem dokolečka. „Ale já to věděla. Tony byl tak odhodlaný. To bude hit vánoční sezony – portrétní panny od Tattertona. Zní to náramně, co říkáš? Jednou si ji možná taky nechám udělat,“ vzdychla. „Ačkoliv já bych nikdy nedokázala sedět v klidu tak dlouho jako ty. Prostě nemám tu trpělivost. Bude ji muset udělat prostě zpaměti nebo podle fotografií. Totiž hned jak shodím ta přebytečná kila. Nepřipadá ti to jako dobrý nápad, Leigh?“

„Ano, mami,“ a odešla jsem a nechala ji snít nad sezením u fotografa.

Položila jsem pannu vedle sebe na postel a zahleděla se jí do očí. Blýskaly se, jako by byly doopravdy živé a znaly jakási hluboká tajemství, snad tajemství mé budoucnosti.

„Kéž bys tak dovedla nejen krásně vypadat, ale taky mluvit. Pak bys mohla být můj strážný anděl.“

To je přece jméno pro panenku, napadlo mě, Anděl.

„Tak ti budu odteďka říkat,“ oznámila jsem jí. Připadalo mi, že se její úsměv rozšířil, ale samozřejmě to byla jen má bujná představivost, přiživená nadějemi a sny.

Tohle jsou přece jen nakonec báječné narozeniny. Kdyby jen byl tatínek doma a ne znovu ženatý a u své nové rodiny…

Jako by mě na druhém konci země uslyšel. Zazvonil telefon a byl to on, volal ze San Franciska.

„Chtěl jsem mít jistotu, že to vezmeš, Princezno,“ řekl. „Zítra časně ráno odjíždím. Můj dárek dorazí ráno. Doufám, že se ti bude líbit. Vybrala to Mildred,“ dodal. Zavřela jsem oči ve snaze ignorovat ta poslední slova.

„Kam jedeš tentokrát, tati?“ zeptala jsem se, neschopna skrýt kritický a nešťastný tón hlasu.

„Pracujeme na okružní plavbě po Havajských ostrovech. Na západním pobřeží je na tyhle věci dobrý trh. Mildred udělala v té oblasti veliký kus práce v průzkumu. Začíná mít opravdu nevyčíslitelnou cenu. Ach, Mildred vzkazuje všechno nejlepší k narozeninám.“

„Vyřiď že děkuju. Kdy se vrátíš?“ zeptala jsem se, uvažujíc o našich nesmělých plánech, že strávíme vánoční prázdniny spolu.

„Bohužel až za několik měsíců. Musí se tam zřídit kanceláře, pracovat s cestovními agenturami a hotelovými řetězci, najímat zaměstnance. Ale hned jak se vrátím, naplánuju pro nás všechny další prázdniny. Slavíš narozeniny?“

„Ano, tati.“ Chtělo se mi říct: „Škoda, že nemůžeš přijít,“ ale spolkla jsem to. Proč litovat něčeho, co se tak jako tak nikdy neuskuteční?

„No, napřesrok tady na tvé narozeniny budu. Tenhle slib budu moct dodržet, protože Mildred rozhodla, že bychom si měli naplánovat kalendář na rok předem. Je všechno v pořádku?“ zeptal se, když jsem neodpovídala. „Ano, tati.“

„Tak všechno nejlepší, Princezno. Budu na tebe zítra myslet celý den a budu ti posílat pohlednice. Dobrou noc.“

„Dobrou noc, tati.“ Slyšela jsem, jak zavěsil, cvaknutí cestovalo tisíce kilometrů a dopadlo mi do ucha jako olověná slza.

Cítila jsem teplý pramínek svých slz a přiložila špičku prstu k tváři. Zatřpytila se. Namířila jsem prst k Andělovu obličeji a dotkla se jejího líčka.

Jistě i ona chtěla sdílet mé slzy.

V domku

MAMKA SE DIV NEPŘETRHLA, POKUD ŠLO o oslavu mých narozenin. Rozhodla se udělat všechno, co bylo v jejích silách, jen aby udělala na všechny mé kamarádky z Winterhavenu co největší dojem – ne že by bylo zapotřebí něčeho zvláštního, aby je to vzrušilo. Jakmile projely ohromnou branou a ocitly se u Farthy, bylo už dojmů dost a dost. Jennifer a já jsme usoudily, že bych měla pozvat Wendy a Carlu, protože se chovaly kamarádsky i poté, co nás Marie a ostatní vyloučily ze svého středu. Samozřejmě to jen zvětšilo vzdálenost a zvýšilo zeď mezi námi a ostatními, ale Jennifer i mně to už bylo jedno.

Byla krásná říjnová neděle, o trochu teplejší než obvykle. Tráva byla ještě docela zelená a plyšová, stejně tak živé ploty. S podzimními barvami v pozadí a oblohou křišťálově modrou, jen tu a tam přerušenou cukrovou vatou obláčků, slibovala příroda nádherný den. Neměla jsem zdání, jak náročná bude oslava mých narozenin. Dopoledne dorazil pětičlenný orchestr a usadil se v plesovém sále. Personál vynesl dlouhé servírovací stoly a stoly pro hosty. Na oslavě nechyběl kaviár jakožto chuťovka, masivní stříbrné mísy s punčem, výzdoba od bostonského dekoratéra, profesionální hudebníci, upomínkové dárečky pro všechny mé hosty, všude samý číšník a číšnice a v malém sále se měl promítat film – opravdu ohromující událost, úplně jiná než všechny narozeninové oslavy, jaké se kdy na mou počest pořádaly, když jsme ještě byli všichni spolu a bydleli v Bostonu. I Tonyho to překvapilo.

Troy byl tak vzrušený, že se ze všech sil snažil vyzout z dopoledního spánku. Teprve pod hrozbou neúčasti na večírku nakonec souhlasil s tím, že si odpočine. Mamka se nastrojila, jako by to byl večírek pro dospělé. Vzala si drahé diamanty, jedny ze svých nejdražších černých modelových šatů a většinu dopoledne strávila úpravou vlasů a líčením. Zaujala místo ve velké vstupní hale, aby tu vítala mé hosty, až přijedou. Když se s ní seznámili, odvedli jsme každého, buď Troy nebo já do velkého plesového sálu.

Když dorazil Joshua, vzala jsem ho za ruku, abych ho co nejobřadněji představila matce. Srdce mi ztvrdlo, když si ani nevšimla, že se k němu chovám jaksi zvláštně, a uvědomila jsem si, že mě vlastně nikdy neposlouchala, když jsem o něm dříve mluvila.

„Tohle je Joshua Bennington,“ opakovala jsem, když ho rychle pozdravila a obrátila se, aby dala rozkaz jedné ze služek. „Znám tvou rodinu, Joshuo?“

„Asi ne, paní Tattertonová,“ odvětil Joshua zdvořile. Zasténala jsem zklamáním a provedla Joshuu domem – ukázala jsem mu hudební salonek s freskami, koncertní křídlo, gigantické krby a pak jsem mu kradmo a v rychlosti ukázala své apartmá.

„To je krása,“ řekl Joshua. „V takovémhle domě jsem ještě nikdy nebyl. Je to… hrad.“

„Až moc velký na domov,“ řekla jsem. Přikývl a pak padl pohledem na Anděla. Posadila jsem pannu a opřela ji o polštář na své posteli.

„Co to je?“

„To je Anděl. Anděli, seznam se s Joshuou Benningtonem. Pamatuješ, už jsem o něm dost mluvila,“ řekla jsem. Joshua vyvalil oči a pak se zasmál. Přistoupil blíž k panně.

„Vypadá přesně jako ty.“

„To jsem já,“ vysvětlovala jsem. „Je to nejnovější Tattertonová hračka, portrétní panna. Stála jsem modelem k té nejprvnější.“

„Je to krása. Přesně jako ty, Leigh,“ zarděl se při těch slovech. Je to nádhera, že mi to říká ještě někdo kromě Tonyho a mého otce, pomyslela jsem si.

„Děkuju, Joshuo. Jestli chceš, potom později upláchneme ostatním a já ti ukážu anglický labyrint a domek, kde jsem stála modelem.“

„Ano, to bych rád,“ souhlasil.

Vzala jsem ho za ruku a vedla zpátky dolů, kde se právě rozbíhal můj večírek.

Orchestr byl velmi dobrý, protože hrál moderní písně. Bylo tu plno jídla a upomínkový dárek, který mamka navrhla, všem připadal velice chytrý. Nechala do kostky skla zatavit malý glóbus a na kostku vyrýt: „Leigh je světová.“ Byla jsem v rozpacích ze vší té výstřednosti, ale mamka ne, kochala se rolí hostitelky, všech se vyptávala na rodinu, představovala Tonyho a chvástala se Tattertonovými hračkami. Chtěla mít jistotu, že všichni budou doma o Farthy a o Jillian Tattertonové vyprávět jen to nejlepší. Svým způsobem mi připomínala samu sebe, jaká bývala, když jsme začaly jezdit na tatínkovy okružní plavby a ona se pohybovala mezi pasažéry.

Nakonec ohlásila promítání filmu v „našem soukromém kině.“ Moji přátelé nemohli uvěřit vlastním uším. Jaksi sehnala jeden z nejnovějších filmů ještě dřív, než se dostal do kin.

„Ach Leigh,“ přihnala se ke mně Jennifer s Williamem, „na tuhle oslavu narozenin nikdy nezapomenu.“

„Já taky ne!“ zvolal William.

Mamka požádala Tonyho, aby všechny nasměroval do kina. Zmáčkla jsem Joshuovi ruku a naznačila tak, že bychom měli zůstat vzadu a sednout si do poslední řady.

„Jak začne film,“ pošeptala jsem mu, „vyplížíme se ven, abych ti mohla ukázat bludiště a domek. Pokud tu nechceš zůstat.“

„Kdepak. Chci jít s tebou.“

„Dobře.“

Soukromý malý sál byl zařízen jako běžné kino s měkce čalouněnými sedadly a velkým plátnem. Vzadu byly dvoje velké dveře. Mamka dokonce poslala služky, aby procházely uličkou s pytlíky pražené kukuřice. Joshua a já jsme si sedli do poslední řady, na kraj k uličce. Jennifer a William si sedli k nám. Už jsem jí řekla o svém úmyslu na chvilku se s Joshuou ztratit.

Světla zhasla a film začal. Počkali jsme dobrých patnáct minut, než jsem do Joshuy žďuchla a oba jsme se vykradli ven. Tonyho jsem nikde neviděla, ale slyšela jsem mamku na druhém konci dlouhé chodby, jak se směje v hudebním salonku. Mluvila s někým do telefonu. Zavedla jsem Joshuu k postrannímu vchodu, vyběhli jsme do denního světla a spěchali po trávníku k labyrintu.

„Co to je?“

„Anglické bludiště. Ztratíš se tam jedna dvě, ale neboj se, já znám cestu na druhou stranu. Teď už je to pro mě legrace.“

Když jsme vstoupili, zarazil se, oči plné úžasu.

„Víš jistě, že se odtud dovedeš dostat zpátky, až zajdeme někam hluboko?“ zeptal se Joshua skepticky. Zasmála jsem se.

„Vím to jistě. Neboj se. Kromě toho, bylo by to pro tebe tak strašné, ztratit se se mnou?“ škádlila jsem ho.

„Kdepak, já…“

Zasmála jsem se a šla dál. Pevně mě držel za ruku, když jsem ho vedla chodbičkami a zátočinami, sebejistě a hbitě zahýbala tu doprava a tam doleva, až jsme vyšli na druhé straně ven a ocitli se přímo proti domku.

„Nevypadá to jako chaloupka z pohádkové knížky?“ zeptala jsem se, když jsem se zastavila a vdechovala všechno najednou: krásný teplý den, rozkošný plůtek, šťavnatě zelený trávník a domek sám, jako vystřižený ze stránek knížky dětských pohádek. „Je tak zvláštní.“

„Ano, je,“ řekl Joshua tiše, oči plné vzrušení.

„Pojď.“ Zase jsem ho vzala za ruku a vedla k brance. Když jsme přišli blíž, překvapilo mě, že na oknech jsou dosud stažené rolety.

„Půjdeme na chvilku dovnitř a pak se vrátíme, než si někdo všimne, že jsme pryč. Když jsem ho viděla poprvé,“ vysvětlovala jsem, „snívala jsem pak, že tu budu žít s mužem, kterého budu milovat. Aspoň o víkendech. Chodili bychom se sem schovat před světem a měli jen jeden druhého.“ Koukla jsem po Joshuovi, jestli má stejné pocity jako já. Upíral oči na domek, ale pak pohlédl na mě a vřele se usmál.

Přešli jsme po krátké pěšině k domovním dveřím. Když jsem vstoupila dovnitř, překvapilo mě, že Tony neodstranil nic ze svých malířských potřeb a materiálů. Pokoj byl stále zařízený jako malířský ateliér. Vždyť je to tak dlouho, co tady dokončil práci, napadlo mě. Proč to všechno neodnesl?

„Ach,“ řekla jsem zklamaně. „Myslela jsem, že to bude zase jako dřív.“

Joshua ke mně zvolna zezadu přistoupil. Šla jsem rovnou ke stojanu. Bylo na něm plátno, můj obraz, jak ležím nahá na gauči. Nedívala jsem se na něj dlouho, protože mě přiváděl do rozpaků, ale uvědomila jsem si, že na obraze se něco změnilo. Nepoznávala jsem v něm žádný z obrazů, které tady Tony maloval, dokud jsem mu stála modelem, a má matka, jež pronikala do Tonyho představ mého těla, převládala na obraze i tváří. Byla to doopravdy směs nás dvou.

„Počkej,“ řekla jsem, když se Joshua pokusil přistoupit blíž. „Nechci, abys to viděl.“

„Co? Proč? Co je to?“

„Je to něco… osobního,“ odvětila jsem a rychle zakryla obraz bílým plátnem. „Promiň.“

„To nic,“ řekl rychle, i když měl oči doširoka otevřené zmatkem.

Rychle jsem se rozhlédla, abych měla jistotu, že tu nejsou žádné jiné důkazy toho, co se tu dělo. Uviděla jsem několik pláten v kartonu na pravé straně, byla však navršena tak, že nebylo vidět, co na nich je. Vydechla jsem úlevou a usedla na gauč.

„Tak tohle byl malířský ateliér,“ rozhlédl se Joshua. „A Tony Tatterton vytvořil tu portrétní pannu sám?“

„Ano. Tady ji namaloval a vysochal.“

„To je ale talentovaný člověk.“ Joshua usedl vedle mě. „Umím si představit, jak moc útulné to tady může být,“ přikývl. „Zašívárna.“

„Kdysi jsem sem chodila strašně ráda. Ještě pořád chodím. Jen bych chtěla, aby to odtud Tony všechno odstěhoval a upravil to zas, jak to bylo. Nechápu, proč to neudělal.“

„Možná tu chce ještě pracovat,“ nadhodil Joshua. Nic takového mě vůbec nenapadlo. Možná přemluvil matku, aby mu sem přišla pózovat, anebo snad nějakou jinou dívku mého věku.

„Možná. Ale já chtěla, abys viděl, jaké to tu bylo… můj jako domov.“

„To pořád ještě může být,“ řekl Joshua tiše. „Můžeš si představovat co chceš.“

„Můžeme dělat, jako že jsme dva zoufale zamilovaní lidi, co tu žijou o víkendech?“ zeptala jsem se ho.

„To nemusíme dělat jako,“ odvětil a do ořískovozelených očí mu vstoupila touha. Políbili jsme se teprve půltuctukrát, pokaždé rychle na dobrou noc nebo na rozloučenou. Naše rty se však nikdy nesetkaly na dlouho a nikdy jsme se neobjali příliš těsně, abychom se mohli políbit víc než jednou. Joshua se naklonil trochu blíž a já také. Pak se naše rty dotkly a on mi položil ruce na ramena a přitáhl mě k sobě. Objala jsem ho kolem pasu.

„Všechno nejlepší, Leigh,“ zašeptal.

Políbil mě znovu, tentokrát to bylo delší. Ze rtů mi unikl sten a tělem mi proběhlo mravenčení až do špiček prstů na rukou i nohou. Vzpomněla jsem si, jak mi Jennifer popisovala své milostné chvilky s Williamem – jak ji líbal a jak se jí dotýkal. Bylo to něco jiného, když člověka někdo má velice rád a člověk má rád jeho a dovolí mu, aby se ho dotýkal, říkala jsem si se vzpomínkou na to, jak se mě Tony dotýkal právě v této místnosti. Bylo to jiné a dělalo to s člověkem něco jiného a báječného.

Joshua se odtáhl, nebyl si jistý, jestli mě může líbat tak dlouze a silně. Četla jsem mu v očích nerozhodnost a váhavost. Byl tak milý a ostýchavý, ale pod tím ostychem dřímala vášeň. Vycítila jsem to z toho, jak se mu třásly rty na mých ústech, i z toho, jak mi sklouzl prsty po rameni, až se dotkly šíje.

„Mám tě rád, Leigh. Mám tě rád, jak jsem ještě žádnou holku rád neměl.“

„Já tě mám taky ráda, Joshuo.“

Sklonil se ke mně a já zavřela oči. Když mě líbal, přejel prsty ze strany po mé paži. Zachvěla jsem se nedočkavostí. Užuž se dotkne mého prsu. Když se začal znovu odtahovat, uvědomila jsem si, že to neudělá. Byl si sám sebou příliš nejistý, ale já musela poznat ten pocit, musela jsem vědět, jestli to bude jiné.

Zakroutila jsem rameny a dloubla ho do ruky nadloktím, nasměrovala jsem ho. Okamžik vypadal zmateně, ale pak přiložil prsty k mé hrudi a stiskl je kolem ňadra, dlaní jen laskal jeho vrcholek. Byl to jiný pocit, protože jsem o to stála. Mravenčení sílilo, rychlostí elektřiny mi putovalo do podbřišku, kde Tonyho prsty tak dlouze otálely a sledovaly linie mých stehen, až se mě dotýkal a dotýkal. Zrovna na tom místě! napadlo mě. Nedokázala jsem na to přestat myslet, bez ohledu na to, jak moc jsem chtěla myslet na Joshuu. Pronikalo mi to do mozku, ničilo mi to chvíle lásky. Zklamaně jsem zasténala.

Joshua myslel, že mě zklamal on a rychle odtáhl ruku.

„Ne,“ uchopila jsem ho za zápěstí. „Nejsem naštvaná na tebe.“

„Leigh,“ zašeptal. Spatřila jsem mu v očích takovou touhu – hluboký, soustředěný pohled, až se mi chtělo obejmout ho a líbat. Položila jsem jeho ruku zpátky na svá prsa, ale v tu chvíli se dveře domku rozlétly. Oba jsme vyskočili.

Byl to Tony!

„CO TU DĚLÁTE?“ zařval. „A NA TOM GAUČI!“ dodal, jako by to byl nějaký zvláštní kus nábytku. „PROČ JSI HO SEM PŘIVEDLA? PROČ NEJSTE S OSTATNÍMI HOSTY A NEKOUKÁTE SE NA FILM?“

Joshua rychle vstal.

„My…“

„Jen jsem vzala Joshuu na procházku labyrintem,“ řekla jsem rychle, „a rozhodla jsem se, že mu ukážu domek.“ Tony se podíval z Joshuy na mě.

„A cos mu ukazovala na tom gauči?“ otázal se, oči přimhouřené do hněvivých štěrbinek. Vypadal rozdivočele.

„Nic,“ srdce mi bušilo. Okamžik na mě zíral a pak se uvolnil.

„Není správné, žes odešla z vlastní oslavy,“ řekl klidněji, ale stále ještě dýchal ztěžka. „Nikdo o tom neví, ani tvá matka ne, ale radím ti, abyste šli okamžitě zpátky,“ dodal a důrazně se zadíval na Joshuu.

„Ano prosím,“ pravil Joshua. Vypadal zděšeně. Obrátil se na mě a já začala obcházet gauč. Tony ustoupil stranou, když jsme mířili ze dveří.

„Leigh,“ popadl mě za rameno a zadržel. Vzhlédla jsem k němu. „Nepovím o tom tvé matce, ale chci si o tom později promluvit s tebou.“

„Ano, Tony,“ řekla jsem a spěchala za Joshuou. Bez řečí jsme rychle kráčeli k bludišti.

„Mrzí mě, že jsem tě dostal do maléru,“ řekl Joshua.

„Neboj se. To nic. On se jen… snaží být mi otcem,“ vysvětlovala jsem. „Má pocit, že musí.“

Joshua jen přikývl, ale byl velmi otřesený. Spěchali jsme bludištěm a zpátky do Farthy postranním vchodem. Pak jsme vklouzli zpět do kinosálu. Jennifer a William se potmě líbali. Přestali a podívali se na nás, když jsme si sedli.

„Užil sis, Romeo?“ zeptal se William Joshuy. Neřekl nic. Sklouzl na své sedadlo a zůstal tak, dokud film neskončil a světla se nerozsvítila.

Po filmu začali mí hosté odcházet. Přijížděla jejich auta, některá se šoféry. Stála jsem ve dveřích, každému poděkovala za návštěvu a za dárky. Joshua, William a Jennifer odcházeli poslední. „Doufám, že s tvým otčímem všechno dobře dopadne,“ pošeptal mi Joshua.

„Neboj se. Později ti zavolám,“ slíbila jsem.

Jennifer a já jsme se objaly a pak už byli všichni pryč. Přes všechny ty sloužící, co se po Farthy pohybovali, uklízeli, skládali židle a stoly, zavládla ve velikém domě hluboká prázdnota. Troye chůva přesvědčila, aby si šel zdřímnout; matka byla nahoře ve svém pokoji, odpočívala po tom, jak říkala, „utrpení,“ a pokud jsem mohla odhadnout, Tony se z domku ještě nevrátil. Napadlo mě, co tam asi teď dělá a přemýšlela jsem o tom obraze, který jsem objevila a zakryla na stojanu. Proč pořád maluje tyhle obrazy? Plánuje ještě nějakou jinou pannu?

„Promiňte, slečno,“ přistoupil ke mně Curtis, „ale asi před hodinou přinesli doručitelé tohle.“ Podal mi balíček. Byl to můj dárek k narozeninám od tatínka a Mildred.

„Děkuju, Curtisi,“ řekla jsem. Rozhodla jsem se vzít si to nahoru do svého pokoje a tam teprve dárek otevřít.

Jak jsem tam dorazila, sedla jsem si na pohovku v obývacím pokoji a vybalila krabici. Vyndala jsem keramickou, ručně malovanou baletku. Byla to hudební skříňka. Když jsem ji natáhla a postavila na stolek, tanečnice se pohybovala na melodii z Louskáčka.

Na tatínkově pohlednici k narozeninám stálo: „Mildred a já jsme našli něco krásného pro krásnou slečnu. Všechno nejlepší k narozeninám.“

Napřímila jsem se a pozorovala tančící pannu, přičemž jsem si připomínala jiné dárky a jiné narozeniny – zvlášť ty poslední, kdy mi tatínek dal tenhle deník. Bývala jsem tehdy tak šťastná, tak nevědomá k bouři neštěstí a smutku, která nad námi propukla a dštila ze sebe záplavy a záplavy slz.

Náhle mě ze zadumání vytrhla Tonyho přítomnost ve dveřích mého obývacího pokoje. Měla jsem dojem, že tam už nějaký čas stojí a hledí na mě.

„Co to je?“ zeptal se.

„Dárek od otce,“ odvětila jsem a upřeně se na něj zahleděla. Vypadal nějak jinak. Pramínky obvykle úhledně učesaných vlasů měl pocuchané, tvář zardělou, sako rozepnuté a pomačkané, vázanku povolenou. Jako by zpátky z domku utíkal.

„Je to moc hezké. Dovoz?“ zeptal se a vstoupil dovnitř.

„Nejspíš ano.“ Vzal dárek do rukou a obrátil vzhůru nohama.

„Ano, je to holandský výrobek. Viděl jsem na svých cestách hodně takových.“ Znovu figurku postavil. „Tvá matka uspořádala opravdu ohromnou oslavu, hm?“ usmál se. Viděla jsem, že se snaží být přátelský, povídat si jakoby nic, ale já byla dosud rozhněvaná z toho, jak na Joshuu a na mě vybuchl.

„Ano.“ Vrátila jsem hudební skříňku do balíčku a vstala. „Tak dobrou noc. Dám si to do ložnice,“ vysvětlila jsem a vstoupila tam, očekávajíc, že odejde; on mě však následoval.

„Leigh, mrzí mě, že jsem tě vystrašil v domku, ale viděl jsem vás dva jít do labyrintu a šel jsem za vámi – byl jsem přirozeně zvědavý, proč opouštíte ostatní hosty.“

„Jen jsem chtěla ukázat Joshuovi zahradu,“ odvětila jsem zády k němu.

„To je pochopitelné, ale mělas počkat, až bys mohla vzít s sebou i ostatní hosty.“

„Nechtěla jsem brát k domku nikoho z ostatních hostů,“ obrátila jsem se.

„Leigh, já vím, že nejsem tvůj skutečný otec,“ Tony přistoupil blíž ke mně, „ale jsi mladé děvče v rozpuku. Až dosud jsi byla poněkud izolovaná a mladí muži s daleko většími zkušenostmi mohou děvčat jako jsi ty silně využít. Věř mi, já se v těch věcech vyznám.“

„Joshua není takový,“ odsekla jsem.

„Možná, ale opatrnosti není nikdy nazbyt a já bych si nepřipadal dobře, kdybych věděl, že… no, nepřipadal bych si dobře, kdybych ti nedal nějakou tu radu. Jak už jsem ti řekl v domku, tvá matka se o tom nemusí dozvědět ani slovo. Je to jen mezi tebou a mnou.“

Přistoupil blíž, až vztáhl ruce a vzal mě za ramena.

„Rád bych, aby mezi námi bylo cosi zvláštního, aby mezi námi vždycky bylo cosi zvláštního,“ popásal se na mně očima. Stiskl prsty, až to skutečně zabolelo.

„Tony,“ udělala jsem obličej, ale on stisk neuvolnil.

„Vlastně,“ zašeptal, „tvá matka chce, abych jí s tebou pomáhal, očekává, že převezmu tuhle povinnost. Má pocit, že je toho na ni moc – být rodičem mladé dcery. Mně to nevadí. Jsi příliš krásná a příliš vzácná, než aby se ti nedostalo péče a ochrany.

Prosím, dovol, abych tě ochraňoval, dovol mi, abych o tebe pečoval.“

„Vážím si toho, co chceš pro mě udělat, Tony. Děkuju,“ řekla jsem. Jen jsem chtěla hovor ukončit. Jeho pohled byl horečnatý a stisk prstů ještě zesílil.

„Chci říct – vím, co se odehrává v muži, zvlášť v mladém muži, když tě líbá a takhle ti klade ruce na ramena,“ pokračoval. Uvolnil prsty a sjel mi po pažích. Usmál se. „Ty nechápeš, jakou máš nad mužem moc.“

„Moc?“ O čempak to mluví? Proč tak naléhavě? Došlo k incidentu; už je po všem. Proč nad tím dumat tak dlouze a vášnivě?

„Ano, moc. Už ji máš, tu samou moc, jako tvá matka. Tvá krása je stejně čarovná jako její krása. Každý muž, který se na některou z vás podívá, pocítí slabost – je mu, jako by se jeho rozhodnost rozplývala jako dým. Chce ale být otrokem vaší krásy. Naplní ho tak, že se nechá smýkat a převracet, ždímat a hladit. Žije jen pro ni,“ řekl tak tlumeně, že jsem mu takřka musela odečítat slova ze rtů. „Dokážeš to pochopit? Rozumíš tomu?“

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou. Pokusila jsem se ucouvnout, ale držel mě za paže příliš pevně.

„Když je nějaký muž u tebe tak blízko, jako byl ten hoch v domku, a ty mu dovolíš, aby se tě dotýkal,“ zvedl prsty levé ruky z mé paže a spočinul jimi na mém ňadru, „změní se mu srdce v malou výheň, ze které mu pulzuje žár do celého těla. Zanedlouho už se nedokáže ovládat. Není to jeho chyba. Stane se loutkou a ty loutkářem,“ stále mi prsty laskal ňadro.

Držel mě pravou rukou tak pevně, že jsem se nemohla pohnout. Žilky na čele mu vyvstaly proti pokožce. Dotýkal se mě přesně jako prve Joshua.

Jak dlouho pozoroval Joshuu a mě předtím, než se rozhodl nás vyrušit? Viděl nás vstupovat do bludiště a tak nás sledoval, pomyslela jsem si. Proč na nás nezařval hned, jak nás uviděl, když mu od nás připadalo tak nepěkné opustit ostatní hosty?

„Musíš pochopit svou moc, Leigh, abys jí nezneužívala.“ Položil mi prsty na klíční kost. „Viděl jsem, jak tě ten hoch líhal, a jak tys líbala jeho. Nemůžeš čekat, že tím to skončí. To je, jako bys hodila zapálenou sirku do hromady sena a myslela si, že budeš mít jen na chviličku malý plamínek a ten pak uhasíš. Jenomže jak to začne, šíří se to příliš rychle, vypukne to, osamostatní se to a pohltí tě to stejně jako to seno. Chci ti to ukázat, varovat tě, učit tě,“ pokračoval. „Nesmíš se mě nikdy bát. Musíš mi důvěřovat a dovolit, abych ti pomohl. Uděláš to, Leigh? Ano?“ tázal se.

Nevěděla jsem, co říct. Ukázat? Varovat? Učit? Co to všechno znamená?

„Už jsem ti řekla, Tony. Vážím si tvé starosti o mě.“

„Ano,“ řekl. „Mé starosti. Ano.“ Přitáhl mě do své silné náruče a políbil na temeno hlavy. „Má krásná portrétní panenko, mé zvláštní umělecké dílo.“

Objímal mě dlouze a pevně. Nakonec uvolnil paže a já ucouvla. Hrábl si prsty do vlasů a usmál se.

„Tak tedy – jsme zase přátelé?“ zeptal se.

„Ano, Tony. Jsme přátelé.“

„To je dobře. Nic by mi nezpůsobilo větší smutek, než ztratit tvé přátelství a náklonnost zrovna teď, zvlášť potom, co jsme spolu byli tak úspěšní,“ zahleděl se na Anděla. „Podívej se na ni, jak se na nás kouká. Zachytil jsem v její tváři kus tvé krásy, namaloval jsem notu z tvé skvělé melodie, a kdykoliv se na ni podívám, slyším ten nápěv. Je to mé největší umělecké dílo. Už chápu, jak se umělec dokáže zamilovat do vlastního výtvoru.“ Obrátil se zpět ke mně a já si vzpomněla na jeho malbu v domku.

„Tony, proč mě zase maluješ? Máš v plánu další pannu?“ zeptala jsem se.

„Proč tě zase maluju?“

„Ano, ten obraz na stojanu, ten, který jsem zakryla plachtou.“

„To není nový obraz, Leigh.“

Ale já si byla jistá, že je. Viděla jsem všechny obrazy a na žádném z nich nebyly mamčiny rysy tak jasně patrné.

„Proč je domek pořád zařízený jako malířský ateliér?“

„Prostě jsem se nedostal k tomu, abych ho nechal vrátit do původního stavu. Vlastně tam čas od času docela rád chodím a znovu prožívám ty chvíle, které jsme strávili společně při vytváření tohohle báječného uměleckého díla. Domek se teď pro mě stal hodně zvláštním místem.“ Tvář mu ztvrdla, rty se stáhly, oči zmenšily. „Proto mě tak zklamalo, když jsi tam dneska vzala cizího člověka.“

„Joshua není cizí člověk, Tony,“ řekla jsem rychle.

„Stejně jsem doufal, že budeš považovat ten domek za něco zvláštního. Než tam zas někoho přivedeš, prosím tě, nejdřív se mě zeptej, ano?“ Přikývla jsem. Byla jsem unavená a chtělo se mi ukončit tenhle zvláštní rozhovor. Znovu se podíval na panenku. „Tvá panna to určitě cítí taky tak,“ usmál se.

„A vůbec, vlastně jsem ti přišel ještě jednou popřát všechno nejlepší k narozeninám.“

„Děkuju, Tony.“

Přistoupil zase blíž.

„Všechno nejlepší, Leigh,“ zašeptal a rychle mě políbil na rty. „Hezky se vyspi,“ dodal, obrátil se a odešel.

Jakmile byl pryč, zavřela jsem dveře. Nechal mě v takovém víru nejistot a zmatků, že jsem nevěděla, co si mám myslet. Umyla jsem se a přichystala do postele, celá šťastná, že můžu zalézt pod měkkou pokrývku vedle svého Anděla. Události dne přede mnou defilovaly jako na přehlídce. Byla to skvělá oslava. Všichni mí přátelé se ohromně bavili a Joshua mě tak romanticky líbal a objímal, než nás Tony vyrušil… Mám opravdického kluka, svého chlapce.

Vzpomněla jsem si, že jsem mu slíbila zavolat, napřímila jsem se v posteli a vytočila jeho číslo.

„Tady je Joshua,“ ozval se. Nikdy neříkal haló.

„Tady Leigh.“

„Je všechno v pořádku?“

„Ano. Před chvílí odešel můj otčím. Dělal si starosti, ale nic velkého z toho nedělá a matce nic neřekne. Neboj se, a vůbec, mně je to jedno. Nedělali jsme nic špatného. Chtěla jsem, abys mě políbil,“ přiznala jsem se.

„A já tě chtěl líbat. Byla to skvělá oslava, Leigh. Nejlepší oslava, na jaké jsem kdy byl.“

„Bylo to skvělé, protožes byl tady, a protože jsme mohli být spolu. Přijdeš za mnou příští týden do školy?“

„Samozřejmě. William a já už plánujeme, co podnikneme.“

„Nemůžu se dočkat. Dobrou noc, Joshuo.“

„Dobrou noc, Leigh.“

„Anděl vzkazuje taky dobrou noc,“ dodala jsem se smíchem. Přiblížila jsem svou portrétní pannu ke sluchátku, jako by ho opravdu mohla slyšet a mluvit.

„Dobrou noc, Anděli.“

I Joshua se zasmál.

Když jsem zavěsila sluchátko, přitiskla jsem Anděla těsně k sobě. Zhasla jsem světla a zavřela oči v očekávání, že si vzpomenu na Joshuovo políbení a na pocity, které je doprovázely, ale místo toho jsem před sebou viděla stát Tonyho s očima soustředěně upřenýma na mou tvář, s lesklými rty a sevřeným úsměvem. V mých představách se na mém ňadru ocitla jeho ruka, ne Joshuova.

„Chci ti ukázat, varovat tě, učit tě,“ řekl. Proč mě ta slova rozechvěla? Snaží se jen být dobrým nevlastním rodičem, ne snad? A přece – musel se mě dotýkat zrovna tam, aby mi to dal najevo?

Mrzelo mě, že to nemohu povědět matce a zeptat se jí, co si o tom myslí ona – ale jak bych mohla, aniž bych jí pověděla všechno: jak jsme se s Joshuou odkradli z večírku do domku a líbali se a jak jsem mu dovolila, aby se mě dotýkal?

Ne, ne, říkala jsem si, určitě by soudila, že Tony udělal dobře.

Nebudu o tom všem mluvit; lepší bude prostě na to zapomenout. Nikdo kromě mé panny Anděla se nedozví, jak mě Tony Tatterton objímal a dotýkal se mě a líbal dnes večer v mé ložnici, ale byla jsem si jistá, že tohle je teprve začátek. Mezi mou portrétní pannou a mnou bude ještě mnohem víc tajemství.

Nakonec jsem usnula s pannou v náručí.

Pokud Tony matce o incidentu v domku něco řekl, buď na to zapomněla nebo jí to nepřipadalo nijak důležité, protože se o tom nikdy nezmínila. Joshua a já jsme o tom také přestali mluvit, ačkoliv jsme nezapomněli na to, jak jsme se líbali a objímali. Tělo se mi rozechvělo, kdykoli jsem snila o tom, jak mě zase tak objímá a líbá. Líbali jsme se, když jsme šli do kina, ale nebylo to ono, protože jsme nebyli sami. Nenaskytla se nám často příležitost zůstat spolu o samotě. Do našich pokojů ve Winterhavenu neměli chlapci přístup a děvčatům bylo zakázáno vstupovat do chlapeckých pokojů v Allandale.

Matka mi dovolovala zůstávat ve Winterhavenu přes víkend mnohem častěji, než jsem očekávala. Joshua, já, William a Jennifer jsme už byli nerozlučná čtveřice, známá po celé škole. Pořád jsme někam chodili a něco podnikali společně.

Marie a „klub“ vůči nám také změkly. Před Vánoci už jsme spolu všechny otevřeně mluvily, zvaly je do svého pokoje a znovu byly zvány do všech jejich pokojů. Jednoho dne nás Marie formálně požádala, abychom se k nim zase připojily. Souhlasily jsme, ale po pravdě řečeno jsme neměly kdy trávit s nimi tolik času jako dříve. Všechny víkendy jsme věnovaly Joshuovi a Williamovi.

Portrétní panny se staly velkým vánočním trhákem Tattertonových hraček. Tony zadal inzeráty do novin a časopisů po celé zemi. Bostonské noviny vytiskly o pannách články a já viděla samu sebe na obrázcích reprodukovaných v tisku. Přesně jak Tony předpovídal – většina děvčat ve Winterhavenu také chtěla portrétní panny a zanedlouho už jich desítky podaly své objednávky. Tony byl z toho v hotové extázi a každý víkend, pokud jsem se vrátila na Farthy, mi plno věcí ukazoval a vyprávěl o svém projektu.

Během zimních měsíců ještě trochu cestoval, sháněl nové trhy v Kanadě, Francii, Anglii, Španělsku a Itálii. Byl šťastný z úspěchu, kterého jsme dosáhli v konkurenci evropských společností, jež vyráběly stejné věci. Mamka s ním jela jen, na cestu, k níž patřil týdenní pobyt v hotelu Paláce ve Sv. Mořici.

Naneštěstí to byl týden, v němž se konalo školní představení. Měla jsem velkou roli, ale ona ani Tony se nemohli zúčastnit. Potají jsem doufala, že by mohl přijet tatínek, protože mi napsal, že v březnu nejspíš bude na Východním pobřeží kvůli nějakým schůzím v New Yorku a v Bostonu, ale vůbec neodpověděl na dopis, kterým jsem ho zvala.

Napůl jsem doufala, že stejně přijede, že vykouknu skrz oponu a uvidím ho, jak s Mildred přišel a usadil se v první řadě, ale vůbec se neukázal. Týden po představení přišel dopis plný omluv a já se dozvěděla, že nemohl dodržet svůj časový plán a ještě nedorazil do New Yorku. Dosud je na Západním pobřeží. Prý viděl inzerát na Tattertonovu portrétní pannu a připadá mu krásná.

Když přišlo jaro, byly už portrétní panny mnohamilionovou položkou říše Tattertonových hraček. Tony mi nikdy nepřestával děkovat, že jsem byla prvním modelem. Řekl mi, že ukládá podíl na zisku do svěřeneckého fondu na mé jméno. Podle mamky to bylo všechno skvělé a připomínala mi, jak jsem byla hloupá, když jsem váhala pózovat.

„Tony z tebe přece jen udělal hvězdu,“ říkala. „Není to senzační?“

Připadalo mi, že je. Všechny holky ve škole mi záviděly. Sama jsem měla nádhernou pannu, a teď z ní ještě nadělám vlastní jmění. Ukázalo se, že Tony je přece jen uvážlivý a seriózní člověk, říkala jsem si, a ty negativní věci, co jsem si o něm myslela, to, co dělal a říkal, až mě to polekalo, to všechno jako by odvál vítr. Svět, který zešedl a vyschl, když se mí rodiče rozvedli, se znovu rozjasnil a rozveselil. Měla jsem přítelkyně, chlapce, úchvatný domov a všechno, co by si dívka mého věku jen mohla přát – oblečení, klenoty, gramofonové desky, zkrátka kdeco.

Mamka to brala jinak. Navzdory svému nesmírnému bohatství, navzdory tomu, že teď byla vdaná za hezkého, chytrého a bohatého obchodníka, pořád si na to či ono stěžovala. Stále ji rozčilovala vlastní váha a domnělé nedokonalosti postavy. Koncem května ohlásila, že jede do Švýcarska, do „skvělých lázní“, o kterých se dozvěděla od svých bohatých přítelkyň. Bude tam aspoň měsíc, anebo „jak dlouho bude potřeba.“ Mě na tom nejvíc potěšilo, když řekla, že mohu zůstat ve Winterhavenu až do konce školního roku.

Odjela poslední týden v květnu. O dva týdny později skončil můj druhý školní rok ve Winterhavenu. Joshua, William, Jennifer a já jsme spřádali všechny možné plány na léto. Doufala jsem, že budu moct podniknout aspoň polovinu z toho, o čem jsme snili. Myslela jsem, že je začnu zvát všechny na Farthy hned od prvního víkendu. Když jsem to ale řekla Tonymu, prohlásil, že by bylo lépe počkat na matčin návrat, než někam pojedu nebo než pozvu své přátele na návštěvu.

Byla to naše první hádka a proběhla při naší první společné večeři. I malého Troye to velmi rozrušilo.

„Nejsem malá, Tony. Nemusím mít matčino svolení na každičkou věc, kterou chci udělat,“ namítala jsem.

„Ne, ale nepotrvá to už tak dlouho, než se vrátí, a bude lepší, když něco takového rozhodne ona,“ prohlásil jemně.

„Proč? Není to žádné životní rozhodnutí. Jen chci pozvat pár kamarádů na víkend. Není tu přece málo místa, ani to není nad naše poměry,“ trvala jsem na svém.

„Samozřejmě, že máme dost místa a můžeme si dovolit hosty. Ale pořád jsi nezletilá a rozhodnutí o tom, kam jedeš a s kým se stýkáš, musí dělat tvůj zákonný zástupce,“ odpověděl. „Kromě toho – po tom, co se stalo, když jsi byla s tím chlapcem o samotě… musel bych věčně věků dělat gardedámu a…“

„To není fér,“ vykřikla jsem.

„Stejně je to nesmírná zodpovědnost. Bylo by mi daleko líp, kdybychom počkali, až se vrátí Jillian. Nepotrvá to už tak dlouho a kromě toho…“

„Unudím se k smrti, než se mamka vrátí domů!“ vykřikla jsem. Tehdy se i Troyova očka zalila slzami.

„Ale ne, neunudíš,“ usmál se náhle Tony. „Vezmu si krátkou dovolenou a když je takhle skvělé počasí, dá se toho dělat plno. Budeme jezdit na koni. Dal jsem naplnit a vyhřívat venkovní bazén…“

„To není totéž!“ prohlásila jsem. Odhodila jsem ubrousek do talíře s jídlem. „Připadám si jak v pasti.“

„Ale Leigh, prosím tě, jen žádné hysterické záchvaty. Všechno šlo v nepřítomnosti tvé matky tak dobře, že bych strašně nerad…“

„Mně je to jedno. Není to spravedlivé,“ opakovala jsem a vstala od stolu.

„Leigh!“ vykřikl Tony, ale já vyběhla z místnosti a nahoru do svého apartmá, kde jsem se vrhla na postel. Objala jsem Anděla a vzlykala, až už jsem nemohla. Pak jsem se posadila, otřela si oči a zahleděla se na svou krásnou pannu. Vypadala tak soucitně a také smutně.

„Ach Anděli,“ řekla jsem, „proč nemůžu být jako ostatní mladí v mém věku a žít v normálním domě s normální rodinou, abych mohla dělat věci, jaké chtějí dělat holky v mém věku? Kašlu na všechno tohle bohatství. K čemu to je, když z toho nejsem šťastná?“

Vzdychla jsem. Samozřejmě, má panna nedokázala odpovědět, ale bylo mi líp, když jsem se jí mohla vypovídat.

Vstala jsem s Andělem v náručí a přistoupila k oknu s vyhlídkou na přední část pozemků. „Bude to tu jako ve vězení, Anděli. Moji přátelé nemohou sem a já nemohu za nimi, dokud se mamka nevrátí. Co řeknu Joshuovi, až zavolá? Co řeknu Jen? Je to trapné. Jak si může Tony myslet, že budu šťastná jen s ním? Ráda jezdím na koni a plavu, to ano; ale ráda bych taky dělala něco z toho se svými kamarády a ne s manželem své matky.“

Jako by slyšel, že o něm mluvím, objevil se náhle dole, rázně kráčel po zahradní pěšině a mířil k anglickému labyrintu. V okamžení zmizel uvnitř. Určitě šel do domku. Ale proč? Proč si tam pořád drží malířský ateliér? Proč mi lhal o tom novém obraze, když jsem se na něj zeptala? Prý nenavrhuje žádnou novou portrétní pannu. Tak co tam dělá?

Ze zvědavosti stejně jako z nudy a zoufalství jsem odložila Anděla zpátky na postel a spěchala dolů. Vyklouzla jsem postranními dveřmi z Farthy a vydala se za ním. Nechtěla jsem, aby mě Troy uviděl a chtěl vědět, kam jdu nebo co dělám. Křičel by, že půjde se mnou.

Denní světlo teď vydrželo mnohem déle, ale zářivě oranžové slunce už neochotně klesalo za horizont, dodávajíc tak světu snového a éterického vzezření. Ptáci už utichli, jen pár jich dosud švitořilo. Terejové nekřičeli. Modrá obloha se na východě zbarvovala do inkoustová a mně připadalo, že vidím první mihotání vzdálené hvězdy, která se zvolna vynořila z obrovské nesmírnosti vesmíru.

Spěchala jsem po trávě a tiše jako špeh vklouzla do dlouhého, širokého stínu vrhaného vysokými živými ploty. K velkému domu jsem se ohlédla jen jednou. Nechala jsem ve svém apartmá rozsvíceno, viděla jsem své tapety a záclony. Pak jsem se otočila, chvilku naslouchala a vkročila do bludiště.

Nikdy mi v těch chodbičkách nepřipadalo takové ticho ani taková tma. Uvědomila jsem si, že v tak pozdní hodinu jsem tam ještě nikdy nevstoupila, a v noci vůbec ne. Jak najdu cestu zpátky? Nebude uprostřed příliš tma už teď? Zaváhala jsem. Jak se tudy dostane Tony, jak přijde zpátky?

Stále poháněna podmanivou zvědavostí jsem pokračovala první chodbičkou dál, rychle zahnula za první a druhý roh a pak jsem co nejtišeji prošla středem bludiště. Jediné zvuky tu představovalo tiché chrupání několika spadlých větviček pod mýma nohama a můj těžký dech. Konečně jsem se vynořila na druhé straně a stanula proti domku. Rolety byly stále stažené, ale poznala jsem, že uvnitř jasně září světla.

Je možné, že má Tony další mladou modelku – někoho, koho by rád uchoval v tajnosti? Bojí se mé žárlivosti? Anebo že se mamka rozhněvá a bude žárlit? Držíc se teď ve stínu stromů, proklouzla jsem k plůtku a naslouchala. Hrála jakási tichá hudba, ale žádné hlasy jsem neslyšela.

Opatrně jsem prošla přední brankou a přistoupila k prvnímu oknu. Nebylo skrz ně skoro nic vidět, protože roleta byla důkladně stažená až dolů. Rozpoznala jsem jen nohy stojanu. Přesunula jsem se k druhému oknu. Odtud jsem měla mnohem lepší výhled na to, co se děje uvnitř, protože mezi roletou a spodním okrajem okna zbývalo nejméně deset centimetrů volného místa. Oknem bylo vidět do místnosti zezadu. Jako bych se zpoza malířských štaflí dívala na domovní dveře.

Zvolna jsem si klekla a nakoukla přes spodní část okenního rámu. Tony v místnosti nebyl, ale byl tu obraz, který jsem objevila, když jsem do domku zavedla Joshuu.

Zajíkla jsem se, když jsem spatřila, co k němu Tony přidal.

Nakreslil a namaloval tam sám sebe, jak leží nahý vedle ženské postavy, jež v sobě kombinovala tolik charakteristických rysů mé matky a mě samotné. Proč to udělal? Co to znamená?

Než jsem stihla vstát a odejít, vynořil se z kuchyně.

Znovu jsem zalapala po dechu. Byl úplně nahý!

Náhle se zastavil a pohlédl mým směrem. Cítila jsem, jak mi po šíji stéká ledový pot a okamžik jsem se nedokázala ani pohnout. Viděl mě?

Bez zaváhání jsem vyskočila a utíkala co nejrychleji k brance, otevřela ji a vyklouzla z ní tak rychle, jak jen mi nohy sloužily, až jsem se ocitla v chodbičce labyrintu.

Tvrdé lekce

VINOU SVÉHO ROZRUŠENÍ A ŠPATNÉHO SVĚTLA jsem několikrát chybně zahnula a nakonec shledala, že běhám v kruzích středem bludiště. Celá zpanikařená a zbrocená potem jsem se zastavila, abych nabrala dech. Srdce mi bušilo tak silně, až jsem myslela, že mi praskne námahou a tlakem. Zhluboka jsem se nadechovala a zoufale snažila vzpamatovat, abych dokázala klidně uvažovat a aby se mi vrátil orientační smysl. Zaklonila jsem se příliš dozadu a zachytla vlasy o nějaké větévky. Zaječela jsem, protože jsem nevěděla, co se děje. Myslela jsem, že mě někdo chytil. Jakmile jsem pochopila, oč jde, rychle jsem se uvolnila a pokračovala v cestě.

Pečlivě jsem zvolila jeden směr a pak druhý, nutila jsem se postupovat mezi živými ploty zvolna a přesně, až jsem uviděla známý východ na straně Farthy a vyrazila z něj ven. Znovu jsem se zastavila, lapala po dechu a naslouchala. Viděl mě Tony? Pronásleduje mě? Neslyšela jsem žádné kroky, nic.

I tak jsem se kvapně vrátila do domu a vyběhla nahoru do svého apartmá. Jakmile jsem vstoupila, zavřela jsem za sebou dveře a opřela se o ně zády. Za zavřenými víčky jsem znovu viděla ten nový obraz. Tonyho levá ruka mi úplně zakrývala pravé ňadro a usmíval se na mě, nebesky modré oči měl namalované tak jasně, že na obraze vypadaly, jako by úplně světélkovaly.

Pak jsem ho před sebou znovu viděla, jak se vynořuje nahý z kuchyně. Usoudila jsem, že si svlékl šaty, protože sám sobě stál modelem. Na protější stěně pravděpodobně viselo zrcadlo, říkala jsem si. Jaký jiný důvod by měl k tomu, aby se při práci svlékal?

Nevykřikl, ani se rychle neoblékl, aby mě pronásledoval.

Možná mě přece jen neviděl, jak nakukuju do okna. Rozhodla jsem se, že o tom nebudu mluvit. Ale až se matka vrátí, řeknu jí to. O něčem takovém by se měla dozvědět. Bylo to strašně bizarní.

Když jsem teď byla v bezpečí svého pokoje, uklidnila jsem se. Tělo jsem měla dosud lepkavé potem, hedvábná blůza mi přilnula k pažím a hrudi jako přilepená. Připadala jsem si nečistá, špinavá – nejen útěkem mezi živými ploty, ale i tím, co jsem viděla. Zavrtěla jsem hlavou a otřásla se. Pak jsem se schoulila jako člověk, kterého zastihla sněhová bouře, a spěchala přes apartmá do koupelny, napustit si horkou lázeň. Nasypala jsem do ní trochu pěnivého koupelového pudru a pozorovala, jak voda modrá. Sladká vůně kolem mě kroužila jako dým.

Přistoupila jsem k prádelníku a vybrala si noční košili. Zavěsila jsem ji na dveře koupelny, usedla k toaletnímu stolku a rozčesala si vlasy. Na stolek spadlo několik drobných větévek a listů. Při pohledu do zrcadla jsem si všimla, že mám tvář dosud dost zardělou, líce jasně rudé, jako by je někdo zpolíčkoval. Okamžik jsem seděla jako omámená. Pak jsem si vzpomněla na vanu a rychle vstala. Stáhla jsem ze sebe co nejrychleji šatstvo a spustila se do konejšivé, teplé, voňavé tekutiny. Objala mě a já zavřela oči a ulehla do ní, sténajíc rozkoší.

Možná jsem ve vodě na pár minut usnula. Nevím; ztratila jsem přehled o čase. Náhle jsem otevřela oči a uvědomila si, že lázeň znatelně ochladla. Hned jsem z ní vstala a osušila se. Pak jsem si oblékla noční košili a vklouzla pod měkkou pokrývku, hledajíc bezpečí a teplo vlastní postele. Chtělo se mi jen spát a zapomenout na celý den.

Když jsem se podívala z okna vlevo od sebe, uviděla jsem srpek stříbrného měsíce, prosvítající skrz několik gázovitých mraků. Nad ním mrkala jediná jasná hvězda jako světlo lodi zakotvené na noc kdesi daleko na inkoustovém oceánu. Měsíční světlo mi proudilo do pokoje a měnilo nábytek v přízračné siluety, ale Andělovy oči se konejšivě třpytily. Natáhla jsem se a vzala panenku za ručku. Pak jsem zavřela oči a upadla do spánku, nemohouc se dočkat klidu a tmy.

Náhle jsem prudce otevřela oči. Vycítila jsem, že nejsem sama. Nepohnula jsem se; zbystřila jsem sluch a čekala. Bylo jasně slyšet, jak někdo jiný ztěžka dýchá. Postupně, kousek po kousku, jsem se obrátila v posteli, až jsem ležela úplně na zádech a vzhlédla. V tomtéž stříbřitém měsíčním světle, které mě ukonejšilo a ukolébalo ke spánku, stál Tony Tatterton a nahá hruď se mu třpytila. Tolik jsem se třásla, až jsem myslela, že mi budou drkotat zuby, jestliže promluvím, ale má slova zazněla přímočaře a opravdově.

„Tony, co chceš?“ otázala jsem se.

„Ach Leigh, má Leigh,“ zašeptal. „Je čas oživit obraz. Je čas, abych udělal, co jsem ti slíbil: ukázal, učil…“

„Co tím myslíš? Co chceš? Teď spím. Prosím tě, odejdi,“ žadonila jsem, ale neposlechl. Sedl si na pelest mé postele. Bála jsem se sklopit oči a sledovat jimi linie jeho těla, protože i bez dívání jsem vycítila, že je úplně nahý.

„Jsi stejně krásná jako tvá matka,“ pohladil mě po vlasech. „Krásnější. Muži tě budou pronásledovat všude, kam se hneš, ale ty jsi vzácné umělecké dílo. Nikdo by se tě neměl dotýkat a zneužívat tě. Jsi příliš zvláštní; a přece musíš vědět, co to znamená a co se může stát. Musíš být připravená a vědět. Můžu to pro tebe udělat. Jsem jediný, kdo by to pro tebe měl udělat, protože jsem tě svým způsobem stvořil.“

Položil mi ruku na tvář. Pokusila jsem se odtáhnout, ale už jsem narazila na pelest.

„Zvedl jsem tě z plátna a jako Pygmalion jsem tě naplnil životem a krásou. Každý, kdo se pase pohledem na portrétní panně, pase se na tvé kráse, kráse, kterou jsem vytvořil těmihle prsty,“ přejížděl mi špičkami prstů po bradě a dolů po šíji.

„Tony, chci, abys ihned odešel. Prosím tě, okamžitě odtud vypadni,“ požadovala jsem rozechvělým hlasem. Nedokázala jsem si pomoct. Srdce mi bušilo, zalykala jsem se vlastním dechem a lapala po vzduchu, abych vůbec mohla utvářet slova.

Choval se, jako by mě neslyšel. Místo aby odešel, stáhl ze mě pokrývku a úhledně ji skládal podél mého těla. Natáhla jsem se, abych si ji přitáhla zpátky, ale chytil mě za ruku a přiložil si ji ke rtům.

„Leigh,“ zasténal. „Má portrétní panenko.“

„Tony, vypadni. Co to děláš?“

Zvedla jsem hlavu a ramena a spatřila, že je skutečně úplně nahý. Vklouzl vedle mě do postele, ruce na mých stehnech, vyhrnoval mi noční košili po těle. Chtělo se mi promluvit a říct mu, že jsem skoro jeho dcera a že by tady neměl být a dělat tyhle věci, ale nedokázala jsem popadnout dech. Vyhrnul mi noční košili až do pasu.

Odstrkovala jsem ho, tlačila mu dlaněmi na čelo, ale byl silný a odhodlaný.

„Tony, co si to dovoluješ? Slez ze mě. Prosím tě, nech toho!“

Sklonil hlavu, až se rty dotkl mého krku, sledoval jimi linii mého hrdla, vychutnával chuť a dotek mého těla. Zachvěla jsem se, chtěla jsem, aby přestal, ale mé malé ruce a slabé paže na jeho široká ramena a hruď nijak nepůsobily. Vyhrnoval mi noční košili ještě dál, až jsem ji měla v podpaží. Když přitiskl hrudník k mému obnaženému poprsí, cítila jsem, jak pravidelně mu buší srdce, až to vypadalo, jako bych k němu patřila. Rty měl těsně u mého ucha.

„Musíš zakusit, pochopit, vědět,“ šeptal. „Budeš vědět a budeš připravená. Je to má povinnost, má odpovědnost, součást uměleckého procesu tvého stvoření,“ přesvědčoval sám sebe, že to, co dělá, je správné a nezbytné.

„NE, DOST!“

Pokoušela jsem se ho přemoci, bušila jsem mu pěstičkami do ramen a do šíje, ale byly jak mouchy na koňském hřbetě – jen drobná nepříjemnost. Cítila jsem, jak vklouzl nohama mezi moje. Panika ve mně narůstala. Sesunul ruce dolů a objal mě, pevně mi přitiskl paže k tělu. Rty mi přejížděl po klíční kosti a dolů mezi ňadra. Cítila jsem mokrou špičku jeho jazyka.

„Ukázat… naučit…“

„TONY!“

Tělo se mi chvělo a otřásalo, ale rukama jsem mohla hýbat jen trošku, protože jeho silné paže mě držely jako liány. Tiskl se na mě, pevně se mi vklínil mezi nohy a pomocí svých pak roztáhl od sebe má stehna.

„Musíš pochopit… jsem odpovědný… prosím, neper se se mnou. Nech si ukázat… naučit…“

„DOST,“ vykřikla jsem ještě jednou naposled, ale byl to marný křik. Vnutil mi to, co mělo být dáno pouze z lásky. Jeho vniknutí bylo tvrdé a přesné, otevřel si mě. Horká, palčivá bolest přišla a pominula. Cítila jsem, jak se mi točí hlava, bylo mi na omdlení. Možná jsem na pár vteřin i omdlela. Mé tělo mu bylo úplně vydáno na pospas, pohybovalo se spolu s ním. Na okamžik jako bych se od něj vzdalovala, hlava mi klesla zpět na polštář, zbytek mě byl pod ním. Dělal si, co chtěl. Ve svých myšlenkách mě jen jiným způsobem modeloval.

Můj křik zněl jako výkřiky panenky. Kousla jsem se do spodního rtu a snažila se to vydržet. Žár mi stoupal z nohou a břicha v soustavných, rytmických vlnách, putoval výš a výš, až mě překonal. Měla jsem pocit, že se pod ním propadám do postele.

Nakonec uvolnil své sevření na mých pažích a trupu a dotkl se prsty mých rtů a lící, potom je následoval i rty.

„Vidíš? Cítíš a chápeš tu moc? Teď jsem z tebe udělal ženu,“ prohlásil. „Dokončil jsem své největší umělecké dílo, udělal jsem z tebe živou portrétní pannu.“

Zasténala jsem, polykajíc výkřiky. Líce jsem měla mokré slzami. Oči jsem nechala pevně zavřené. Cítila jsem, jak na ně něžně přitiskl rty a jak mě pak líbá na rty. Po dlouhém okamžiku míčem se zvedl. Neodvažovala jsem se promluvit ani pohnout ze strachu, že se vrátí. Slyšela jsem ho hluboce vzdychnout, pak mi přejel prstem linii mezi prsy a dolů po břiše. Okamžik tam setrval.

Pak zamumlal: „Má portrétní panenko. Hezky se vyspi.“

Slyšela jsem jeho vzdalující se kroky a otevřela oči, právě když vycházel ze dveří. V tu chvíli, kdy se dveře zavřely, mi vytryskly slzy a ramena se roztřásla. Schoulila jsem se do sebe, dosud nahá, a vzlykala. Nakonec jsem se posadila. Zírala jsem nevěřícně do tmy, pochybujíc o tom, co se stalo. Možná to byl jen zlý sen. Chtělo se mi to popřít, ale mé tělo se dosud třáslo jeho polibky a násilnictvím, nedovolilo mi nic ignorovat ani předstírat.

Co budu dělat? Ke komu uteču? Mamka byla dosud pryč. Otec si někde se svou novopečenou ženou budoval svůj podnik. Tady jsou jen sloužící a malý Troy. Vstala jsem z postele a šla do koupelny, opírajíc se cestou o stěnu. Rozsvítila jsem a zadívala se na sebe do vysokého zrcadla. Tvář jsem měla uslzenou a rudou jako řepa. Šíji a ramena jsem měla skvrnité od jeho násilnických polibků a laskání. Znovu mě udeřilo vědomí toho, co se stalo. Znovu se mi zatočila hlava a musela jsem si sednout.

Uvažovala jsem, nemám-li zavolat Jennifer nebo Joshuovi, ale příliš jsem se styděla. Co bych řekla? Co by vůbec mohl kdo z nich udělat? Nemám nikoho než sebe. Musím si pomoct sama. Nakonec, po sérii hlubokých nadechnutí, jsem dokázala znovu vstát. Zhasla jsem a vrátila se do postele. Co jiného mi zbývalo? Nemohla jsem běhat a řvát po chodbách Farthy.

Natáhla jsem se pro Anděla. Vypadala otřeseně a posmutněle. Objala jsem ji a přitiskla k sobě, dychtíc po útěše, kterou jsem tak zoufale potřebovala. Jaká ironie – ta panna, kterou stvořil Tony, tu teď byla, aby mě ukonejšila po tom strašném, co mi udělal. V té panně však je víc ze mě než z něj, říkala jsem si. A teď jím opovrhuje stejně jako já.

„Ach Anděli, máme jen jedna druhou. V jednom měl Tony pravdu… obě jsme portrétní panny.“

Zavřela jsem oči a nechala se pojmout do náruče spánku, který mě odnesl z tohoto tvrdého a otřesného světa.

Teplé sluneční světlo mě pohladilo po tváři a přinutilo mě otevřít oči. Rychle jsem zamrkala, vzpamatovala se, uvědomila si, kde jsem a co se v tomhle pokoji stalo předchozí noci. Když jsem se posadila, jaksi jsem očekávala, že všude bude nepořádek – čekala jsem, že svět bude stejně vzhůru nohama jako já; jenže kolem mě se nic nezměnilo. Všechno v pokoji bylo stejně úhledně uspořádáno jako dřív. Sluneční světlo vesele zářilo skrz okna. I panenka Anděl vypadala svěže a odpočatě.

Byl to všecko jen zlý sen? Podívala jsem se po sobě, jako bych mohla najít nějaké důkazy. Paže jsem měla bolavé tam, kde mi je Tony přimáčkl k tělu svým liánovitým sevřením a stehna mě bolela, ale jinak jsem na sobě neměla žádné výmluvné jizvy ani známky jeho vášně. A přece jsem měla pocit, že všechny jizvy mám uvnitř. Nebyl to zlý sen.

Zvolna jsem vstala a seděla chvíli na posteli, uvažujíc, co mám dělat. Utekla bych k tatínkovi, kdybych jen věděla, kde je, říkala jsem si; jenže podle toho, co jsem věděla, teď mohl být v půli cesty na druhý konec světa. Rozhodla jsem se osprchovat a obléct. Nechtěla jsem sejít dolů a stanout tváří v tvář Tonymu, ale nemohla jsem na druhou stranu ani zůstat celý den ve svém apartmá. Nejspíš bych mohla tvrdit, že jsem nemocná a nechat si jídla nosit nahoru, ale to by sem nakonec přivedlo i jeho, říkala jsem si, a ke konfrontaci by stejně došlo.

Kromě toho jsem nebyla vzhůru ještě ani deset minut, když jsem u dveří uslyšela Troye. Přišel, aby mi připomněl sliby, které jsem mu dala předchozího dne – sliby stran toho, co spolu budeme podnikat. Odvrátila jsem od něj tvář, když mluvil, ze strachu, aby nespatřil děs a hrůzu v mých očích a nepolekal se jich. Byl ale příliš vzrušen našimi plánovanými činnostmi, než aby si něčeho všiml.

„Říkalas, že se mnou dneska půjdeš na pláž, Leigh. Můžeme jít hned po snídani? Můžeme? Prosím? Můžeme hledat škeble.“

„Tak dobře,“ souhlasila jsem. „Jen mě nech osprchovat a obléct. Jdi dolů a začni snídat.“

„Tony už je dole,“ hlásil.

„Dobře.“ Napadlo mě, že se snad Tony nají a bude už pryč, až tam přijdu, takže jsem se sprchováním a oblékáním nijak nepospíchala. Vypadalo to, že bude hodně teplý den, a tak jsem se na procházku s Troyem po pláži rozhodla pro šortky a blůzu s krátkými rukávy.

Naneštěstí když jsem dorazila do jídelny, Tony tam ještě seděl, četl svůj Wall Street Journal a usrkával kávu. Srdce se mi rozbušilo rychleji, když sklonil noviny, aby na mě pohlédl. Upřela jsem na něj oči s největší zuřivostí, na jakou jsem se zmohla, ale on jako by to vůbec neviděl. Vesele se usmál.

„Dobré jitro, Leigh. Dneska bude krásně. Troy říká, že si spolu vyjdete na pláž. Mohl bych jít s vámi.“

Pohlédla jsem na Troye. Dobýval se vidličkou do půlky grapefruitu. Ošetřovatelka ho napomenula, aby si nehrál s jídlem. Beze slova jsem usedla na své místo. Služka mi okamžitě nalila pomerančovou šťávu. Pohlédla jsem na Tonyho a spatřila, že se stále ještě usmívá a pozoruje mě. Vlasy měl úhledně učesané a na sobě modrobílou košili s krátkými rukávy a světle modré kalhoty. Vypadal čile a odpočatě.

Jak je tohle možné? napadlo mě. Myslí si snad, že prostě zapomenu, co mi udělal? Myslí si, že když se bude tvářit, že je všechno v pořádku a nic se nezměnilo, dokáže se s tím vypořádat? Určitě musí očekávat, že všecko povím matce. Bude se s ním chtít rozvést a odjedeme odtud.

Ale nechoval se, jako by mu to dělalo sebemenší starosti. Úhledně poskládal noviny a upil kávy.

„Troy dneska ráno pořádně snídá, protože ví, že bude potřebovat energii, jestli má zvládnout všechno to, co má s tebou dneska v plánu, Leigh,“ mrkl Tony. „Viď, Troyi?“

„Hm,“ pravil a zuřivě žvýkal sousto grapefruitu.

„Myslel jsem, že by ses třeba chtěla dneska projet na koni, Leigh. Už jsem požádal Kudrnáče, aby nám po obědě připravil Bouřliváka a Hroma. Co tomu říkáš?“

Pohlédla jsem na Troye a jeho ošetřovatelku. Oba se zabývali jinými věcmi a Tonyho neposlouchali. Pak jsem se na něj zamračila.

„Jak můžeš vůbec něco takového navrhnout?“ otázala jsem se skrz zaťaté zuby. Pokrčil rameny.

„Myslel jsem, že by se ti to dneska mohlo líbit. Mohl by být skvělý den na vyjížďku. Já myslel, že ráda jezdíš na koni.“

„Jezdím ráda na koni. O to tady nejde,“ odsekla jsem.

„Tak tedy co je?“

„Ty čekáš, že s tebou půjdu jezdit na koni po… po tom, co se stalo v noci?“

Ošetřovatelka prudce vzhlédla. Tonyho úsměv ochabl, ale rychle jej vystřídal výraz zmatku.

„Co tím myslíš? Co se stalo?“

Pohlédla jsem na ošetřovatelku. I služka se zarazila a natočila naším směrem dychtivé ucho.

„Nechci o tom teď mluvit,“ napila jsem se džusu. Tony se na své židli napřímil.

„Tak tedy,“ řekl. „Snad ti bude po obědě líp. Pokud ano, všechno bude připraveno. Stejně to může být jen krátká vyjížďka, pokud jde o mě. Musím dnes ráno vyřídit pár věcí v kanceláři, neočekávaných věcí, a večer musím jet do Bostonu.“

„Pokud jde o mě, můžeš tam jet hned,“ odvětila jsem rychle. Tony neodpověděl. Zavrtěl hlavou, udělal grimasu a vrátil se ke svým novinám.

Ten komediant, říkala jsem si. Opravdu čeká, že mu to vyjde? Rozhodla jsem se momentálně všeho nechat, kvůli Troyovi i kvůli sobě. Už repetil o naší procházce po pláži a o všem, co má v plánu se škeblemi, které spolu nalezneme. Musela jsem se usmát a být šťastná spolu s ním.

Tony dopil kávu a vstal.

„Snad se s vámi dvěma uvidím na pláži,“ řekl. Pak se omluvil a odešel od stolu. Dosnídala jsem a pak vyrazila s Troyem na pláž dřív, než se k nám Tony stihl přidat.

Troyovo nekonečné radostné brebentění mi bránilo v černých myšlenkách, protože v duchu jsem se pořád vracela k děsivým událostem předchozí noci. Troy se mě na něco zeptal. Byl dnes ráno ve zvídavé náladě a jeho verbální energie mi bránila v přemýšlení.

„Čím to, že se mraky hýbou, Leigh? Koukej,“ ukazoval. „Ten velký byl támhle a teď je tuhle. Mají křídla?“

„Ne,“ usmála jsem se. „To je strká vítr.“

„Proč vítr nefouká rovnou skrze ně?“

„Nejspíš někdy ano. Proto existují taky ty malé, kusy těch větších,“ odvětila jsem a prohrábla mu prsty jemné vlásky. Při chůzi houpal kyblíčkem a dusal do měkké pláže odhodlanými kroky.

„Kdybych byl tam nahoře, taky by mě strkal vítr?“

„Kdybys byl dost lehký, aby ses vznášel, tak ano.“

„A rozlámal by mě na kusy jako mrak?“

„Jen kdybys byl udělaný ze vzduchu. Proč myslíš na takové věci?“ napadlo mě, jaké má asi sny. Pokrčil rameny.

„Tony říká, že někde mají tak silný vítr, že zvedne lidi ze země a roztočí je jako mráčky.“

„Ale Troyi,“ zastavila jsem se, poklekla a objala ho. „Tady ne. Tady jsi v bezpečí.“

„Tebe ten vítr taky neodfoukne?“ zeptal se skepticky.

„Ne. Slibuju,“ prohlásila jsem, i když jsem v srdci pociťovala jakýsi strašný vítr, který mnou zmítal a vyvál ze mě veškeré bublinky štěstí, které tam snad kdy byly.

Usmál se a vymanil z mého objetí. Rozběhl se k vodě.

„Koukej! Koukej ty modré škeble!“ vykřikl a začal si jimi plnit kyblíček.

Zhluboka jsem se nadechla svěžího mořského vzduchu. Jako by mi čistil plíce a vymýval úzkost a tíhu, jež jsem pociťovala v těle. Ohlédla jsem se, abych měla jistotu, že nás Tony nesledoval. Neviděla jsem ho a usoudila, že si určitě uvědomil, že ho ve své blízkosti nesnesu. Přesvědčena, že Troy i já budeme mít pokoj, pustila jsem se spolu s ním do probírání škeblí a naplnili jsme jeho kyblíček těmi nejkrásnějšími.

Když jsme se s Troyem vrátili, nebyl Tony doma. Když se po něm Troy ptal, Curtis mu ohlásil, že Tony odjel do Bostonu mnohem dřív, než očekával. Curtis rovněž sdělil, že mi však nechal vzkaz – koně budu mít připraveného, kdybych se chtěla odpoledne projet.

Nechtěla jsem. Celý den jsem si četla a hrála s Troyem v jeho apartmá. Těsně před večeři jsem ho vzala na procházku do zahrady. Vzali jsme si s sebou kusy starého chleba a krmili u fontán ptáky.

Tony se na večeři nevrátil, čemuž jsem byla ráda. A pak přišel Curtis s telegramem od mé matky – ohlašovala, že se zítra kvečeru vrátí ze svých evropských lázní.

Ach díky Bohu, pomyslela jsem si. Všechno jí povím, každičký detail, aby pochopila, jakou hrůzou jsem prošla a jak hrozného muže si vzala. Určitě odtud během několika dní odjedeme. Tony zaplatí za to, co mi udělal. Když se má matka na nějakého muže rozhněvala, dokázala být velmi zdatným protivníkem. Rozhodla jsem se, že žádné omluvy, žádné sliby, žádné drahé dary, nic mě nepřiměje, abych mu odpustila. Napůl jsem očekávala, že mě přijde prosit o odpuštění, jakmile zjistí, jak brzy se má matka vrátit.

Když se setmělo, jímala mě čím dál větší úzkost. Kdekoli jsem se v tom velkém domě ocitla, natáčela jsem ucho k domovním dveřím, očekávajíc Tonyho příjezd. Jak hodiny míjely, narůstalo ve mně napětí, tikalo jako stojací hodiny a směřovalo k okamžiku, kdy přijde domů a určitě mě bude hledat. Ať jsem se jakkoliv snažila rozptýlit a zaměstnat, nefungovalo to – nedokázala jsem poslouchat rádio, dívat se na televizi, číst ani mluvit s Troyem – nic nezabránilo mým myšlenkám, aby se vracely k událostem předchozí noci.

Nakonec, spíš ze strachu než z únavy, jsem se stáhla do svého apartmá; jenže v tu chvíli, kdy jsem za sebou zavřela dveře, jsem se cítila bezbranná a jako v pasti. Koneckonců právě tady se to stalo, sem přišel a sem by mohl přijít znovu. Jen v ložnici mé matky byl na dveřích zámek. Trvala na něm, protože si cenila svého soukromí a, jak jsem si teď uvědomovala lépe než dřív, možnosti vzdálit se od svého žádostivého mladého manžela.

Něco mě napadlo. Oblékla jsem si župan, vklouzla nohama do trepek, popadla Anděla a vyšla ze svého apartmá. Vydala jsem se rovnou do matčina apartmá, zavřela a zamkla za sebou vnější dveře. Nejenže jsem se cítila tím bezpečněji, ale už jen být v matčině pokoji, čichat její jasmínové vůně a vidět její líčidla, oblečení a střevíce mi dávalo pocit bezpečí. Oblékla jsem si jednu z jejích nočních košil a nanesla na šíji trochu jejího jasmínového parfému. Pak jsem zalezla do její postele, přesně jako kdysi v Bostonu, když jsem byla ještě hodně malá. Její prostěradla, povlaky na polštáře a pokrývka voněly tak svěže a čistě, jak to odjakživa vyžadovala.

„Ach mami,“ zasténala jsem. „Kdybys tu tak doopravdy byla.“ Položila jsem Anděla vedle sebe na polštář a zhasla lampu na nočním stolku.

Měsíc byl dnes v noci větší, jeho stříbřité světlo jasnější a nestíněné plynoucími oblaky. Měsíci se shlukla u nohou přeprška hvězd a já si představovala království na obloze, jemuž panuje krásná princezna Luna, která má stále u nohou desítky hezkých nápadníků – hvězd. Tam nahoře nikdy neumlká něžná, sladká hudba a neexistuje tam krutost a zloba, ani děti s rodiči, kteří se navzájem nenávidí, ani pokřivení a odporní muži, ani žárlivé ženy, ani dívky, co si chtějí navzájem ubližovat.

„Do takového světa bychom patřily, Anděli,“ zašeptala jsem. „Takový svět bychom měly mít.“

Zavřela jsem oči a snažila se o něm snít, snít o světě s ulicemi dlážděnými bonbóny, se šťastnými dětmi, chytrými a hezkými jako malý Troy, které se smějí a v bezpečí si hrají; o světě teplých, veselých domovů plných láskyplných rodin, s tatínky, co po práci uhánějí zpátky, aby byli zase s dětmi a manželkami. Byl to svět bez toho prudkého větru, jehož se Troy tak obával, svět bez šedé oblohy, kde všechny dívky mého věku měly portrétní panny a oddané chlapce.

Kdybych se jen mohla vznést, zvolna stoupat k měsíci a stát se součástí toho světa…

Usnula jsem, ale o několik hodin později mě probudil nějaký zvuk a rozsvícená světla v obývacím pokoji. Rychle jsem se posadila v matčině posteli. Tony stál ve dveřích, tvář a tělo ve stínu. Náhle se zasmál. Nedokázala jsem promluvit; srdce se mi rozbušilo.

„Zase ses přede mnou zamkla,“ a znovu se zasmál. Je možné, že si mě plete s matkou, že si špatně přečetl ten telegram a myslí si o ní, že se vrátila už dnes večer? Podržel na světle klíč.

„Nikdy jsem ti neřekl, že jsem si dal udělat kopii na dobu, až mě konečně unaví tvá… tvá směšná starodávnost: zavírat se přede mnou, svým manželem, ve své ložnici, držet si mě od těla, odpírat mi manželská práva. Tak, teď mě to tedy unavilo, unavilo mě nechat ze sebe dělat blázna. Když jsme se poznali, byl jsem dost hezký a žádoucí. Teď jsme manželé a tys mě přiměla podepsat tu směšnou manželskou smlouvu a myslíš si, že mě můžeš odhánět. Ale já si to nedám líbit. Už ne. Přišel jsem si pro to, co je po právu mé a co bys měla správně taky chtít.“ Vkročil dál do místnosti.

„Tony,“ zašeptala jsem hlasitě. „Já nejsem mamka. Já jsem Leigh.“

Zarazil se a dlouhou chvíli bylo ticho. Protože se přesunul ze světla do tmy, neviděla jsem mu oči ani výraz tváře, ale cítila jsem, jak je zmaten.

„Spím dneska v maminčině ložnici. Ještě není doma. A už jdi. Už jsi toho udělal dost, abych tě nenáviděla jednou provždy!“

Náhle se znovu zasmál, tentokrát chladně a ostře.

„Tak ty chceš být svou matkou,“ řekl. „Chceš být přesně jako ona. Vlezlas jí do postele, vzala sis její noční košili a její parfém. Sníš o tom, že budeš Jillian, že budeš přece jen mou ženou. Tohle je tvá představa.“

„NE! Proto jsem sem nepřišla. Přišla jsem, abys za mnou nemohl! Vypadni!“

„Přesně jako tvá matka, odmítáš si přiznat, co doopravdy chceš, co skutečně potřebuješ. Chápu. Je to rodová kletba,“ dodal a zasmál se.

„Vypadni,“ prosila jsem zoufale.

„Zamkla ses přede mnou přesně jako ona,“ odsekl. „To není správné. Nesnesu to.“ Přistoupil blíž. Když už byl jen pár kroků ode mě, ucítila jsem z jeho dechu whisky. To mě vyděsilo ještě víc. Skrčila jsem se a přitáhla si pokrývku k tělu.

„Prosím tě, jdi pryč, Tony. Bojím se tě a nesnesu to, cos mi udělal. Už jen při pomyšlení na to je mi nanic. Prosím tě, jen odejdi.“

„Ale takhle to nesmíš brát. Musíš ty strachy potlačit. Proto zamykáš dveře a nalézáš si jednu výmluvu za druhou, abys nemusela být se mnou?“ zeptal se, znovu si mě pletl s matkou.

„Ne, Tony. Nejsem Jillian. Já jsem Leigh. Copak to nechápeš? Neposloucháš mě?“

„Pořád samý hněv, ale hněv je vášeň. Nevidíš to? Jsi plná touhy, plná toužení a vášně. Nesmíš ignorovat ten hlas v sobě,“ usedl rychle na postel. Ucouvla jsem před ním s myšlenkou, že na druhé straně z postele vyklouznu a uteču mu; byl však příliš hbitý, očekával mou únikovou cestu. Natáhl se a popadl mě za zápěstí a kroutil je, až jsem už nedokázala udržet ruce sevřené na přikrývce. Vykřikla jsem bolestí a on mě pustil, ale opíral se mi o nohy a pas.

„Je krásná noc, romantická noc, noc, o jaké sní milenci.“

„My nejsme milenci, Tony,“ zaúpěla jsem skrz slzy.

„Jistěže jsme. Jednou provždy jsem s tebou spojen svým dílem.“

„JDI ODE MĚ PRYČ!“ vykřikla jsem, když mi položil ruku na stehno. „Má matka se to dozví, všechno. Dozví se, cos mi udělal včera v noci a bude tě nenávidět jednou provždy a opustí tě,“ prskala jsem na něj. Hněv byl lepší než strach.

Ale znovu se zasmál.

„Ty to chceš povědět matce? Co jí povíš? Co už ví, anebo spíš bych mohl říct, co doufá. Kdo si myslíš, že mě k tobě žene, postrkuje, povzbuzuje? Kdo navrhl, abych tě použil jako svůj model – nahý model? Nejsem blbec. Vím, proč to udělala; ale smířil jsem se s tím, sám jsem po tom toužil. Jsi krásná a budeš krásnější než ona. Nemyslíš, že ona to taky ví, a nemyslíš, že ji to žere?“

„Ne,“ zařvala jsem. „To jsou samé lži.“

„Že by?“ Zasmál se. „Myslela si, že jsme se my dva milovali v tom domku a tolerovala to.“

„Lháři!“ Rozmáchla jsem se po něm, ale zachytil mé drobné pěsti ve vzduchu a podržel je ve svých.

„Nemáme před sebou navzájem žádné tajemství. Snažil jsem se ji přimět k žárlivosti, přimět ji, aby mě víc chtěla, tak jsem jí to řekl – řekl jsem jí, jak jsi se vzrušila a dožadovala ses, abych se s tebou miloval, když jsem tě přiměl pózovat a když jsem se tě dotýkal. Víš, co řekla? Řekla, že ses aspoň učila od mistra, od zdatného milence. Ach, já věděl, že mi jen lichotí, ale skutečně ji to nijak nerozčililo.“

„To by neřekla,“ zavrtěla jsem hlavou. „To ne.“ Vyprostila jsem své zápěstí. „Ani ji neznáš. Říkáš, že před sebou nemáte žádná tajemství, ale ona před tebou jedno má, a velké,“ prohlásila jsem co nejopovržlivěji. „Ani nevíš, kolik je jí doopravdy let. Myslíš si, že je o celá léta mladší než ve skutečnosti. Nikdy se ti úplně nesvěřila.“

„Ale já znám její opravdový věk, má zlatá,“ řekl klidně, tak klidně, až mi srdce pokleslo. „Důkladně jsem si prošel její minulost. Naneštěstí mě má láska k ní zaslepila a já s tím počkal až po svatbě. Nikdy se nedozví, jak zrazený jsem si připadal – že přede mnou zatajila takovou věc – přede MNOU, který jsem zbožňoval i půdu, po které kráčela. Teď ji nechám žít v jejím snovém světě. Komu to uškodí?“

„Ne, zase lžeš. Jdi pryč, vypadni!“ Strčila jsem do něj, ale tentokrát mě vzal za obě zápěstí, přitáhl k sobě a hrubě políbil na rty. Zápolila jsem s ním, ale byl příliš silný. Na ústech mi zůstala chuť jeho whisky a z té se mi udělalo nanic.

Zvedl se na kolena, naklonil se nade mě a vtiskl mi ruce do polštáře.

„Jsi už teď krásnější, protože jsi svěží a daleko nevinnější. Máš pravdu: v tobě není faleš. Jsi doopravdy portrétní panna,“ dodal a znovu mi přitiskl rty na šíji.

Znovu jsem se kroutila a převracela pod jeho tělem, a znovu mi vklouzl mezi nohy a zmocnil se mě jako včera. Bylo to jako opakující se zlý sen. Křičela jsem, prosila, žadonila, ale uši měl zavřené před vším kromě těch hlasů, které slyšel kdesi v sobě, hlasů touhy a vášně, jež se nedaly umlčet.

Po celé to nucené milování si mě pletl s matkou, střídavě mi říkal „Jillian“ a pak sténal „Leigh.“ Zavřela jsem oči a odvrátila od něj hlavu, abych odmítla to, co se dálo, to, co mi dělal. Mé tělo se pod jeho zvedalo a klesalo. Neexistoval způsob, jak bych to byla mohla zastavit.

Otevřela jsem oči dřív, než byl hotov, a uviděla jsem vedle sebe na polštáři Anděla. Pracně jsem se snažila uvolnit si ruku tak, abych mohla uchopit svou převzácnou portrétní pannu a odvrátit jí obličej, protože v jejích očích jsem viděla svůj vlastní smutek a hrůzu.

Potom jsem jen zmáčkla víčka k sobě a čekala, až to skončí.

Když se vyčerpal, nějakou dobu na mě ležel, pak vstal jako náměsíčník a odešel ode mě. Nepohnula jsem se. Zápěstí mě bolela a na tváři jsem měla pocit, jako bych si po ní přejela smirkovým papírem. Plakala jsem, až mi připadalo, že mi pukne srdce. Nakonec, když jsem vyplakala deset vodopádů slz, zavřela jsem oči a přetáhla zase pokrývku přes sebe a přes Anděla. Pak jsem se obrátila, zabořila většinu obličeje do měkkého polštáře a čekala na spánek.

Ráno jsem vstala s prvními paprsky slunce, vyklouzla z matčina apartmá a vrátila se do svého, kde jsem zalezla do postele. Přišel za mnou Troy, ale řekla jsem mu, že mi není dobře. Utíkal to povědět Tonymu a sloužícím. Za chvilku se objevila paní Carterová, jedna z našich starších služek, aby zjistila, co se děje. Řekla jsem jí jen tolik, že mi není dobře. Nabídla se, že mi přinese nahoru něco k snídani.

„Mám za vámi poslat pana Tattertona?“

„Ne,“ vykřikla jsem honem. „Nechci nikoho vidět, dokud nepřijede má matka.“

„Ani doktora?“

„Nikoho, prosím vás,“ zaprosila jsem.

„Dobře, přinesu vám něco horkého k pití a něco horkého k jídlu. Třeba vám po tom bude líp,“ prohlásila.

Bude mi líp? Žádné jídlo, žádný lékař, ani plný pokoj přátel by mi nemohly udělat líp, chtělo se mi jí říct; místo toho jsem se však odvrátila a přitáhla si pokrývku až k bradě. Troy ke mně znovu nahlédl, zklamaný, že nevyjdu ze svého apartmá, abych si s ním hrála nebo šla na procházku. Snědla jsem trochu horké ovesné kaše, kterou mi paní Carterová přinesla nahoru, a upila sladkého čaje.

Tony do mého apartmá nepřišel. Byla jsem připravená ho vyhodit, řvát a být hysterická a upoutat pozornost všech sloužících, bude-li to nutné. Snad to očekával a nepřibližoval se ke mně.

Paní Carterová se vrátila s obědem. Znovu jsem jedla jako myška, uždíbla jsem sendviče, upila trochu šťávy. Pozdě odpoledne se vrátila a znovu se zeptala, neměla-li by poslat pro doktora.

„Ne, doktor mi nepomůže,“ odvětila jsem. „Jen ke mně pošlete matku, hned jak přijede.“

„Dobře,“ paní Carterová potřásla hlavou. Odnesla jídlo a nádobí na podnose. Do pozdního odpoledne jsem si párkrát zdřímla. Nakonec jsem uslyšela nějaký ruch na chodbě před svým apartmá a pochopila jsem, že se mamka vrátila z Evropy. Čekala jsem s velkou nedočkavostí, byla jsem si jistá, že sloužící už jí řekli, že jsem celý den nevyšla z apartmá a skoro nejedla.

Vnější dveře se rozlétly a rychle vkročila mamka, proplula mou ložnicí až k posteli jako závan svěžího vzduchu. Stáhla jsem ze sebe pokrývku a zahleděla se na ni. Vlasy měla vyčesané do módního drdolu a na sobě tmavomodrý hedvábný kostým s kabátkem štíhle upnutým v pase. Vypadala štíhle, pleť měla jasnou a hladkou, oči zářivé a šťastné. Z lalůčků se jí houpaly křišťálové náušnice v podobě maličkých rampouchů. Zachycovaly okolní světlo a třpytily se.

„Leigh VanVoreenová,“ prohlásila s rukama v bok, „jak se opovažuješ být nemocná, když se vracím? Copak je s tebou? Je léto. V létě nikdo nenastydne.“

„Ach mami,“ vykřikla jsem. „Mami.“ Stáhla jsem pokrývku a posadila se. „Stalo se něco strašného. A dvakrát!“

„Co je to za nesmysl, Leigh? Já myslela, že jsi nemocná. Hned jak jsem vešla do domovních dveří, přiběhla mě uvítat paní Carterová, lomí rukama a pláče, jak jsi nemocná a jak jí nedovolíš poslat pro doktora a jak nechceš nikoho vidět. Máš představu, jaké to je, cestovat do Evropy a zpátky? Jak jsem unavená? Bylo to utrpení, víš,“ kroutila se a obracela, aby dobře zachytila svou podobu v zrcadle na mém toaletním stolku, „hubnout a zbavovat se nedokonalostí svého těla. Co myslíš?“ Obrátila se ke mně s vyčkávavým výrazem ve tváři, připravena na to, že ji zahrnu poklonami. Ale dneska žádné komplimenty nebudou… jen trpké pravdy. Nehodlala jsem dovolit mamce, aby nadále unikala pravdě!

„Mami, já prošla daleko strašnějším utrpením zrovna tady na Farthy. Tony dvakrát přišel do mého pokoje a… vnutil se mi,“ plakala jsem. „On… on…“ Proč mě nechává pokračovat? Musím jí to vyprávět do posledního ohavného detailu? Pohlédla jsem na ni s očima plnýma slz, očekávajíc, že ke mně přiskočí, obejme mě a ukonejší vřelými objetími a polibky… slíbí, že všechno napraví… že budu v bezpečí… jako kdysi.

Přistoupila ke mně ohromující rychlostí. Konečně jsem upoutala její pozornost! Konečně mě vyslechne! Ale pak jsem si všimla jejích očí – zase ty oči! Už se zužovaly do nebezpečných štěrbin, třpytily se chladem. Jak mě to vyděsilo! Slzy mi okamžitě přestaly téct a v žaludku zastudilo, motýli se roztřepetali ze všech sil. Ona mi nevěří! Mamčiny oči vždycky prozrazovaly její skutečné city.

„Cože?“ zeptala se nevěřícně. „Co je tohle za směšné řeči? Vnutil se ti? Vážně, Leigh, už jsem slyšela, že dospívající holky fantazírují, ale nepřeháníš to kapku?“

Zuřivě jsem zavrtěla hlavou. „Ne, mami. Tohle není fantazie. Stalo se to. Opravdu stalo.“ Když jsem teď měla její úplnou pozornost, nesměla jsem ji ztratit. Musím ji přimět naslouchat! „Dovol mi, abych ti to všechno pověděla, prosím tě. Prosím, poslouchej.“

„Poslouchám,“ řekla s tváří dotčeně staženou.

„Předevčírem v noci jsem ho sledovala labyrintem do domku.“

„Sledovalas ho? Proč?“

„Byla jsem zvědavá, proč tam ještě pracuje, proč si tam drží malířský ateliér.“

„Nemělas ho takhle sledovat, Leigh,“ obvinila mě z indiskrece, aniž by slyšela zbytek. Ignorovala jsem ji a pokračovala.

„Když jsem došla k domku, nakoukla jsem do okna a uviděla jsem, že namaloval další můj obraz… nás dvou, jenomže na něm namaloval sám sebe… nahého!“

„Vážně?“ zeptala se.

„Za moment se objevil nahý.“

„Byl sám?“ zeptala se hbitě.

„Ano, ale… stejně jsem se lekla a utekla domů. Když jsem šla spát, přišel sem… nahý a zaútočil na mě, donutil mě, abych se s ním milovala.“

Zírala na mě, na tváři dosud skeptický výraz.

„Udělal to! A pak včera v noci… jsem šla do tvé ložnice, abych se zamkla zevnitř, a on ke mně zase přišel. Měl klíč. Nejdřív si myslel, že jsem ty, ale to nevadilo. Znovu se mi vnutil. Ach mami, to byla hrůza. Nedokázala jsem ho přeprat.“ Její výraz se nezměnil. „Mami, ty neslyšíš, co ti říkám?“

Spustila ramena a zavrtěla hlavou.

„Chtěla jsem s tebou o tom všem mluvit, až se trochu vzpamatuju,“ řekla. „Doufala jsem, že to může počkat, až se mi trochu vrátí síly.“

„Mluvit se mnou o tom všem? Ale jak to víš?“

„Tony mě vyzvedl na letišti, Leigh. Pověděl mi, jak ses chovala. Neřekl mi, žes ho sledovala do domku, ale řekl mi, žes ho požádala, aby přišel do tvého apartmá, a když tam dorazil, našel tě úplně nahou v posteli.“

„Cože? Lže!“

„Prý jsi ho chytila za zápěstí a přitáhla na sebe, prosilas, aby se s tebou miloval, ale on se ti vytrhl, seřval tě a odešel.“

„Mami, poslouchej mě…“

„Taky mi řekl, žes šla do mého apartmá a vydávala ses za mě, aby tě neodmítl podruhé. Prý sis dokonce oblékla jednu z mých nočních košil a postříkala se mým parfémem.“ Triumfálně na mě pohlédla a zavětřila. „Tohle je má noční košile, viď? A máš můj parfém.“

„Ach mami, já to všechno udělala, jen abych ti byla blízko. Já se tolik bála.“

Když na mě znovu pohlédla, poznala jsem na ní nedůvěru. Ani se nepokoušela ji zakrýt! V té chvíli se mi celým tělem rozlil příval nenávisti. Ještě nikdy jsem vůči mamce nic takového necítila. Nikdy! Ale proč bych neměla? Nevěří mi! Rozhodla se nevěřit slovům vlastní dcery kvůli muži, za nějž je provdána ani ne rok! Nezáleží jí na ničem než na Tonym… na nechutně bohatém Tonym… na jejím mladém a děsném manželovi.

Pohlédla jsem na mamku cynickýma očima. Ach ano, všechno jsem to viděla. Mamka nehodlá ohrozit své postavení paní Farthinggaleského sídla. Co na tom, že přiměla Tonyho podepsat dohodu, podle níž má nárok na polovinu jeho jmění? Bez jeho jména není ničím… NIČÍM! Kdyby se rozhodla uvěřit mně a rozvést se s Tonym, ztratila by úctu a privilegia, jichž požívá jako paní Tattertonová. Pozvání by už nepřicházela. Bostonská společnost by jí zavřela dveře před nosem a zase by z ní byla jen ta chudá holka z Texasu, co se smí dívat jenom zvenčí. Stejně jako jsem chtěla, aby mamka byla šťastná, protože kdesi hluboko jsem ji ještě částečně milovala… protože jsem věděla, že potřebuje ve svém životě muže, aby měla nějaký cíl… nemohla jsem dovolit, aby Tonymu prošlo jen tak to, co mi udělal. Nemohla jsem. Zkusila jsem to ještě naposled.

„Mami, říkám ti pravdu.“

„Vážně, Leigh. Ta tvoje historka je děsná. Čemu mám podle tebe věřit?“

„Ty máš věřit mně, ne jemu! Je to šílenec.“

„Prý jsi zkoušela kdeco, abys ho přiměla milovat se s tebou, a když nic nefungovalo, tak… tak jsi mě zradila. Povědělas mu, kolik je mi let,“ ukončila. Vypadala spis ublíženě než rozhněvaně.

„Mami, já… ne, já to řekla, protože…“

„Jak jsi mohla? Nikomu jsem nedůvěřovala víc než vlastní dceři.“

„Mami, on už to věděl. Bylo mu to jedno!“ Zavrtěla hlavou.

„Vážně, Leigh, musíš se vzpamatovat. Já taky dospívala; vím, čím procházíš. Tvé tělo se rychle vyvíjí. Přes noc ses stala ženou s ženskými potřebami a tady je hezký Tony Tatterton, muž, kterému jsi stála nahá modelem. Je to pochopitelné a zčásti je to moje vina, že jsem neviděla, jak jsi dospěla, ale musíš se naučit ovládat své fantazie i pudy. Vidíš, jak dobře to snáším. Nezapomeň, co jsem ti říkala o mužích a o tom, jak se chová hodné děvče. Jsem si jistá, že za den nebo za dva budeme všichni se všemi vycházet jako dříve. Tony vůči tobě nechová žádné špatné pocity. Je velmi chápavý, pokud jde o tyhle věci. Proto naše manželství tak dobře funguje.“

Usmála se.

„Ach, já se nemůžu dočkat, až se namočím do horké bublinkové lázně,“ prohlásila.

„Mami, musíš mi věřit… prosím tě…“

„Ale Leigh,“ vyštěkla. „Trvám na tom, abys o tom přestala mluvit. Jedna věc vede k druhé. Příště o tom začne mluvit služebnictvo a rozšiřovat děsné řeči.“

„To nejsou řeči. Nevymýšlím si a nelžu!“

„Leigh,“ řekla a oči měla malé, „očekáváš, že uvěřím, že se můj manžel obrátí k mé dceři, dívce, která se právě stává ženou, když má mě? No tak,“ prohlásila. „Teď se vzpamatuj. Chci, aby ses vykoupala, oblékla a sešla dolů na večeři.“

„Ale mami…“

„Na tom naprosto trvám. Kromě toho,“ dodala s úsměvem, „ti musím ukázat spoustu hezkých věcí, co jsem nakoupila v Evropě, a chci ti povídat o lázních a o lidech, které jsem tam poznala.“ Její úsměv vyprchal.

„Velmi mě rozčililo, když mi Tony řekl, žes mu prozradila můj skutečný věk, Leigh, ale mohu ti odpustit, protože mu to zřejmě nevadí tolik, jak jsem se obávala. Je to skutečně skvělý člověk. Ale nebudu ti moct odpustit, jestli setrváš v tomhle… v tomhle předvádění. Tak se, prosím tě, dej dohromady a přijď dolů na večeři.“ Znovu se uklidnila a zhluboka vzdychla.

„Není nad návrat domů po dlouhé cestě,“ zazpívala a odešla.

Domů? Právě označila Farthinggaleské sídlo za domov? Peklo by bylo výstižnější! Zahleděla jsem se na místo, jež mamka právě uvolnila. Co se to stalo? Zdá se mi to? Uvízla jsem v dalším zlém snu? Mamka mi ODMÍTLA uvěřit. Místo aby mi pomohla, zůstala za skleněnými stěnami svého marnivého a mělkého světa, posedlá jen sama sebou. SEBOU! Pryč byla ta mamka, již jsem odjakživa milovala a zbožňovala, a vystřídala ji cizinka z mé noční můry. Obrátila jsem se ke své portrétní panně.

„Ach Anděli,“ rozplakala jsem se. „Kdybys jen uměla mluvit. Ty jsi jediný svědek.“

Ale jaksi mi připadalo, že i kdyby panenka Anděl dovedla mluvit, našla by si mamka způsob, jak jí nevěřit.

Buď nechtěla, nebo jí to bylo jedno. Pokud šlo o mě, vycházelo to nastejno.

Střetnutí

VSTALA JSEM A OBLÉKLA SE, ABYCH SEŠLA dolů na večeři. I když jsem toho za celý den snědla velmi málo, neměla jsem chuť k jídlu, ale hloupě jsem doufala, že bych nějak přece jen mohla přesvědčit mamku, aby pochopila pravdu. Stačí, aby se jen pořádně podívala, jak vypadám, říkala jsem si. Pokud šlo o rozčesávání vlasů, nebyla jsem nijak nadšená. Odrážely mé vnitřní pocity, vypadaly matně, našedle a neživotně. V očích jsem si viděla malátnost a citové vyčerpání. S pokleslými rameny jsem vyšla ze svého apartmá a sestoupila po schodech.

K mému překvapení už mamka seděla s Tonym u stolu. Slyšela jsem jejich smích, už když jsem se blížila k jídelně. Jakmile jsem vstoupila, ustali a otočili se ke mně. Tony pohlédl na matku a pak se na mě usmál.

„Leigh, už je ti líp?“ zeptal se a nasadil masku otcovské starostlivosti.

Neřekla jsem nic. Šla jsem k svému místu a rozprostřela si ubrousek do klína. Cítila jsem na sobě tíhu jejich očí.

„Právě jsem vyprávěla Tonymu,“ začala matka hlasem lehkým a veselým, „o Walstonových dvojčatech. Určitě si na ně pamatuješ. Už jsem se o nich zmiňovala. Jsou z Bostonu a jejich tatínek má taky statek v Hyannis. Jedna jejich noha vydá za celé moje tělo. Walrusova dvojčata, tak jim říkaly celé lázně. Ten pohled, když si k sobě sedly v parní lázni!“ zaklonila hlavu a zasmála se. „Chci říct, že si tam každá ženská připadala o deset kilo hubenější v tu ránu, jak se na ně jen podívala. Nejlegračnější na tom ale bylo, když přišel čas jejich odjezdu – to se ukázalo, že obě přibraly po třech kilech, místo aby shodily. Zřejmě si tam pašovaly dorty a cukroví ze sousední vesnice. Umíš si to představit, utratit tolik peněz a přibrat tři kila?“

Tony zavrtěl hlavou a smál se spolu s ní. Nemohla jsem uvěřit, že vypadají tak šťastně. Nic, co jsem mamce řekla, se neuchytilo. Zbytek večera pokračoval ve stejném duchu. Mamka vyprávěla historky o bohatých ženách v lázních, jednu za druhou. Tony byl dokonalé obecenstvo – smál se všemu, co mělo být legrační, zvážněl, když zvážněla ona.

Když skončila s kritikou svých spoludietářů, ujal se slova Tony a mluvil o úspěších portrétních panenek. Každou chvíli se matka obrátila ke mně a rozšířila oči, aby vyjádřila úžas. Snažila se ze mě vynutit výraz uznání. Já však odmítala její přání splnit. Tentokrát prostě musí stát v první řadě to, co chci a potřebuju já. Věděla jsem, že to, co se mi stalo, bylo závažné a otřesné. Pukalo mi srdce, když jsem viděla, jak snadno se dokáže uzavřít mé bolesti.

„Ráda bych ti ukázala některé věci, co jsem nakoupila ve Švýcarsku,“ prohlásila matka, když se podávala káva. „Jsou v modrém pokoji. Tobě jsem taky přivezla drahý dárek.“

Vstala, aby na odchodu z jídelny něco řekla Curtisovi, a Tony a já jsme rovněž vstali. Cestou za ní mě Tony chytil za pravou paži v lokti, aby mě zdržel a aby ona neslyšela, co mi chtěl říct.

„Chci jen, abys věděla, Leigh, že k tobě nechovám žádnou zášť za to, cos řekla Jillian. Ona a já chápeme, jak je tomu s dívkou, ve které doslova exploduje ženství.“ Usmál se, modré oči měl něžné a odpouštějící. Jeho ležérní tón byl k zešílení. Na okamžik se mi cosi vzpříčilo v hrdle. Těžce jsem polkla a kousla se do jazyka ještě silněji.

„Už jdeš, Leigh?“ zavolala mamka.

„Ano,“ řekla jsem a zuřivě jsem se k němu otočila. Podívala jsem se mu do očí, vysílala jsem k němu všechnu plamennou nenávist, kterou jsem v sobě nahromadila. Žár hněvu mi vyrazil z hrudi. Promluvila jsem hlasem plným ledu: „Na chvíli jsi ji možná oblafl, ale časem mi uvěří, protože člověk jako ty nemůže věčně skrývat, jaký je ve skutečnosti.“

Zavrtěl hlavou s výrazem lítosti na tváři, který mě rozzuřil ještě víc.

„Doufal jsem, že když se teď Jillian vrátila, zaujmeš jiný postoj, ale vidím, že všechno, co mi říkali o dnešní výchově dospívajících děvčat, je pravda. Nicméně chci, abys věděla, že vždycky budu chápavý a soucitný a nikdy tě nezesměšním.“

„Jsi odporný,“ procedila jsem skrz sevřené zuby. Dál se usmíval. Pak se pokusil vzít mě pod paží, aby vyšel ven spolu se mnou, ale já se odtáhla. „Nedotýkej se mě. Nepokoušej se mě už nikdy dotknout.“

Přikývl a pokynul mi ke dveřím. Spěšně jsem vyběhla za matkou. Tony nás do modrého pokoje, kde mamka navršila své nákupy, nenásledoval. Sedla jsem si na pohovku a dívala se, jak vybaluje svetry, blůzy, sukně a kožené pásky. Nakoupila i umělecká díla, sošky, šperkovnice a slonovinová příruční zrcadla. Dala mi elegantní zlaté hodinky s diamanty. Ke každému předmětu se pojil nějaký příběh – jak jej objevila, jaký byl obchod, co si myslely ostatní ženy, když to koupila. Chvástala se tím, jak ji ostatní napodobovaly, jak dělaly všechno, co dělala ona a nakupovaly to, co ona koupila.

„Najednou jsem se ocitla v roli vůdce,“ chlubila se. „Dovedeš si to představit? Všechny ty strašně bohaté a zcestovalé ženské spoléhaly na mě, že jim řeknu, co je šik, co je skutečné umění a co je dobrá koupě. Vlastně bych byla měla brát provize.“ Odmlčela se a pohlédla na mě, jako by mě viděla poprvé.

„Vypadáš opravdu trochu unaveně, Leigh. Měla bys jít zítra trochu na slunce. Neměla by ses takhle zamykat ve svém apartmá. Není to zdravé. Vzduch by tam mohl být dusný a ztuchlý, a takový vzduch ti může neuvěřitelně poškodit pleť. Vedla jsem v těch skvělých lázních dlouhé debaty s odborníky,“ dodala rychle, než jsem ji stihla přerušit. „Všimla sis někdy, že Švýcarky mají dokonalou pleť? Částečně je to důsledek jejich diety,“ pokračovala, jako bych byla studentka ve třídě, „a zčásti je to díky pohybu, čerstvému vzduchu, parním lázním a bahenním zábalům. Už jsem požádala Tonyho, aby mi dal v koupelně postavit parní lázeň,“ končila svůj proslov.

„Mami, já takhle vypadám, protože mám za sebou strašný zážitek. Kdybys mě jen vyslechla, skutečně vyslechla…“

„Snad s tím vším zase nezačneš, Leigh?“ našpulila ústa. „Já to skutečně nesnesu. Nevím, jak se vůbec ještě udržím na nohou po tom, jak málo jsem spala a odpočívala od svého odjezdu ze Švýcarska. Přinutila jsem se být plná energie jen kvůli tobě a Tonymu, ale už jsem unavená a jdu nahoru.“

„Mami!“

„Dobrou noc, Leigh. Doufám, že se ti ty hodinky líbí.“

Nechala mě tam sedět, obklopenou všemi otevřenými krabicemi a balíčky. Nacpala jsem nové hodinky zpátky do krabičky. Kdo o ně stojí? Co teď znamenají vzácné a drahé věci? Copak si myslí, že zlato, stříbro a diamanty všechno napraví, ať se děje, co se děje?

Byla jsem tak zoufalá, jako ubohý tupec neschopný roztřídit si vlastní myšlenky a pocity, s křikem uvězněným ve vlastních uších, všechny dveře z mozku jsem měla pevně uzavřené. Stejně dobře jsem mohla být neviditelná, napadlo mě. Mamka se na mě nepodívá, nevyslechne mě, nepochopí pravdu. Oslepil ji třpyt a krása nového života.

Pak už to bylo pokaždé stejné, kdykoliv jsem se snažila přivést řeč na tu strašnou věc, která mě potkala. Neposlouchala anebo přešla rovnou na jiné téma. Nakonec jsem to vzdala. Většinou jsem chodila sama na procházky po pláži anebo na vyjížďky koňmo. Mořský vzduch, zvuk oceánu a nádherně hypnotický a meditativní pohled na vlny, které se blížily a vzdalovaly, mě konejšil a uklidňoval. Četla jsem, psala do tohohle deníku, poslouchala desky a trávila čas s Troyem.

Jennifer mi mnohokrát volala, ale já jí nezavolala, ani jsem nezavolala Joshuovi. On mi zavolal koncem července, že jede stejně s rodinou na dovolenou a bude pryč skoro měsíc. Doufal, že mě před odjezdem ještě uvidí, ale já se s ním prostě nedokázala sejít. Kdyby se mi podíval do tváře, uviděl by tam všechno, co se stalo, a nenáviděl by mě za to, to jsem prostě věděla. Nalézala jsem útěchu a klid ve své samotě. Příroda se osvědčila jako matka i otec, které už jsem neměla, hojila mé šrámy, hladila mě teplými vánky a plnila mě pocitem bezpečí, jaký jsem nedokázala mít v tom velkém domě s temnými kouty a obrovitými pokoji.

Kdykoliv jsem šla na procházku s Troyem, kráčela jsem za ním a naslouchala jeho dětinskému blábolení, aniž bych vlastně tak dalece vnímala jeho slova jako spíš nevinný, šťastný hlásek. Ty drobné rytmy byly melodické a rozkošné. Hrozně ráda jsem s ním seděla a dívala se na oceán a odpovídala mu na otázky a přitom ho hladila po měkkých vláscích. Svým způsobem se mi chtělo vrátit do jeho světa, do světa dítěte, do světa panenek a hraček a cukrových tyčinek, do světa bez tvrdých pravd a ošklivých realit. Všichni bubáci se dali zahnat vřelým objetím, měkkým konejšivým políbením, příslibem zítřka.

Mamka se znovu pohroužila do svého společenského života – chodila na odpoledni bridžová utkání, jezdila do divadla a nakupovat do Bostonu, pořádala večeře pro bohaté známé a chodila na oplátku k nim. Mnohokrát se mě pokoušela přimět, abych šla spolu s ní a s Tonym na večeři do nějakého bohatého sídla. Tvrdila, že mě chce seznámit se syny a dcerami příslušníků vyšších vrstev, ale já pokaždé odmítla.

Tony udržoval odstup, stěží na mě promluvil, vyhýbal se dokonce i pohledu na mě, zvlášť když u toho byla matka. Když jsem byla sama a uviděla ho někde v domě, šla jsem jinudy. Díky Bohu byl dům tak velký, že se v něm dalo ztratit, kdykoli se mi zachtělo. A mohla jsem se potulovat po přilehlých pozemcích, zůstat u venkovního bazénu, vyjet si na koni a zůstat pryč celé odpoledne, anebo se vydat na procházku po pláži a vyhnout se veškerému styku s ním.

Potom, začátkem třetího červencového týdne ohlásil, že jede na náhlou obchodní cestu do Evropy. Mamka mu dala seznam butiků, kam má zajít, a věcí, které jí tam má koupit. Poznamenal, že se podívá po něčem zvláštním také pro mě, ale já neodpověděla.

Za několik dní zavolal tatínek z Houstonu v Texasu. Vrací se na Východní pobřeží a chce si to zařídit tak, abychom se spolu mohli setkat. Soustavně jsem mu psala, snažila jsem se ho přimět, aby mi zavolal nebo odepsal, ale ozval se až teď.

„Byl jsem hodně v pohybu, princezno,“ vysvětloval. „Všechny tvé dopisy mě zřejmě o den míjely. Je všechno v pořádku?“

„Ne, tati. Musím tě vidět,“ řekla jsem zoufale. Okamžik na druhém konci drátu mlčel. „Co je?“ zeptal se.

„Nemůžu o tom mluvit do telefonu, ale potřebuju si s tebou promluvit. Skutečně musím,“ zdůraznila jsem. „Matka ti nemůže pomoct?“

„Ona… ne, nemůže mi pomoct,“ odvětila jsem. Hlas jsem měla suchý, nevzrušený, smrtonosně upřímný.

„Dobře. Zavolám ti hned jak budu v Bostonu a sejdeme se všichni na večeři. Pozítří bych tam měl být.“

„Tati, pokus se se mnou sejít sám,“ prosila jsem.

„Leigh, jsem teď ženatý a Mildred patří ke všemu, co dělám. Má to tak ráda. Velmi ji rozruší, když ji z něčeho vyloučím, a tolik tě chce poznat. Copak nezapomeneš, že jsme se brali tak narychlo, a nedáš jí příležitost?“ žebronil.

„Tentokrát je to jinak, tati. Já… s tebou musím probrat něco velmi osobního.“

„Mildred je součást mého osobního života, Leigh,“ trval na svém. Tatínek je zase jednou jen hlína v rukou ženy, pomyslela jsem si.

„Dobře, tati. Zavolej mi, hned jak přijedeš,“ řekla jsem. Neměla jsem na vybranou a neměla jsem nikoho jiného, na koho bych se obrátila.

„Dobře. Brzo na shledanou, princezno,“ a zavěsil.

Vědomí, že pozítří přijede tatínek, mě rozjařilo. Až mu řeknu, co se mi stalo, určitě bude požadovat, abych zůstala u něj. Ani mi nedovolí vrátit se na noc na Farthy a řekne matce, že je ochoten podniknout cokoliv, aby mě od ní získal zákonnou cestou. Nevěděla jsem, o kolik lepší bude můj život, ale aspoň budu pryč z Farthy a od Tonyho.

Byla jsem veselá a energická, poprvé od té doby, co mě Tony znásilnil. Šplouchala jsem se v bazénu, vyjela jsem si na koni a vzala Troye na dlouhou procházku po pláži, spojenou se sbíráním škeblí. Takovou chuť k jídlu jsem neměla už celé týdny, dala jsem si přidat a snědla jsem i moučník. Mamka si té změny všimla, ale o tatínkově blížícím se příjezdu jsem jí nic neřekla.

To ráno, kdy měl tatínek přijet do Bostonu, jsem procitla časně. Napadlo mě, že se dám od Milese dovézt do Bostonu v tu chvíli, kdy tatínek zavolá. Už jsem se oblékla, nasnídala a vrátila se z krátké procházky s Troyem, když sešla dolů matka. Odpoledne měla pozvané nějaké přítelkyně na bridž a já věděla, že to znamená, že stráví přípravami celé hodiny.

Těsně před obědem mě Curtis zavolal k telefonu. Stála jsem venku s Troyem a pozorovala zahradníky při práci.

„Je to můj otec?“ zeptala jsem se dychtivě.

„Řekl jen, že volá za pana VanVoreena,“ odvětil Curtis svým obvyklým bezvýrazným způsobem. Spěchala jsem do domu a k nejbližšímu telefonu, který byl v obývacím pokoji.

„Haló,“ řekla jsem. „Tady Leigh.“

„Slečno VanVoreenová, jmenuji se Chester Goodman. Pracuju u vašeho otce a on mě požádal, abych vám zavolal.“

„Ano?“ Ty formality ve mně probouzely netrpělivost. Bylo mi jedno, jak se jmenuje. Stála jsem jedině o podrobnosti.

„Vzkazuje vám, že lituje. Nebude se s vámi dnes moci sejít.“

„Cože?“ Cítila jsem, jak mi z tváře mizí barva. V hrudi jsem pociťovala chlad a prázdnotu, byla jsem si jistá, že mi srdce přestalo bít. „Proč? Musím ho vidět. Musím!“ trvala jsem na svém. „Prosím, řekněte mu to, dejte mi ho k telefonu. Musím s ním nutně mluvit.“

„Je mi líto, slečno VanVoreenová, ale on už tu není. Jedna z VanVoreenových zaoceánských lodí ztroskotala v Pacifiku. Probíhají záchranné operace a on musel naléhavě odletět.“

„Ach ne!“

„Prý vám mám říct, že vám při první příležitosti zatelefonuje. Slečno VanVoreenová?“

Neodpověděla jsem. Zavěsila jsem sluchátko do vidlice a usedla jako v závrati do křesla u telefonu. Neslyšel snad tatínek zoufalství v mém hlase? Proč nedokázal zařídit, aby se se mnou nejdřív nějak sešel, anebo proč mě prostě nevzal s sebou? Mohli jsme si promluvit v letadle. Proč je pro něj podnik důležitější než dcera?

Náhle mě napadla hrozná myšlenka. Možná to ví; možná odjakživa věděl, že vlastně nejsem jeho dcera, a možná mě právě proto neklade do čela svého seznamu nejdůležitějších věcí.

Zabořila jsem tvář do dlaní.

„Leigh?“

Byl to Troy – stál ve dveřích. „Půjdeš už zase ven?“ Vzhlédla jsem k němu.

„Ne,“ odpověděla jsem. „Není mi dobře. Půjdu nahoru a na chvíli si lehnu.“

Tvář mu povadla. „Půjdeš potom ven?“

„Nevím, Troyi. Promiň,“ zamířila jsem ke schodišti. Neohlédla jsem se. Nedokázala jsem snést pohled na žádný další smutek.

Jako by mi to trvalo věčnost, než jsem vystoupila do schodů. Kráčela jsem tak ztuhle, že jsem si vůbec neuvědomovala, jak jsem se dostala do svého apartmá. Náhle jsem se ocitla v ložnici. Přistoupila jsem k posteli a lehla si naznak s hlavou na polštáři. Hlava mě začala bolet a v žaludku jsem měla divný pocit. Jako by v něm byl tucet motýlů a všichni hledali cestu ven. Jejich křídla mě šimrala, jak se tam zběsile třepetala.

Připadala jsem si přesně jako v pasti. Jak by mi mohlo být někdy ještě hůř? napadlo mě.

Ale bylo, a to hned příští ráno. Otevřela jsem oči a neuplynulo ani pár vteřin a už to na mě přišlo: vlna nausey. Přicházela vlna za vlnou, vyšší a vyšší, až jsem musela rychle vstát, utíkat do koupelny a zvracet. Bylo mi tak špatně, až jsem myslela, že umírám. Nakonec to ustoupilo a já se vydala zpět do postele a odpočívala, až jsem se cítila dost silná, abych opět vstala.

Co to je? Snědla jsem něco? Proč to vůbec takhle přichází a odchází? uvažovala jsem.

A pak mi cosi došlo. Úplně jsem na to zapomněla, protože jsem byla toho posledního půldruhého měsíce tolik zaměstnána jinými věcmi.

Měsíčky se mi opozdily.

A teď ranní nevolnost! Ach ne, napadlo mě. Jsem těhotná!

Počkala jsem ještě tři dny, než jsem to řekla matce. Doufala jsem a modlila se, aby to, čeho jsem se obávala, nebyla pravda, ale nausea mě vítala každé ráno a vracela se někdy i během odpoledne. Pokud šlo o kalendář, také nemohlo být mýlky. Ať jsem se na data dívala jakkoli důkladně nebo dlouho, pokaždé jsem narazila na stejnou skutečnost: měsíčky jsem měla dostat už dávno a ještě nikdy jsem je neměla nepravidelně.

Nakonec jsem si uvědomila, že už se tomu nemohu déle vyhýbat. Kupodivu, když jsem si představovala, jak to řeknu mamce, nejdřív ze všeho mě napadlo, že tímhle se teď aspoň potvrdí, čemu dřív odmítala uvěřit: Tony mě znásilnil. Nemohla jsem se přivést do jiného stavu sama. Samozřejmě by mi bylo milejší, kdyby o mně nadále pochybovala, než aby měla tenhle důkaz, ale když už se to stalo, nemělo by smysl nevyužít to, aby pravda zvítězila jednou provždy.

Připravovala se na dobročinný koktejlový večírek, který pořádala odpoledne tady na Farthy. Našla jsem ji sedět u toaletního stolku; zkoumala, jak by si mohla nově upravit vlasy. Nevšimla si mě, když jsem vstoupila, ani mě neslyšela, když jsem ji oslovila.

„Mami, prosím tě!“ zvolala jsem. Zatřepetala řasami a pak se otočila.

„Copak je, Leigh? Copak nevidíš, že se připravuju na hosty? Nemám čas na žádné nesmysly,“ vyštěkla.

„Tohle není žádný nesmysl, mami,“ řekla jsem těžce a studeně. Uviděla, jak jsem vážná, a odložila hřeben.

„Tak dobře, copak je zas?“ Zamávala řasami a podívala se na strop, snášela mě jen stěží. „Pokaždé, když jsem uprostřed něčeho důležitého, přijde na tebe nějaká citová krize. Já nevím, co to dneska s těmi dospívajícími holkami je. Možná jíš moc cukru,“ usoudila.

„MAMI, VYSLECHNEŠ MĚ LASKAVĚ?“ Měla jsem chuť k ní přiběhnout, popadnout ji za pramínky těch drahocenných vlasů a přimět ji, aby mě vnímala, aby mě poslouchala.

„Přestaň řvát. Sleduju tě. Jen buď, prosím tě, tak laskavá a pospěš si.“

Polkla jsem, abych si uvolnila hrdlo, a zhluboka se nadechla.

„Když jsem ti poprvé řekla, co mi Tony udělal, nevěřilas mi. Nevěřila bys mi ani teď!“ řekla jsem. Nedokázala jsem se ubránit tomu, jak mi hlas stoupal a oči se rozšiřovaly. Čím víc jsem mluvila, tím jsem byla rozhněvanější. Mamčin dotčený výraz a netrpělivost jen rozdmýchávaly žhavé uhlíky mé zlosti, až z nich vyskakovaly plamínky. „Pořád se ti to snažím vysvětlit, přimět tě pochopit, že to nebyla žádná puberťácká fantazie, ale ty mě neposloucháš.“

„A stejně tak nechci poslouchat tohle. Už jsem ti řekla, že já…“

„MAMI!“ zařvala jsem. „JSEM TĚHOTNÁ!“

Když mi ta slova vyšla z úst, překvapila mě, ale už se stalo. Obě jsme umlkly, ohromeny pravdou. Bude tu dítě. Tonyho zlý skutek bude mít následky a teď nás Bůh přinutí všechny zaplatit za vášeň jednoho šílence.

Mamka na mě prostě okamžik zírala a pak se jí na tváři objevil sevřený, slabý úsměv. Jak se mi chtělo setřít ho z ní! Napřímila se na židli, ruce složila v klíně.

„Cos to řekla?“

Slzy mi proudily po lících a tentokrát jsem byla bezmocná, nedokázala jsem je polykat.

„Menstruace už se mi o hodně opozdila a posledních pár dní mám ranní nevolnosti. Přivedl mě do jiného stavu.“ Nepromluvila; dívala se na mě, jako bych právě promluvila jakýmsi cizím jazykem a ona čekala, až jí to přeložím. „Nerozumíš, co říkám, mami? Všechno, co jsem ti povídala, byla pravda, a já teď budu mít dítě, Tonyho dítě!“ vykřikla jsem, uvádějíc tak věci na pravou míru co nejdůkladněji.

„Víš to jistě? Absolutně jistě, pokud jde o data?“

„Ano. Víš, že si to vždycky dobře sleduju,“ odvětila jsem pevně. Nemělo smysl předstírat, že to, co se stalo, se nestalo. Nebudu jako má matka: nebudu žít ve světě iluzí, jen abych si uchovala pocit štěstí.

Zavrtěla hlavou, oči se jí zmenšily a naplnily se nenávistí.

„To je tvá vlastní chyba, ty malá hlupačko,“ zasyčela vehementně.

„Cože?“ Nemohla jsem uvěřit vlastním uším.

Napřímila se a kývla, potvrzujíc tak vlastní úvahy.

„Ometala ses kolem něj, pokoušelas ho, trýznilas ho svým mladým, rozkvétajícím tělem. A teď máš výsledek – děsný, trapný, strašlivý výsledek.“

„Já se kolem něj neometala, mami. Víš…“

„Ano, vím. Copak si myslíš, že si ke mně Tony soustavně nechodil stěžovat, jak na něj děláš oči? A pak, když jsem byla pryč, jsi ho pozvala do svého apartmá. Cos od něj čekala, když jsi tam ležela nahá, svádivá, vyzývavá, a požadovalas, aby se s tebou miloval, jinak si… si o něm budeš vymýšlet povídačky?“

„Cože? On ti řekl takovou lež? Jak můžeš takovým řečem věřit?“ naléhala jsem.

„A teď se podívej, cos udělala,“ vůbec mě neposlouchala. Připomínala herečku, která si opakuje a opakuje text a odmítá dělat s ním něco jiného, než jej recitovat. „Co když se to provalí? Jen si představ, co to pro mě bude znamenat, co si pomyslí moji přátelé. Vždyť už nás nikdy nepozvou ani na jedinou večeři. Budeme vyloučeni ze společnosti… a všechno jen proto, že má dcera je promiskuitní, sexem posedlá, sobecká, bezohledná… žárlivá. Ano, to jsi,“ prohlásila, zřejmě velmi spokojena se svým vysvětlením, „a to jsi vždycky byla. Žárlíš na mě, na můj vzhled a na to, že jsem si vzala tak mladého a hezkého muže, místo abych zůstala řetězem upoutaná k tvému otci, starému muži, který si mě nezasloužil.“

„To není pravda!“

„Samozřejmě je to pravda. Řekl mi, jak ses chovala v domku, jak ses ho pokoušela svádět, když jsi mu seděla modelem.“

„Lži, to jsou všechno lži!“ křičela jsem. Proč to dělá? Co se stalo s naším vztahem matky a dcery? „Nechtěla jsem být modelem. Nevzpomínáš si? Tys mě k tomu přinutila. A potom, když jsem za tebou přišla…“

„Ano, přišlas za mnou a snažila ses znelíbit mi Tonyho. Snažila ses mě přimět k žárlivosti. Tos dělala,“ usoudila a v očích jí zasvitlo. „Myslela sis, že když si vymyslíš ty historky o tom, jak na tebe sahal…“

„Taky že ano, mami! To nebyly žádné historky!“

„Sahal, ale ne tak, jak jsi chtěla, abych si myslela. A když to všechno nefungovalo, vlákalas ho do své ložnice a když odolal, vyprsklas na něj pravdu o mém věku ve snaze vrazit mezi nás dva klín!“ Viděla jsem, že mi to nikdy neuvěří. Nikdy by neuvěřila, že už to Tony věděl.

„A konečně, protože je to pouhý muž, podlehl – a teď se podívej, cos udělala, čeho jsi dosáhla. Já tedy doufám, že jsi na sebe hrdá, princezničko!“ zasyčela. Nikdy mi nepřipadala tak ohyzdná.

„Mami, nic z toho není pravda. Tomu přece nemůžeš doopravdy věřit.“

„A to potom, co jsem se tolik snažila tě správně vychovat, abys pochopila, jak by měl vypadat vztah mezi muži a ženami, jak musí žena dbát na svou čest, aby si získala úctu a obdiv mužů. ŘÍKALA JSEM TI,“ zaječela, „HODNÉ HOLKY NEZAJDOU AŽ DO KONCE!“

Její řev ve mně zavibroval, rozdrtil všechny zbývající pocity lásky a úcty. Rozbily se, roztříštily a rozpadly jako talíř z tenoučkého porcelánu, střípky mi padaly pamětí – úlomky láskyplných rozhovorů mezi námi, střípky podob, obrázky šťastnějších časů, lámaný zvuk cinkajících zvonků a hudba z vzácných hudebních skříněk, nedokončený smích, poloviční úsměvy, pusinky na tváře a na čelo, naše ruce, pouštějící jedna druhou.

Už jsem to nemohla déle vydržet. Já nebyla ta žárlivá; to ona. Já nebyla promiskuitní; to ona. Já nelhala a nezrazovala. Já nebyla sobecká a slepá ke všemu, co mi nepůsobilo rozkoš; ona ano. A teď, aby si uchovala svůj malý svět takový, jaký ho chtěla mít, mě lakuje na černo. Já mám být ten viník, i když já byla vlastně postižená.

„TY LHÁŘKO!“ zařvala jsem na ni. „Ty pokrytče, sedíš si tady a obviňuješ mě z promiskuity a z toho, že jsem zašla až do konce. Já vím, jak to s tebou je. Slyšela jsem babičku Janu, když s tebou mluvila těsně předtím, než sis vzala Tonyho a vím, že tatínek není můj skutečný otec, že jsi spala s jiným mužem a otěhotněla a vzala sis tatínka a neřekla mu pravdu, aby si myslel, že jsem jeho dítě. Věděla jsem to, ale držela jsem to v tajnosti, pohřbené v hloubi srdce, i když to pálilo a bolelo.“

„To přece…“ Zůstala sedět s omámeným výrazem na tváři.

„To je pravda,“ řekla jsem. „Všechno je to pravda. Ale tvá matka ti pomohla najít manžela, muže, který tě miloval a vážil si tě.“

„To je směšné,“ procitla z omámení a rozhlédla se, jako by byli kolem nějací svědci, které je třeba přesvědčit. „Co to zas chceš šířit za řeči? Je to další způsob, jak ode mne zahnat Tonyho?“

„NECH TOHO! PŘESTAŇ LHÁT!“

„Jak se opovažuješ na mě takhle řvát! Jsem tvá matka!“

„Ne, nejsi,“ zavrtěla jsem hlavou a ucouvla od ní. „Ne, nejsi. Nemám matku a nemám otce.“ Dopřála jsem si stejně ošklivých slov jako ona. „Myslela sis, že můžeš mít všechno, viď? Jen to nejlepší!“ vyprskla jsem na ni. „Hezkého mladého manžela, přepychové sídlo, modelovou garderobu a ZVLÁŠŤ VYBRANOU MILENKU PRO VLASTNÍHO MUŽE!“ Poklesla jsem hlasem, abych předla tak, jak měla při nesčetných příležitostech ve zvyku mamka. „Pověz mi, mami, kdys na ten nápad přišla? O líbánkách? Když ses vrátila na Farthy?“ Mé otázky zhorečnatěly a nenechala jsem mamku odpovědět, stejně jako ona mnohokrát nepustila ke slovu mě. „Když sis uvědomila, že tvá krása nepotrvá věčně a začne UVADAT!“ Zasmála jsem se jí do obličeje. „To je pravda, uvadat! Každým dnem jsi starší a starší, mami. Ale to jsi v hloubi duše věděla vždycky. UŽ TĚ NESNESU! Nezáleží ti na ničem než na sobě a na svém vzácném obličeji. Tak já ti něco řeknu, Jillian Tattertonová, hra SKONČILA! Budeš babičkou! Cítíš se z toho mladá? Vypadej si, jak chceš mladě, nikdy neunikneš faktu, že jsi BABIČKA a že jediný člověk, kterému to můžeš zazlívat, jsi TY SAMA!“ Obrátila jsem se a vyběhla z jejího apartmá, utíkala jsem před jejím lhaním a pokryteckýma očima, utíkala jsem před ženou, kterou jsem už nepoznávala ani nemilovala. Práskla jsem za sebou dveřmi svého pokoje, ale nerozplakala jsem se. Už nebudu plakat v tomhle domě zla. Nenáviděla jsem tohle místo, nenáviděla jsem to, co se tu stalo, nenáviděla jsem to, v co mě to proměnilo. Věděla jsem jen tolik, že musím pryč, pryč od všech hříchů, lží a falešných úsměvů.

Prudce jsem otevřela dveře šatníku a popadla kufr. Bez plánování, co si mám vzít, jsem popadla něco tu, něco tam a neuspořádaně naházela oblečení do kufru. Nezáleželo mi na krásných šatech ani na vzácných klenotech; nezáleželo mi na obrázcích nebo upomínkových předmětech. Chtěla jsem jen pryč, a to co nejrychleji.

Zavřela jsem kufr a zamířila ke dveřím, ale tam jsem se zarazila a otočila, jako by mě někdo volal. Anděl na mě zírala přes pokoj. Vypadala stejně smutně a ztraceně jako já. Jak bych ji tu mohla nechat? Popadla jsem ji do náručí a vyrazila ze svého apartmá, houpajíc v ruce kufrem. Matka za mnou nešla a na chodbě nebyla živá duše. Spěchala jsem ke schodišti.

Teprve na úpatí schodiště jsem se zarazila a zapochybovala o tom, co dělám a kam jdu. Nemůžu z Farthy prostě odejít pěšky. Kamkoliv jsou to odtud desítky kilometrů.

Babička Jana, napadlo mě. Pojedu k ní. Ta to pochopí. Ta ví, kdo a co je mamka ve skutečnosti zač. Řeknu jí všechno, co se stalo. Pochopí mě. Musím jet na jih a dostat se k ní domů, ale na to potřebuju peníze. Podívala jsem se do peněženky a zjistila, že mám stěží dvacet dolarů – málo na to, abych si tím financovala cestu do Texasu. Vzpomněla jsem si, kde mívá Tony peníze v pracovně a vstoupila jsem, abych si je vzala. Proč ne? napadlo mě. Jestli má někdo platit, tak Tony.

V zásuvce psacího stolu bylo skoro dvě stě dolarů. Zdaleka ne jmění, ale na cestu to stačí. Nacpala jsem si peníze do kabelky, napřímila se a zahleděla do zrcadla. Sčísla jsem si vlasy dozadu, otřela si líce kapesníkem a zhluboka se nadechla. Nechtěla jsem vypadat tak zoufale, jak mi bylo. Hodlala jsem vyjít ven a ležérně požádat Milese, aby mě odvezl do Bostonu. Kdyby nabyl dojmu, že něco není v pořádku, mohl by se vrátit do domu, aby se nejdřív zeptal mé matky.

Vyšla jsem z pracovny a tiše za sebou zavřela dveře. V domě byl klid. Vzhlédla jsem ke schodišti do prvního patra a nikoho nespatřila. Matka se pravděpodobně hned vrátila k přípravám na večírek. Koneckonců nebylo nic důležitějšího než její zevnějšek a měly přijít její bohaté přítelkyně, lidi, na které musí udělat dojem. Z hudebního salonku se vynořil Curtis, zastavil se a pohlédl mým směrem, na tváři výraz zvědavosti, protože mě uviděl, jak tam stojím s kufrem. Usmála jsem se ve snaze vypadat jakoby nic a on se uklonil a odešel do kuchyně.

Pak jsem vyšla z předních dveří. Jasné sluneční světlo mě přimělo zamžourat, a tak jsem si zastínila oči dlaní. Bylo velmi teplo a po tmavě modré obloze byly roztroušeny velké, vysoko plující mraky. Mírný, něžný vánek mi laskal tvář. Svět mě vítal a povzbuzoval, abych vyšla z temného, začarovaného království jménem Farthinggale. Když jsem sem přijela, připadalo mi jako z pohádkové knížky. Teď jsem znala pravdu: byl to splněný zlý sen!

Naštěstí pro mě leštil Miles před domem auto. Nemusela jsem ho jít nikam hledat a upoutat na sebe pozornost zahradníků. Prudce vzhlédl, když jsem k němu zamířila.

„Nejdu brzo,“ usmála jsem se. Podívala jsem se na hodinky a pak jsem mu je nastavila, aby viděl, kolik je hodin.

„Hm?“ Odložil leštící hadr a popleteně se na mě podíval. „Mám vás dneska odpoledne někam odvézt?“

„Na nádraží, Milesi. Neříkejte mi, že vám to matka dnes dopoledne zapomněla říct.“

„Ne, to ne. Já…“

„To je celá ona, když má jednu z těch svých dobročinných akcí. Je tak rozčilená a roztěkaná, že zapomene na všechno ostatní,“ řekla jsem. Věděla jsem, že tomu uvěří. „Jedu na návštěvu k babičce. Všechno už je zařízeno. Bohužel, budeme muset okamžitě vyrazit, aby mi neujel vlak.“

„Ale…“ Vzhlédl k domu.

„Milesi?“ Zvedla jsem kufr na znamení, že jej má ode mě vzít.

„Ach.“ Spěšně jej vzal a uložil do kufru limuzíny. „Nechápu, proč mi to Curtis nepřipomněl. Vždycky mi připomíná všechny cesty.“

„Možná mamka zapomněla říct i jemu,“ řekla jsem. „Pojedeme?“

„Cože? Ach ano.“ Otevřel mi dveře a já rychle vklouzla dovnitř. Pak nastoupil do limuzíny i on a nastartoval motor. Pozorovala jsem domovní dveře, napůl očekávajíc, že se matka náhle objeví a začne ječet, že bude chtít vědět, co se děje. Ale nevynořila se a Miles vyrazil po dlouhé, klikaté příjezdové cestě. Dívala jsem se z postranního okénka a náhle jsem uviděla malého Troye a jeho ošetřovatelku, jak se vrací z procházky po pláži. Ve svém vzrušení a hněvu jsem na něj úplně zapomněla, i na to, co pro něj bude znamenat můj odjezd.

„Ach ne,“ zamumlala jsem si pro sebe. „Troy. Milesi,“ vykřikla jsem, „prosím vás, zastavte na chvilku. Zapomněla jsem se rozloučit s Troyem.“

Jakmile auto zastavilo, vystoupila jsem, zavolala na Troye a zamávala. Zarazil se a rozběhl se ke mně, kyblíček se mu houpal v ruce.

„Leigh, já mám tu největší škebli, cos kdy viděla,“ křičel. „Hele.“ Stoupl si přede mě, celý zadýchaný, a postavil kyblíček. Navrchu na všemožných malých škeblích ležela růžovobílá lastura.

„Ta je velká.“

„A je v ní slyšet moře.“ Zvedl ji a podal mi ji. „Poslouchej.“

Přiložila jsem ji k uchu a s úsměvem přikývla.

„Zní to, jako by chtělo vytéct ven a celou mě zmáčet,“ odtáhla jsem ji, jako bych se doopravdy bála. Zasmál se.

„Doopravdy tam není.“ Vzal si lasturu zpátky a uložil ji do kbelíčku. Pak se podíval na limuzínu. „Kam jedeš, Leigh?!“

„Musím na chvíli odjet, Troyi.“ Vzala jsem ho za ručičku a dřepla si, abych mu viděla do očí. „Budeš hodný a budeš se snažit odpočívat a pořádně jíst, dokud budu pryč, ano?“

„Ale kdy se vrátíš?“

„Nějaký čas to potrvá, Troyi.“

„Dlouho?“ Přikývla jsem. „Tak já chci jet s tebou.“

„To nemůžeš, Troyi. Musíš tady zůstat, aby o tebe bylo postaráno.“

„Ale kam jedeš ty?“ zeptal se znovu, v očích už měl slzy. „Na návštěvu k babičce.“

„Jak to, žes tam ještě nikdy nejela?“ V jeho chytrém mozečku se rychle vynořila skepse.

„Pořád jsem měla moc práce,“ lhala jsem. Mírně naklonil hlavu. Poznal, že lžu, říkala jsem si, ale nemůžu si pomoct.

„Ty se vlastně nevrátíš, Leigh?“ zeptal se tiše.

„Samozřejmě se vrátím,“ řekla jsem. Usmála jsem a vší silou potlačila slzy, kterým se chtělo vyhrknout.

„Ale ne, nevrátíš,“ odtáhl se ode mě. „Opouštíš mě i Farthy. Nevrátíš se; ba ne.“

„Vrátím, Troyi. Slibuju. Nějak to vymyslím, abych se k tobě vrátila.“

„Slibuješ?“

„Na mou duši. Pojď, dej mi pusu na rozloučenou. Prosím tě,“ žadonila jsem. „Jinak budu mít hroznou cestu.“ Udělala jsem obličej, znázorňující člověka, který už teď prožívá strašná muka.

Povolil a objal mě ručkama kolem krku. Políbila jsem ho na tvář a pevně k sobě přitiskla. Pak mě ďobl jako ptáček a odtáhl se. Vstala jsem, usmála se na něj a zamířila zpátky k autu.

„Leigh!“ zavolal. „Počkej.“

Zarazila jsem se u dveří. Sáhl do kbelíčku a vyndal lasturu. „Vem si to s sebou,“ nabídl mi ji. „Kdepak, Troyi. Nech si ji tady.“

„Ne,“ zavrtěl prudce hlavou. „Vem si ji s sebou a nezapomeneš na mě.“

„Na tebe nemůžu zapomenout, Troyi. Toho se nemusíš bát,“ řekla jsem, ale on tam stál a tvrdohlavě mi podával lasturu. Vzala jsem si ji. „Tak fajn, děkuju.“

„Dej si ji k uchu a uslyšíš moře a mě,“ sliboval a pak se obrátil a utíkal zpátky k ošetřovatelce. Chvilku jsem ho pozorovala a pak nastoupila do vozu.

„Prosím, jeďme, Milesi,“ řekla jsem. „Co nejrychleji.“

Ušklíbl se, stále trochu podezíravě, a pak vyrazil. Projeli jsme pod hlavní bránou a pod mohutnou klenbou, ale já se neohlédla. Místo toho jsem přiložila k uchu Troyovu lasturu a naslouchala moři a slyšela jeho tichý pláč.

Volal mě. „Leigh… Leigh…“

A pak jsem ji odtáhla a zavřela oči a Farthy zůstalo za mnou, dohořívalo, jako když hasne svíčka.

Návštěva cirkusu

JEŠTĚ NIKDY JSEM NIKAM NECESTOVALA sama, ale před Milesem jsem nedala najevo nic ze svých obav a nerozhodnosti. Hned po příjezdu na nádraží vyndal z kufru limuzíny můj kufr a čekal na mé pokyny.

„Odtud už si to můžu nést sama, Milesi,“ řekla jsem.

„Kdepak, slečno Leigh. Předám ho nosiči. Kam jedete?“

„To je v pořádku, Milesi. Chci se o sebe postarat sama. Líbí se mi ta představa, že cestuju sama,“ vysvětlovala jsem a přívětivě se usmívala, aby nepoznal, jak jsem nervózní. Na okamžik zaváhal a pak kufr postavil.

„Tak tedy šťastnou cestu, slečno Leigh.“

„Děkuju, Milesi.“ Rychle jsem vzala kufr a vkročila do nádražní budovy. Ještě jednou jsem se zastavila a zamávala mu. Uvidím ho ještě někdy? Stál tam a díval se za mnou, ale nešel za mnou, aby se přesvědčil, že jsem se bezpečně dostala do vlaku.

Otočila jsem se a rozhlédla. Všude kolem pospíchali někam lidé a ozývala se hlášení, týkající se různých vlaků a cílových míst. Ten ruch a shon byl vzrušující, ale současně taky děsivý. Uviděla jsem nějakého vysokého zrzavého policistu, stál u stánku s novinami a hovořil s mužem u pokladny. Vypadal mladě a měl přívětivou tvář, a tak jsem se vydala přímo k němu.

„Promiňte,“ oslovila jsem ho, „ale mohl byste mi říct, kam si mám jít koupit lístek do Texasu?“

„Do Texasu?“ usmál se. „Texas je velký stát.“ Prodavač novin se zasmál. „Víš, kam v tom Texasu jedeš, doufám?“

„Ano, prosím, vím.“

„Tak tedy,“ řekl, „jen zahni první chodbou doprava a na konci najdeš pokladny.“

„Děkuju.“

„Jářku, to si neseš hezkou pannu, ta je skoro stejně hezká jako ty,“ podotkl. Zapomněla jsem, jak pevně svírám Anděla. Usmála jsem se a otočila k odchodu.

„Neutíkáš z domu, doufám?“ zavolal za mnou.

„Kdepak, prosím.“

On i prodavač novin se opět zasmáli. Když jsem došla k pokladně, požádala jsem o jízdenku do Fullertonu ve státě Texas. Víc jsem toho vlastně o domově babičky Jany nevěděla. Myslela jsem si, že jakmile tam dorazím, můžu jí zatelefonovat, aby si pro mě přijela.

Pokladník se ušklíbl.

„Fullerton v Texasu?“ Podíval se do svých map. „Tam žádnej vlak nestaví, slečno. Co je tam blízko?“

„Já si nejsem jistá. Asi…“

„Houston? Dallas? El Paso?“

Začala jsem panikařit. Jestli si nic z toho nevyberu, určitě si pomyslí, že jsem holka, co utíká z domova. Mohl by dát dokonce i signál tomu policistovi a nic by nebylo děsnější, trapnější a víc ponižující, než aby mě přivezlo zpátky na Farthy policejní auto zrovna uprostřed mamčiny dobročinné slavnosti.

„Dallas,“ řekla jsem rychle. Stačí mi, když se dostanu do Texasu. Jak tam budu, zavolám babičce Janě. Určitě se postará, abych se dostala k ní domů, ať budu jak chci daleko.

„Fajn, tak Dallas. No, já tě teda můžu přinejlepším poslat do našeho velkoměsta, do Atlanty. Tam ale budeš mít dost dlouhej prostoj; leda by ses vrátila a vodjela až zejtra brzo ráno.“

„Ne, mně prostoj nevadí,“ vykoktala jsem.

„Aha. Nejspíš zpáteční?“

„Ne,“ řekla jsem rychle. „Jenom tam.“

„Chceš druhou třídu, první, lůžkovej?“

„První,“ odvětila jsem.

Přikývl a dal se do práce na mé jízdence. „Tak to bude sto dvaašedesát dolarů.“

Sto šedesát dva dolary! To už mi na nic jiného moc peněz nezbyde. Možná jsem si měla vybrat druhou třídu, napadlo mě, ale nezaváhala jsem. Nechtěla jsem, aby pokladní věděl, že nemám moc peněz na cestu. Rychle jsem je odpočítala a on mi dal jízdenku.

„Odjíždíš z nástupiště C asi za patnáct minut. To je dolů, doprava a naproti. Nemůžeš to minout.“

„Děkuju.“ Vzala jsem si lístek a otočila se k odchodu. Když jsem teď měla doopravdy jízdenku v ruce a mířila na nástupiště vlaku, došlo mi teprve, co vlastně dělám. Srdce mi tak bušilo, až jsem myslela, že omdlím a ztropím tak scénu. Představovala jsem si dav lidí, který by se kolem mě shlukl, a jak mladý policista všechny zadržuje. Tahle představa mě vyděsila ještě víc, a tak jsem raději spěchala na nástupiště a sedla si na první místo na lavičce, které se mi naskytlo. Protože ještě zbývalo trochu času do odjezdu vlaku, nebylo tu mnoho lidí. Uviděla jsem o dvě lavičky dál ženu s dvěma holčičkami. Předčítala jim z pohádkové knížky, aby je nějak zaměstnala. Nedokázala jsem se ubránit vzpomínce na to, jak mi kdysi četla mamka.

Jak jiný byl svět, když jsem byla maličká a všichni jsme žili v našem bostonském domě, napadlo mě. Při pohledu na tuhle matku a její děti jsem musela uvažovat o tom dítěti, co v sobě nosím. Je to kluk nebo holka? Až porodím, měla bych si dítě nechat nebo je dát k adopci? Co mi poradí babička Jana? Dokázala bych se vzdát děťátka, jakmile je jednou uchopím do náruče? Ale nejsem na matku moc mladá, a kdybych se jí stala, jaká bych byla matka?

Věděla jsem, že nikdy nebudu taková matka, jako ta moje. Radši bych se dítěte vzdala, než abych byla taková, říkala jsem si. Položila jsem Anděla vedle sebe a zavřela oči. Rachot přijíždějících a odjíždějících vlaků z jiných nástupišť rozechvíval podlahu. Zanedlouho začalo přicházet víc a víc lidí. Když si vedle mě sedl nějaký muž v obleku s kravatou, přitiskla jsem Anděla k sobě. Muž se usmál, ale pak ihned otevřel noviny a začal číst.

Srdce se mi opět rozbušilo. Můj odjezd se víc a víc blížil. V duchu jsem se ohlédla za tím, co bylo. Rozhodla jsem se správně? Bylo by snadné si všechno rozmyslet. Stačilo by prostě zavolat, aby se pro mě Miles vrátil. Zanedlouho přijede na Farthy a buď se zmíní, že mě odvezl na nádraží, nebo se ho zeptají, kde byl. Mamka na to přijde a pošle ho rovnou zpátky pro mě, ale on to nestihne.

Není návratu, pomyslela jsem si, a když přirachotil vlak, okamžitě jsem vstala, abych nastoupila, jakmile se dveře otevřou. Rychle jsem našla svůj vůz a zaujala místo u okna. Pak jsem si dala kufr nahoru, pěkně vedle sebe usadila Anděla a netrpělivě čekala. Bylo tu místa ještě nejméně pro tři lidi, ale do mého kupé nastoupil jen jeden starší pán. Uklonil se, usmál se, usedl a okamžitě začal číst noviny.

Konečně se vlak dal do pohybu. Srdce mi bušilo v rytmu rachotu kol vlaku, bušících do kolejí. Nádraží zůstalo za námi a vyrazili jsme do soumraku směrem na jih, pryč od jediného světa, jaký jsem kdy poznala.

„Lístek, slečno?“ ozval se průvodčí. Svírala jsem ho v ruce, a tak jsem mu ho rychle podala. Procvakl ho a usmál se. Zase jsem se opřela a dívala se z okna, jak se vlak plazí dál a odnáší mě do tunelů tmy a přes pahorky k novým obzorům. Jako bychom vjížděli do přicházející noci, tma se plazila směrem k nám. Zahlédla jsem záblesky hvězd vykukujících mezi mraky. Nikdy se mi nezdály vzdálenější než teď.

Vlak se kodrcal dál. Čas od času jsem zahlédla světla jiných měst nebo domů v dálce, teple žlutá okna. V těch domech seděly rodiny pospolu u večeře. Ty děti pociťovaly bezpečí a jistotu u rodičů, kteří je milovali. Nebyly tak bohaté jako já a jejich domovy by se klidně ztratily v jednom koutě Farthinggaleského sídla, ale budou dnes večer usínat ve vlastních postelích a rodiče je políbí na dobrou noc. Matky přikryjí dětičky. Tatínkové je políbí na líčka nebo na čelo a slíbí jim ještě veselejší a šťastnější zítřek.

Neměla jsem nikoho, kdo by mi slíbil veselejší a šťastnější zítřek, nikoho než Anděla. Seděly jsme spolu jako dvě ztracené děti vlečené do neznáma. Byly jsme unavené, hladové a už docela osamělé. I když ten pán proti mě si mě zvědavě prohlížel, když jsem si usadila Anděla pevně na klín a tam jsem si ji nechala a pevně ji tiskla k sobě, zatímco vlak uháněl dál. Byla jsem rozhodnutá. Neexistuje cesta zpátky, ani teď, ani nikdy. Zanedlouho mě monotónní rytmus kol uspal.

Prudce jsem procitla uprostřed noci. V kupé byla tma, ale z vnější strany vlaku svítila světla a v chodbičce také, takže jsem se po počátečním zmatení přesně upamatovala, kde jsem a co jsem udělala. Pán naproti mně spal s novinami otevřenými na klíně. Tělo se mu pohupovalo ze strany na stranu spolu s vlakem. Znovu jsem se stočila do klubíčka a zavřela oči. Ve chvilce jsem opět spala.

Probudila jsem se s prvním ranním světlem a venku jsem uviděla farmy a plochá pole. Ten starší pán už byl vzhůru. „Jak daleko jedete, slečno?“ zeptal se. „Do Atlanty.“

„Já vystupuju na příští zastávce. Vy před sebou máte ještě dobrých pět stanic. Můžete si dát něco k snídani v jídelním voze. Moc hezká panenka,“ kývl na Anděla. „Tak hezkou jsem snad ještě neviděl,“ dodal s obdivným úsměvem.

„Děkuju.“

„Jedete domů?“

„Ano,“ připadalo mi lepší říci to tak. Svým způsobem možná domů jedu, uvažovala jsem. Protáhl se.

„Já taky,“ řekl. „Byl jsem na cestě skoro měsíc. Jsem obchodní cestující, velkoobchod s obuví.“

„To pro vás musí být těžké, být tak dlouho pryč od rodiny.“

„To bych řekl. Není nad to, vrátit se domů. Samozřejmě už mám všechny děti dospělé, takže jsem tam jen já a ta moje. Ale stejně je to pěkné. Máme pět vnoučat,“ usmál se hrdě.

Oplatila jsem mu úsměv a pak mi napadlo – brzy bude mít i mamka vnuka nebo vnučku, jenomže ta si ho nikdy nebude považovat tak, jak si tenhle člověk považuje svých vnuků, protože otcem toho jejího bude její novopečený manžel. Pokřivený a temný svět Farthy bude pronásledovat mé děťátko jednou provždy, usoudila jsem. Už to byl skoro důvod, abych je neměla.

Ale třeba dokážu najít jiný svět, svět hodně odlišný od Farthy, a přivést své dítě do tohoto světa. Kéž by, kéž by, kéž by, skandovala jsem jako modlitbu v rytmu kol vlaku. Pak mi v žaludku zakručelo hlady.

„Nejspíš se dojdu nasnídat,“ vstala jsem.

„Pohlídám vám panenku,“ nabídl se pán.

„Kdepak, pane. Ta chodí všude se mnou,“ odpověděla jsem. „A kromě toho má taky hlad.“

Zasmál se a já vyšla hledat jídelní vůz.

Zatímco jsem jedla, zastavili jsme v jeho stanici, takže když jsem se vrátila, byl už pryč. Strávila jsem zbývající tři a půl hodiny o samotě, hledíc z okna. Když jsem uslyšela ohlašovat Atlantu, srdce se mi opět rozbušilo. První úsek své dlouhé a smutné cesty jsem měla za sebou. Byla jsem daleko od Farthy a touhle dobou už mamka určitě šílí a zuří. Jakpak se s tím asi vypořádá? Zavolá policii, nebo jí v tom zabrání strach ze skandálu? Pokusí se kontaktovat do Evropy Tonyho?

Jedno je jisté, říkala jsem si. Nenechá si tím, co se stalo, narušit svou dobročinnou slavnost na Farthy. Nikdo z účastníků nepozná při pohledu na její tvář, že něco není v pořádku, a služebnictvo – zvlášť Miles a Curtis – dostane instrukce nezmiňovat se o tom nikomu ani slovem.

Jako bych ji slyšela.

„Vrátí se hned, jak ji ten hysterický záchvat přejde.“

„Ne, nevrátím se, mami,“ slibovala jsem si v duchu. „Nevrátím.“

Okamžik jsem stála na nástupišti a četla všechny nápisy radící pasažérům, kam se ubírat za různými cíli. Atlantské nádraží bylo větší než v Bostonu a kolem mě jako by uhánělo dvakrát, možná třikrát víc lidí. Našla jsem informační budku ve velké hale a ukázala svou jízdenku dívce za pultem.

„Musíš jít chodbou támhle nalevo a pak první doprava. Uvidíš nápisy, ale tenhle vlak odjíždí až v osm večer. Nemáš do té doby kam jít? Je to ještě spousta hodin.“

„Ne,“ řekla jsem. „To nic.“

„Jak je libo,“ a obrátila se k někomu jinému. Koupila jsem si časopis a pak šla podle jejích instrukcí až na nástupiště. Bylo mnohem širší a delší než v Bostonu. Napravo stála malá čekárna, zamířila jsem tedy rovnou do ní a sedla si na lavici vzadu. Pak jsem si spočítala peníze. Moc mi nezbývalo, ale doufala jsem, že to stačí na oběd a večeři.

„Vsadím se, že dovedu udělat z jedné tvé jednodolarovky pětidolarovku,“ řekl někdo a já vzhlédla do těch nejzářivějších černých očí, jaké jsem kdy viděla. Mladík, který stál přede mnou, měl husté, bohaté ebenově černé vlasy a bronzovou pleť. Byl vysoký a hezký, ramenatý, div na něm nepraskala tenká košile s krátkými rukávy.

„Prosím?“

„Jen mi na moment svěř jednu z těch jednodolarovek a já ti to ukážu,“ sedl si vedle mě. Nevím, proč jsem to udělala, ale podala jsem tomu cizímu člověku jeden ze svých vzácných dolarů. Věděla jsem, že nic netušící cestující, zvlášť mladé dívky jako já, jsou všude na světě cílem šejdířů. On ale řekl, že změní jednodolarovku na pětidolarovku a ne naopak, a mně se na pohled líbil.

Podle toho, co jsem viděla, neměl v rukou nic a samozřejmě neměl rukávy, do kterých by se dalo něco schovat. Velmi pečlivě poskládal dolarovku před mýma očima do dlaně, na tak malý formát, že víc to nešlo. Pak obrátil ruku, abych viděla jen vrchní stranu zavřené pěsti. Podržel ji přede mnou a usmál se.

„Fajn, sáhni mi na ruku,“ zajiskřilo mu v očích.

„Sáhnout ti na ruku?“ Přikývl. Položila jsem prst na jeho prostřední kloub a pak jej rychle odtáhla. Zasmál se.

„Dyk tě to nepopálí. No, ale stejně to bylo docela dobrý,“ řekl a otočil ruku zase dlaní nahoru. Pak před mýma očima rozložil bankovku a byla tam – pětidolarovka.

„Jaks to dokázal?“ zeptala jsem se s vykulenýma očima.

Pokrčil rameny.

„Kouzlo, co jinýho? A vůbec, tady máš těch pět dolarů,“ podal mi bankovku. „Podle toho, jak ty peníze do halíře počítáš, vypadáš, že se ti ty čtyři navrch budou hodit.“

„Vážně?“ Tvář mi zalilo horko. „No, nejsem zvyklá brát peníze od cizích lidí, ani vykouzlené peníze,“ odvětila jsem a vrazila mu pětidolarovku zpátky.

„Fajn. Tak nebudu cizí člověk,“ zaklonil se a podržel ruce dlaněmi vzhůru. „Jmenuju se Thomas Luke Casteel, ale skoro každej mi říká prostě Luke. A ty seš?“ Podal mi ruku.

Zírala jsem na něj, nevědouc, jestli se mám smát nebo vstát a odejít. Na šejdíře je moc hezký, říkala jsem si; anebo spíš doufala.

„Leigh VanVoreenová,“ potřásla jsem mu rukou. „Tak už nejsme cizí a ty vykouzlený peníze si můžeš nechat.“

„Vážně je nepotřebuju. Mám dost na to, abych se dostala tam, kam jedu. Musím trvat na tom, abys mi to proměnil zpátky na mou jednodolarovku.“

Zasmál se.

„Zpáteční kouzlo žádný neznám. Promiň.“

„Jsi hodně hloupý, když takhle rozdáváš peníze.“

Pokrčil rameny.

„Lehce nabyl, lehce pozbyl. Kromě toho to stálo za daleko víc než čtyři dolary, vidět tě, když jsem ten trik předváděl,“ upřel na mě oči. Ucítila jsem, jak se červenám.

„Ty jsi kouzelník?“

„Vlastně ne. Pracuju tady kousek v cirkuse a pochytil jsem takovejch věcí od cirkusáků plno.“

„Od cirkusáků?“

„To jsou skvělí lidi. Drží spolu v dobrým i ve zlým a pořád si pomáhají, a někteří zcestovali celej svět a znají spoustu věcí. Jen když sedím a poslouchám, jak se bavěj, plno se toho naučím. Koukala bys, kolik toho už vím, a znalostma a zkušenostma člověk stárne,“ dodal hrdě.

„Tak moc staře zas nevypadáš.“

„Sedmnáct. Ty taky nevypadáš moc staře.“

„Je mi skoro čtrnáct.“

„No, nejsme o moc starší než Romeo a Julie, víš,“ řekl. „Vévodkyně mi o nich povídala. Ta byla v Evropě profesionální herečkou. Teďka dělá s manželem číslo s házením nožů.“

„Chceš říct, že ona tam stojí a on kolem ní vrhá nože?“

„Jo.“

„To bych nikdy nedokázala. A co kdyby se na ni manžel naštval?“ zeptala jsem se. Luke se znovu zasmál.

„Vo tom je v maringotkách plno fórů. Není to tak nebezpečný, jak to vypadá. Je na to technika, stejně jako na většinu cirkusovejch čísel, ale to já právě na cirkuse miluju – iluze, jakoby – svět, vzrušení.“

„Zní to zábavně. Co tam děláš?“

„Vzal jsem to jen na částečnej úvazek, jen na krátko, jen abych byl u toho. Jednou chci dělat cirkusovýho vyvolávače. Víš, toho co láká lidi.“ Vyskočil a vykřikl. „Račte vstoupit, dámy páni, na největší představení světa. Máme jednooké obry, hadí dámu, nejmenšího muže na světě, vousatou dámu, krotitele lvů Borise, nejskvělejší akrobaty ve vesmíru!“ recitoval, jako by stál na pódiu. Okolní lidé se otočili směrem k nám, ale jako by mu bylo jedno, že přitahuje pozornost.

„Jak mi to jde?“

„Moc dobře.“

„Díky. Pořád cvičím, ale je to těžký, protože tam, vodkud já jsem, toho lidi o cirkuse moc nevědí. Tam toho moc nevědí o ničem,“ dodal smutně.

„Odkud jsi?“

„Ze Západní Virginie, jmenuje se to tam Willies. Je to v horách nad městem Winnerrow,“ a já viděla, že navzdory tomu, co řekl o tamních lidech, má v srdci vřelý vztah k domovu.

„Proč se tomu říká Willies?“, zeptala jsem se. Znělo to jako divné jméno pro něčí domov.

„Jó, žít na horským svahu, z toho začne běhat mráz po zádech každýmu – zvlášť když vlci vyjou jak meluzína a divoký kočky vřeštěj. Tam nahoře je to samá divoká šelma. Musíš si tam dávat bacha na pejsánky,“ dodal a zasmál se.

„Nezní to moc hezky. Není divu, žes odtamtud odešel k cirkusu.“

„Ne, to já jen tak kecám. Tak zlý to není. Vlastně mi chybí ten klid a mír, co je v lese. Většinou tam slyšíš akorát zpívat ptáky nebo bublat křišťálově čistej potůček. A chyběj mi ty vůně – sytě zelený listí v létě, borovice, luční kytky. Je ohromný koukat se zblízka na veverku a tak, a když ráno vyjde slunce a zvedne hlavu nad horu anebo nakukuje skrze stromy, máš pocit… já nevím… nejspíš že jsi naživu.“

„Teď to znělo nádherně,“ řekla jsem. „Co z toho je pravda?“

„Obojí. Tak kam jedeš?“

„Jedu do Texasu,“ řekla jsem. „Fullerton ve státě Texas – k babičce.“

„Ale? Odkud jsi?“

„Z Bostonu a z Cape Cod.“

„Jak můžeš bejt ze dvou míst?“ zeptal se. Zasmála jsem se, ale zatvářil se uraženě. Pochopila jsem, že je to velmi citlivý mladík a nechce být považován za hlupáka nebo pošetilce.

„Má rodina má několik domovů,“ řekla jsem. „Vyrůstala jsem v Bostonu, ale teď žiju v domě za Bostonem“ vysvětlovala jsem.

Přikývl.

„Vypadá to, žes měla pravdu.“

„Jak to myslíš?“

„Nepotřebovalas, abych ti rozměnil dolar za pět,“ pravil pochmurně. Okamžik jsem na něj hleděla a pak jsem zavrtěla hlavou.

„Ale potřebovala,“ přiznala jsem. Oči se mu rozšířily zájmem.

„Hm?“

„Nevzala jsem si moc peněz, když jsem odjížděla, a neměla jsem zdání, kolik co stojí,“ dodala jsem. Zamyšleně přikývl.

„To zní, jako bys odcházela ve spěchu. Jo?“ zeptal se, ale já odvrátila pohled. „Hele, co to tak pevně držíš?“ Naklonil se, aby líp viděl na Anděla. „Panna!“ řekl v úžasu. Oči mi zaplály.

„To není jen tak obyčejná panna; to je zvláštní panna, panna pro sběratele. Je to umělecké dílo a říká se tomu portrétní panna,“ prohlásila jsem ostře.

„Aha. Tak promiň. A moh bych se na to líp podívat? Slibuju, že dám pozor.“

Upřela jsem na něj oči. Vypadal vážně, a tak jsem mu Anděla podala. Opatrně ji uchopil a studoval její tvář a rysy. Pak hvízdl mezi zuby.

„Máš pravdu. Tohle je opravdu umělecký dílo. Nikdy jsem neviděl na panně takový detaily.“ Spustil ji a zadíval se na mě. Pak znovu pohlédl na ni. „Počkej moment. Ta panna se ti hodně podobá.“

„To je naschvál,“ vzala jsem si ji opatrně zpátky. „Říkala jsem ti – je to portrétní panna. Já… já k ní stála modelem.“

„Aha. Teda to je něco, a ty šaty, ty taky vypadaj zvláštně.“

„To jsou.“

„To teda vysvětluje, proč ji držíš jak vo život.“

„Nedržím ji jak o život,“ odsekla jsem. Znovu se zasmál. Když se usmíval, oči se mu přívětivě rozjasnily. Na jeho úsměvu nebylo nic poťouchlého ani zlomyslného; vůbec se nepodobal Tonyho úšklebku. Z Lukova úsměvu jsem měla pocit vřelosti a bezpečí.

„Jen tak kecám. Tak kam musíš jet?“

„Do Texasu. Dallas.“

„To je daleko. Kdy ti jede vlak?“

„Bohužel teprve až v osm.“

„V osm! To je ještě plno hodin. Nemůžeš tady celou tu dobu jen tak sedět. Je tu prach a špína a rámus. Neznáš v Atlante nikoho?“ Zavrtěla jsem hlavou a on okamžik uvažoval. „Tak já se tě na něco zeptám. Nechtěla by ses podívat do cirkusu? Můžu tě tam dostat zadarmo a uplyne ti čas a pak tě můžu odvést zpátky na nádraží.“

„Já nevím. Já…“

„Bylas už někdy v cirkuse?“

Přemýšlela jsem. V jednom jsem byla, v Evropě, když jsem byla ještě velmi malá, ale stěží jsem se na to dokázala rozpomenout.

„Ne,“ řekla jsem.

„Tak teda platí,“ tleskl Luke rukama. „Pojď.“ Sáhl po mém zavazadle. Zůstala jsem sedět. „Pojď, já ti neublížím a pobavíš se.“

Uvažovala jsem o jeho nabídce. Musela bych strašně dlouho čekat a on byl tak hezký a milý. Proč ne? usoudila jsem nakonec a vstala.

„Ohromné. Zrovna jsem doprovodil kamaráda na nádraží a jsem na cestě zpátky,“ vysvětloval, když mě odváděl. „Cirkus odtud není daleko. Budou tady už jen dva dny a pak pojedou do Jacksonville.“

„To vypadá na spoustu cestování,“ poznamenala jsem. Kráčel nádražím tak zpříma a sebejistě – obdivovala jsem ho, že má na svůj věk tolik sebedůvěry. Byl úplně jiný než chlapci, které jsem znala, i než Joshua – Luke měl v sobě cosi dospělého. Soudila jsem, že rychle dospěl, protože byl odkázaný sám na sebe.

Když jsme vyšli z nádraží, obrátil mě k parkovišti a ukázal na otlučenou světlehnědou dodávku s otevřenou korbou.

„To je můj rolls-royce,“ řekl. „Nic moc, ale dostanu se s ním, kam potřebuju. Ty seš nejspíš zvyklá na nóbl vozidla,“ mrkl na mě. Neodpověděla jsem. Otevřel mi dveře a já nastoupila. Na podlaze se povalovaly tři prázdné láhve od piva. Rychle je sebral a hodil dozadu na korbu. Sedadlo bylo potrhané a z palubní desky visely dráty. Rychle nastoupil a nastartoval. Motor zakašlal a zhasl. „No tak, Lulu Belle, měla bys koukat udělat dojem na naši pasažérku a nebejt tvrdohlavá. Úplně jako většina ženskejch,“ dodal, „je náladová.“

„Muži jsou taky náladoví,“ odsekla jsem. Zasmál se. Dodávka nastartovala a už jsme ujížděli do cirkusu.

„Tvá rodina se zabývá cirkusovým podnikáním?“ zeptala jsem se ho.

„Má rodina?“ Znovu se zasmál. „Sakra, to ne. Tatínek většinu života kapku farmaří a vyrábí lavórovici. Máma se nadře. Vychovala nás šest, a to se na ní bohužel podepsalo,“ tvář mu zněžněla a zesmutněla. „Víš, co se říká: nejde vo to, jak daleko jedeš, ale vo to, jak těžká je to cesta.“

„Šest, to je hodně. Kolik kluků a kolik holek?“

„Samí kluci, čímž je to nejspíš ještě těžší. Nikdy neměla dceru, aby jí pomohla v domácnosti.“

„Kde jsou tví bratři?“

„Všude možně. Dva už špatně dopadli. Než sem vodjížděl z Willies, proslechlo se, že Jeff a Landon sou v okresních věznicích za krádeže v obchodech.“

„To mě mrzí,“ řekla jsem. Nikdy jsem nepoznala nikoho, jehož bratři nebo blízcí příbuzní by byli zločinci. Nedokázala jsem přemoci strach a uvažovala jsem, jestli to nebyla chyba, když jsem s ním nastoupila do dodávky.

„Jo, máma to má těžký,“ potřásl hlavou.

„Co je to ta lava… lavo…“

„Lavórovice? Páni, ty snad žiješ někde za vysokou tlustou zdí. Lavórovice, to je domácí kořalka, samohonka. Dělá se podomácku a lacino se prodává po vokolí. Většinou kvůli tomu nikdo nevotravuje, ale jednou za čas udělaj federální agenti šťáru. Máma není ráda, že to táta dělá, takže to zas nedělá tak moc. Poslední dobou dělá všecko možný, nádenicí. Je dobrej tesař. Když je řeč vo panenkách a tak, měla bys vidět ty dřevěný figurky, co vyřezává, když má náladu. Dyk von dokáže sedět celý hodiny na verandě a dělat z kusu dřeva králíka nebo veverku, co vypadaj jako živý, jen ti vyskočit z ruky.“

Zasmála jsem se. Měl tak barvitý způsob řeči, a přece zněl realisticky, přízemně, upřímně. Nemohla jsem si pomoct, líbil se mi a svým způsobem jsem mu záviděla ten prostý život, který vedl, a prostý svět, v němž vyrostl.

Párkrát zahnul a zanedlouho jsem před námi spatřila oranžové cirkusové stany. Přicházely tam a odcházely davy lidí. Luke zamával na muže, který řídil provoz, a odbočil, abychom mohli projet otvorem v zátarasech z provazů a sloupků. Kodrcali jsme přes pole, kolem slonů, kteří na nás pohlíželi s nevalným zájmem, a pak jsme zastavili za menším stanem.

„Pracuju tady,“ vysvětloval Luke. „Starám se vo zvířata, krmím je, meju je. Nic moc, ale můžu bejt kolem cirkusu. Tak pojď. Dáme ti kufr a pannu do stanu. Mám v jednom rohu matraci. To je mý místo. Nikdo tam nevotravuje.“ Spatřil v mé tváři zaváhání a dodal: „Jedno u cirkusáků platí – nikdy jeden druhýmu nic neukradnou. To se mi na nich líbí – ten morální kodex. Mnohem lepší než ve světě venku.“

Vystoupila jsem a následovala ho do stanu. Byla tu uskladněna vědra a čisticí náčiní, pytle krmiva, provazy a další nářadí. Vzadu jsem zahlédla hromadu sena se starou matrací, tvořící primitivní lůžko.

„Tady spím,“ vysvětloval. „To sou mý věci.“ Ukázal na sportovní pytel. „Co kdyby sis dala tu pannu do kufru a jen ho nechala tady vedle mýho pytle?“

Přikývla jsem a otevřela kufr. Stál nade mnou a díval se, jak pečlivě balím a ukládám panenku do kufru. Zavřela jsem víko a on postavil mé zavazadlo vedle svého pytle.

„Tak. Teď se půjdem trochu pobavit. Nemám na chvíli nic na práci,“ řekl. Šla jsem za ním ven a do pouťového prostoru, kde byly atrakce, hry a stánky s jídlem. Byl nádherný den na návštěvu cirkusu a pouti. Na obloze plulo právě dost mraků, aby slunce příliš nepražilo, přece však bylo teplo a vanul mírný větřík. Luka všichni znali a podle toho, jak mu většina z nich mávala a zdravila ho, mi připadalo, že ho mají moc rádi.

Jakmile jsme vstoupili do prostor pouti, přemluvil mě, abych s ním šla na ruské kolo. Ačkoliv nebylo moc velké, stejně jsme měli z vrcholku nádhernou vyhlídku na Atlantu. Sedátko se pohupovalo sem a tam, až se mi tajil dech. Kvičela jsem radostí a Luke se smál a objímal mě, aby mi dodal pocit jistoty. V jeho silných pažích jsem si připadala bezpečná.

„Chceš pivo?“ zeptal se mě, když jsme sestoupili. „Můžu ho dostat zadarmo,“ mrkl na mě a kývl směrem k mladíkovi u stánku s pivem.

„Ne, díky,“ odvětila jsem. Koupil mi limonádu s bublinkami.

Potom zkusil štěstí u šipek. Velmi ho rozčililo, když nic nevyhrál, ale já mu řekla, aby už do té hry nestrkal žádné další peníze.

„Zkus něco jiného, jestli chceš,“ radila jsem mu. „Otec mi říkával, že když něco hned nejde, máš to prostě na nějaký čas odložit a dělat něco jiného.“

Zamyšleně přikývl.

„Máš pravdu, Leigh. Někdy jsem tvrdohlavej a pitoměj a ve vzteku všechno prohraju. Je to milý, mít vedle sebe někoho rozumnýho,“ prohlásil s něžnýma očima. Když se na mě takhle zadíval, s takovým soustředěním a s takovou vážností, jako by všechny zvuky kolem mě odumřely. Jako bychom se na okamžik ocitli jen ve svém soukromém světě, povzneseni nad okolní dav, přesně jako na ruském kole.

„Tak pojď,“ vzal mě vzrušeně za ruku a táhl mě dál. Zastavili jsme se u baseballu. Účelem hry bylo srazit tři láhve od mléka z košíku. Člověk měl dva pokusy za čtvrťák. Luke vzal míčky do ruky a rozmáchl se k hodu. Pak se zarazil.

„Sáhni na něj pro štěstí,“ podal mi míč.

„Já obyčejně štěstí nenosím,“ namítla jsem.

„Mně ho přineseš,“ trval na svém. Bylo mi to příjemné. Okamžik jsem míč podržela a on se pak znovu rozmáchl a hodil. Zasáhl láhve přesně doprostřed a všechny tři se od sebe odrazily a vylítly z košíku.

„VÍTĚZ!“ ohlásil muž za pultem, sáhl za sebe, vyndal z police baculatého černého vycpaného medvídka a podal ho Lukovi.

„Pro tebe,“ podal mi ho. „Není tak krásný jako tvoje panna, ale nosí štěstí.“

„Je moc krásný a měkoučký,“ přitiskla jsem si medvídka k tváři. „Strašně se mi líbí. Děkuju, Luke.“

Usmál se a vedl mě pryč. Koupil čtvrtmetrový párek v rohlíku a nechal ho pokrýt všemi možnými omáčkami a přílohami. Začali jsme ten párek v rohlíku jíst. Bavilo nás ukusovat z obou stran. Když jsme se dostali doprostřed, srazili jsme se nosy a smáli jsme se a smáli.

„Musím nakrmit slony,“ řekl. „A pak se mužem jít kouknout na klauny a akrobaty, na celej cirkus, platí?“

„Jistě.“ Následovala jsem ho zpět do pracovních prostor. Našel mi dřevěný kufr, abych si na něj mohla sednout a pozorovat ho při práci. Sundal si košili a popadl vidle. Slunce se mu zalesklo na hladkých, svalnatých zádech. Měl široká ramena, která se stáhla a předváděla svou sílu, když nabíral velká sousta sena a házel je před nedočkavé slony. Pracoval hned vedle nich, vedle jejich obrovských tlap, z nichž každá by člověka rozdrtila k smrti, a stál jen pár centimetrů od tlustých, svalnatých trupů, ale zřejmě se jich nebál a sloni dávali velký pozor, aby do něj nešťouchli. Když je nakrmil senem, naplnil velká vědra vodou a postavil před každého slona jedno. Okamžitě do nich ponořili choboty. Byl to legrační pohled a já se nedokázala ubránit smíchu.

„Nejsou to krásný tvorové?“ zeptal se mě Luke, když skončil. „Sou tak velký a silný, ale moc hodný. Kdyby měli lidi sílu jako oni, tak by se věčně mlátili,“ dodal trpce. „No. Já se trošku umeju a pak pudem na představení. Nechybí ti nic?“

„Je mi fajn,“ přitiskla jsem k sobě měkkého medvídka.

„Můžeš si ho nechat v kufru,“ řekl. „Jestli chceš.“

„Tak prima.“ Šla jsem do stanu a uložila vycpané zvířátko do kufru. Když jsem zas vyšla, uviděla jsem Luka, jak si pouští z hadice vodu na hlavu a horní polovinu těla. Důkladně se osušil a pak se vrátil.

„Jen se učešu,“ řekl. „Nemůžu tady chodit jako šupák, když jsem s takovou krásnou ženskou,“ dodal. Ačkoliv se usmíval, když to říkal, vycítila jsem, že to myslí vážně, a srdce se mi zatetelilo. Vstoupil do stanu a pak se zas vynořil s úhledně učesanými vlasy. Měl bohaté, měkké, ebenově černé vlasy. Měla jsem chuť hrábnout mu do nich rukou.

„Hotovo, milostpaní?“ zeptal se a nabídl mi rámě.

„Ano.“ Zavěsila jsem se do něj a kráčeli jsme ke stanu, kde probíhalo představení. Bylo slyšet, jak vyvolávač svolává dav na příští představení a Lukovi zasvitlo v očích. Když jsme se zařadili do fronty postupující předním vchodem, pocítila jsem, jak ve mně narůstá vzrušení. Všude kolem panovalo přesvědčení, že uvidíme nejohromnější představení na světě. Děti se vzrušeně smály, ale i jejich rodiče byli zardělí a plni radostného očekávání.

Biletář na Luka jen kývl a vstoupili jsme bez placení. Popohnal mě k sedadlům, o nichž prohlásil, že jsou nejlepší v hledišti. Jakmile jsme se usadili, koupil nám pytlíky burských oříšků, mně limonádu a sobě pivo.

„Jak můžeš pít tolik piva, Luku?“ zeptala jsem se ho. „Nejsi z toho namazaný?“

„Namazanej?“ zasmál se. „Né. Todle pití není nic v porovnání s tou lavórovicí, na který sem výrost,“ odvětil, ale já viděla, jak začíná rudnout ve tváři. Všiml si mé ustaranosti.

„Ale v tom máš nejspíš taky pravdu,“ pozvedl svůj kelímek s pivem. „Dneska už pít nebudu.“

Hned mi bylo líp a věnovala jsem se představení. Začala hrát hudba a přispěchali klauni, fackovali se a padali jeden přes druhého, stříkali po sobě pistolkami na vodu a házeli si na hlavy balónky naplněné vodou.

V průběhu vystoupení klaunů předváděla mladá dívka, rozhodně ne starší než já, oblečená ve zlatém kostýmu, který se třpytil mnohobarevnými flitry, akrobacii na plavém koni s bílou hřívou – dělala salta, stoupala si na ruce a na hlavu, seskakovala do stran, až se publiku tajil dech. Konferenciér uváděl jedno číslo po druhém: žongléři, kouzelníci, skákači.

Víření bubnů uvedlo do manéže artisty na visuté hrazdě – dva hezcí muži a krásná žena vběhli do středu cirkusového stanu, uklonili se a začali šplhat po provazech. Srdce mi bušilo nedočkavostí. Kam jsem se podívala, tam bylo něco k vidění. Když jsem se obrátila k Lukovi, všimla jsem si, že na mě upřeně hledí s přívětivým pousmáním na tváři, oči rozjasněné obdivem.

„Je to napínavý, co?“ řekl. „Už víš, proč to mám tak rád?“

„To ano. Nikdy jsem si neuvědomila… je to nádherné představení.“

„Tohle je teprve začátek,“ pravil. „Uvidíme to celý.“

I ve svém vzrušení jsem postřehla, že propletl své prsty do mých a držel mě něžně za ruku, ale nevadilo mi to; uvítala jsem to. Hudba a smích, malebná vystoupení a neustálé žertování kolem všemožných kousků, potlesk a atmosféra vzrušení – hodiny plynuly jako minuty a minuty jako sekundy. Ztratila jsem pojem času a místa. V cirkuse jsem ani neuvažovala o své situaci, o tom, že utíkám z domova. Bylo mi, jako by se svět přestal otáčet.

Ještě jsme jedli hamburgery a pytlíky hranolků. Luke si začal objednávat další pivo, ale když uviděl můj výraz, přestal a koupil si také limonádu s bublinkami. Pak jsme měli kornouty zmrzliny s cukrovými ozdobami. Luke všechno dychtivě platil, i když jsem nabízela, že použiju část svých peněz.

„Tvoje peníze jsou samý vyčarovaný peníze,“ řekl. „To není fér. Jak je dáš kramářům, zmizí jim v ruce.“

„Luke, nemůžeš platit za všechno. Tolik se za ty peníze nadřeš.“

„Mně to nevadí. Nemám celkem zač utrácet, a nikdy nemám možnost utrácet je za někoho tak krásnýho a milýho jako jsi ty, Leigh,“ řekl. Zase jsme se drželi za ruce. Okamžik jsem nedokázala promluvit. I když nás ve stanu obklopovaly stovky lidí, znovu jsem měla pocit, jako by kolem nás nikdo nebyl. Než jsem se vzpamatovala, předklonil se a rychle mě políbil na rty.

„Promiň,“ řekl. „Mě to tak vzalo, že… že… jsem si nemoh pomoct,“ blekotal.

„To nic.“ Obrátila jsem se znovu k představení, ale srdce mi tolik bušilo, až jsem myslela, že to musí přehlušit všechen smích a lomoz kolem nás. Luke nic neříkal, ale každou chvíli jsme se jeden na druhého podívali a usmáli.

Teprve když skončilo poslední číslo celého představení, jsem si vzpomněla na čas. Podívala jsem se na hodinky a vyjekla.

„Luku, podívej se, kolik je hodin! Ujede mi vlak!“

„Neboj,“ ale tvář se mu stáhla obavou. Snažili jsme se rychle najít cestu ven, ale dav byl velký a lidé se shlukli u všech východů. Zoufale jsme čekali, až na nás přijde řada. Jakmile jsme se vynořili, utíkali jsme přes pozemek k provoznímu stanu. Luke vrazil dovnitř a vyběhl ven s mým kufrem a medvídkem v ruce. Pak jsme nastoupili do jeho dodávky.

Nenastartovala. Zkoušel’to zas a znova. Vztekle bušil do palubní desky, vystoupil, zvedl kapotu a vrtal se v motoru. Chvíli to trvalo, ale nakonec nastartoval a vyrazili jsme k nádraží. Ani jeden z nás toho moc nenamluvil; oba jsme příliš mysleli na čas a na jízdu. Protože skončilo cirkusové představení, provoz zhoustl a na dálnici byla docela zácpa. Luke soustavně ztrácel nervy a pak se omlouval. Snažila jsem se ho klidnit. Snažil se ze všech sil přejíždět z jednoho jízdního pruhu do druhého, ale cesta na nádraží nám trvala skoro dvakrát tak dlouho jako cesta sem.

Když zastavil na parkovišti, nezbývalo mi už ani pět minut. Luke nemohl najít místo k zaparkování; všechna jako by byla obsazena.

„Mně je jedno, jestli mi daj pokutu,“ prohlásil. „Dělej.“

Popadl můj kufr a pomohl mi z dodávky. Pak jsme se rozběhli k nádraží. V hale jako by bylo třikrát víc lidí, než když jsem přijela. Byla špička. Utíkali jsme chodbou k mému nástupišti a bráně, ale když jsme tam dorazili, vlak právě vyjížděl.

„Ach ne,“ vykřikla jsem.

Stáli jsme tam a dívali se, jak vlak uhání pryč. Uvízla jsem v Atlantě. Luke se ke mně otočil.

„Promiň,“ řekl. „Měl jsem koukat, kolik je hodin.“

„To je má chyba.“ Vzala jsem od něj svůj kufr a pohlédla směrem k čekárně s tvrdými lavicemi.

„Počkej,“ vzal mě za paži. Obrátila jsem se k němu. „Nemůžu tě tady nechat sedět celou noc. Nemůžu ti nabídnout nic moc, jen matraci na hromadě slámy, ale…“

„Cože?“ Nedošlo mi hned, co říká. Ještě jsem byla omámená.

„Já samozřejmě budu spát na jiný hromadě sena. Tady zůstat nemůžeš,“ zaprosil.

Co mě ještě může potkat? pomyslela jsem si. Připadala jsem si jako list vydaný na milost a nemilost větru, zmítaný a převracený sem a tam, osamělý list, který už zaválo daleko od míst, kde vyrašil a vyrostl.

Luke zas ode mě vzal kufr a pak mě popadl za ruku. Nic jsem neřekla. Dovolila jsem mu, aby mě odvedl zpátky do noci.

Kdo se o mě bude starat

DOSUD CELÁ OMÁMENÁ JSEM NÁSLEDOVALA Luka k jeho dodávce. Otevřel dveře, pomohl mi dovnitř a pak jsme se vydali zpátky do cirkusu. Jen jsem tam seděla, levou rukou jsem třímala kufr a pravou jsem k sobě tiskla Anděla.

„Neboj se, Leigh,“ řekl Luke sebejistě. „Zítra tě určitě dovezu na vlak včas. Támhle před náma napravo je benzínka a tam mají bokem telefonní automat. Mám tam zastavit, abys mohla zavolat babičce, že se o den zpozdíš?“

Neodpověděla jsem. Sotva jsem slyšela, co říká. Bylo mi, jako bych uvízla na řetízkovém kolotoči, vířila kolem dokola, ale trčela v prostoru.

„Leigh? Hele, neměla bys jí zavolat, aby se nebála, dyž nebudeš ve vlaku?“

„Ach Luku,“ nedokázala jsem už udržet ten příval slz, který mi dychtil vytrysknout z očí. „Má babička neví, že přijedu. Já jsem utekla!“

„Cože?“ Zpomalil. „Utekla?“ Zajel s dodávkou na postranní silnici, pryč z provozu, a zastavil. „Tak proto nemáš moc peněz na cestu. Proč teda utíkáš z domova, Leigh? Mně to připadá, že sis v tý Nový Anglii žila na vysoký noze.“

Rozplakala jsem se ještě víc. Přisunul se ke mně a něžně mě objal.

„Hele, jen klid. To nic. Když chtěla taková milá a hodná holka jako ty utýct, tak k tomu musela mít dobrej důvod.“

Nedokázala jsem ovládat své vzlyky. Jako by žily vlastním životem, otřásaly mnou a rozechvívaly mě v jeho náruči. Dala se do mě zima a zuby mi drkotaly. Luke mě objal pevněji a přejížděl mi dlaní nahoru a dolů po paži, aby mě zahřál.

„Klid,“ říkal a políbil mě jemně na čelo a pak sjel rty na tváře, aby mi slíbal slzy. Nabrala jsem dech a polkla. „Já už sem utek stokrát. Hernajs, v jistým smyslu vlastně utíkám i teď, ale pokaždý se mi nějak povede trefit zpátky. Tobě taky. Uvidíš,“ dodal povzbudivě.

„Já nechci trefit zpátky,“ odsekla jsem. Přikývl.

„Člověče, to muselo bejt zlý.“

„To bylo zlé,“ řekla jsem. Zhluboka jsem se nadechla, posadila se zpříma a všechno jsem mu to pověděla – o rozvodu svých rodičů, co jsem se dozvěděla o matce, když jsem vyslechla její rozhovor s babičkou Jankinsovou, jaký byl Tony Tatterton, jak to vypadalo na Farthy a jaké to bylo, stát modelem k portrétní panně. Pak jsem se znovu rozplakala a pověděla mu, jak mě Tony znásilnil a jak mi matka nevěřila, když jsem jí to řekla.

„A když jsem zjistila, že jsem těhotná, utíkala jsem za matkou, myslela jsem, že mi teď bude muset věřit, ale místo aby mi pomohla, tak z toho ze všeho obvinila mě. Mě!“ sténala jsem v slzách.

Luke vypnul motor, opřel se zády o dveře dodávky a poslouchal tiše jak kostelní myš. Díky zatažené noční obloze bylo v dodávce úplně tma. Byli jsme vzdáleni od světel reflektorů ostatních aut i od pouličního osvětlení. Seděl tam jak tmavá silueta, ale já vycítila, jak je zasmušilý a zamyšlený, když jsem se odmlčela.

„Já myslel, že se tydle věci stávají jen horalům, lidem ve Willies. Nejspíš bejt bohatej není dycky tak fajn,“ řekl. Pak mu hlas zpřísněl. „Škoda, že toho Tonyho Tattertona nemám teďka po ruce. Ukroutil bych mu hlavu, až by mu krk rupnul jak prasklá struna na kytaře.“

Zasmála jsem se. Nemohla jsem si pomoct. Měl tak barvitou představivost!

„Vidíš? Já věděl, že ti udělám líp. A vůbec, teďka je mi líto, že jsem tě krmil v cirkuse těma šmejdama. Nejseš na to v kondici. Vemu tě rovnou do tý jídelny, co znám při cestě zpátky do cirkusu. Vařej tam domácí jídlo, úplně jako u mý mámy. Vlastně se ten podnik menuje U mámy.“

„Ale já teď nemám hlad, Luku. Jsem jen moc unavená.“

„Jistě. To je pochopitelný. Já vím, co,“ luskl prsty. „Najmu ti pokoj v motelu, abys měla pohodlí. Hromada sena v cirkusovým stanu není místo pro holku, co čeká malý,“ prohlásil pevně a sáhl po klíčku zapalování.

„Ale Luku, já tě nemůžu nechat takhle utrácet peníze. Viděla jsem, co se nadřeš na každý halíř.“

„A dost řečí,“ odvětil a znovu nastartoval dodávku. Uvědomila jsem si, že se s ním nedá diskutovat. Když se Thomas Luke Casteel k něčemu rozhodl, pak byl tvrdohlavý a rozhodný „Potřebuješ si v noci pořádně vodpočinout a taky pohodlnou koupelnu. V některejch tědlech podnikách maj i televizi,“ dodal a namířil s dodávkou zpět na hlavní silnici.

Požádal mě, abych mu ještě vyprávěla o Farthy, a tak jsem popsala velikost pokojů, bludiště, bazén olympijských rozměrů a tenisové kurty, stáje a soukromou pláž. Hvízdl skrze zuby a potřásl hlavou.

„Já věděl, že sou bohatý lidi, ale né zas tolik bohatý. To vypadá, že ten Tony Tatterton má vlastní stát.“

„Skoro.“

„A všecky ty peníze vydělává na hračkách pro bohatý lidi?“ zeptal se nevěřícně.

„Ano. Ale jsou to velmi drahé hračky.“

„Nejspíš jako ta tvá panna. Proč sis ji vzala s sebou, když ji dělal von?“ zeptal se.

„Nemohla jsem tam Anděla nechat! Chovala jsem ji, když jsem plakala, a chovala jsem ji, když jsem se smála. Zná moje tajné myšlenky a tajné sny a všecky strašné věci, co mě potkaly. Vyrobil ji Tony Tatterton, ale ona je spíš já než on,“ vysvětlovala jsem.

„Anděl?“

„Tak jí říkám. Můj strážný anděl,“ řekla jsem tiše – čekala jsem, že se zasměje holčičímu něžnému a křehkému světu smyšlenek. Většina hochů jeho věku by to nejspíš udělala, ale on ne. Usmál se.

„To je hezký,“ řekl. „Je krásná. Přesně jak ty. Víš co?“ obrátil se ke mně. „Tak ti budu vodteďka říkat… Anděli. To ti sedí víc než Leigh.“

Srdce, jež pokleslo a ochladlo, se mi znovu rozehřálo v hrudi. Cítila jsem, jak se červenám. Pak jsem popotáhla. „Proč zas brečíš?“

„Brečím, protože jsem měla to štěstí a potkala někoho jako jsi ty, někoho hodného. Většina děvčat mého věku se bojí cestovat o samotě, protože venku je tolik zlých lidí, co čekají, jen aby je zneužili, místo aby jim pomohli. Mně se to určitě taky mohlo stát, kdybych tě nepotkala.“

„Jo, ale kdybys mě nepotkala, stihla bys vlak,“ připomněl mi. „Když sem tě zdržel s tím cirkusem…“

„Ale já s tebou chtěla vidět ten cirkus a bylo to tam skvělé, Luku.“ To bylo, protože jsem tam aspoň na chvíli zapomněla na všechny své nesnáze.

„Vážně? To jsem rád. Mně se to tam taky děsně líbilo. Jako bysem to všecko viděl poprvé, když sem to zas viděl s tebou. Ty koukáš na věci tak nějak svěže, čistě, Anděli. Až si tak ňák připadám… já nevím… důležitější, větší, dyž sem s tebou,“ řekl a pak pokýval hlavou.

Odvrátila jsem pohled. Nechtěla jsem, aby zahlédl mou tvář, protože mi bylo trapné dát mu najevo, jak moc se mi líbí a oč lépe se po jeho prostých, ale milých slovech cítím. Nepatřil k lidem s rozsáhlým formálním vzděláním; nebyl bohatý a neoblékal se tak senzačně jako kluci z Allandale, ale jeho postoj ke světu jsem obdivovala. Cítila jsem se s ním bezpečně, protože se dokázal vypořádat s těžkostmi a krizemi. Lukovi Casteelovi bylo teprv sedmnáct, ale už byl muž.

Dojel s dodávkou k motelu. Modrý neonový nápis hlásil: „Volné pokoje.“

„Tohle nemusíš dělat, Luku,“ položila jsem ruku na jeho.

„Já vím. Já to nedělám, že bych musel. Já to dělám, protože chci. Teďka tady zůstaň sedět s Andělem a měj trpělivost. Hned jsem zpátky s klíčem od tvýho pokoje,“ řekl a zamířil do kanceláře motelu. Opřela jsem se zády o sedadlo a zavřela oči. Měl pravdu: byla jsem tak unavená, že jsem si potřebovala v noci důkladně odpočinout. Vzrušení z cestování, den v cirkuse a šok z toho, že mi ujel vlak, to vše mě vyčerpalo. Doslova jsem usnula, zatímco v kanceláři objednával pokoj. Trhla jsem sebou a procitla, když prudce otevřel dveře dodávky a hupnul dovnitř.

„4 C,“ ohlásil, houpaje v prstech klíčem od pokoje. „Hezkej pokoj s dvouma postelema a televizí.“

„Asi nedokážu udržet otevřené oči, abych koukala na televizi. Měls vzít lacinější pokoj.“

„Tady stojej všecky stejně,“ vysvětloval a zastavil před pokojem 4 C. Vyndal můj kufr a otevřel dveře. Následovala jsem ho, pevně svírajíc Anděla.

Byl to malý pokoj se špinavě šedými stěnami a světle zelenými záclonami, které vypadaly uprášeně. Stály tu dvě postele, oddělené poškrábaným dřevěným stolkem, a dva noční stolky, z každé strany jeden. Na každém stolku byla lampička, žlutá stínítka flekatá a zaprášená. Na Farthy byly šatníky dvojnásobné velikosti než celý tenhle pokoj, ale to mně bylo jedno. Měkká matrace vypadala velmi lákavě. Luke postavil můj kufr, vstoupil do koupelny, rozsvítil světla a všechno zkontroloval.

„Vypadá to, že všecko funguje. Víš jistě, že nechceš něco jíst? Co takhle hrneček horkýho čaje? Ani ne kilák po silnici je restaurace. Za pár minut ti odtamtud přivezu něco teplýho k pití. A třeba buchtu, hm? Musíš mít ňákou výživu,“ pravil s ustaraným výrazem.

„Tak dobře,“ řekla jsem. „Já se umyju a vlezu do postele.“

„Ohromný. Jsem tu v cuku letu.“ Tleskl do dlaní a vyrazil ven.

Musela jsem se znovu usmát jeho nadšení. Chtěl mi pomáhat a myslel to vážně. Dostala jsem se do strašné šlamastyky, ale potkala jsem opravdového strážného anděla. Možná to všechno přece jen mělo něco společného s kouzly. Možná jsem svým útěkem ze zlého světa Farthy unikla i zlému kouzlu, které tam na mě padlo.

Osprchovala jsem se, převlékla do jedné ze svých měkkých hedvábných nočních košil a rozpustila si vlasy. Připadaly mi špinavé a lepkavé po všem tom cestování, ale byla jsem moc unavená, než abych si je myla a česala. Slíbila jsem si, že to udělám ráno. Pak jsem s Andělem po boku zalezla pod přikrývky na jedné z postelí. Škrobově páchly a prostěradla byla tuhá, ale byla jsem příliš vyčerpaná, než aby mi na tom záleželo. Luke tiše zaklepal na dveře a pak vstoupil s horkým čajem, pšeničnou buchtou s džemem pro mě a lahví piva pro sebe. Všechno to postavil na noční stoleček u postele a přitáhl si k posteli jednu židli, na kterou si sedl a pil pivo, přičemž mě sledoval, jak piju a jím. Vypadal tak ustaraně, jako by byl skutečně nastávajícím otcem on. Tmavé oči se mu něžně a láskyplně blýskaly.

„Nemáš taky hlad, Luku? Pivo určitě nestačí.“

„Depak, eště sem nejspíš moc rozčilenej. Někdy mě pivo zklidní.“ Usmál se a ukázal na Anděla. „Ta panna vypadá jako ty. Vobě máte takový krásný vlasy,“ pohladil něžně Anděla po vlasech.

„Andělovy vlasy jsou vlastně moje vlasy.“

„Neblbni?“ Přikývla jsem a oči se mu rozšířily. Pak se ke mně naklonil. „Nikdy sem neviděl nic tak skvělýho a hezkýho, jako když tady vy dvě spolu ležíte,“ řekl tiše.

„Děkuju, Luku. Jsi moc milý.“ Okamžik na mě upřeně hleděl a pak vstal.

„Bude ti tady dobře?“ zeptal se.

„Proč? Kam jdeš?“

„Zpátky do svýho stanu.“

„No, a proč tady nemůžeš zůstat? Je tu ještě jedna postel a tys ten pokoj zaplatil, Luku. Neměl by ses vracet na hromadu slámy.“ Věděla jsem, že to zní trošku zoufale, ale ještě jsem nikdy nebydlela v motelovém pokoji, natož abych v něm bydlela sama.

„Určitě ti to nevadí?“

„Samozřejmě, že mi to nevadí.“

„Tak teda fajn. Snad stihnu vstát ráno dost brzo, abych dal zvířatům vodu a nažrat.“

„Můžeš koukat na televizi, jestli ještě nejsi unavený,“ padala mi hlava. Když se mnou zůstane, dokážu se uvolnit. „Mně to… nebude vadit…“

Spánek mě přemohl rychle, ale s leknutím jsem procitla uprostřed noci. Vůbec jsem si nemohla vzpomenout, kde to jsem. Nedokázala jsem se ubránit výkřiku strachu. Za pár vteřin jsem ve tmě vedle sebe ucítila Luka.

„Anděli, Anděli,“ hladil mě po vlasech. „To nic. Jsi v bezpečí. Tady je Luke. Sem tady u tebe. Ničeho se neboj. Já nechci, aby ses eště někdy něčeho bála,“ dodal šeptem. Uvědomila jsem si, kde jsem, ale byla jsem stále tak ospalá, že jsem jen mlhavě vnímala jeho rty na tváři a slyšela jeho slova. Ta slova mi stejně připadala spíš jako slova ve snu, slova šeptaná mým strážným andělem.

„Vodteďka se chci vo tebe starat, chránit tě, milovat tě. Už nikdy ti nikdo neublíží, ani když bude bohatej a mocnej. Vemu tě někam, kde na tebe nikdo zlej nebude moct, do světa, kde budeš mít kolem sebe jen samý jemný, radostný a přirozený věci, kde ptáci vobstarají hudbu a hvězdy sou místo diamantů a místo zlata je tam slunce a podzimní listí. Půjdeš se mnou, můj Anděli? Půjdeš?“

„Ano,“ zamumlala jsem. „Ach ano, ano,“ a pak jsem zase usnula.

Procitla jsem ráno a našla vedle sebe v posteli Luka. Usnula jsem mu v náručí a nikdy jsem se ještě necítila tak bezpečně ani tak šťastně. Zamžikal, otevřel oči a okamžik na mě upřeně hleděl, než se usmál. Pak mě jemně políbil na rty.

„Dobrýtro,“ řekl. „Jak je ti?“

„Mnohem líp. Ale proč…“

„Proč sem ti vlez do postele? Mělas asi zlej sen, probudila ses a křičela. Uklidňoval sem tě a usnul vedle tebe. Tys to všecko zapomněla?“ zeptal se trochu zklamaně. „Všecko co sem ti říkal a cos říkala ty?“

„Asi ano, ačkoliv mám v hlavě slova, která mi připadají spíš jako ze sna.“

„To nebyl žádnej sen; to sem říkal já a myslel sem to vážně,“ prohlásil opět s upjatě odhodlaným výrazem. „Řek sem ti, že se vo tebe chci postarat, chránit tě, pořád a navždycky, a myslel sem to vážně.“

„Co to říkáš, Luku?“ Posadila jsem se, tisknouc k sobě přikrývku, protože jsem na sobě měla jen tenkou hedvábnou noční košili. Taky se posadil.

„Já vím, že čekáš dítě se svým otčímem, ale to nemusí nikdo jinej vědět. Ať si všichni myslej, že je moje. Chci, aby bylo moje, protože chci, abys ty byla moje.“

„Jak to myslíš?“ Chápala jsem, ale musela jsem to slyšet od něj.

„Myslím to tak, že si tě chci vzít, mít tě jednou provždy jako svýho anděla. Však já vím, že život u cirkusu by nebyl dobrej pro dva mladý lidi, co zrovna začínaj, zvlášť když čekaj mimino. Ale všecko sem to promyslel,“ pokračoval vzrušeně. „Chci tě vzít sebou zpátky do Willies a začít úplně znova. Mám svý plány a nápady. Chci vydělat dost peněz, abych si založil vlastní farmu, a to taky dokážu, Anděli. No, neříkám, že to ze začátku nebude těžký,“ pokračoval, než jsem ho stihla přerušit, „vopravdu těžký. Budeme muset ňákej čas bydlet u našich, ale já budu dělat ve dne v noci, abysem vydělal peníze na první splátku a abysme si mohli založit vlastní domácnost. Bude se ti tam líbit, Anděli. To ti slibuju. Není to to, na co seš zvyklá, to samozřejmě vůbec ne,“ říkal velmi rychle, „ale je to čistej, svobodnej život, život v přírodě, život bez zkaženosti a bez lidí, co se staraj víc vo sebe než vo svý blízký.“

„Luke, ty chceš být otcem mého dítěte? Ty to vážně chceš?“ zeptala jsem se dosud nevěřícně.

„Pokud to znamená, že budu mít taky tebe, Anděli. Nejezdi k tý babičce,“ prosil. „Mně stejně nepřipadá, že bys tam byla šťastná. Sotva ji znáš a je stará, zvyklá si žít po svým. Kromě toho,“ udeřil na strunu, která se skrývala i v mém srdci, „co když ti nebude věřit? Co když si pomyslí, že seš zrovna jako její dcera? Třeba tě pošle zpátky. Já tě zpátky nikdy nepošlu, Anděli,“ uzavřel pevným tónem svou řeč.

„Ale nemůžeš se vrátit a pracovat ve Willies. Ty miluješ cirkus, Luku,“ vykřikla jsem. Viděla jsem mu to na očích.

„Ani zpoloviny ne tak jako tebe, Anděli. Nic tak zvláštního ani tak milýho a vzácnýho jsem eště v životě nepotkal. Připadám si tak celej, když jsem s tebou, tak plnej naděje. Nepochybuju, že dovedu udělat všecko, vo čem sním, dokud mám tebe. S tebou si připadám důležitej, stejně důležitej jako každej druhej. Budu kvůli tobě dřít ve dne v noci. Neřekneš ano? Prosím tě.“

Okamžik jsem nedokázala promluvit. Skoro před čtrnácti lety má matka otěhotněla. Byla tehdy asi v mém věku, a pak lstí přiměla muže, jehož jsem pokládala za svého tatínka, aby si ji vzal, a nikdy mu neřekla pravdu. Byl by ji chtěl tak, jak teď chce Luke mě, kdyby znal pravdu? Oč jiný by byl můj život od samého počátku? Oč jiné bude pro mé dítě, bude-li mít otce, který zná pravdu a je s ní smířen? Skutečně jsem věřila, že Lukova láska ke mně je tak silná a plná, že je jí ještě nazbyt i pro mé děťátko.

Ucítila jsem, jak naděje odplavuje všechen strach a obavy. Tenhle hezký, láskyplný mladík mě chce, ať se děje, co se děje, chce mě, i když vyslechl můj příběh a zná můj stav. Tolik mě miluje, že je ochoten považovat mé dítě za své a vzdát se toho, co chce, jen aby mě potěšil.

Nikdy jsem se nesetkala s takovou nesobeckostí. Proč mě nemůže tatínek milovat aspoň z poloviny tak jako Luke? Proč není ochoten obětovat trochu ze svých obchodních zájmů, aby mi pomohl a chránil mě? Proč nemůže mé matce záležet víc na mně než na sobě? Mí rodiče tvrdili, že mě milují, ale nemilovali mě tak jako Luke. Jeho láska byla upřímnější a opravdovější, protože se chtěl pro mě obětovat.

A pak mě napadlo, že láska neznamená jen obětovat se, ale chtít se obětovat, mít rozkoš z toho, že člověk dává svému milovanému víc než sobě. Jaké mám štěstí, že jsem našla někoho, kdo mě takhle miluje!

Podívala jsem se na Anděla. Jako by se usmívala. Možná byla přece jen můj strážný anděl; možná mi přivedla do cesty Luka, anebo mě jemu. A teď chce být tímtéž strážným andělem sám Luke.

Luke uviděl, jak upírám na Anděla oči. „Co ti říká?“ zeptal se tiše a s nadějí. „Říká, abych řekla ano, Luku,“ zašeptala jsem stejně sobě jako jemu.

Tmavé oči se mu rozjasnily. Měl tak hezký úsměv! Patřil k těm mladíkům, co jsou rok od roku hezčí a hezčí – a bude mým manželem.

„Říká, abych řekla ano,“ opakovala jsem a pohlédla do těch krásných očí.

Luke mě objal a políbili jsme se.

Cesta, jež začala v hněvu, obavách a beznaději, se náhle stala cestou lásky a naděje. Mé slzy se změnily. Teď to byly slzy štěstí, a nebyly už tak chladné. Pevně jsem se přitiskla k Thomasi Luku Casteelovi. Srdce mi bušilo radostí. Ve vzduchu visel zázrak.

Vedení cirkusu nebylo Lukovým náhlým odchodem nijak rozhořčeno, vysvětlil jim totiž, že si mě vezme a začne nový život ve svém rodném městě. Pověděl jim, že má teď povinnosti a závazky, a ta zpráva se mezi cirkusáky rychle rozšířila. Když se vrátil do stanu pro své věci, objevil se dav gratulantů. Bylo to, mírně řečeno, nezvyklé shromáždění. Představili se mi a poblahopřáli vousatá dáma, siamská dvojčata, trpaslíci, nejtlustší muž světa, nejvyšší muž světa a nejsilnější muž světa, a rovněž žongléři, polykači ohně, akrobati a vrhač nožů se svou manželkou. Pak se objevil kouzelník, Úžasný Mandello, spolu se svou nádhernou asistentkou, a požádal mě, abych mu podala ruku. Pohlédla jsem na Luka, který přikývl, a tak jsem poslechla a náhle jsem pocítila v dlani prsten.

Otevřela jsem ji a uviděla hezký štras.

„Dárek od Úžasného Mandella,“ prohlásil. „Váš snubní prsten.“ Obecenstvo, které se shromáždilo kolem nás, bylo samé „ó“ a „á“, jako by mi skutečně dal něco cenného. Doopravdy všichni žili ve světě iluzí, ale mně to nevadilo. Připadala jsem si, jako bych vstoupila do jejich světa, do světa v růžové bublině.

„Ach děkuju. Ten je krásný.“ Na Farthy jsem měla pravé diamantové prsteny, náramky a náhrdelníky, ale tady v Lukově cirkuse, mezi všemi těmi přívětivými a šťastnými lidmi jsem měla pocit, že tenhle prsten je to nejvzácnější a nejkrásnější, co jsem kdy dostala. Všichni ti lidé měli Luka rádi a přáli mu jen to nejlepší.

„Zajdeme ke smírčímu soudci rovnou tady v ulici,“ prohlásil Luke. Ozvalo se vzrušené mumlání. Někdo řekl: „Tak jdem“ a celý dav cirkusového národa nás následoval k domu smírčího soudce. Rozhodně to byla svatba, na jakou on ani jeho žena nikdy nezapomenou.

Soudce nemohl vykonat obřad ve své kanceláři. Naši hosté totiž zaplnili i jeho pěkně velký obývací pokoj a ještě odtud přetékali na verandu. Siamská dvojčata – dva muži mezi dvaceti a třiceti lety srostlí v pase – hrála na piano. Vmáčkli se na stoličku a spustili Mendelssohnův svatební pochod. Rozhlédla jsem se kolem sebe – pohlédla do očí vousaté dámy, do usměvavých tváří žonglérů a trpaslíků a akrobatů – a vzpomněla si na mamčinu svatbu.

Jako by to bylo už sto let, ale pamatovala jsem si, jak nervózní a nepříjemný pocit jsem měla, když jsem kráčela za těmi složitě nastrojenými družičkami dolů po ohromném schodišti. Připomněla jsem si to moře tváří dole… samí bohatí lidé, muži v drahých smokincích, ženy v modelových róbách, pokryté vzácnými klenoty, jeden se snažil překonat druhého.

Má matka mi slíbila svatbu stejnou, jako měla sama, s drahou hostinou, ale já se místo toho vdávala tady, v domě tohohle obyčejného smírčího soudce a vdávala jsem se za muže, kterého jsem právě poznala, obklopena cirkusáky. Ani ve svých nejdivočejších představách by si mamka nedokázala tohle vybavit, napadlo mě.

A přece mě to nijak nerozčilovalo. Nevadilo mi, že kolem sebe nemám slavné lidi a příslušníky vyšších vrstev; nevadilo mi, že mám na sobě jedny ze svých jednoduchých letních šatů místo svatební róby zhotovené na zakázku, a že jakmile bude po všem, odejdeme bez hostiny, bez hudby, bez tance a bez senzačních jídel.

Věděla jsem však, že žádná suma peněz, ani stovka bohatých lidí, ani hora jídla nemohly způsobit, aby bylo mamčino manželství šťastnější nebo její život lepší. Hosté, kteří jí přišli na svatbu, se nedívali na ni ani na Tonyho tak vřele jako se Lukovi cirkusoví přátelé dívali na nás. Mamčini gratulanti nebyli zdaleka tak upřímní. Cítila jsem, že jejich blahopřání skutečně prýští ze srdce. Když mě tihle lidé líbali a objímali, mysleli to vážně. Tvořili zvláštní radostné společenství, mnozí z nich překonali své podivnosti a naučili se jich využívat ve svůj prospěch. Byli to komedianti, kteří žili, aby dávali druhým lidem radost, žili, aby ohromovali a bavili. Svým způsobem žili ve světě kouzel, kouzel úsměvů a smíchu, kouzel světel a hudby. Není divu, že je Lukovi mezi nimi tak dobře, napadlo mě.

„Tak tedy,“ řekl soudce, když zaujal své místo před námi a rozhlédl se kolem sebe, „nejspíš můžeme začít.“

Soudce byl vysoký, hubený muž se zrzavým knírem a oříškovýma očima. Věděla jsem, že jeho tvář nikdy nezapomenu, protože se chystal pronést slova a učinit prohlášení, jež mě navěky věků svážou s Thomasem Lukem Casteelem. Lukova budoucnost bude i mou budoucností; jeho bolest mou bolestí; jeho štěstí mým štěstím. V pravém slova smyslu připomínaly naše životy dva vlaky, které se sešly z různých směrů a spojily, aby pokračovaly společnou cestou. Bylo to příznačné, že jsme se setkali na nádraží, napadlo mě.

Soudcova manželka, malá, buclatá žena s žoviální tváří, stála vedle něj a i ona měla oči rozšířené úžasem.

Soudce spustil a když dospěl k bodu, kde se zeptal, zda si beru Thomase Luka Casteela za svého milujícího manžela, dokud nás smrt nerozdělí, zavřela jsem oči a vzpomněla si, jak mě tatínek držel v náručí, když mi bylo nanejvýš tak osm nebo devět, a sliboval, že až se vdám, postaví mi palác, „hrad na kopci pro tebe a tvého prince.“ Slyšela jsem, jak matka repetí kolem dokolečka o dni mé svatby, co si musím vzít na sebe, jak se musím chovat, koho musím pozvat. Celý život přede mnou prolétl v několika vteřinách – slova, obrazy, úsměvy a slzy, všechno to odpadlo, až jsem slyšela jen bušení svého vzrušeného srdce.

„Ano,“ obrátila jsem se k Lukovi, pohlédla mu do hlubokých tmavých očí a spatřila v nich příslib lásky. „Slibuju.“

„A ty, Thomasi Luke Casteele, bereš si Leigh Dianu VanVoreenovou a slibuješ, že ji budeš milovat a pečovat o ni v nemoci i ve zdraví, dokud vás smrt nerozdělí?“

„Slibuju,“ řekl s mužnou pevností, až se mi skoro zatajil dech. Vypadal připraven bít se na smrt, jen abych byla šťastná.

„Pak vás v rámci pravomoci, jež mi byla svěřena, prohlašuji za muže a ženu. Můžete políbit nevěstu.“

Políbili jsme se jako dva milenci, kteří běželi přes dlouhé pole, aby si padli do náručí a drželi se tak navzájem jednou provždy. Cirkusový národ nás s jásotem obklopil. Musela jsem si kleknout, aby mi trpaslíci mohli dát políbení pro štěstí. Akrobati donesli rýži a rozdávali ji po hrstech mnoha ostatním, aby na nás měli co házet, když jsme vycházeli ze soudcova domu.

Nastoupili jsme do Lukovy dodávky a zamávali jim. Všichni se namačkali na předzahrádku, mávali, usmívali se a posílali nám polibky – všichni kromě jedné ženy v purpurových šatech se stejnou šálou kolem čela. Z lalůčků se jí houpaly dlouhé stříbrné náušnice v podobě listů a měla snědou tvář s očima ještě tmavšíma než Luke. Vypadala vážně, zasmušile a stála stranou od davu.

„Kdo je ta žena, Luku?“ ukázala jsem na ni.

„A, to je Gittle, maďarská jasnovidka.“

„Vypadá tak vážně, tak ustaraně,“ řekla jsem ustrašeně.

„To ona dycky,“ vysvětloval Luke. „Tak vona se chová. Lidi ji pak berou vážně. Neboj. To nic neznamená, Anděli.“

„Doufám, že ne, Luku,“ zašeptala jsem, když jsme vyrazili. „Doufám, že ne.“ Ohlédla jsem se a mávala, když jsme se drkotali pryč po soudcově příjezdové cestě a zahnuli na hlavní silnici. Za okamžik bylo všechno za námi a Anděl i já jsme směřovaly do jiného života, nového světa, snad – možná šťastnějšího než ten, který jsme poznaly na Farthy, který jsme nechaly navždy za sebou.

Ještě jednou jsem se ohlédla. Na obzoru za námi se houfovala bouřková mračna, ale my před nimi ujížděli, uháněli jsme po dálnici, jako bychom prchali před hrozbou deště, větru a chladu. V dálce před námi byla obloha jasně modrá, přívětivá a lákavá. Určitě to znamená, že všechno smutné a ošklivé zůstalo za námi. Ani má vzpomínka na chmurnou tvář jasnovidky nedokázala přečkat teplo a jas, jež před námi slibně rozprostíralo pohostinné slunce.

Přimáčkla jsem k sobě Anděla.

„Šťastná?“ zeptal se Luke.

„Ach ano, Luku, to jsem.“

„Já taky. Jsem šťastnej jako prase v…“

„V čem?“

„To nic. Musím si vodteďka dávat bacha, co říkám. Chci bejt lepší a vůbec, když tě mám.“

„Ale Luku, nedělej ze mě nějakou šlechtičnu. Jsem jen člověk, co se snaží být šťastný ve světě, který občas dovede jednoho pěkně zpražit.“

„Ne, to ne. Ty seš můj anděl a andělé choděj z Nebe. Hele,“ dodal s úsměvem, „jestli budeme mít holku, to by pro ni nebylo špatný jméno: Nebe, Heaven. Co myslíš?“

Milovala jsem ho za to, že řekl: „Jestli BUDEME mít holku…“

„Ach ano, Luke. Heaven by se pro ni skutečně hodilo.“

„Dyť jí dáme taky tvoje jméno. Pak se bude jmenovat Heaven Leigh Casteelová,“ řekl.

Zasmál se a ujížděli jsme dál, vstříc slunci a příslibům.

Willies

CESTA DO WINNERROW A DO WILLIES BYLA v Lukově staré dodávce dlouhá a těžká. Krátce poté, co jsme vyrazili, se mu přehřál motor a musel jít půldruhého kilometru k benzínové pumpě pěšky pro vodu. Pořád se omlouval, že mě nechává za takového vedra čekat v dodávce. Řekla jsem mu, že to nic a že mě teď nemůže nic otrávit. Stejně trval na tom, abychom se zastavili v malé restauraci hned za Atlantou, abych si mohla dát něco studeného k pití. Sám si dal studené pivo. Rychle je do sebe nalil a objednal si další.

„Nemáš pocit, že piješ moc piva, Luku?“ zeptala jsem se ho.

Zarazil se, jako by ho to ještě nikdy nenapadlo.

„Já nevím. Tam odkud jsem, se to zdá prostě přirozený, pít lavórovici a pivo. Ani vo tom moc nepřemejšlíme.“

„Možná o tom nemůžete přemýšlet právě proto, že moc pijete, Luku,“ nadhodila jsem jemně.

„To máš nejspíš pravdu.“ Široce se usmál. „Už se vo mě staráš,“ podotkl. „To se mi líbí, Anděli. Já prostě vím, že budu lepší člověk, a to jen díky tobě.“

„To musíš taky díky sobě, Luku.“

„Já vím,“ řekl. „To ti slibuju, Anděli. Udělám všecko, co je v mejch silách, abys byla šťastná, a jestli tě něčím udělám nešťastnou, tak jen neváhej a seřvi mě. Kromě toho, když mě sprdneš, dělá mi to dobře,“ dodal a políbil mě na tvář. Šimralo mě a hřálo, že mladík jako Luke chce, abych na něj dohlédla. Bylo mi, jako bychom spolu vyrůstali po celá léta.

Když jsme se zastavili v restauraci, uviděla jsem u pultu pohlednice a rozhodla se jednu koupit a poslat matce. Napadlo mě, že to bude možná to poslední, co na velmi dlouhou dobu své matce řeknu, a tak jsem pečlivě uvažovala a pak psala.

Milá mami,

je mi líto, že jsem musela utéct, ale ty bys mě nevyslechla. Na svých cestách jsem poznala skvělého mladého muže jménem Luke. Je hezký a hodný a moc mě miluje a rozhodl se, že si mě vezme a bude otcem mého dítěte.

Luke a já jedeme k němu domů, kde hodláme začít žít znovu od začátku.

Prese všechno, cos mi řekla a udělala, ti stejně přeju štěstí a doufám, že mi v hloubi duše přeješ totéž.

Tvá milující Leigh

Nalepila jsem známku a hodila pohlednici do schránky před restaurací. Pak jsme zase vyrazili.

Luke řídil celý den a noc. Pořád jsem se ho ptala, jestli není unavený, ale prohlašoval, že tolik energie ještě v životě neměl. A už se tak nemohl dočkat, až bude ve Winnerrow, že nechtěl zastavit jinak než kvůli benzínu, jídlu a záchodu. Uplývaly za námi kilometry a kilometry a já několikrát usnula. Když za horizontem vykouklo první ranní slunce, byli jsme už v kopcích, soustavně jsme stoupali, dodávka se namáhala a cesta se klikatila výš a výš. Ošumělé, nenatřené a nevelké budovy zvěstovaly zase další venkovské městečko, až za námi zůstaly i ty. Všimla jsem si, že mezi benzínovými pumpami teď byly širší rozestupy a nově vybudované motely vystřídaly chatičky zastrčené ve stinném hustém lese.

Sjeli jsme zase dolů z kopce a dorazili do údolí. Tady se na okrajích Winnerrow rozprostírala širá zelená pole a úhledné farmy s políčky letního obilí, které se brzy bude sklízet.

„Za těmahle farmama,“ řekl Luke, „uvidíš domy nejchudších z údolí, ty nejsou vo moc lepší než opravdovský horáci. Tam nahoře,“ ukázal ke kopcům před námi, „sou chatrče horníků z uhelnejch dolů a chaty těch, co pálej kořalku.“

Vzrušeně jsem se zahleděla do kopců. Domečky na horském svahu byly jako tečky a vypadaly tak mírumilovně a spokojeně, skoro jako by tam vyrostly a byly součástí přírodního prostředí.

„Tady sou taky bohatý a zámožný lidi,“ vysvětloval Luke a ukazoval k nejhlubší části údolí. „Vidíš, kam všecky nejlepší nánosy z hor spláchnou silný jarní deště? Skončí v zahradách winnerowskejch rodin, dávaj úrodnou zemi těm, co ji potřebujou nejmíň. Ty maj náramně pozoruhodný zahrady s kytkama a pěstujou nejlepší tulipány, petrklíče, kosatce, růže a všecko vostatní, po čem jejich bohatý srdíčka toužej,“ dodal trpce.

„Ty nemáš ty městské lidi moc rád, viď, Luku?“ zeptala jsem se. Okamžik mlčel a pak procedil skrze zuby.

„Projedem po Hlavní třídě a uvidíš, že tam žijou všichni vítězové. Možná proto se tady tomu říká Winnerrow.“

„Vítězové?“

„Majitelé uhelnejch dolů si tady postavili velký domy na hřbetech těch, co prohráli: horníků, co eště umíraj na černý plíce a tak. Taky tu máš majitele prádelen bavlny, co dělaj látky na ložní prádlo a ubrusy, a tam je vzduch plnej neviditelnýho chmejří, který tolik dělníků vdechuje do plic. A nikdy nikdo nikoho nezažaluje vo náhradu škody,“ dodal hněvivě.

„Pracovals někdy ty nebo někdo z tvé rodiny v dolech nebo v prádelnách, Luku?“ zeptala jsem se.

„Moji bratři tam nějakej čas dělali, když byli mladší, ale nevydrželi u žádný práce dlouho a šli si po svým. Tatík by to nedělal. Ten spíš žije z toho, co dá zem, bere práci tudle támdle, jak se namane, anebo prodává lavórovici. A nemůžu říct, že bych mu to měl za zlý. Jedno bych ti měl říct rovnou, Anděli: městský lidi nemaj nás z Willies moc rádi. Musíme kvůli nim sedět v kostele až vzadu a zakazujou svejm dětem kamarádit s našima.“

„Ale to je strašné, Luku. Proč přenášet všechno na malé děti?“ vykřikla jsem při pomyšlení, jak ublíženě si musí ty děti připadat. Teď jsem i já chápala, proč Luke pociťuje vůči lidem z města takovou trpkost. „Nikdo by si neměl připadat lepší než někdo jiný.“

„No jo, to povídej starostovi z Winnerrow,“ usmál se. „Vsadím se, že bys to dokázala. Nemůžu se dočkat, až se nastrojím a vemu tě do kostela, Anděli. Nemůžu se dočkat,“ potřásl hlavou.

Přijeli jsme k rozcestí a Luke zabočil doprava, takže jsme sjeli z makadamové silnice na upěchovanou cestu z hlíny a štěrku. Pokračovala dál a dál lesem a nakonec z ní byla jen prašná cesta s hrboly a boulemi, takže se dodávka zmítala a drncala tak silně, až jsem se musela chytit kliky u dveří.

A jeli jsme dál a mě v nozdrách šimrala vůně zimolezu a lesních jahod a popínavých ostružin. Tady v západovirginských horách bylo chladno a svěže, vzduch byl chladný a pronikavý, až jsem si nějak víc uvědomovala, že jsem naživu. Jako by horský vzduch vymýval všechen ten znečištěný, který jsem vdechovala ve ztuchlých, chladných a chmurných pokojích Farthy; protože takové teď bylo v mých představách.

„Už sme skoro tam, Anděli. Vydrž. Počkej, až tě máma vomrkne.“

Zatajil se mi dech. Kde žije jeho rodina? Jak mohou být tak daleko v lesích? Jak by mohli mít dům s trubkami vedoucími ke kanalizačnímu nebo vodovodnímu systému? A kde jsou elektrické a telefonní dráty? Viděla jsem jen stromy a keře.

Náhle mi připadlo, že slyším zvuk hry na benžo. Luke se široce usmál.

„Táta je na verandě a brnká,“ prohodil.

Objeli jsme shluk tlustých stromů a zastavili. Tady to bylo – Lukův domov. Nedokázala jsem potlačit překvapené zajíknutí. Dva malí lovečtí psi, roztažení na sluníčku, vyskočili a začali vzrušeně štěkat.

„To je Kasey a Brutus,“ řekl Luke. „Mí psi. A todle je můj sladkej domov.“

Domov, sladký domov! pomyslela jsem si. Chata byla ze starého dřeva plného děr po sucích. Vypadala, jako by nikdy nepoznala nátěr. Střechu tvořil prorezlý plech, který vyplakal miliony slz, jež poskvrnily stářím stříbřité dřevo. Chata měla okapové roury a pod nimi stály sudy, kam, jak jsem si uvědomila, se měla zachycovat voda.

Na druhé straně průčelí chaty se krčila polorozpadlá vetchá veranda, na níž stály dvě houpací židle. Muž, v němž jsem snadno poznala Lukova otce, tam seděl s benžem na klíně. Měl stejné uhlově černé vlasy a snědou pleť, a ačkoliv vypadal, jako by měl za sebou dlouhou a těžkou pouť životem, měl stejně hezké rysy obličeje – rovný římský nos, silné lícní kosti a silnou bradu. Vypadal drsně, ale když uviděl Luka, usmál se něžně a laskavě.

Žena, sedící vedle něj a háčkující, vypadala mnohem přísněji. Dlouhé vlasy měla svázané do ohonu, který jí sahal do poloviny zad. Když vstala, zdálo se, že je asi tak stará jako má matka, ale když sešla z verandy a blíž k dodávce a já spatřila její tvář, přidala jsem k tomu odhadu ještě hodně let. Všimla jsem si, že jí chybí několik zubů a že má ošlehanou pleť a vrásky kolem očí a na spáncích. Vrásky na čele měla hlubší a drsnější než má matka.

Lukova matka však pravděpodobně kdysi bývala velmi hezká žena. Měla Lukovy tmavé oči, a přestože její vlasy byly už silně protkané šedými pramínky, zřejmě jim mytí v dešťové vodě uchovalo zdraví a hustotu, kterou měly odjakživa. Vypadala hrdě a pevně, indiánsky hrdě, měla vysoké lícní kosti a byla skoro stejně velká jako Luke. Viděla jsem, že ruce, jež mohly být stejně měkké a jemné jako ruce mé matky, jsou hrubé a vypadají s krátkými nehty a mozoly spíš jako ruce muže.

„Mámo!“ zvolal Luke a vyskočil z dodávky. Dychtivě ho objala, mateřská pýcha a radost jí rozsvítila oči a zjemnila podezíravý výraz. Lukův otec odložil benžo na houpací židli a rychle dusal po schodech z verandy, aby uvítal a objal syna.

„Tě bůh, Luke,“ pravil otec. „Tentokrát sme tě takle brzo zpátky nečekali. Copak že sis to rozmyslel?“ stále držel Luka za ramena.

„To Anděl,“ řekl Luke.

„Anděl?“

Lukova matka a otec se ke mně otočili.

„Anděli, pod ven a seznam se s mámou a s tátou. Mámo,“ pokračoval Luke, když jsem vylezla z dodávky, „chci ti představit svou ženu, Anděla.“

„Tvoji ženu!“ zvolala matka. Prohlédla si mě od hlavy k patě, když jsem k ní přistoupila, přičemž se nevěřícný výraz změnil ve výraz zklamání. „Není na ženskou z Willies kapku mladá a křehká?“ zeptala se nahlas sama sebe. Stála jsem před ní a před Lukovým otcem a čekala, až budu řádně představena.

„Anděli, todle je moje máma Annie a můj táta Toby Casteel. Mámo, todle je můj Anděl. Dovopravdy se menuje Leigh, ale vona je spíš anděl než Leigh.“

„Vopravdu?“ zeptala se matka, dosud na mě nevěřícně zírajíc.

„Vítej u nás doma,“ objal mě otec.

„Kdy ste do toho praštili, Luku?“ zeptala se matka, nespouštějíc ze mě oči.

„Zrovna včera v Atlante. Seznámili sme se a zamilovali během třech dnů a voddal nás smírčí soudce, se vším všudy jak se patří, a měli sme největší a nejlepší společnost svatebních hostů, cos kdy viděla – všecky mý kamarády z cirkusu. Mám pravdu, Anděli?“

„Ano,“ řekla jsem. Soustředěný pohled Lukovy matky mě přiváděl do značných rozpaků. Každá matka by byla podezíravá a kriticky by si prohlížela ženu, kterou si její syn přivede domů, říkala jsem si, ale Lukova matka vypadala otřeseně a zklamaně.

„Jak seš stará?“ zeptala se mě.

„Je mi skoro čtrnáct,“ odpověděla jsem. Cítila jsem, jak mi oči začínají slzet. I tady, v té nejchudší části světa, na mně lidé hledají chyby.

„No, s věkem není žádnej problém,“ pravila Lukova matka, „ale chce to velkou výdrž, abys žila ve Willies, dítě. Ukaž mi svý ruce,“ požádala. Popadla mě za prsty a obrátila je dlaněmi nahoru. Přejela mozolnatými prsty po mé měkké dlani a zavrtěla hlavou. „Ty si za celej život nikdá neviděla poctivou práci, viď, holka?“

Prudce jsem odtáhla ruce.

„Umím pracovat jako každý druhý,“ odvětila jsem. „Vaše ruce byly určitě kdysi stejně měkké jako mé.“

Okamžik bylo těžké ticho, pak se usmála.

„Tak teda, ty máš pejchu jako Casteelová. Já věděla, že můj syn musel mít ňákej důvod, proč si tě vybral.“ Otočila se zpět k Lukovi, který zářil radostí. „Vítej doma, synu. Jaký máš teďkonc plány?“

„Anděl a já budeme žít ňákej čas u tebe a u táty, mámo. Já pudu dělat k panu Morrisonovi do Winnerrow a naučím se truhlařinu. Vodjakživa za mnou chodil, abych k němu šel. Pak nám postavím pěknej dům, možná v údolí, a budu vobdělávat půdu, chovat krávy, prasata a koně, a budem žít čistě a slušně. Postavím dům, kam se všici vejdem, abyste s tátou mohli sejít z týdle hory a žít jako lidi,“ dodal.

Jeho matka stáhla ramena dozadu a všechen úsměv jí z tváře vyprchal.

„My nejsme vo nic nižší ani horší než ty lidi v údolí, Luku. Eště nikdy si nevohrnoval nos na život ve Willies. Tady si se narodil a výrost a nejsi kvůli tomu vo nic horší.“

„Já neřek, že jsem, mámo. Já teď akorát chci dělat velký věci,“ vzal mě za ruku. „Mám svou vodpovědnost.“

Jeho matka mě dál podezíravě pozorovala.

„No teda,“ prohlásil táta Casteel, „tohle chce voslavu, viď, mámo? Uvaříme ty králíky.“

„Ty králíci sou na neděli,“ odvětila. „Pudu ulovit jiný.“

„Trvalo ti už dost dlouho, než si ulovil tydle,“ odsekla, ale s ním to ani nehnulo.

„Teď jsem zpátky já, mámo,“ prohlásil Luke. „Na stole zas bude spousta masa.“

„Hm,“ udělala skepticky. „No dobře, rači si vodnes věci dovnitř, Anděli,“ řekla mi.

„Vona má jen jeden kufr,“ řekl Luke.

„Jeden kufr?“ Oči Annie Casteelové se rozšířily novým zájmem. „Vypadá jako by měla věcí plnej náklaďák. Tak teda poď dovnitř, budeš koukat, jak dělám králičí guláš a povíš mi všecko vo sobě.“

„Vytáhnu ten jabčák, Luku,“ ozval se za námi táta.

„Jen ať se tím blivajzem s Lukem nenadrátujete, Toby Casteele,“ varovala ho. Lukův otec se zasmál. Spolu s Lukem pak následoval Annii a mě po rozviklaných schodech do chaty. Mé očekávání značně pokleslo ve chvíli, kdy jsem chatu spatřila, ale pořád ještě jsem nebyla připravená na to, co jsem našla uvnitř.

Chatu tvořily dvě malé místnosti s potrhaným, vybledlým závěsem místo dveří do čehosi, co podle mých představ měla být asi ložnice. Uprostřed velké místnosti byl železný sporák. Vedle něj cosi, co vypadalo jako prastará kuchyňská kredenc vybavená kovovými přihrádkami na mouku, cukr, kávu a čaj.

„Jak vidíš,“ začala Annie, „nemáme žádnej zámek, ale je to střecha nad hlavou. Máme čerstvý mlíko vod krávy a čerstvý vajíčka, dyž se slepicím chce. Prasata si rejpou kde chtěj a na noc si zalezou pod verandu. Uslyšíš je chrápat, a taky psy a kočky a co jinýho si eště tudle pod náma ustele,“ ukázala na podlahu.

Věřila jsem, že nepřehání. V podlaze chaty zely nejméně centimetrové škvíry mezi nakřivo položenými prkny. Když jsem se rozhlédla, uvědomila jsem si, že tu není koupelna. Kam chodí na záchod? Jak se sprchují nebo koupou? uvažovala jsem. Lukova matka mi četla myšlenky. Usmála se při pohledu na mou zvědavost.

„Jestli myslíš na toaletu, tak ta je venku.“

„Venku?“

„Neříkej mi, žes nikdy neslyšela vo kadibudce, dítě?“

„Kadibudka?“ Podívala jsem se na Luka. „Nic se neboj, Anděli. První co udělám, že ti postavím vlastní kadibudku. Začnu s tím hned zejtra, jak se vrátím z práce.“

„Co je to kadibudka?“ zeptala jsem se tiše. Lukova matka se zasmála.

„Ty sis určitě našel holku z města, co, Luku? Kadibudka je záchod, Anděli. Když příroda zavolá, pudeš do támdletoho domečku a sedneš si na prkno s dvouma ďourama.“

Možná jsem trochu zbledla. Nevím. Lukova matka se však přestala usmívat a opovržlivě se na něj podívala. Postavil můj kufr a objal mě.

„Postavím ti vážně pěknou, Anděli. Uvidíš. A vůbec, ani to nebude na dlouho. Dyť budu mít na to šup dost peněz, abysme se usadili v údolí.“

„Víš něco vo tom, jak se dělá králičí guláš?“ zeptala se Annie Casteelová. Vzhlédla jsem a spatřila, jak z malé ledničky za uši vyndává dva mrtvé králíky. Zajíkla jsem se a těžce polkla. „Tak až je stáhnu, ukážu ti recept svý mámy.“

„Máma dělá nejlepší králíky, cos kdy vochutnala,“ prohlásil Luke.

„Ještě jsem nikdy nejedla králíka, Luku,“ polkla jsem znovu.

„Tak to si pochutnáš,“ odvětil. S nadějí jsem přikývla, zhluboka se nadechla a rozhlédla kolem sebe. Lukova matka a otec byli asi nejchudší lidé, co jsem kdy viděla, a přece jsem při pohledu na Toby Casteela viděla na jeho tváři jasný, šťastný úsměv, a na Lukově matce jsem pozorovala hrdost a sílu. Byla jsem zmatená, unavená a vyděšená. Život mi předhodil další těžký úkol, právě když jsem si myslela, že zahajuji zázračný život prodchnutý štěstím. Viděla jsem však, že tady není čas ani místo na slzy. Tady je jen práce, bitva o přežití. Možná to bude k něčemu dobré. Možná zesílím, zohebním, ztvrdnu, abych dokázala čelit zlu světa, který jsme právě opustili.

„Někdo musí voloupat ty zemáky,“ pravila Annie Casteelová a ukázala na koš brambor na podlaze.

„Já to udělám,“ nabídla jsem se, i když jsem to ještě nikdy nedělala. Skepticky na mě pohlédla, což mi jen dodalo odhodlání. „Kde je škrabka?“ otázala jsem se. Lukova matka se usmála. „My žádný takový nóbl nářadí nemáme, Anděli. Jen vem támdleten zavírací nůž a neřež moc hluboko. Luke, ty di a vodnes Andělovi věci za závěs.“

„Za závěs? Ale kde budete spát vy dva s tátou?“ zeptal se Luke s ustaraným výrazem.

„Nám stáčej slamníky na podlaze. Už sme na nich spali, co, táto?“

„To teda nelže,“ pravil táta. „Ale…“

„Jen se vo to nehádej, Luku. Jak tě znám, tak si hnedka začneš dělat mimino. Mám podezření, jestli si už nezačal,“ zadívala se na mě, jako by měla moc vidět mi těhotenství na tváři. „Všichni Casteelové sou udělaný v posteli,“ dodala. „Doufám a modlím se, aby to byla dycky pravda.“

„Tak dobře, mámo.“ Luke odtáhl závěs a odhalil velkou mosaznou postel s proleženou starou skvrnitou matrací na pokroucených pérech. Jaký rozdíl i oproti té posteli v laciném motelu, kde jsme spali včera večer, pomyslela jsem si; ale bude to naše první manželské lože. Bude to muset stačit.

Nemohly existovat odlišnější světy než svět Farthinggaleského sídla a svět ve Willies. Utekla jsem z Farthy a dorazila tak daleko, až to vypadalo, jako by má matka, Tony a všechno to, co jsem nechala za sebou, zůstalo na vzdálené planetě v jiné sluneční soustavě. Byla jsem otřesena a bála jsem se, ale byla jsem rozhodnutá se nevrátit.

Navzdory drsnému vyjadřování a kritickým očím mi přišlo snadné hovořit s Annií Casteelovou. Skutečně poslouchala, když jsem mluvila, vstřebávala příběh mého života se zájmem a úžasem ve tváři. Samozřejmě jsem jí neřekla, že mě Tony znásilnil. Luke chtěl, abych uchovala tajemství svého těhotenství i před jeho rodiči. Annie chtěla vědět, proč jsem musela utéct a já jí vysvětlila, že matčin novopečený manžel mi dělal všelijaké návrhy a matka z toho všeho vinila jen mě.

„Když se o mě tatínek nestaral a matka mi nevěřila, připadala jsem si ztracená a osamělá a rozhodla jsem se odejít. Byla jsem na cestě k babičce, když jsem poznala Luka a zamilovala se do něj,“ vysvětlovala jsem. Přikývla a přistrčila mi mrkev, abych ji oškrábala a umyla. Když jsem jí ale povídala o portrétních pannách a o Andělovi, trvala na tom, abych přestala pracovat a vyndala Anděla z kufru, aby se mohla na něco tak pěkného a drahého podívat. Oči se jí rozsvítily radostí.

„Když sem byla holčička, musel mi táta vyřezat panenku z tlustej větve. Nikdy sem neměla nic jemnýho a roztomilýho, a nikdy sem neviděla nic takovýhodle, ani ve vejlohách dole ve Winnerrow. A pak po svatbě sem neměla žádnej důvod ňákou kupovat, páč sem měla šest kluků a žádný holky. Za nějakej čas sem to vzdala. Doufám, že až budete mít s Lukem mimino, že to bude holka,“ podotkla a já poznala, že tahle tuhá, tvrdá ženská z Willies dovede být stejně něžná a jemná jako každá jiná žena, jakou jsem kdy poznala. Přišlo mi jí líto, litovala jsem, že měla tak těžký život a tak málo příležitostí být ženou, nastrojit se a být hezká, udržovat si jemnou pleť a nechat si narůst nehty.

„To taky doufám, Annie,“ řekla jsem. Okamžik na mě upřeně hleděla a pak odpověděla.

„Říkej mi mámo,“ a já se usmála. „Teďka dáme vařit ten guláš. Jak ty dva znám, budou řvát jak hladový mezci, než se nadějem.“

„Ano, mámo.“

Poprvé v životě jsem použila kadibudku a pak jsem seděla u malého jídelního stolu z latí a jedla něco, o čem se mi nikdy ani nesnilo. Ale bylo to výborné. Po večeři hrál táta na benžo a zpívali s Lukem staré horalské písně a pili lavórovici. Viděla jsem, že oba začínají mít špičku. Táta přiměl Luka zatancovat a pak zatancoval i on. Za chvíli jim máma vynadala, že se chovají jako pitomci. Luke na mě rychle pohlédl a já zavrtěla hlavou. To stačilo, aby rychle vystřízlivěl.

Těsně předtím, než jsme šli do postele, seděli jsme s Lukem venku na verandě a naslouchali zvukům lesa – houkání sov, vytí kojotů a kvákání ropuch v bažinách. V srdci se mi usadil pocit míru a jistoty, když jsem seděla vedle Luka, držela ho za ruku a vzhlížela ke hvězdám, i když jsem byla mnoho kilometrů od civilizace, jak jsem ji znala, a žila v chatrči.

Když jsme spolu zalezli pod peřinu, láskyplně jsem Luka objala a políbila. Pohnulo to s ním, ale nevzal si mě tak, jak by si manžel měl vzít svou ženu.

„Ne, Anděli,“ zašeptal mi. „Počkáme, až budeš mít to malý a až ti dám pořádnej domov a budeme moct spát a milovat se, aby nás nikdo neslyšel.“

Věděla jsem, jak to myslí. Stará péra pravidelně skřípala, i když jsme se jen otočili jeden k druhému. Za závěsem chrápal táta a pod prkny podlahy, přesně jak máma slíbila, chrochtala prasata a kňučeli psi. Něco škrábalo o dřevěné pilíře. Slyšela jsem vyprsknout kočku a pak to všechno ztichlo a jen vítr hvízdal v korunách stromů a ve škvírách v podlaze a stěnách chatky. Tátova lavórovice uspala Luka velmi rychle. Mně to trvalo o chvíli déle, ale nakonec jsem zavřela oči a prospala svou první noc ve Willies.

Ráno Luke vstal svěže a časně a odjel dolů do Winnerrow, aby se dal zaměstnat v truhlářství. Táta pracoval u nějakého farmáře jménem Burl, stavěl s ním novou stodolu a vydělal tam trochu peněz. Po snídani si máma sedla, aby pokračovala ve svém háčkování. Já jsem vzala hadr, kbelík a saponát a pokusila se chatu uklidit. Mámu má snaha zřejmě pobavila, ale když se vrátila dovnitř a uviděla, jak jsem vyčistila okna a naleštila všechno její náčiní, pochvalně kývla.

Potom mě vzala ven do zahrádky a já jí pomáhala plít, zatímco ona hovořila o své minulosti, jaký byl život, když vyrůstala ve Willies. Vyprávěla mi o svých ostatních synech, Lukových bratřích, a viděla jsem, jak ji rozčililo, že dva z nich jsou ve vězení.

„Jsme chudý a nikdy sme si moc nevyskakovali,“ říkala, „ale dycky sme byli slušný lidi. Až na tu lavórovici, samozřejmě, ale do toho vládě stejně nic není. Všecky ty zákazy sou jen proto, aby se vochránili velký podnikatelé, co dělaj chlast a prodávaj ho za nekřesťanský ceny. Lidi tady nahoře by si to nikdá nemohli dovolit a neměli by nic, dyby se tady nepálilo. Ne že bych souhlasila s pitím, dyž dovolíš. To taky dostalo mý kluky do maléru. Prostě nesnáším, když ňákýho chudáka z Willies honěj za to, že si sám dělá kořalku. Rozumíš mi, Anděli?“

„Ano, mámo.“

„Hm,“ pozorovala mou práci. „Eště z tebe možná bude willieská ženská. Aspoň ti nevadí, dyž si umažeš ruce.“

Byla to legrace, jak jsem byla na ta slova hrdá. Napadlo mě, jak by se asi zatvářila má matka, kdyby mě teď viděla. Ta byla na umření, když se dotkla něčeho uprášeného i jen na Farthy, a já jsem tady bořila prsty do měkké, chladné hlíny. A nepřipadá mi to nijak špatné, napadlo mě. Ale chtěla jsem být hezká pro Luka, až se vrátí po prvním dni práce z Winnerrow.

„Ale později si můžu ruce umýt a možná natřít nějakým tím krémem, co jsem si přivezla, ne, mámo?“

Ta se smála!

„Samozřejmě, dítě. Hergot, snad si nemyslíš, že bych nechtěla vypadat jako ty nóbl bohatý ženský z Winnerrow?“

„No, možná bych ti v tom mohla pomoct, mámo,“ řekla jsem. „Pak ti učešu vlasy a můžeš si natřít ruce mým krémem.“

Zvláštně se na mě podívala.

„Hm,“ řekla. „Možná.“

Jako by se té představy bála, ale nechala mě, ať si dělám, co chci. Dala si ode mě rozčesat vlasy a trochu i ostříhat. Pak jsme vyndaly její nejlepší šaty a jedny z mých hezčích a nastrojily se, abychom uvítaly Luka a jeho otce, až se vrátí z práce. Táta přišel domů první.

„Copak je?“ zeptal se, když nás uviděl na verandě vyparáděné, jak se dalo. „Přece není neděle?“

„Teda Toby Casteele, nemusí bejt neděle, abysem slušně vypadala, ne?“ odsekla máma. Zatvářil se zmateně, obrátil se ke mně, nechápal, co řekl, že po něm tak vyjela. „Tobě by taky neuškodilo, kdyby si se umyl a vzal si jednou za čas na sebe k večeři nějaký slušný šaty. Eště si hezkej mužskej.“

„Jo? Tak teda, to je nejspíš pravda,“ mrkl na mě.

„To tedy je, táto,“ řekla jsem a jemu se tvář rozsvítila. Šel za chatu, vykoupal se v dešťové vodě a pak se oblékl do svých „nedělních šatů.“ Všichni tři jsme si sedli na verandu a vyhlíželi Luka.

Nedlouho poté jsme uslyšeli, jak se jeho dodávka hlučně dere po drsné horské cestě. Každou chvíli zmáčkl houkačku.

„A jé,“ řekla máma. Vrhla na mě varovný pohled. Srdce se mi rozbušilo. Co je? Co to znamená?

Luke vrazil na dvůr a troubil na houkačku. Pak vyhupsl z dodávky, aniž by zavřel dveře. Na břiše nesl přimáčknutý karton šesti piv, tři láhve už byly prázdné.

„Slavíme,“ vykřikl se smíchem.

„Co to sakra…“ řekl táta.

„Čert ho vem,“ vyprskla máma.

Luke se potácel a hloupě se usmíval. Pak jakžtakž zaostřil pohled na nás tři, všechny nastrojené.

„Co to…“ Ukázal na nás, jako by vedle něj ještě někdo stál. „Koukej na ně… co to… jó, vy taky slavíte.“

„Luke Casteele,“ vstala jsem s rukama v bok. „Jak se opovažuješ přijít takhle domů? Za prvé jsi mohl i s dodávkou spadnout ze skály nebo tak, a teď vypadáš tak pitomě, že je mi z tebe do breku.“

„Ha?“

„Jen do něj,“ velela máma.

„My tady čekáme, děláme, co mužem, a ty přijdeš domů opilý“ Otočila jsem se na patě, slzy mi proudily po tváři, a utekla jsem do chaty.

„Ha?“ opakoval Luke.

Bouchla jsem sebou na naši matraci a rozplakala se. Za pár vteřin za mnou přišel mnohem střízlivější Luke Casteel. Klekl si vedle mě a hladil mě po vlasech.

„Ach Anděli,“ řekl. „Já nás jen voslavoval. Dostal jsem práci a zjistil jsem, že můžu koupit řezivo se slevou, až budu připravenej začít stavět náš novej dům.“

„Mně je to jedno, Luku. Jestli máš co slavit, měl bys počkat na nás, abychom to oslavili společně. Říkala jsem ti, že mi dělá starosti tvoje pití, a tys mi slíbil, že toho necháš. A teď se stane tohle.“

„Já vím, já vím. Ach promiň,“ řekl. „Vezmu ty zbylý flašky piva a hodím je ze skály,“ sliboval. „A jestli mi nevodpustíš, tak skočím za nima.“

„Luku Casteele,“ vykřikla jsem a obrátila se k němu. „Takhle už nikdy nemluv. Nikdy!“ Oči mi hořely. Poznala jsem, jak ho to překvapilo.

„Páni, ty seš krásná, když se vopravdu rozzlobíš,“ podotkl. „Nikdy sem tě takle naštvanou neviděl, ale nechci, aby ses zlobila. Slibuju,“ pozvedl ruku. „Už nebudu pít a řídit. Dáš mi eště možnost?“

„Ach Luku Casteele, ty víš, že dám,“ objali jsme se a políbili.

„Mám v dodávce ňáký prkna,“ pravil. „A hned se ti pustím do tý kadibudky.“

Šla jsem za ním ven a dívala se, jak začal vykládat. Máma po mně vrhla pochvalný pohled za to, jak rychle jsem ho přiměla vystřízlivět. Pak se obrátila k Lukovi.

„Na co sou ty prkna?“ zeptala se ho.

„Na Andělovu kadibudku,“ pravil, což mámu a tátu Casteelovy rozesmálo.

„Jen do toho, dělejte si ze mě srandu,“ řekl Luke, „ale až ji uvidíte, vono vás to přejde.“

Luke vložil do svého díla veškerou lásku ke mně a vybudoval kadibudku tak krásnou, jak jen mohla být. Potom ji natřel na bílo a trval na tom, že jí budeme říkat koupelna místo kadibudka. Máma si ho dobírala, kdykoliv se dalo.

„Pudu do mý kadibudky, totiž do koupelny,“ říkala a Luke jen odvracel pohled a potřásal hlavou.

Léto přešlo v podzim. Luke chatu i jinak vylepšil, zkoušel si něco z truhlářské dovednosti, již si osvojoval. Vyrobil mámě několik skříněk a polic, vyztužil verandu i schody. Ucpal některé škvíry ve stěnách a v podlaze, ale práce ve městě mu začínala zabírat víc a víc času. Hodně brzy začal chodit domů po setmění a byl k smrti unavený, tak unavený, že skoro ani nevečeřel. Někdy z něj táhla whisky. Kdykoliv jsem se o tom zmínila, tvrdil, že si musel dát jednoho dva panáky, aby ten den nějak přečkal.

„Von se snaží dostat ze mě práci za dva chlapy, Anděli,“ řekl mi jednou po večeři. Šli jsme se projít po pěšině lesem, která nás zavedla na mýtinu na pahorku s vyhlídkou na údolí. Byl to pohled, při kterém se tajil dech. Viděli jsme světla v oknech domů na kilometry daleko. „Všicky winnerrowský podnikatelé nakonec lidi z Willies jen využijou,“ vysvětloval Luke. „Já se držím zpátky, protože chci začít co nejdřív s naším novým domem, ale je to čím dál tím těžší.“

„Mně se nelíbí, že zapíjíš nesnáze a zklamání, Luku. Nemohl by sis najít jinou práci?“

„Pro nás z hor moc jiný práce není. Proto jsem tolikrát vodjel z Willies.“

„Uvažuju, Luku. Možná bych mohla zkusit napsat tatínkovi. Patří mu lodní společnost a určitě by pro tebe měl dobrou prací.“

„Co za práci? Dělat ve strojovně na zaoceánský lodi a bejt většinu času bez tebe?“

„Určitě by ti mohl dát práci v kanceláři, Luku.“

„Mně? Práci v kanceláři? Připadal bych si jak divoká veverka v kleci. Ne, prosím, nic pro mě. Já potřebuju přírodu anebo napětí jako v cirkuse, to je eště volnější život.“

„Chceš se vrátit k cirkusu, až se to malé narodí, Luku?“ zeptala jsem se. „Půjdu s tebou, jestli chceš.“

„Depak. Cirkusovej život je těžkej a pořád cestuješ. S tím počkáme,“ řekl.

„Mohla bych napsat tatínkovi a požádat ho, aby mi poslal něco z mých peněz. Na Farthy mám taky peníze na svěřeneckém fondu.“

„Nic z těch peněz my nechcem,“ odsekl Luke. To bylo poprvé, co se na mě rozhněval. I ve tmě, kde jediné světlo dávaly hvězdy, jsem viděla, jak mu zaplály oči vztekem. „Já se vo tebe dovedu postarat sám.“

„Nechtěla jsem říct, že nedovedeš, Luku.“

Kývl a okamžitě zalitoval, že na mě zvýšil hlas.

„Promiň, že sem na tebe tak vyjel, Anděli. Jsem jen unavenej.“

„Máma má pravdu, Luku. Měl by sis vzít den volna. Pracuješ tady, i když nemusíš do práce. Tuhle neděli se všichni nastrojíme a pojedem do kostela. Prosím tě, Luku.“

„Tak platí,“ povolil.

Máma byla šťastná, že jedeme do kostela. Když jsem tam ale následující neděli dorazila, pochopila jsem, jak to Luke myslel, když říkal, že lidi z města koukají na lidi z Willies svrchu. Jakmile jsme vstoupili do kostela, dal by se vzduch krájet nožem. Nóbl městské obyvatelstvo se obrátilo a zaškaredilo se na nás – jejich mračení nás mělo zadržet vzadu, na našich místech. Máma a táta Casteelovi se rychle přesunuli na místa vedle ostatních lidí z Willies, které jsem poznávala, ale já se nedala.

Luke na mě zvědavě pohlédl. Tolik mu to v obleku s kravatou a s vlasy ulíznutými dozadu slušelo, a já si i v šestém měsíci těhotenství připadala stejně hezká jako ty ženy a dívky z Winnerrow. Šaty jsem měla stejně drahé, ne-li dražší než většina z nich, a žádná neměla tak měkké vlasy. Ty mé byly díky mytí v dešťové vodě ještě bohatší, než když jsem přijela do Willies.

Viděla jsem dole vpředu dvě prázdná místa, a tak jsem k nim Luka táhla. Na okamžik se zarazil a pak mi pohlédl do tváře.

„Já myslela, že chceš, abych při první příležitosti setřela winnerrowského starostu,“ řekla jsem. Široce se usmál.

„To si piš,“ prohlásil a následoval mě k sedadlům. Lidé v lavicích se napřímili, jako by přes ně přelétl poryv větru. Všichni měli vyvalené oči, zvědavost se mísila se zlostí, ale já je zpražila pohledem, až sklopili oči a uklidnili se. Kněz zaujal své místo u pultíku a pronesl hezké kázání o bratrské lásce, které mi pro ten den připadalo vhodné.

Potom ke mně přišla máma a řekla: „Měla sem pravdu, jak sem tě poprvé uviděla, Anděli. Ty máš dost břinku, abys byla Casteelová. Sem na tebe pyšná.“

„Díky, mámo,“ řekla jsem.

V neděli po kostele se lidé z Willies scházeli na tancovačce. Hrálo se na skřipky, tancovalo a jedlo se jídlo, které přinesly všechny zúčastněné rodiny. Pomáhala jsem obsluhovat a pak jsem si sedla a dívala se, jak Luke a táta zpívají a hrají na benžo. Muži tančili a ženy tleskaly.

Před tisíci lety jsem oslavovala na Farthy narozeniny. Matka mi najala drahý orchestr a objednala občerstvení. Mé přítelkyně ze školy přišly nastrojené a všechny pocházely z těch nejlepších a nejbohatších rodin. V soukromém sále jsme promítali film. Tehdy mi připadalo, že jsem v životě neviděla lepší oslavu.

Jenže tady ve Winnerrow, u těch prostých lidí z hor, zpívajících o svých snech anebo komické písně o svém horském údělu, jsem se cítila ještě šťastnější. Nikdo tady nemůže ohrnovat na nikoho nos. Připadala jsem si jako doma, v klidu, pohodlně.

Samozřejmě mi neuniklo, kolik těch děvčat z hor toužebně pokukuje po Lukovi, protože když se nastrojil, byl hezký jako filmová hvězda. Jedna dívka, Sára Williamsová, po mně blýskla zelenýma očima, když ho vyzvala k tanci. Doslova ho vtáhla na taneční parket a pořád se dívala na mě a usmívala se. Sára měla ohnivě zrzavé vlasy a byla skoro stejně vysoká jako Luke. Tiskla se k němu hodně těsně a já se nedokázala ubránit žárlivosti, protože to bylo hezké děvče se štíhlou postavou a nevystupovalo jí bříško jako mně. Jakmile tanec skončil, vrátil se ke mně – doslova se vyrval ze Sářina sevření.

„Sára je hezká holka, Luku,“ řekla jsem s odvráceným pohledem.

„Možná jo, Anděli, ale já mám voči jen pro tebe,“ obrátil mě, abych mu viděla do tmavých očí, očí plných lásky, naděje a hrdosti. „Neměl sem se vod ní dát vytáhnout na parket,“ dodal kajícně. „To mi leze do hlavy ta lavórovice, přesně jak si mě varovala.“

„Nechtěla jsem mluvit jako nějaká stará otrava, Luku.“

„To taky ne. Na žádnej pád.“ Zavrtěl hlavou, když na něj zavolala jedna z dívek.

„Ach Luku, mně je, jako bych tě o něco okrádala, když z tebe udělám otce svého dítěte.“

„Ale kuš,“ zašeptal a přiložil si prst na rty. „To je naše dítě a vo nic mě nevokrádáš. Já nechci sám vod sebe. Vypadáš unaveně, Anděli,“ dodal. „Poďme domů. Už sem jed a pil až dost.“

„Ale tak dobře ses bavil, Luku.“

„Raci bych byl sám doma se svým Andělem,“ řekl.

Srdce mi zase překypovalo citem. Když jsme se ten večer vrátili do chaty, všichni jsme se smáli a vzrušeně hovořili, až dokud nebyl čas jít spát. Luke a já jsme zalezli pod peřinu a objali se. Nikdy jsem neměla pocit větší jistoty ani štěstí. Tu a tam děťátko koplo a Luke, který se ke mně tiskl, to cítil taky.

„Nevím, esli je to kluk nebo holka,“ řekl, „ale ať je to co je, má to tvou hrdost a kuráž, Anděli. Nikdy nezapomenu, jaks ty pracháče dneska zpražila vočima.“

„A já nikdy nezapomenu, jak jsi byl hezký a kolik holek na tebe dělalo oči, Luku Casteele.“

„Ale no tak di.“ Tiskl tvář na mou a já cítila, jak se červená.

„Vypadá to, že budeme mít o čem tomu našemu dítěti povídat, až bude dost staré, aby poslouchalo a pochopilo, hm, Luku?“

„No to jistě,“ prohlásil. Políbil mě a objal a zavřeli jsme oči a pohroužili se do spánku.

Koncem listopadu ve Willies sněžilo. V noci přišel mráz a usadil se na horách jako ledová pokrývka. Vítr občas chatou nemilosrdně profukoval a já se balila do peřiny a vysedávala vedle Starého Čudila, to byl ten sporák na uhlí. Když večer přišel domů Luke, objal mě, třel a proklínal zimu. S mámou jsme háčkovaly nové deky a Luke mi koupil dlouhé jégrovky. Byl na mě pohled, když mi z nich vylézalo břicho, a hodně jsme se tomu nasmáli.

Na Štědrý den jsme měli to nejlepší jídlo, co jsme si mohli dovolit. Táta dostal od Simona Burla krocana. Stál ho celý den práce, ale byl na to hrdý. Máma a já jsme upletly pro tátu a Luka pletené rukavice a svetry a Luke přinesl domů pro každého dárek: nové hřebeny mámě, opravdovou dýmku z kukuřičného klasu pro tátu a něco zvláštního pro mě – chtěl, abych to vybalila s ním za potrhaným závěsem, který sloužil jako stěna naší ložnice.

Sedla jsem si na postel a opatrně rozvázala stuhu. Pak jsem zvedla víko krabice a sloupla hedvábný papír a našla ty nejkrásnější šaty pro panenku, jaké jsem kdy viděla, šaty pro Anděla. Koupil jí svatební šaty: svatební závoj, průsvitnou mlhu vlající z maličkého čepečku pošitého skleněnými drahokamy, dlouhé šaty z bílé krajky, přepychově vyšívané perličkami a jiskřivými korálky, bílé střevíčky z krajky a saténu a dokonce průsvitné punčochy, které se připínaly na maličký podvazkový pás.

„Ach Luku, to je ale krása. Nemůžu se dočkat, až jí to obleču,“ vykřikla jsem.

„Vůbec si neměla svatbu v pořádnejch svatebních šatech, ale myslel sem, že by ji mohla mít aspoň Anděl,“ řekl.

„Ty jsi milý, Luku.“ Oblékla jsem Anděla do nové krásy a všimla si přívěsku kolem jejího krku, toho, kde stálo „S láskou Tony.“ Nechtěla jsem nechat tu nenáviděnou věc dál na Andělově šíji. Strhla jsem ji a vyhodila co nejdál z okna. Pak jsme ji zanesli ukázat mámě a tátovi.

Potom, když jsme s mámou myly nádobí, naklonila se a pošeptala mi:

„Nikdy mě nenapadlo, že to s Lukem takhle dopadne, Anděli. Dycky sem se bála, že bude stejnej jako jeho bratři, protože si rád přihne, ale ty ho držíš na uzdě. Dyž ublíží tobě, ublíží strašlivě sám sobě. Dokavad má tebe, nikdá se nedostane do vopravdickýho maléru. Asi to byl jeho šťastnej den, ten den, co tě našel.“

„Děkuju, mámo,“ řekla jsem se slzami v očích. Usmála se a objala mě, poprvé mě skutečně objala.

Jaksi se stalo, že i když jsme byli tak chudí, jak jen člověk může být, a žili jsme v chatě velikosti koupelny Farthinggaleského sídla, byla jsem šťastná. Dokonce mi i připadalo, že prožívám nejlepší Vánoce mého života. Andělovy oči jiskřily ve světle petrolejové lampy. I ona byla šťastná.

Příští měsíc byl pro nás těžký Skoro denně sněžilo a zle mrzlo. Starej Čudil ze sebe pumpoval skoro stejné množství kouře jako tepla, ale museli jsme do něj pořád přikládat. Každý večer se mi Luke omlouval za počasí a celé hodiny mi třel prsty na nohou i rukou, ale nějak jsme to zvládli a začátkem února přišlo tání. Jeden bezmračný den následoval za druhým, slunce zářilo a rozpouštělo led na větvích stromů. V noci roztálý sníh a led zářil jako diamanty, takže se les kolem nás změnil v pohádkovou zemi pokladů.

Podle mých propočtů chybělo už do porodu jen pár týdnů. Máma byla stejně dobrá jako školená porodní bába, přivedla na svět desítky nemluvňat ve Willies, včetně šesti vlastních. Luke mě chtěl vzít do města, aby se na mě podíval městský doktor, ale já se u mámy cítila v bezpečí a nechápala jsem, proč by měl Luke utratit téměř dvouměsíční mzdu za doktora, který udělá přesně to samé co máma, až přijde čas.

Děťátko bylo čilé a mně často docházel dech. Bolelo mě v kříži. Chtěla jsem zvládnout svůj podíl práce, ale máma trvala na tom, abych víc odpočívala. Povzbuzovala mě však, abych co nejvíc chodila.

Když se počasí trochu zlepšilo a zima povolila v lese svůj stisk, chodili jsme s Lukem každý večer na procházku na pahorek s vyhlídkou na údolí. Z naší horské rozhledny byla ničím nenarušená zimní noční obloha skutečně pozoruhodná.

Pokud si budu něco pamatovat nade vše, pak to nejspíš bude tahle noc z počátku února. Byla jsem celá nabalená. I když nebyla taková zima jako dříve, Luke trval na tom, abych nosila svetry a kabát, ponožky, které mi máma upletla a rukavice, které jsem si udělala sama, když mě to naučila. Když jsme ale došli na pahorek, stáhla jsem si vlněné rukavice, abych mohla držet jeho ruku ve své a cítit teplo z jeho prstů.

Tiše jsme tam okamžik stáli, oba oslněni tisíci a tisíci hvězd, rozprostírajících se před námi v hluboké černé noci. Domy dole protkávaly údolí, jejich okna svítila a vypadala jako samy hvězdy. Mžikaly teplem rodin kolem krbů. Skoro jsem slyšela jejich smích, hudbu a tichý hovor.

„Jednou,“ řekl Luke, „jednou, už brzo, bude jeden ten dům v oudolí náš. To ti přísahám, Anděli.“

„Já vím, že bude, Luku. Já ti věřím.“

„Budeme sedět ve svým vobejváku a já si dám nohy nahoru a budu kouřit fajfku a ty budeš plíst nebo háčkovat a naše malý si bude hrát na podlaze mezi náma a všichni budem v teple a v bezpečí. Nic víc nechci, Anděli. Je to moc velkej sen?“

„Myslím, že ne, Luku.“

„Máma a táta si myslej, že je to pro nás stejně vzdálený jako ty domy dole,“ řekl smutně.

„To jen proto, že to tak bylo pro ně, ale pro nás ne, Luku.“

Kývl, objal mě a přitiskl k sobě. Stáli jsme tam, hvězdy nad námi a před námi, dva malí lidé osamělí v zimní noci, šeptající si navzájem o své lásce. Děťátko kopalo.

„Cítíš to, Luku?“ položila jsem mu ruku na své břicho. Usmál se.

„Asi je to holka, Luku.“

„Možná. Miluju tě, Anděli.“ Obrátil se ke mně. „Miluju tě víc, než kdy jakej chlap ženskou miloval.“

Děťátko mě zase koplo a břicho mi ztvrdlo. Dnes večer jsem měla větší bolesti než kdy jindy. Posledních pár dní jsem se v noci probouzela bolestí a ráno taky, ale nestěžovala jsem si – nechtěla jsem, aby si Luke dělal starosti a zůstal doma z práce. Ta bolest možná jen znamená, že už se to blíží, říkala jsem si, ačkoliv máma z toho nijak šťastná nebyla.

„Asi chce ven a k nám, Luku. Už se to blíží.“

„No, nemohla si najít lepší chvíli,“ prohlásil. „Když nebesa takhle svítej, se všema těma hvězdárna, je ta nejlepší noc, kdy může přijít mimino na svět – zvlášť když je to holka a my ji pojmenujeme Heaven.“

Ostrá bolest mě málem srazila na kolena, ale udělala jsem grimasu a vydržela, aby si toho Luke nevšiml a nepolekal se. Byl tak šťastný a plný naděje, že jsem nechtěla, aby mu něco pokazilo náladu. Přesto jsem se nedokázala ubránit trošce strachu, i když jsem si představovala, že se to u každé ženy, která přivádí na svět první dítě, čeká – zvlášť u tak mladé ženy, jako jsem byla já.

„Ach Luku, vem mě zpátky do chaty a obejmi mě, obejmi mě, jako jsi mě ještě nikdy neobjímal,“ řekla jsem. Políbil mě a vydali jsme se zpátky k chatě.

„Počkej,“ zarazila jsem ho.

Obrátila jsem se, abych se ještě naposled podívala na hvězdy. „Co je, Anděli?“ zeptal se Luke.

„Až dneska večer zavřu oči, chci, aby se mi za víčky objevily všechny ty hvězdy. Chci mít pocit, jako bych usínala na nebesích.“

Zasmál se a pak jsme zahnuli do lesa a hvězdy byly pryč.

Epilog

OBRACÍM STRÁNKU, ALE NIC VÍC TADY UŽ napsáno není, ani na další stránce, ani na té příští. Konečně nalézám mezi poslední stránkou deníku a deskami složený papír. Opatrně ho rozbaluji, protože je tak starý, že mám pocit, že by se mi mohl rozdrobit v prstech, kdybych s ním zacházela příliš hrubě. Je to dopis z detektivní agentury.

Vážený pane Tattertone,

jak víte, nalezl jsem Vaši nevlastní dceru v pahorkatině Západní Virginie. Ve své poslední zprávě jsem popisoval podmínky, v nichž žije, a oznámil jsem Vám též, že je těhotná.

Bohužel, mám špatné zprávy. Včera mi můj asistent, kterého jsem nechal na případu pracovat, hlásil, že se dozvěděl o smrti Vaší dcery. Zřejmě zemřela při porodu. Sdělil mi, že se jí nedostalo profesionální lékařské pomoci a že porodila v horské chatě. Je mi líto.

Hlásil mi, že dítě žije. Je to děvče.

Očekávám další instrukce.

Váš oddaný L. Stanford Banning, soukr. det.

Chvilku nemůžu chytit dech. Vzduch je v tomhle starém, uprášeném apartmá tak ztuchlý a tak dusný… „ANNIE!“ To volá Luke. „Tady jsem, Luku.“ V okamžiku stojí ve dveřích.

Všichni už jsou tady, Annie; a všichni se ptají po tobě. „Je čas,“ říká Luke. Kývnu. „Co jsi dělala?“

„Jen jsem tu seděla a četla.“

„Cos četla?“ Jde dál do pokoje.

„Příběh, zvláštní, smutný, ale krásný příběh, příběh mé babičky.“ Zadržuji slzy, ale Luke mi je vidí v očích.

„Annie, pojďme. Tohle místo je zakleté smutkem a žalem. Ty sem nepatříš.“

„Ano.“ Usměju se. Ten Luke je tak hezký, stejně hezký, jako byl určitě jeho dědeček. Podá mi ruku a já ji uchopím a vstanu. Míříme ke dveřím a já se zastavím.

„Co se stalo?“

„Nic,“ řeknu. „Jen to chci vrátit. Nějak mám pocit, že to patří sem, ke všem ostatním vzpomínkám.“ Dám deník zpátky do látkového sáčku a vrátím ho do zásuvky. Pak se znovu rozhlédnu a spěchám za Lukem.

Sestupujeme po velkém schodišti. Zastavím se. Připadá mi, jako bych slyšela smích malého chlapečka. Dokonce mám dojem, že ho i slyším volat: „Leigh! Leigh!“

Usměju se.

„Copak je?“ zeptá se Luke.

„Jen jsem si představovala mého otce, když tady jako chlapeček volal na mou babičku, aby si s ním šla hrát.“

Luke zavrtí hlavou.

Pokračujeme dolů po schodech a procházíme velkou halou. Je to hudba, co se za mnou ozývá? Oslava Andělových narozenin? Klavírní koncert pro bohaté hosty? Můj otec cvičí svého Chopina? Anebo si jen vítr našel cestu do tohoto velikého domu? Možná je to všechno dohromady.

Vyjdu s Lukem a zavřu za sebou ohromné dveře, ponechávajíc otázku i odpověď spolu se vším ostatním uvnitř Farthinggaleského sídla.