Virginia Andrewsová

Příslib naděje

Prolog

CO SE PAMATUJI, JEDINÝ ČLOVĚK, SE KTERÝM jsem mohla sdílet svá nejhlubší tajemství, byl Luke Casteel mladší. Jako kdybych doopravdy žila jen v jeho přítomnosti. V hloubi duše jsem věděla, že ke mně cítí totéž, přestože jsme se nikdy neodvážili o tom mluvit. Přála jsem si navěky hledět do jeho hlubokých safírových očí a říct mu, co skutečně cítím, ale ta slova jsem nikdy nesměla vyslovit. Byl to můj poloviční bratr.

Měli jsme jenom jednu možnost, jak se na sebe bez přestání dívat a přitom se necítit rozpačitě ani se neobávat, že někdo odhalí naše tajemství, a to když jsem ho malovala. Vždycky byl ochotný mi sedět. S malířským stojanem mezi námi mi můj umělecký svět sloužil jako okno, kterým jsem zblízka pozorovala jeho dokonale tvarovaný obličej s bronzovým nádechem a vysoko posazenými lícními kostmi a mohla jsem zachytit na plátno způsob, jakým mu prameny uhlově černých vlasů neustále padaly do čela.

Luke měl vlasy po mé tetě. Fanny, ale zdědil modré oči a perfektní nos mého otce. Kontury rtů a výrazná čelist vyzařovaly sílu. Nemohla jsem si nevšimnout jasné podoby s mým otcem a dokonce i se mnou. Měl stejně vysokou, štíhlou postavu jako táta a stejným způsobem zatahoval ramena dozadu. Tato podoba mě vždy rozesmutnila, protože mi připomínala, že Luke není jen mým polovičním bratrem, ale ještě k tomu nemanželským polovičním bratrem, zrozeným z vášnivého prohřešku, k němuž došlo mezi otcem a Fanny, matčinou sestrou. Všichni jsme cítili, že o této záležitosti není radno se zmiňovat.

Snažili jsme se to příliš nevytahovat na světlo, přestože jsme věděli, že lidé ve Winnerrow si o nás šeptají. Ačkoliv naše rodina patřila mezi nejvýznamnější ve městě, byli jsme svým způsobem zvláštní. Luke žil se svou matkou, která byla dvakrát vdaná. Jednou za mnohem staršího muže, který zemřel, potom za mnohem mladšího, který se s ní rozvedl.

Každý ve Winnerrow si pamatoval na soudní proces ohledně opatrovnictví Draka, nevlastního bratra matky a tety Fanny, poté když se jejich otec Luke se svou ženou Stacie zabili při automobilové nehodě. Drakovi bylo tehdy teprve pět. Nakonec byla pře urovnána mimosoudní cestou. Matka získala opatrovnictví a teta Fanny dostala spoustu peněz. Drake o tom nechtěl nic slyšet a nejednou se ve škole popral, protože ho někteří chlapci popichovali, „že si ho koupili a zaplatili za něj“. Máma tvrdila, že Drake je vznětlivý po otci. Byl hezký, sportovní typ a zároveň byl velmi chytrý a vytrvalý. Nyní studoval na harvardské Business College. I když byl vlastně mým strýcem, vždy jsem ho považovala spíš za staršího bratra. Máma s tátou ho vychovávali stejně, jako by vychovávali svého syna.

Skoro všichni ve Winnerrow věděli, že máma se narodila a vyrostla v horách Willies, že její matka při porodu zemřela a ona potom prožila většinu mládí v chatrči, než odjela žít k matčině zámožné rodině Tattertonových.

Tenkrát žila na panství Farthinggale, nebo Farthy, jak mu říkala, když jsem ji donutila o něm mluvit, což nebylo tak často.

Ale my s Lukem jsme se o něm bavili skoro pořád.

Farthinggale… v našich představách se tyčilo do výšky… toto kouzelné, a přece zlověstné obydlí skrývající na tisíc tajemství, z nichž některá se nás přímo dotýkala. Tím jsme si byli jistí. Stále v něm měl domov záhadný Tony Tatterton, muž, který se oženil s mou prababičkou a který dosud řídil Tattertonovo království hraček, jež bylo nyní jen volně přidruženo k naší hračkářské továrně ve Willies. Z důvodů, o kterých nikdy nemluvila, nechtěla mít matka s Tonym nic společného, ačkoliv nám nikdy nezapomněl poslat blahopřání k narozeninám a k Vánocům. Na každé narozeniny mi zasílal panenky ze všech koutů světa. Alespoň že mi matka dovolila si je nechat… krásné čínské panenky s dlouhými, rovnými černými vlasy, či panenky z Holandska, Norska a Irska v barevných národních krojích a s půvabnými obličejíčky.

Chtěli jsem se s Lukem dozvědět o Tonym Tattertonovi a Farthy víc. Dokonce i Drake byl zvědavý, ačkoliv o tom nemluvil ani zpoloviny tak často jako já s Lukem. Kdyby nám tak mohl náš Hasbrouckův dům odkrýt něco z rodinné historie. Kdyby byl stále tak otevřený jako o svátcích, kdy jím volně procházeli matčini a otcovi přátelé s rodinami. Ve vzduchu viselo tolik otázek. Proč se mí rodiče nakonec vrátili sem z přepychového světa farthinggalského panství? Proč matka tolik chtěla zpátky do Winnerrow, kde ji každý považoval za nejhorší spodinu, protože byla Casteelová z hor? Přestože tu působila jako učitelka, bohatí městští snobové ji mezi sebe nikdy docela nepřijali.

Stíny kolem nás skrývaly nesčetné záhady, které ovíjely zákoutí naší mysli jako staré pavučiny. Odjakživa jsem měla dojem, že bych se měla o sobě dozvědět něco utajovaného, ale nikdo mi nic neřekl – ani matka, ani otec, ani strýc Drake. Cítila jsem to v tichu, jež se někdy rozhostilo mezi mými rodiči navzájem a mezi nimi a mnou, zvlášť mezi matkou a mnou.

Přála jsem si, abych mohla přijít k čistému plátnu, zvednout štětec a vytáhnout pravdu z bílého pozadí na světlo. Možná proto jsem byla tolik posedlá malováním. Zřídkakdy nastal den, kdy jsem nic nenakreslila. Bylo to součástí mého života stejně jako… jako dýchání.

Rodinná tajemství

„ALE NE!“ ZVOLAL DRAKE, KTERÝ ZNENADÁNÍ stál za mnou, aniž jsem si to uvědomila, protože jsem byla zcela zabraná do malování. „Další obraz farthinggalského sídla s Lukem zírajícím z okna na valící se mraky!“ Drake obrátil oči v sloup a předstíral, že se o něj pokoušejí mdloby.

Luke se rychle vzpřímil na židli a odhrnul si vlasy z čela. Dělal to vždy, když ho něco znervóznilo nebo uvedlo do rozpaků. Pomalu jsem se otočila, abych se na Draka zamračila, jako to dělávala slečna Marbletonová, Lukova a moje učitelka angličtiny, když někdo při hodině zlobil nebo mluvil, aniž byl vyvolaný. Drake se však jen potměšile usmíval a jeho černé oči se leskly jako dva orosené kusy uhlí. Při pohledu na takový obličej jsem se nedokázala hněvat. Byl neobyčejně pohledný, ale jakkoli často se holil, prosvítající vousy mu na tvářích vytvářely tmavý stín. Matka ho často láskyplně hladila a nabádala, aby si ty dikobrazí ostny oholil.

„Draku,“ oslovila jsem ho mírným, téměř prosebným tónem, aby neřekl nic, co by mě nebo Luka zahanbilo.

„No, je to pravda, Annie, ne?“ nedal se Drake odradit. „Musíš mít už aspoň půl tuctu takovýchhle obrazů s Lukem ve Farthy nebo jak se prochází kolem. A to tam ani nebyl!“ zvýšil hlas, aby nám připomněl, že on sídlo navštívil. Naklonila jsem hlavu na stranu, jak to dělala matka, když ji něco náhle napadlo. Žárlí Drake, že mi Luke sedí modelem? Nikdy mě nenapadlo ho požádat, aby mi pózoval, protože zřídka dokázal sedět v klidu dostatečně dlouho, abych jeho podobu přenesla na plátno.

„Moje obrázky Farthy nejsou nikdy stejný!“ bránila jsem se. „Jak by taky mohly? Kreslím je jen podle svý představivosti a z drobností, který se občas dozvím od mámy a od táty.“

„Člověk by si myslel, že to každýho napadne,“ poznamenal Luke, který neodtrhl oči od učebnice anglické literatury. Drakův úsměv se rozšířil.

„Á, velký Budha promluvil!“ V očích mu tančily jiskřičky veselí. Byl vždy šťastný, když Luka vyprovokoval.

„Draku, prosím tě. Začínám ztrácet náladu,“ naléhala jsem, „a malíř musí zachytit okamžik a držet ho, jako držíš v dlani malý ptáče… jemně, ale pevně.“ Nechtěla jsem, aby to znělo domýšlivě, ale nic jsem nesnášela víc, než když se Luke s Drakem dostali do sporu.

Můj úpěnlivý pohled a prosba na Draka zapůsobily. Jeho výraz změkl. Znovu se otočil ke mně a jeho postoj se uvolnil. Matka často tvrdila, že Drake chodí po Winnerrow s casteelovskou hrdostí. Protože měřil téměř sto devadesát centimetrů a měl široká ramena, útlý pas a svalnaté paže, nebylo těžké si to představit.

„Promiň. Jen jsem si myslel, že bych mohl tady Platona na chvíli vylákat ven. Chybí nám devátý člen do školního softballovýho družstva.“

Luke vzhlédl od učebnice s nefalšovaným překvapením. Oči měl podezřívavě přimhouřené. Myslí to Drake vážně? Od té doby, co přijel domů na jarní prázdniny, trávil skoro všechen čas se svými staršími přáteli.

„No… já…“ Luke se podíval na mě. „Musím se učit na zkoušku,“ vysvětloval spěšně, „a myslel jsem, že zatímco mě Annie maluje…“

„Je mi to jasný, Einsteine. Einsteine,“ opakoval Drake a hlas mu přetékal sarkasmem. „Ale nemůžeš pořád jen šprtat, víš,“ obrátil se zase k Lukovi. Tentokrát měl vážný výraz. „Musíš taky poznávat nový lidi a přimět je, aby tě měli rádi a vážili si tě. To je tajemství úspěchu. Na hřišti se rekrutuje víc vedoucích pracovníků než ve třídě,“ poučoval ho a máchal vztyčeným ukazovákem. Luke neodpověděl. Prohrábl si vlasy a upřel na Draka stoický, přesto pronikavý pohled, což Drake nesnášel. „Ach jo… proč tady marním čas?“

Znovu se otočil k mému obrazu.

„Říkal jsem ti, že Farthy je šedý, ne modrý,“ opravil mě tiše.

„Kdyžs tam byl, bylo ti teprve pět, a sám jsi říkal, žes tam byl jen krátce. Třeba jsi to zapomněl,“ přispěchal mi Luke na pomoc.

„Barvu tak obrovskýho baráku nemůžeš zapomenout!“ zvolal Drake a ohrnul koutky úst. „A nezáleží na tom, kolik ti je let, ani jak dlouho tam seš.“

„No, jednou jsi nám tvrdil, že tam jsou dva venkovní bazény, a pak jsme se dozvěděli od Logana, že venku je jen jeden a druhý je uvnitř,“ pokračoval Luke.

Pokud šlo o Farthy, trvali jsme s Lukem na přesnosti a pečlivě jsme registrovali každý detail. Věděli jsme o něm tak málo.

„Vážně, Sherlocku?“ Drakovy oči se zúžily a jeho pohled byl náhle chladný. Neměl rád, když ho někdo opravoval, zvlášť ne Luke. „Nikdy jsem neříkal, že jsou tam dva venkovní bazény, jen že jsou tam prostě dva. Ty mě neposloucháš, když ti něco říkám. Divím se, že ti to ve škole tak jde. Jak to děláš? Podvádíš?“

„Draku, prosím tě!“ vykřikla jsem, chytila ho za zápěstí a jemně stiskla.

„No, stejně poslouchá, jen když mluvíš ty,“ dodal a spokojeně se usmál, protože zasáhl citlivé místo. Luke zrudl, vrhl na mě letmý pohled modrých očí a se smutným výrazem se odvrátil.

Pohlédla jsem za něj, na místo, kde se začínalo zdvíhat pohoří Willies, nad nímž vítr zformoval mrak do tvaru slzy. Najednou mi bylo do pláče a nezpůsobil to jenom konflikt mezi Drakem a Lukem. Nestalo se poprvé, že se mě zmocnila melancholická nálada, jako když temný mrak zakryje slunce. Uvědomovala jsem si, že právě tyto pocity smutku ve mně vyvolávají touhu malovat. Malování mi přinášelo úlevu, pocit rovnováhy a klidu. Vytvářela jsem svět podle svého, svět, jaký jsem viděla svým vnitřním zrakem. Mohla jsem ztvárnit věčné jaro nebo jiskřivou zimu. Připadala jsem si jako kouzelník, který vyčaruje něco jedinečného ve své mysli a potom to oživí na prázdném plátně. Když jsem se pustila do nejnovějšího náčrtu Farthy, cítila jsem, jak mi ze srdce spadla tíha a svět kolem mě se rozjasnil a zteplal. Nyní, protože Drake tuto náladu porušil, se můj smutek vrátil.

Uvědomila jsem si, že Drake s Lukem na mě hledí a tváří se ustaraně. Potlačila jsem nutkání plakat a usmála se, abych odehnala stíny ze svého obličeje.

„Třeba je každý můj obrázek Farthinggalu jiný, protože se pořád mění,“ řekla jsem hlasem tak tichým, až jsem téměř šeptala. Lukovy oči se rozšířily a na rtech se mu objevil úsměv. Věděl, co ten tón znamená. Byl to začátek naší hry, kdy jsme popustili uzdu fantazii a odvážili se říkat věci, jež by jiní sedmnáctiletí či osmnáctiletí považovali za pošetilé.

Ale ta hra pro nás znamenala mnohem víc. Když jsme ji hráli, mohli jsme si vzájemně říkat všechno, i to, co bychom se jindy báli vyslovit. Mohla jsem být jeho princezna a on můj princ. Mohli jsme si sdělovat, co cítíme v srdci, a předstírat, že to nemluvíme my, ale nějací jiní, imaginární lidé. Nikdo z nás se přitom nečervenal ani neodvracel oči.

Drake zakroutil hlavou. Také věděl, k čemu se chystáme. „To snad ne,“ zhrozil se, „vy tohle ještě pořád děláte?“ V předstíraných rozpacích si zakryl obličej.

Ignorovala jsem ho, ustoupila o krok a pokračovala.

„Možná je Farthy jako roční období – šedý a ponurý v zimě a jasně modrý a hřejivý v létě.“ Vzhlédla jsem, jako by všechno, co jsem říkala, ve mně inspiroval kousek modré oblohy. Potom jsem sklouzla pohledem na Luka.

„Nebo se třeba stane takový, jaký ho chceš mít,“ navázal Luke. „Když ho chci mít z cukru a javorovýho sirupu, bude takový.“

„Z cukru a javorovýho sirupu?“ ušklíbl se Drake.

„A když ho chci mít jako krásný zámek se šlechtici a dvorními dámami a smutným princem, který v něm bloumá a touží, aby se vrátila jeho princezna, bude takový,“ přidala jsem se a můj hlas nabyl na síle.

„Můžu být tvůj princ?“ zeptal se Luke rychle a vstal. „Který čeká na tvůj návrat?“ Naše oči se setkaly. Když přistoupil blíž, srdce se mi rozbušilo.

Vzal mě za ruku jemnými, teplými prsty. Jeho obličej byl jen několik centimetrů od mého.

„Moje princezna Annie,“ zašeptal. Ruce měl na mých ramenech. Srdce mi divoce bilo. Chystal se mě políbit.

„Ne tak rychle, rytíři,“ vložil se do toho Drake nečekaně. Předklonil se a svěsil ramena, aby vypadal jako hrbáč. S prsty roztaženými jako drápy popošel ke mně. „Jsem Tony Tatterton,“ zašeptal zlověstně, „a přišel jsem, abych ti odvedl tvou princeznu, Sire Luku. Žiju v nejtemnějších koutech zámku Farthy a ona půjde se mnou a bude v něm navěky zavřená.

Stane se princeznou temnoty.“ Vyrazil ze sebe hrůzně znějící smích.

Oba jsme na něj s Lukem zírali. Náš překvapený výraz ho zahanbil. Rychle se narovnal.

„To je pěkná blbost,“ řekl. „Dokonce jste mě donutili to dělat.“ Zasmál se.

„Není to blbost. Právě naše fantazie a sny nám dodávají tvůrčí inspiraci. Nedávno nám to říkala slečna Marbletonová při vyučování. Viď, Luku?“ Luke pouze přikývl. Vypadal rozrušený a raněný. Oči měl sklopené a ramena pokleslá, jako to dělal otec, když ho něco vyvedlo z míry. Luke používal mnoho gest mého otce.

„Určitě tím nemyslela, abyste si vymýšleli příběhy o Farthy,“ odporoval Drake a ušklíbl se.

„Ale copak tě nezajímá, jak to ve Farthy doopravdy vypadá, Draku?“ zeptala jsem se.

Pokrčil rameny.

„Až se vrátím na fakultu, udělám si na pár dní volno a pojedu tam. Z Bostonu to není daleko,“ prohlásil nonšalantně. „Fakt tam pojedeš?“ Jeho nápad ve mně vzbudil závist. „Jasně. Proč ne?“

„Ale táta s mámou o tom neradi mluví,“ připomněla jsem mu. „Jestli tam pojedeš, budou zuřit.“

„Tak… jim to neřeknu,“ usoudil Drake. „Povím to jen tobě. Bude to naše tajemství, Annie,“ dodal a významně pohlédl na Luka.

Podívali jsem se s Lukem na sebe. Když přišla řeč na minulost Farthy, Drake zdaleka nesdílel naši zanícenost.

Čas od času jsem si potajmu prohlížela fotografie otcovy a matčiny svatební hostiny ve Farthinggalu. Bylo tam tolik elegantních lidí, muži ve smokingu, ženy ve stylových toaletách, nespočet stolů prohýbajících se pod tíhou jídla a sloužící s podnosy plnými pohárů šampaňského.

Byla mezi nimi i fotka matky tančící s Tonym Tattertonem. Vypadal na ní šarmantní jako filmová hvězda a maminka byla neobyčejně půvabná a svěží a chrpově modré oči, které jsem po ní zdědila, jí zářily. Kdykoli jsem se na ten obrázek dívala, nemohla jsem uvěřit, že Tony udělal něco tak hrozného, že na něj zanevřela. Vše bylo velmi smutné a záhadné. Právě to mě často přinutilo si znovu fotografie prohlížet, jako kdybych přitom mohla odhalit jejich temné tajemství.

„Ráda bych viděla, jestli je to tam opravdu tak pohádkový, jak se říká.“ Řekla jsem to napůl jako otázku, napůl jako přání. „Dokonce ti závidím, žes tam byl, když ti bylo pět, Draku. Aspoň máš na Farthy vzpomínku, i když je to už dávno.“

„Šestnáct let,“ pronesl Luke skepticky.

„Přesto Drake může zavřít oči a něco si vybavit,“ nevzdávala jsem se. „Já vidím z Farthy jenom to, co si vytvořím ve svý fantazii. Jak blízko je skutečnosti? Kdyby byla aspoň máma ochotná se o tom bavit. Kdybysme tam mohli jet. Mohli bysme Tonyho Tattertona ignorovat. Ani bysme se na něj nepodívali. Když by mi máma zakázala s ním mluvit, neřekla bych mu ani slovo, ale aspoň bysme si to tam mohli prohlídnout…“

„Annie!“

Matka se vynořila zpoza rohu domu, kde evidentně vyslechla náš rozhovor. Luke vyskočil ze židle. Drake jen pokýval hlavou, jako by čekal, že se matka takto nečekaně objeví.

„Ano, mami?“ Ustoupila jsem za malířský stojan. Podívala se na Luka, který rychle sklopil oči, a potom popošla ke mně, aniž by pohlédla na mou malbu.

„Annie,“ řekla tiše a v očích se jí zračil zármutek, „nežádala jsem tě, abys nemučila sebe ani mě tím, že budeš mluvit o Farthinggalu?“

„Varoval jsem je,“ ozval se Drake.

„Proč neposlechneš svého strýčka, miláčku? Je dost starý, aby to chápal.“

„Ano, mami.“ Přestože působila smutným dojmem, byla krásná, se svěží pletí a postavou pevnou a mladistvou jako v den, kdy si brala mého otce. Každý, kdo nás viděl, reagoval stejně, hlavně muži. „Vy dvě vypadáte spíš jako sestry než matka s dcerou.“

„Říkala jsem ti, jak je pro mě nepříjemné vzpomínat na dobu, kdy jsem tam žila. Věř mi, není to žádný pohádkový zámek. Nejsou tam žádní krásní mladí princové, kteří by ti omdlévali u nohou. Neměli byste s Lukem… přestírat takové věci.“

„Zkoušel jsem jim to zatrhnout,“ hájil se Drake. „Hrají tuhle hloupou hru, při který si představujou různý věci.“

„Není hloupá,“ protestovala jsem. „Každý si rád něco představuje.“

„Někdy se chovají jako děti z obecný školy,“ pokračoval Drake. „Luke ji v tom podporuje.“

„Cože?“ Luke pohlédl na matku. V očích se mu objevil strach. Věděla jsem, jak je pro něj důležité, aby ho měla ráda. „To není pravda,“ bránila jsem ho. „Je to moje vina.“

„Nechrne toho,“ žádala matka. „Jestli musíte předstírat, existuje tolik nádherných věcí a míst, o kterých můžete přemýšlet,“ navrhla. Tón jejího hlasu zněl nyní o poznání mírněji. Usmála se na Draka. „Vypadáš v tom harvardském svetru tak vysokoškolsky, Draku. Vsadím se, že se nemůžeš dočkat, až budeš zpátky.“ Otočila se k Lukovi. „Doufám, Luku, že se ti bude na vysoké škole líbit stejně jako Drakovi.“

„Už se tam moc těším.“ Luke vrhl pohled na matku a honem se podíval zase na mě. Co mi paměť sahá, vždy se ostýchal v její přítomnosti. Byl vůbec dost stydlivý, ale s ní se obával, že ho přistihne, jak si ji prohlíží, a nepamatuji se, že by se s ní někdy bavil delší dobu, ani s otcem, ač je oba obdivoval.

„No, je báječné, jak si vedeš ve škole, Luku,“ pochválila ho, narovnala ramena a zvedla hlavu v gestu, které mnozí ve městě nazývali „vyzývavou casteelovskou pýchou“. Věděla jsem, že většina winnerrowských žen jí závidí. Kromě toho, že byla krásná, byla také úspěšnou podnikatelkou. Neexistoval muž, který by ji nezbožňoval a nevážil si jí pro její schopnosti a laskavost. „Všichni jsme na tebe hrdí.“

„Děkuju, Heaven,“ odpověděl, odhrnul si vlasy a předstíral, že je zaujatý studiem své učebnice, zatímco mu srdce překypovalo štěstím.

Náhle se podíval na hodinky.

„Neuvědomil jsem si, že už je tolik hodin. Měl bych jít domů.“

„Myslela jsem, že u nás zůstaneš na večeři,“ namítla jsem.

„Samozřejmě bys měl zůstat na večeři, Luku.“ Matka se láskyplně podívala na Draka. „Je to Drakův poslední večer doma, než se vrátí na univerzitu,“ dodala. „Fanny to snad nebude vadit, ne?“

„Ne.“ Koutky Lukových úst se zkřivily lehce sarkastickým úsměvem. „Stejně není dneska večer doma.“

„Tak je to dojednané,“ řekla matka spěšně. Nechtěla slyšet další podrobnosti. Všichni jsme věděli o Fannyiných milostných dobrodružstvích s mladšími muži a já jsem si byla vědoma, jak to Luka trápí a zahanbuje. „Řeknu, aby prostřeli i pro tebe.“

Obrátila se a oči jí na dlouhou chvíli utkvěly na plátně. Podívala jsem se na něj a potom hned na ni, zdali nezaznamenám na její tváři známku, že jsem panství vystihla. Trochu naklonila hlavu a do očí se jí vloudil zasněný výraz, jako kdyby naslouchala vzdálené hudbě.

„Ještě to není hotový,“ řekla jsem rychle, protože jsem měla strach, že by mohla říct něco kritického. Ačkoliv mě ona i otec od začátku v malování podporovali, platili mi hodiny kreslení a kupovali ty nejlepší štětce a barvy, nebyla jsem si svými schopnostmi příliš jistá. Otec měl v továrně vynikající řemeslníky, kteří patřili k nejtalentovanějším umělcům v zemi. Věděl, co je skutečné umění.

„Proč nenamaluješ obrázek hor, Annie?“ Matka se otočila a ukázala na kopce Willies. „Ráda bych si takové plátno pověsila v jídelně. Willies na jaře s lesy plnými ptáků nebo na podzim, kdy listí hýří všemi barvami jako duha. Přírodní scenerie ti jdou moc dobře.“

„Ale mami, nemaluju tak dobře, aby se moje obrazy daly vystavit. Aspoň zatím ne,“ kroutila jsem hlavou.

„Ale máš to v sobě, Annie.“ Matčiny oči zněžněly láskou a povzbuzením. „Máš to v krvi,“ zašeptala, jako kdyby vyslovila něco bezbožného.

„Já vím. Pradědeček vyřezával nádherný zajíce a lesní zvířata.

„Ano.“ Matka vzdychla. Vzpomínky v ní vyvolaly úsměv. „Pořád ho vidím, jak sedí na verandě chatrče a celé hodiny vyřezává a proměňuje beztvarý kus dřeva na nějaké zvířátko, které vypadalo jako živé. Je báječné věnovat se umělecké práci, Annie, přijít k prázdnému plátnu a vytvořit na něm něco krásného.“

„Ale mami, já opravdu ještě nejsem tak dobrá. Možná ani nikdy nebudu,“ varovala jsem ji, „ale moc bych si to přála.“

„Jistěže budeš dobrá a vždycky si to budeš přát, protože… protože jsi to zdědila.“ Odmlčela se, jako kdyby mi právě sdělila velké tajemství. Potom se usmála a políbila mě na tvář.

„Pojď se mnou domů, Draku,“ vybídla ho. „Musím s tebou projednat některé věci, než na to zapomenu a ty odjedeš do školy.“

Drake vykročil kupředu a dlouze se zadíval na plátno.

„Jen jsem tě předtím škádlil, Annie. Je to dobrý.“ Téměř šeptal, aby ho matka nezaslechla. „Vím, jak ti je. Chceš poznat větší a lepší věci než Winnerrow. Až z tohohle zapadákova odjedeš,“ natočil se trochu k Lukovi, „nebudeš muset předstírat, že seš někde jinde.“

S tím se připojil k matce. Ta ho chytila v podpaží a oba zamířili ke vchodu do Hasbrouckova domu. Drake řekl něco, co ji rozesmálo. Věděla jsem, že má pro něj v srdci zvláštní místo, protože jí tolik připomínal jejího otce. Ráda se s ním procházela ruku v ruce po Winnerrow.

Někdy jsem si všimla, jak se na ně Luke dívá s toužebným výrazem. Chápala jsem, že chce mít opravdovou a úplnou rodinu. To byl také jeden z důvodů, proč k nám tak rád chodil, i když zde třeba jen tiše seděl a sledoval nás. Byl tady otec, jehož nikdy neměl, a byla zde také matka, které by dal přednost před svou.

Uvědomila jsem si jeho pohled a obrátila se k němu. Díval se na mě se smutným, ustaraným výrazem, jako kdyby mi dokázal číst myšlenky a věděl, jak nás všechny někdy lituji, navzdory našemu bohatství a postavení ve Winnerrow. Často jsem záviděla mnohem chudším rodinám, jejichž život se zdál být mnohem jednodušší než náš… Žádná tajemná minulost, žádní příbuzní, za které by se styděli, žádní nevlastní bratři a strýčkové, ač bych se žádného z nich nevzdala. Milovala jsem je všechny. Měla jsem ráda dokonce i tetu Fanny. Bylo to, jako bychom byli všichni oběťmi stejného prokletí.

„Chceš ještě malovat, Annie?“ zeptal se Luke a v jasných, modrých očích měl naději.

„Nejsi unavený?“

„Ne. Ty jo?“

„Malování mě nikdy neunaví a nikdy mě neunaví malovat tebe,“ odpověděla jsem.

Dárky k narozeninám

LUKOVY A MOJE NAROZENINY BYLY PRO NÁS pro oba velmi významným dnem. To ráno přišli rodiče do mého pokoje a vzbudili mě. Otec mi koupil zlatý medailon, ve kterém byla jeho a matčina fotografie. Byl zavěšen na čtyřiadvacetikarátovém řetězu a třpytil se víc než jakýkoli jiný šperk. Dal mi ho na krk a objal mě tak pevně, až se mi rozbušilo srdce. Všiml si mého překvapeného výrazu.

„Nemůžu si pomoct,“ zašeptal. „Teď už je z tebe slečna a já mám strach, že ztratím svou malou holčičku.“

„Ale tati. Vždycky budu tvoje malá holčička,“ ujišťovala jsem ho s dojetím.

Znovu mě políbil a držel v objetí, dokud si matka neodkašlala.

„Mám taky něco, co bych chtěla Annie dát,“ oznámila. Nemohla jsem uvěřit svým očím, když jsem viděla, co drží v ruce. Věděla jsem, že pro ni to má větší cenu než nejdražší šperky. Nedokázala jsem přijít na nic, co by pro ni bylo cennější, a teď mi to chtěla darovat!

Vzpomněla jsem si na dobu, kdy jsem ještě nechodila do školy. Matka mi tenkrát často kartáčovala vlasy ve svém pokoji a přitom jsme poslouchaly Chopinovu hudbu. Na tváři měla zasněný výraz a na krásně tvarovaných rtech jí pohrával úsměv.

Vedle nás na malém stolku stála hračka, které jsem říkala pokojíček pro panenku. Ve skutečnosti to nebyl pokoj pro panenku, ale jeden z několika exemplářů tattertonovských hraček, které jsme měli doma. Byla to replika domku s bludištěm z živého plotu. Nesměla jsem na ni sahat, ale někdy matka zvedla střechu a dovolila mi nahlédnout dovnitř. Byly tam dvě postavy, muž a mladá dívka. Muž ležel na podlaze s rukama za hlavou a vzhlížel k dívce, která pozorně naslouchala něčemu, co říkal.

„Co jí to vypráví, mami?“

„Vypráví jí příběh.“

„Jaký příběh, mami?“

„No, příběh o kouzelném světě, kde jsou lidé pořád v bezpečí a v teple a kde je jenom krása a laskavost.“

„Kde je ten svět, mami?“

„Na chvíli byl v tom domku.“

„Můžu jít taky do toho světa, mami?“

„To doufám, holčičko moje.“

„Bylas tam, mami?“

Stále jsem si dovedla vybavit její tvář, než odpověděla. Oči měla modřejší než letní obloha a úsměv na rtech se jí prohloubil, až jí celý obličej zněžněl a zkrásněl. Vypadala sama jako holčička.

„Ano, byla, Annie. Jednou.“

„Pročs z něho odešla, mami?“

„Proč?“ Rozhlédla se, jako kdyby hledala odpověď napsanou na kusu papíru, který někde zapomněla. Potom se její pohled vrátil ke mně a v očích se jí třpytily slzy. Objala mě. „Protože, Annie… protože to bylo moc krásné, abych to snesla.“

Samozřejmě jsem ji nechápala. Jak může být něco tak krásné, aby to člověk nemohl snést?

Ale už jsem na to nemyslela. Chtěla jsem se dívat na titěrný nábytek a nádobí. Byly tak dokonalé. Chtěla jsem se jich dotýkat. Ale nesměla jsem, protože všechno bylo velice křehké.

A nyní mi to matka dává. Podívala jsem se na otce. S přimhouřenýma očima se na domeček upřeně díval. Nikdy jsem se nedozvěděla, co ta hračka pro něj znamená.

„Mami, to nejde. Znamená pro tebe tolik,“ namítla jsem.

„A ty znamenáš moc pro mě, miláčku,“ odpověděla matka a podala mi domek. Opatrně jsem ho od ní vzala a rychle položila na prádelník, aby se nerozbil.

„Děkuju ti. Vždycky ho budu opatrovat.“ Věděla jsem, že to dodržím nejen proto, že ta hračka má pro matku zvláštní význam, ale také proto, že kdykoli jsem se podívala na muže a dívku uvnitř, představovala jsem si sebe a Luka, jak spolu někam utečeme a budeme žít šťastně v takovém domku.

„Není zač, Annie.“

Oba rodiče tam stáli, usmívali se a vypadali tak mladí a šťastní. Do jakého nádherného rána jsem se vzbudila, pomyslela jsem si. Přála jsem si, aby mé osmnácté narozeniny nikdy neskončily, aby celý můj život byl jeden dlouhý, šťastný den, kdy mají všichni slavnostní náladu a jsou k sobě vzájemně milí.

Když odešli, osprchovala jsem se a rozmýšlela před skříní, co si mám v tak významný den obléknout. Rozhodla jsem se pro růžový angorský svetr a bílou hedvábnou sukni. Toto oblečení se podobalo tomu, jež měla na sobě dívka v domečku.

Učesala jsem se a po stranách sepnula vlasy nahoru. Rty jsem si namalovala světle růžovou rtěnkou. Když jsem byla se svým vzhledem spokojená, seběhla jsem po schodech pokrytých měkkým modrým kobercem. Jako kdyby celý svět oslavoval mé narozeniny, zlaté slunce na obloze zářilo a listí na dlouhých větvích smutečních vrb před okny vypadalo téměř průsvitné. Všechno zelené bylo ještě zelenější. Každá rozkvetlá květina byla ještě krásnější a svět byl plný barev a hřejivého tepla.

U paty schodiště jsem se zastavila, protože dům byl nezvykle tichý… neozýval se žádný hovor, ani sloužící nechodili kolem.

„Haló? Kde jste všichni?“

Vešla jsem do jídelny. Stůl byl prostřený k snídani, ale nikdo u něj neseděl. Nahlédla jsem do obývacího pokoje a do pracovny, ale ty byly také prázdné. Drake, který přijel předešlý večer z koleje domů právě na mé narozeniny, zřejmě ještě nebyl ani vzhůru.

„Mami? Tati? Draku?“

Šla jsem dokonce i do kuchyně. Káva se vařila, vejce byla připravená ke smažení a chleba strčený v opékači topinek. Sklenice s džusem stály na stříbrném podnosu. Ale ani v kuchyni nikdo nebyl. Kde je náš kuchař Roland Star nebo paní Averyová, naše pokojská? A dosud jsem neviděla majordoma Geralda Wilsona.

„Co se tady děje?“ Usmála jsem se, napůl zmatená, napůl vzrušená. Nakonec jsem šla k domovním dveřím a vykoukla ven.

Byli tam všichni: matka, otec, Drake, sloužící a stranou ostatních Luke. Každý se tvářil tajemně.

„Co se to tady chystá?“ zeptala jsem se a vykročila k nim. „Proč jste…?“

A náhle jsem spatřila chystané překvapení. Minulou noc se otci nějakým způsobem podařilo propašovat na příjezdovou cestu nový mercedes se stahovací střechou. Byl světle modrý s blýskavými hliníkovými koly a omotaný širokou růžovou stuhou. Než jsem se zmohla na slovo, začali všichni zpívat „Hodně štěstí, zdraví“. Když jsem auto obešla a uviděla poznávací značku s mým jménem, dojetím se mi stáhlo hrdlo.

„Všechno nejlepší, Annie,“ řekla matka. „Ať prožiješ ještě hodně takových šťastných narozenin, jako jsou tyhle.“

„To snad ani není možný,“ namítla jsem. „Jak bych mohla být ještě šťastnější? Děkuju vám všem.“

Políbila jsem otce a objala Draka.

„Nevím, jak vy,“ oznámil otec, „ale já umírám hlady.“

Všichni se zasmáli a sloužící se rychle vrátili ke svým povinnostem. Předtím mě ale políbili a popřáli všechno nejlepší. Jenom Luke otálel. Věděla jsem, že se vždy cítí nepatřičně, i když se k němu ostatní chovají přátelsky.

„Pojď taky, Luku,“ zavolala na něj matka, když si všimla, že stojí jako přibitý. „Máme s Loganem něco i pro tebe.“

„Děkuju, Heaven.“

Matka se znovu podívala na Luka a na mě a potom se připojila k ostatním. Luke se nehýbal.

„Pojď, ty trdlo,“ vyzvala jsem ho. „Je to náš velký den.“ Přikývl.

„To je krásný auto.“

„Hned po snídani se v něm projedeme, jo?“

„Jasně,“ přisvědčil, ale vypadal rozpačitě. „Heaven pozvala mou mámu, ale ta má kocovinu. Nevím, jestli vůbec dorazí,“ vysvětloval.

„Ach, Luku, to je mi líto.“ Vzala jsem ho za ruku. „Ale dneska nesmíme být smutní, a kdybysme přece jen byli, půjdeme do našeho altánu a tam na všechno zapomeneme.“ To vyvolalo jeho úsměv. Když jsme byli malí, trávili jsme v altánu spoustu času. Stal se pro nás zvláštním místem, kde jsme spřádali fantazie. Rozumělo se samo sebou, že kdykoli jsme chtěli udělat nebo říct něco významného, šli jsme právě tam.

Vystoupili jsme po třech schodech a náhle se ocitli jakoby ve skutečném světě. Byla to rozlehlá besídka s kruhovou lavicí opírající se o zábradlí. Rodiče ji nechali natřít bílozeleně. U střechy visely malé lampy, takže se dal altán v noci osvětlit, což mu dodávalo ještě větší kouzlo.

Byli jsme v podstatě jediní, kdo ho užívali. Jinak byl spíš pro ozdobu. Nepamatovala jsem se, že by v něm otec někdy byl. Drake o to také nestál. Raději seděl v pracovně, dokonce i za teplých, slunečných dní. Pokud neměl nic jiného na práci, šel někdy do altánu s námi, avšak neustále si stěžoval na mouchy a brouky a příliš tvrdé dřevěné lavice.

„Stejně tam musíme jít,“ řekl Luke. „Něco pro tebe mám,“ dodal.

„A já mám něco pro tebe. Vidíš? Bude to nádherný den. Všechno nejlepší k narozeninám.“

„Všechno nejlepší, Annie.“

„Tak a teď se půjdeme najíst. Mám děsný hlad. To bude ze všeho toho vzrušení.“

Zasmál se a spolu jsme vykročili do Hasbrouckova domu.

Luke se mýlil, když předvídal, že jeho matka nepřijde. Teta Fanny předvedla dramatický vstup, jak měla ve zvyku. Právě jsme všichni zasedli k snídani, když vtrhla do dveří.

„To je vám podobný, že jste na mě nepočkali,“ prohlásila s rukama opřenýma vbok. Na hlavě měla černý saténový klobouk s širokou krempou a jasně zelenou stuhou a pod ním vlasy vyčesané do uzlu. Luke musel mít pravdu, že má kocovinu, protože si nesundala sluneční brýle ani v místnosti. Fanny chodila vždy oblečená výstředně, zvlášť když přišla na návštěvu k nám. Napadlo mě, že to dělá proto, aby matku otrávila, ale ta nikdy nevěnovala jejímu oblečení přílišnou pozornost. Tentokrát si Fanny oblékla krátkou tmavozelenou koženou sukni a vestu, pod níž měla nabíranou růžovou halenku. V těch barvách vypadala jako vánoční stromek.

„Dneska snídáme o půl hodiny později, Fanny,“ řekla matka.

„Vážně?“ Prudkým pohybem si strhla klobouk z hlavy a vzdychla. Pokročila k nám a vytáhla v dárkovém papíru zabalenou krabici, kterou držela v podpaží. „Všechno nejlepší k narozeninám, Annie.“

„Děkuju, teto Fanny.“ Odešla jsem s balíčkem ke straně stolu, abych nerušila ostatní při rozbalování. Otec seděl s kamenným výrazem a s bradou opřenou o sepjaté ruce. Luke měl oči sklopené na stůl a kroutil hlavou. Jen Drake se usmíval. Měl Fannyinu společnost z nás všech nejradši. Asi to věděla, protože se na něj stále dívala a mrkala, jako kdyby bylo mezi nimi nějaké zvláštní spojení.

Její dárek byl unikátní a nečekaný – ručně vyřezávaná slonovinová šperkovnice, která hrála melodii „Vzpomínky“ z muzikálu Kočky. Matčiny oči se údivem rozšířily. Bylo vidět, že na ni dárek udělal dojem.

„To je krásný dárek. Fanny. Kdes ho koupila?“

„Chtěla jsem něco, co se ve Winnerrow nedostane, Heavenly. Tak jsem poslala jednoho… přítele do New Yorku speciálně kvůli tobě, Annie.“

„Moc ti děkuju, teto.“

Políbila jsem ji a Fanny jen zářila.

„Luke má dárek doma. Je moc těžkej, abych ho přenášela. Koupila jsem mu vlastní barevnou televizi.“

„Ach. To je hezké, Luku,“ řekla matka, ale Luke jen lehce zavrtěl hlavou. Na televizi se moc nedíval. Raději četl.

„Přála bych si, abyste se vy dva narodili aspoň pár měsíců vod sebe,“ stěžovala si Fanny a sedla si ke stolu. „Bylo by to lehčí,“ zasmála se. „Co všichni tak zíráte? Jestli je tohle snídaně, tak pojďte jíst. Nejedla jsem… vod včerejška dopoledne.“ Znovu se zasmála.

Navzdory Fannyinu extravagantnímu chování a občasným hlasitým komentářům u stolu jsme se všichni báječně bavili. Byly to moje nejhezčí narozeniny v životě, jedinečný den plný hudby a smíchu a slunečního jasu, den, který zaplní mnoho stránek mého deníku. Nemohla jsem se dočkat, až mi bude Luke stát modelem pro „Portrét na jeho osmnáctiny“.

Každý se ke mně choval tak, že jsem si připadala jako princezna. Dokonce i služebnictvo mi koupilo dárky. A potom se přihodila ještě jedna významná událost.

Než jsem stihla pozvat Luka na projížďku v novém autě a poté se s ním vytratit do altánu, zavolala mě matka stranou a požádala mě, abych s ní šla nahoru. Šli jsme do ložnice rodičů. Byla to ohromná místnost s velkou postelí s ručně vyřezávanými pelestmi a sloupy z hikorového dřeva. Vypadala tak masivně, že by bylo třeba aspoň tucet mužů, aby ji uzvedli.

Nad postelí visela jedna z mála věcí, které si matka přivezla z Farthinggalu. Právě proto jsem onen předmět považovala za něco výjimečného, ba přímo magického. Samozřejmě pro mě měl význam i z výtvarného hlediska. Byl to obraz staré chatrče v horách Willies, na jejíž verandě seděli dva lidé v houpacích křeslech.

Od té doby, co se rodiče nastěhovali do Hasbrouckova domu, matka ložnici několikrát změnila. Nyní visely v oknech elegantní závěsy z modrého saténu lemované zlatem. Stěny pokrývaly světle modré tapety s povrchem připomínajícím samet a koberec stejného odstínu byl tak tlustý a hebký, že jsem zbožňovala po něm chodit bosa.

Dva z mladších řemeslníků v továrně vyrobili na míru prádelníky a skříně ze stejného dřeva jako postel. Matčin toaletní stůl byl rozšířen téměř podél celé zdi, kterou pokrývalo zrcadlo. Dovedla mě rovnou ke stolku a otevřela prostřední zásuvku.

„Mám tady něco, co ti chci dát k osmnáctinám,“ prohlásila. „Samozřejmě to budeš nosit jen při výjimečných příležitostech, ale i tak ti to chci dát dneska.“

Vytáhla dlouhé černé pouzdro. Věděla jsem, že v něm má svůj nejdražší diamantový náhrdelník a náušnice.

„Ale mami!“ Když jsem si uvědomila, k čemu se chystá, údivem jsem otevřela ústa.

Otevřela pouzdro a podala mi ho. Obě jsme si prohlížely třpytící se diamanty. Všimla jsem si, že když se na ně matka zadívala, vybavily se jí pamětihodné okamžiky. Přála jsem si, aby mi ty šperky předaly všechna tajemství naší minulosti, matčiny vzácné vzpomínky, její moudrost a znalosti, jež získala prostřednictvím bolestných i povznášejících zkušeností.

„Tohle patřilo mé babičce Jillian, která žila jako královna.“

„A která ti nedovolila, abys jí říkala babičko,“ zašeptala jsem při vzpomínce na jednu z mála věcí, které mi pověděla o svém životě na panství Farthinggale.

„Ano,“ usmála se. „Byla hrozně ješitná a chtěla být věčně mladá a krásná. Držela se svých iluzí s vytrvalostí tonoucího člověka. Nejvíc ji zajímaly nádherné šperky a šaty. Samozřejmě,“ pokračovala s jemným úsměvem na rtech, „podstoupila všechny možné plastické operace a lázeňské kúry a kupovala si zázračné masti a krémy. Nosila klobouky s širokou krempou, protože se bála, že se jí na slunci udělají vrásky.

Její pleť tak zůstala hladká a jemná,“ vyprávěla matka a já jsem tajila dech, protože toto byl jeden z nejdelších popisů její babičky, které jsem slyšela. Chtěla jsem, aby to nikdy neskončilo. „A i když byla o dvacet let starší než Tony, ti, co to nevěděli, to nepoznali. Denně trávila hodiny u toaletního stolku.“ Matčin úsměv se rozšířil.

Na chvíli se odmlčela, ponořená do vzpomínek.

„Tohle jsem po ní zdědila,“ vzpamatovala se, „a chci, abys to teď měla ty.“

„Jsou tak krásný, že mám strach je nosit.“

„Neměla by ses bát vlastnit a nosit krásné věci, Annie. Já jsem se kdysi taky bála. Cítila jsem se provinile, že toho mám tolik, když jsem si vzpomněla, jak uboze žila naše rodina ve Willies.“ V očích se jí náhle objevil odhodlaný výraz. „Ale brzy jsem přišla na to, že bohatí si nezaslouží o nic víc než chudí radovat se z bohatství a krásných věcí, které jim život nabízí.

Nikdy si nemysli, že jsi lepší než ostatní jenom proto, že jsi vyrostla v rodině s dobrým postavením,“ pokračovala s vehemencí, která byla znamením, že její slova jsou důsledkem mnohého trápení a bolesti. „Bohaté mnohdy pohánějí stejně nízké motivy jako ty nejubožejší a nejšpinavější. Možná víc než chudé,“ dodala, „protože majetní mají víc volného času, který je přivádí k šílenství.“

„Tyhle věci ses dozvěděla ve Farthinggalu?“ zeptala jsem se tiše s nadějí, že si vybrala mé osmnácté narozeniny jako příležitost mi svěřit svá nejtemnější tajemství.

„Ano,“ zamumlala. Bez dechu jsem čekala, že mi řekne víc, ale náhle se vzpamatovala a tok vzpomínek přerušila. Oči se jí rozšířily a zjasněly, jako kdyby se právě vynořila z hypnotického stavu. „Ale nebudeme mluvit o nepříjemných věcech. Hlavně ne dneska.“ Políbila mě na tvář a vložila mi do rukou pouzdro s diamantovým náhrdelníkem a náušnicemi. „Je na čase, abych ti to předala. Možná si je k tobě někdy přijdu vypůjčit.“

Obě jsme se zasmály a matka mne objala.

„Uložím je a půjdu dolů,“ řekla jsem, když mě pustila. „Chci svézt Luka ve svým novým autě.“

„A nezapomeň na Draka. Taky se na to těší, Annie.“ Matka vždy trvala na tom, abych měla s Drakem těsný vztah.

„Ale jsou tam jen dvě sedadla!“ namítla jsem zděšeně. Musela bych vybrat jednoho z nich a riskovat tak, že zraním city druhého.

„Drake přijel ze školy speciálně kvůli tvým narozeninám,

Annie. Luke je tady pořád a navíc s ním stejně trávíš moc času. Všimla jsem si, že jsi už několik měsíců neměla schůzku s žádným chlapcem. Určitě tak kluky ve městě odradíš.“

„Kluci ze třídy jsou hloupí a nedospělí. Zajímá je jenom se opít do němoty, aby tak dokázali svou mužnost. S Lukem se aspoň můžu rozumně bavit,“ vysvětlovala jsem prosebně s vědomím, že téměř fňukám.

„Přesto, Annie,“ sklopila matka oči, „to není zdravé.“ Její slova dopadla jako těžké kapky deště, protože jsem věděla, že má pravdu. Kývla jsem a pokusila se ovládnout hlas, aby se mi netřásl.

„Je mi ho líto.“

„Já vím, ale brzy půjde na vysokou, kde mu začne nový život, a ty budeš cestovat po Evropě a potkávat zajímavé lidi. Kromě toho pro něj má jeho matka dost peněz, je velmi inteligentní a bude za třídu pronášet řeč na rozloučenou. Není důvod ho litovat. Vsadím se, že by to ani nechtěl,“ usmála se.

„Prosím tě, nikdy mu to neříkej!“

„To bych nikdy neudělala, Annie. Cožpak nevíš, že mi na Lukovi záleží a že vím, co za ta léta prožil? Proto ho obdivuju za to, co dokázal,“ uzavřela a pohladila mě po vlasech. „Teď si jdi uložit ty diamanty, vezmi na projížďku Draka a potom Luka. Dneska nechci žádný smutek ani slzy. Zakazuju to. Možná dokonce požádám winnerrowského starostu, aby vydal příslušné nařízení,“ dodala se smíchem. Usmála jsem se také a zahnala všechny starosti.

„Děkuju, že seš na mě tak hodná,“ řekla jsem jí.

„Jiná bych ani být nemohla, miláčku. Na to tě mám moc ráda.“

Znovu mě políbila a já jsem uložila šperky do bezpečí zásuvky. Když jsem sešla dolů, našla jsem Draka, Luka a otce zabrané do vážné diskuse o ekonomice. Přeli se o obchodním deficitu a potřebě zavést ochrannou legislativu. Chvíli jsem poslouchala a obdivovala Luka, jak dokáže oběma mužům oponovat. Potom jsem vtrhla do pracovny a oznámila jízdy v novém mercedesu.

„Uděláme to podle věku,“ rozhodla jsem diplomaticky. „Nejdřív táta, pak Drake a nakonec Luke. Třikrát po hlavní ulici a zpátky.“

Otec se zasmál.

„Dovedeš si představit, co tomu řeknou lidi? Budou si myslet, že předvádíme naše bohatství.“

„Když ho máme, můžeme se s ním pochlubit,“ chvástal se Drake. „Nevidím důvod, proč bysme se za to měli stydět. Je to falešná přetvářka.“

„Mluvím jen o projížďce,“ protestovala jsem. Všichni se otočili ke mně a náhle propukli v smích, který v nich vyvolal můj výraz a způsob, jakým jsem měla ruce opřené v bok. „Ach, ti muži,“ stěžovala jsem si a otočila se k odchodu.

„No tak, Annie,“ spěchal otec ke mně, aby mne objal, „když tobě to tak sluší, když se zlobíš. Tak pojď, podíváme se, jestli to auto stojí za takový povyk.“

Každého jsem vzala na projížďku. Drake chtěl zastavit v restauraci, aby se pozdravil s nějakými starými přáteli. Ve skutečnosti mu šlo o to předvést nové auto. Když jsme se vrátili, Luke si četl časopis v altánu. Drake se rozhodl, že si dodělá nějaké úkoly do školy, aby měl pak zbytek dne volno a mohl jít s námi na večeři.

„Hned přijdu,“ zavolala jsem na Luka a běžela do svého pokoje pro jeho dárek. Když jsem prolétla obývákem, otec s matkou překvapeně vzhlédli.

„Zpomal!“ zavolal za mnou otec, „nebo ti bude osmdesát, dřív než ti bude padesát.“ Než jsem za sebou zavřela domovní dveře, zaslechla jsem, jak se zasmál vlastnímu vtipu. S bušícím srdcem jsem běžela do altánu. S tvářemi červenými vzrušením jsem se posadila vedle Luka.

„Všechno nejlepší,“ popřála jsem mu znovu a natáhla ruku. Okamžik studoval malý balíček na mé dlani a potom si ho vzal.

„To by mohly být klíčky od dalšího mercedesu,“ žertoval. Rozbalil papír a zvedl víčko malé krabičky, která skrývala zlatý prsten s kamenem z černého onyxu. „Páni!“

„Podívej se dovnitř kroužku.“

Otočil prsten a četl droboučký nápis: „S láskou, tvoje sestra Annie.“

Bylo to poprvé, co jeden z nás otevřeně potvrdil náš skutečný příbuzenský vztah. Lukovi dojetím zvlhly oči, ale držel slzy v zajetí pod víčky, protože nechtěl vypadat zženštile, i když to byly slzy štěstí. Viděla jsem, jak se snaží potlačit své city.

„Navlíkni si ho,“ vybídla jsem ho. Navlékl si prsten na prst a držel ho proti slunci, v jehož paprscích se kámen třpytil.

„Je moc krásný Jak jsi věděla, že mám rád tenhle kámen?“

„Pamatuju si, žes to jednou říkal, když jsme si prohlíželi nějaký časopis.“

„Seš fantastická.“ Nemohl od prstenu odtrhnout oči a neustále po něm přejížděl špičkou pravého ukazováčku. Vzápětí vzhlédl s tajuplným výrazem. Sáhl za sebe a vytáhl plochou krabičku zabalenou v růžovém dárkovém papíru. Nejdříve jsem otevřela blahopřání.

Kupodivu, jako bychom se oba smluvili, že našimi osmnáctými narozeninami skončí veškerá přetvářka, adresoval přání „Sestře u příležitosti osmnáctých narozenin“. Kdykoli mi napsal přání, vždy přidal k tištěnému textu něco osobního.

Roky plynou a čas nás možná rozdělí, jako kouzelné bludiště,

o kterém jsme snívali. Ale nikdy nepřestaň věřit v mou schopnost rozluštit hádanku a najít tě kdekoli na světě.

Všechno nejlepší k narozeninám,

Luke

„Ach, Luku. Tahle slova jsou dostatečným dárkem. Znamenají pro mě víc než mý nový auto.“ Nervózně se usmál. „Rozbal to.“

Ruce se mi třásly, protože jsem si chtěla schovat papír a tužku, abych uchovala každý okamžik a všechno, co se vztahuje k tomuto nádhernému dni. Pod papírem se objevila smetanově zbarvená krabička. Zvedla jsem víčko, odhrnula jemný papír a uviděla obrázek velkého domu odlitého do bronzu, pod kterým bylo napsáno „Panství Farthinggale, náš kouzelný zámek. S láskou, Luke.“

Tázavě jsem vzhlédla a Luke mě uchopil za obě ruce.

„Jednou jsem se prohraboval matčinými starými věcmi na půdě a objevil jsem novinový výstřižek, který si schovala. Byl ze společenské rubriky a popisoval svatební hostinu tvých rodičů. V pozadí fotografie slavnosti s hosty bylo jasně vidět Farthinggalské sídlo. Vzal jsem to k fotografovi, který izoloval samotnou budovu a zhotovil bronzovou repliku. A to je ono.“

„Ach, Luku.“ Přejela jsem prsty po kovovém povrchu obrázku.

„Takhle nikdy nezapomeneš na naši hru, ať seš kdekoli,“ řekl tiše.

„Stejně bych na ni nikdy nezapomněla.“

„Samozřejmě, takhle panství vypadalo před mnoha lety.“ Luke se rychle vzpřímil, protože si uvědomil, jak blízko byly naše obličeje. „Kdo ví, jaký je to tam teď.“

„Je to nádherný dárek, protože pro nás má zvláštní význam. Jenom tebe mohlo něco takovýho napadnout. Budu to muset schovat před mámou. Víš, jak se tváří, když se před ní zmíníme o Farthy.“

„Jo, to vím. Chtěl jsem ti to navrhnout sám. Nepotřebuje další důvod, aby mě neměla ráda.“

„Ale ona tě má ráda, Luku. Měl bys ji slyšet, jak o tobě mluví. Je na tebe moc hrdá, vážně!“ vykřikla jsem.

„Fakt?“

Viděla jsem, jak je to pro něj důležité.

„Fakt. Pořád mluví o tom, že máš pronést závěrečnou řeč za celou třídu. Myslí si, že je obdivuhodný, žes překonal všechny překážky a dosáhl takových výsledků.“

Chápavě přikývl.

„Vysoký hory se zdolávají hůř, Annie, ale výhled seshora vždycky stojí za to. Proto si musíš vybírat ty nejvyšší. To je moje zásada.“ Upřeně na mě hleděl. Hora, jež stála mezi námi, však byla příliš vysoká.

„Pojď,“ vybídla jsem ho a vzala svůj dárek a přání, „pojedeme se projet autem.“

Vzala jsem ho za ruku a vedla přes trávník k autu. Potom jsem ve svém pokoji dárek uložila ke svým nejtajnějším pokladům. Před večeří přišel Drake a zeptal se, co jsem dostala od Luka. Věděl, že si vzájemně dáváme dárky od dvanácti let. Ukázala jsem mu plaketu až po slibu, že to neřekne matce. Lukovo blahopřání jsem mu neukázala.

„Takhle to tam nevypadá,“ namítl, když jsem otevřela krabičku. „Aspoň si to tak nepamatuju.“

„Ale musí to tak být, Draku. Luke našel obrázek a donesl ho k fotografovi.“

„No, já nevím.“ Zakroutil hlavou. „Kouzelný zámek. Vám to místo pořád leží v hlavě, viď?“

„Jo. Nemůžu si pomoct, Draku.“

Přikývl a v očích se mu objevil zamyšlený výraz. Uklidila jsem dárek a šli jsme s rodiči na večeři. Ale ten večer před spaním jsem ho znovu vytáhla, prohlížela si ho a ptala se sama sebe, jestli má Drake právo si z nás dělat legraci, že s Lukem rozehráváme naši fantazii. Najdu někdy takové kouzelné a nádherné místo?

Za několik týdnů jsem dostala od Draka dopis. Často mi popisoval studentský život nebo mi dokonce udílel rady. Ačkoliv se občas choval jako tyran a někdy byl krutý k Lukovi, chyběl mi jeho důvtip, humor a žertovné kousky. Těšila jsem se na jeho dopisy i telefonní hovory. Psával mi historky o dívkách na univerzitě, o svých přátelích a dění na Harvardu. Informoval mě o fotografii veslařského týmu, na které byl můj strýc Keith, Drakův nevlastní bratr, s nímž se nikdo moc nestýkal. Takže mě nepřekvapilo, když přišlo další psaní, ale překvapila mě jeho tloušťka. Obálka byla tak nacpaná, že jsem si zprvu myslela, že do ní vložil kromě dopisního papíru ještě něco jiného. Natáhla jsem se na postel a otevřela ji.

Milá Annie,

mám pro tebe zprávu, která tě bude určitě zajímat. Já jsem z toho také celý vzrušený, ale snaž se to před Heaven utajit.

Po tvých báječných narozeninách jsem po celou cestu zpátky do školy přemýšlel o tom, jak tě fascinuje panství Farthinggale a jak o něm s Lukem už od dětství fantazírujete. Dospěl jsem k názoru, že jediný důvod, proč se tak hloupě chováte, je ten, že ani vy ani já o něm moc nevíme, stejně jako o záhadném Tonym Tattertonovi, mém nevlastním prastrýci a tvém nevlastním pradědečkovi. Proto jsem se odhodlal uskutečnit něco, co by Heaven určitě rozzlobilo, ale udělal jsem to hlavně pro tebe.

Annie, napsal jsem dopis Tonymu Tattertonovi, ve kterém jsem se představil a zeptal se ho, jestli bych mohl přijet na návštěvu. Téměř okamžitě mi zavolal muž, který mě pozval do Farthinggalu. Byl to sám Tony Tatterton a já jeho pozvání přijal.

Ano, Annie, právě jsem se vrátil z tvého kouzelného království a mám pro tebe poněkud smutné a tragické, i když fascinující zprávy.

Nejdřív ti musím říct, že je to opravdu ohromná budova. A ta tepaná brána tam je. Není tak mohutná, jak jste si ji s Lukem představovali, ale je dost velká a jsou na ní velká písmena.

Ale tady veškerá fantazie končí. Dům je starý a dost sešlý. Neříkám to proto, že jsem se vám často vysmíval, když jste s Lukem předstírali, že Farthinggale je váš kouzelný zámek. Není na něm nic kouzelného – jenom tragického.

Velké vstupní dveře při otevření vrzaly. Přivítal mě majordomus starý jako Metuzalém. Vstoupil jsem do toho obrovského domu, jehož hala mi velikostí připomínala tělocvičnu ve winnerrowské střední škole. Byla ale málo osvětlená a všude byly zatažené závěsy, až mě zamrazilo.

Když jsem uviděl dlouhé schodiště, vybavily se mi některé vzpomínky z dětství. Majordomus mě uvedl do kanceláře napravo, kde jsem se setkal s Tonym Tattertonem. Seděl za velkým, tmavým mahagonovým stolem s jedinou rozsvícenou lampou. Ve stínu vypadal vychrtlý, ale když mě ohlásili, rychle vstal a nechal roztáhnout závěsy.

Přestože neodpovídal mé představě multimilionáře, byl velmi srdečný, přátelský a inteligentní. Hodně se zajímal o mou kariéru, a když se dozvěděl, že studuju obchod, nabídl mi možnost pracovat v jeho podniku. Umíš si to představit?

Pochopitelně se náš rozhovor týkal hlavně tvé matky a tebe. Chtěl se o tobě co nejvíc dozvědět. Nakonec mi z toho bylo dost smutno, protože vypadal v tom velkém domě tak ztracený a dychtil po každé informaci o naší rodině.

Samozřejmě jsme nemluvili o důvodech, proč Tony s Heaven přerušili styky, ale řeknu ti, že po návštěvě ve Farthinggalu jsem si přál, aby se roztržka mezi nimi urovnala.

Až zase přijedu, povím ti další podrobnosti. Aspoň už nebudeš muset spoléhat jen na svou a Lukovu představivost. Máš svědka, který ti o Farthinggalu řekne pravdu. Možná už ho potom nebudeš chtít malovat, ale třeba to bude k něčemu dobré, protože se budeš moct věnovat veselejším námětům.

Nemůžu se dočkat, až tě zase uvidím.

S láskou, Drake

Odložila jsem dopis. Z neznámého důvodu mi vyhrkly slzy. Ani jsem si neuvědomila, že mi stékaly po tvářích po celou dobu, co jsem četla Drakův popis Farthy a Tonyho Tattertona. Bylo to jako číst úmrtní oznámení drahého přítele.

Drake to jistě myslel dobře. Pouze udělal to, co si myslel, že bych chtěla, aby udělal. Avšak tím rozbil naše dětské sny, naši fantazii a zanechal ve mně smutek a prázdnotu.

Víc než dřív jsem si přála zjistit, co vyhnalo matku z Farthinggalu a co přinutilo tohoto muže, aby zůstal sám v rozlehlých pokojích a stáhl se do jejich temných stínů.

Nemohla jsem se ovládnout. Plakala jsem stále víc, až jsem vzlykala jako malé děcko. Nakonec jsem zcela vyčerpaná usnula, svírajíc Drakův dopis v ruce. Probudilo mě zvonění telefonu. Byla jsem šťastná, když se ozval Lukův hlas.

„Co se stalo?“ zeptal se okamžitě. To, že jsme se narodili ve stejný den, mezi námi vytvořilo něco zvláštního. Oba jsme vždy hned poznali, když toho druhého něco vyvedlo z míry.

„Drake mi napsal dopis. Jel do Farthinggalu a setkal se s Tonym Tattertonem.“ Luke hned neodpověděl.

„Vážně?“

„Musíš k nám přijít, abych ti to mohla přečíst. Luku, není to tam takový, jak jsme si to představovali.“

„Nezajímá mě, co Drake napsal nebo jaký to tam opravdu je,“ řekl Luke vzdorovitě. „Naše sny jsou pro nás důležitý, protože nám v životě dávají naději a světlo.“

„Ach, Luku,“ usmála jsem se jeho odhodlání udržet si naše skryté smyšlenky, jež pro nás byly tak cenné, „doufám, že budeš vždycky nablízku, když budu někoho potřebovat, aby mě utěšil.“

„Jasně že budu,“ slíbil.

Přesto jsem si musela položit otázku, není-li to jen další z našich dětských snů.

Hrozivé křižovatky

DRAKE MOHL PŘIJET ZE ŠKOLY AŽ KONCEM června, protože dělal závěrečné zkoušky, ale několik dní po odeslání dopisu mi telefonoval, aby se přesvědčil, jestli jsem ho dostala, a aby mi řekl víc o Farthy.

„Tony Tatterton mi ukázal bývalý Heavenin pokoj, když poprvé přijela na Farthy,“ sděloval mi důvěrným tónem.

„Fakt?“ Při pomyšlení, že byl na místě, které skrývalo tolik rodinných tajemství, se mi rozbušilo srdce. Drake se tak nejvíce přiblížil k odpovědím na otázky, jež mne pronásledovaly. Unikla mu při návštěvě některá rozluštění, jichž bych si na jeho místě všimla?

„V tom pokoji kdysi bydlela i tvoje babička Leigh. Byl jsem z toho trochu zmatený, protože jednu chvíli mi Tony vykládal o Heaven a příští o Leigh.“

„Třeba je zmatený on. Třeba je už senilní,“ poznamenala jsem.

„Myslím, že ne. Pořád ještě se stará o nějaké obchodní záležitosti továrny na výrobu hraček, a když jsme začali mluvit o mý budoucnosti a o ekonomických věcech, zdál se být dost zběhlý a informovaný.“

„Jak vypadá? Jako na fotkách?“

„To ne. Už je úplně šedivý, a když jsem tam přijel, evidentně se několik dní neholil. Sice měl na sobě drahý oblek, ale nebyl vyžehlený a kravatu měl něčím potřísněnou. Myslím, že ten majordomus, který se jmenuje Curtis, to už moc nezvládá. Špatně vidí a trvá mu celou věčnost, než přejde z jedny místnosti do druhý.“

„Copak tam nejsou žádný služebný?“ zeptala jsem se překvapeně. Předpokládala jsem, že tak bohatý muž jako Tony Tatterton bude obklopený suitou sloužících.

„Žádný jsem neviděl, ale určitě tam musí být aspoň jedna na úklid. Potkal jsem kuchaře, protože pomáhal servírovat jídlo. Jmenuje se… to se podrž… Režná Whiskey.“

„Jé, vzpomínám si, že máma to jméno jednou zmínila,“ vyjekla jsem vzrušeně. Pouhé vyslovení kuchařova jména oživilo některé historky ze zapovězené minulosti. „Musí už být taky hodně starý.“

„Asi jo, ale není to na něm tolik vidět jako na majordomovi. Byl tak vděčný, že má dalšího strávníka, že mi naložil jídla pro tři. Líbil se mi. Měl docela smysl pro humor a bylo vidět, že o Tonyho pečuje.“

„Přála bych si, abych tam mohla být s tebou,“ stěžovala jsem si. Každý okamžik strávený ve Farthinggalu by mi odhalil něco nového a pomohl by mi lépe porozumět rodinné historii, pomyslela jsem si. Kdybych tak mohla vystoupit po schodech do pokoje, který býval babiččin i matčin! Třeba bych objevila něco, co by okamžitě rozluštilo záhadu, proč se matka s Tonym Tattertonem rozešla ve zlém a odmítala se na Farthy vrátit, byť jen na návštěvu.

A hlavně bych se ocitla ve světě, o kterém jsme s Lukem snili. Odpovídal by našim představám? Bylo by to místo, kde bychom byli svobodní a upřímní, kde bychom byli izolovaní a chránění před drsnými, ošklivými a krutými věcmi, které někdy činí ze života přítěž?

Kdybych tak mohla Farthy namalovat podle toho, jak vypadá ve skutečnosti! Jak by to bylo vzrušující. Představila jsem si sama sebe s malířským náčiním na rozlehlém trávníku před onou obrovskou budovou.

„Myslím, že by se ti tam nelíbilo,“ odrazoval mě Drake. „Věř mi. Bylo to moc smutný. Slíbil jsem mu, že s ním budu udržovat kontakt, tak mu asi za několik dní zavolám. Docela se mi zamlouvá, že bych v jeho společnosti pracoval ve vedoucí funkci. Ale Heaven to neříkej.“

„Jasně že ne.“ Opět mě překvapila Drakova ochota nejen všechno držet v tajnosti před matkou, ale dál rozvíjet vztah s Tonym Tattertonem, což by matku jistě silně popudilo. Co je Tony za člověka, že dokáže Draka tak silně ovlivnit a radikálně změnit jeho postoj?

„No, uvidíme se za pár týdnů. Mrzí mě, že propásnu Fannyinu oslavu narozenin. Psala mi, že tam bude mít dokonce i hudební kapelu. Pozvala hromadu lidí, i některý přátele tvých rodičů. Dokonce sehnala lidi na výzdobu domu a pozemku. Dovedeš si představit, že bys něco takovýho pořádala sama pro sebe? Je mi jasný, že si tak chce opatřit obecenstvo pro jedno ze svých výstředních představení. Dělej si poznámky, ať mi pak můžeš vyprávět o všech směšných a trapných kouscích, co bude vyvádět. Vsadím se, že pozve všechny svý mladý nápadníky, kteří jí budou padat k nohám jako královně. Je mi to k smíchu, jen když na to pomyslím.“

„Pro Luka to moc velká legrace není,“ namítla jsem. Bylo mi smutno, že i Drakovi je Fanny jen pro smích. „Ani tam nechce jít. Děsí se toho!“

„No a co?“ ohradil se Drake s překvapující lhostejností. „Řekni mu, ať se schová ve svým pokoji. Zavolám ti, až budu zase mluvit s Tonym, a dám ti vědět, co je zajímavýho.“

Musela jsem myslet na to, co viděl a udělal.

„Draku, ty seš jediný z nás, kdo tam kdysi byl, a teď jsi tam byl znovu,“ kňourala jsem závistivě jako malá holka. Nemohla jsem si pomoct.

„Brzy se tam taky dostaneš. Zařídím to,“ sliboval Drake a hlas mu zjemněl. „A nebude to žádná hra. Zatím se měj.“

Příští den jsem se ve škole nemohla dočkat přestávky na oběd, abych Lukovi pověděla o Drakově telefonátu. Nečekala jsem, že by z toho byl tak rozčilený jako já, protože kořeny jeho rodiny nesahaly do Farthy a nezajímal se tolik o předky a záhady obklopující mou matku. Obvykle se však dal strhnout naším fantazírováním. Poslouchal a bez zájmu žvýkal sendvič, ale viděla jsem, že se nesoustředí, protože ho něco trápí. Když jsem se ho na to zeptala, překvapivě o tom odmítl hovořit, což se mu vůbec nepodobalo. Celé odpoledne jsem na něj myslela a po vyučování jsem ho požádala, aby mě doprovodil domů, abych zjistila, co se děje.

Byl to jeden ze dnů pozdního jara, který připomínal spíš vrcholné léto, s nadýchanými bílými mraky líně plujícími po tyrkysové obloze. Po cestě jsme slyšeli chrastění ledu ve sklenicích s limonádou. Staří lidé seděli na verandách a zvědavě vyhlíželi ven. Občas jsme zaslechli někoho říkat: „To je to Stonewallovic děvče,“ nebo „Není to mladej Casteel?“

Nesnášela jsem, jak vyslovovali jméno Casteel, jako by to bylo prokletí. Z Fannyina chování jsem vytušila, proč mají lidé o rodině Casteelových takové mínění. Jako by to ani nebyly lidské bytosti. Navíc pocházeli z hor a nebyli tak vzdělaní a majetní jako obyvatelé města. Městští lidé pohrdali horaly, tím jak se oblékali a žili. Částečně se to dalo pochopit, ale proč neviděli, jak báječný člověk je Luke a kolik toho překonal? Měl pravdu. Jenom nejvyšší hory stojí za to je zdolávat.

Na jaře jsem měla obzvlášť ráda tuto procházku ze školy, protože ulici lemovaly kvetoucí stromy a keře, trávníky byly svěží, na zahrádkách kvetly kosatce, tulipány a azalky a chodníky svítily čistotou. Špačci seděli na elektrickém vedení jako hlídka a pozorovali auta a lidi pod sebou. Zvědavá očka drozdů vykukovala ze sytě zeleného listoví. Občas kolem proletěl kolibřík. Zdálo se, že kolibříci mají nevyčerpatelné zásoby energie i v tom největším horku. Celý svět se zdál být svěží a plný života.

Skoro celou cestu byl Luke zamlklý a kráčel se sklopenou hlavou. Když jsem se zastavila před domem, zjevně si ani nevšiml, že už jsme u cíle.

„Nechceš si jít na chvíli sednout do altánu?“ zeptala jsem se s nadějí, protože jsem doufala, že se mnou zůstane, dokud se nedozvím, co ho trápí.

„Ne, radši půjdu domů,“ odpověděl smutně.

„Luku Casteele!“ zvolala jsem nakonec s rukama opřenýma v bok. „Nejsme zvyklí mít před sebou tajemství, i když jsou nepříjemný.“

Chvíli na mě hleděl, jako by se náhle probudil a uvědomil si mou přítomnost. Potom odvrátil oči.

„Včera mě přijali na Harvard a dostal jsem plný stipendium,“ oznámil překvapivě strohým tónem.

„Ale Luku, to je báječný!“

Zvedl ruku, aby naznačil, že to není všechno. Znovu sklopil zrak a sbíral síly, aby mohl pokračovat. Vyčkávala jsem se staženým hrdlem.

„Mámě jsem neřekl, že jsem poslal přihlášku na Harvard. Pokaždý, když jsem se o tom zmínil, začala s tirádami o modrý krvi a o vaší rodině, která si myslí, že je lepší než její. Vždycky si začala stěžovat na strýce Keithe a tetu Jane, že jí nikdy nezavolají ani nenapíšou a vůbec ji neberou na vědomí. Štve ji, že nikdy nebyla pozvaná do Farthinggalu, ani na tu svatební hostinu. Všechno spojuje dohromady – Harvard, Tattertonovy a bohatý městský snoby.“

„Ale Luku, to je vůči tobě nespravedlivý,“ snažila jsem se ho utěšit. Přikývl.

„No, prostě jsem jí o tý přihlášce neřekl. Včera přišlo poštou oznámení o přijetí a stipendiu a ona to otevřela. Potom se opila a roztrhala to. Našel jsem útržky na podlaze svýho pokoje.“

„Ach, Luku, to je mi hrozně líto.“ Zamrazilo mě při pomyšlení, co musel prožít, když přišel domů a našel tak důležitý dopis roztrhaný na kousky.

„To nic. Tím mi stejně nezabrání, abych šel. Horší byly všechny ty ošklivý věci, co mi řekla v opilosti.“

Aniž by musel cokoli říkat, tušila jsem, kterým směrem Fanny adresovala svá nenávistná slova.

„Mluvila o mým otci?“ Přikývl. Zhluboka jsem se nadechla, abych se obrnila. „Můžeš mi to klidně říct.“ Zavřela jsem oči a čekala na nevyhnutelné.

„Nepovím ti všechno, protože něco bylo tak hnusný, že na to nechci vůbec vzpomínat, natož to opakovat. Nejhorší bylo, když mě obvinila, že jsem víc jako Logan než ona a taky že vaší rodině víc straním. Ale po pravdě řečeno, Annie, tvý rodiče se ke mně chovají líp než ona. Málokdy je doma, aby uvařila večeři, ale přesto mě nenávidí, že trávím tolik času u vás!“

„To není pravda, že tě nenávidí, Luku.“

„Nenávidí ve mně tu polovinu, kterou mám po Stonewallových, a tak se opíjí a tahá se s mladýma klukama a potom mi vyčítá, že se mi to nelíbí!“

„Mrzí mě to, Luku, ale brzy půjdeš na univerzitu a budeš od toho všeho pryč,“ ujišťovala jsem ho, přestože jsem nenáviděla představu, že už nebudeme spolu.

„Nejhorší na tom je, že ji ani nedokážu nenávidět, Annie. Někdy mě trápí, co dělá sama sobě, a je mi jí líto, že měla takový život. Tak jsem ve škole dřel, aby na mě mohla být pyšná a nosit hlavu vzhůru. Ne že by to stejně nedělala,“ dodal. Usmála jsem se. Teta Fanny by nikdy neváhala se pochlubit úspěchem před každým ve Winnerrow. „Ale místo aby byla ráda, že mě přijali na Harvard a dali mi plný stipendium, vyčítá mi, že ji chci opustit.“

„Určitě změní názor,“ přesvědčovala jsem ho. Chudák Luke, pomyslela jsem si. Tolik se snažil, aby jsme všichni mohli být na něho hrdí, a jeho matka tu hrdost roztrhala na kusy a pohodila na podlahu jako smetí. Muselo mu to zlomit srdce. Chtěla jsem ho utěšit, zahnat jeho úzkost a trápení, držet ho v náručí, aby byl opět spokojený a šťastný. Mohla bych to udělat, kdyby… kdyby mi v tom nebránilo tolik věcí.

„Já nevím. V každým případě se vůbec netěším na ten její narozeninový večírek. Pozvala každýho chlapa, s kterým někde byla, včetně dost podivných existencí, aby to lidem vmetla do tváře.“ Zakroutil hlavou. „Moc legrace si tam neužijeme.“

„Máma to zvládne. Vždycky si nějak poradí.“ Obdiv k matce mi vylepšil náladu. „Dovede se v každý situaci chovat jako dáma. Doufám, že v jejím věku budu mít aspoň polovinu její síly.“

Luke chápavě přikývl a vědoucím pohledem si mě prohlížel. „Určitě budeš. Seš stejná jako ona.“

„Dík. Nikomu jinýmu bych se nechtěla podobat víc než jí. A s večírkem si nedělej starosti. Budu tam s tebou a pomůžu ti, jestli se to tetě vymkne,“ ujistila jsem ho se stejně odhodlaným výrazem, jaký mívala matka, když se k něčemu rozhodla.

„Ještě jsi ji neviděla, když se jí to doopravdy vymklo, Annie,“ varoval mě. Potom potřásl hlavou a usmál se. „Díky, žes mě poslouchala. Vždycky mi pomůžeš, když to potřebuju. Moc to pro mě znamená. Ani si neuvědomuješ, jak moc, Annie. To vědomí mi pomáhá zdolávat ty vysoký hory, abych se tam nahoře mohl rozhlédnout. Když mě přijali na Harvard, napadlo mě, že Annie na mě bude pyšná, a kvůli tobě chci dokázat co nejvíc. Někdy si říkám, že jedině ty seš pro mě opravdová rodina. Děkuju ti za to, Annie.“

„Nemusíš mi děkovat, Luku.“ Nelíbilo se mi, že jeho řeč vyzněla, jako bych byla jen jeho dobrá kamarádka. Byla jsem víc. Musela jsem být víc. Chtěla jsem být víc. „Tys taky často poslouchal mý problémy.“

Při té připomínce se usmál a modré oči mu zjasněly a zteplaly, jako byla obloha nad námi.

„Až odjedeš do Evropy studovat umění, bude se mi po tobě stýskat. Ale vím, jak je to pro tebe důležitý,“ uznal tiše. „A taky vím, že se díky tomu staneš výbornou malířkou, protože k tomu máš předpoklady.“

„Budu ti pořád psát, ale ty si určitě po prvním týdnu na vysoký najdeš ‚velkoměstskou‘ holku.“ Tolik jsem mu chtěla říct, že jeho děvčetem budu vždycky já, ale jak jsem mohla? Byli jsme bratr a sestra a připadalo mi, že mezi námi a tím, co chceme, stojí celý svět. Ve skrytu duše jsem však věděla, že cítí alespoň něco z toho, co jsem cítila já, a že část našeho já to oplakávala a přála si, abychom mohli zůstat navždy spolu.

A tak jsme museli předstírat a mluvit o tom, že každý z nás si najde někoho jiného, přestože v srdci jsme doufali, že se to nikdy nestane.

Úsměv mu zmizel z tváře a náhle vypadal vážně. „O tom pochybuju. Po tom, co jsem celý život kamarádil s tebou, bude muset být naprosto bez chybičky.“ Modré oči mu zářily náklonností, ale bylo to víc než bratrský cit. Díval se na mě s takovou touhou, že jsem cítila, jak začínám rudnout. Hleděli jsme na sebe jako mladí milenci. Nemělo smysl to popírat. Každá částečka mého těla si přála ho obejmout. Téměř jsem cítila jeho rty na svých. Vyčkával, zdali ho nepovzbudím. Musela jsem tomu učinit přítrž, než to dojde příliš daleko.

„Zavolám ti,“ zašeptala jsem přerývaně a rozběhla se ke vchodu do domu. Když jsem se ohlédla, ještě pořád tam stál. Zamával a já jsem mu také zamávala. Rychle jsem běžela do svého pokoje. Srdce mi bušilo prudčeji než kdy předtím. Proč musí být Luke můj poloviční bratr? Měli jsme toho tolik společného. Sdíleli jsme spolu štěstí i smutek.

Přála jsem si, aby byl neznámý mladík, student na Harvardu, se kterým bych se seznámila v Bostonu při návštěvě Tonyho Tattertona ve Farthinggalu. Setkali bychom se třeba v obchodním domě. Přišel by ke mně a řekl něco jako: „Tahle barva se k vám nehodí. Tenhle,“ sáhl by po jasně modrém šátku, „dá vyniknout barvě vašich očí.“

Já bych se otočila tváří v tvář nejhezčímu obličeji, jaký jsem kdy viděla, a okamžitě bych se do něj zamilovala.

„Promiňte, že jsem tak troufalý, ale nemohl jsem nečinně přihlížet, jakou děláte chybu.“ Hovořil by ke mně s charakteristickou sebedůvěrou, kterou by si mě zcela získal. S Lukem jsem se vždy cítila bezpečnější.

„V tom případě vám musím poděkovat,“ zamrkala bych koketně. „Ale nejdřív bych ráda znala vaše jméno.“

„Luke. A vy se jmenujete Annie. Už jsem si to zjistil.“

„Opravdu?“ Cítila bych se polichocená. Potom bychom šli spolu na kávu a dlouho si povídali. Kdykoli bych přijela do

Bostonu, šli bychom do kina a na večeři. Potom by za mnou přijel na Farthy a poznávali bychom se v tom ohromujícím prostředí. Nebylo by však takové, jak je popisoval Drake, ale jaké jsme si je s Lukem vysnili – zámek s duhovými pokoji utkanými ze snů. Kdybych tak mohla usnout, a až bych se ráno probudila, fantazie by se proměnila v realitu.

Ale to se nemohlo stát. Čas byl jako lanová dráha a právě jsme se blížili k nejvyššímu vrcholku, odkud povede cesta jako do propasti. Oba brzy odmaturujeme na střední škole a poté se naše životy rozejdou různými směry. Ani se nebudeme moci ohlédnout.

Stála jsem u okna a pozorovala, jak Luke odchází. Lehla jsem si na postel a dívala se oknem s růžovobílými záclonami, poslouchala zpěv ptáků a tlukot vlastního srdce. To mě tak rozesmutnilo, že jsem se rozplakala a prolévala slzy tak dlouho, až se zdálo, že to trvá celé hodiny. Nakonec mě vysvobodil matčin tichý, znepokojený hlas.

„Annie, co se stalo?“ Rychle si sedla na kraj postele. „Co je, broučku?“ Cítila jsem uklidňující dotek její ruky na svých dlouhých, tmavých vlasech. Otočila jsem k ní oči plné slz.

„Já nevím, mami,“ vzlykala jsem. „Někdy je mi prostě hrozně a musím brečet. Vím, že bych měla být šťastná. Brzy budu maturovat a pak pojedu do Evropy a uvidím všechny ty nádherný místa, o kterých lidi jenom čtou nebo vidí na obrázcích. Mám tolik věcí, který jiný dívky v mým věku nemají, ale…“

„Ale co, Annie?“

„Ale najednou se všechno děje moc rychle. Luke půjde na univerzitu a bude úplně jiný. Už se možná nikdy neuvidíme,“ plakala jsem.

„Ale to se stává, když lidé dospějí, Annie.“ Usmála se a políbila mne na tvář.

„A všechny věci, který vypadaly tak velký a důležitý, najednou vypadají tak malý a… obyčejný. Třeba altán…“

„Co je s altánem, Annie?“ Čekala se strnulým úsměvem na rtech a já jsem se pokoušela najít slova, která by dávala smysl.

„Teď je to jen… altán,“ stěžovala jsem si.

„To přece byl vždycky, Annie.“

„Ne. Byl víc,“ bránila jsem se. O mnoho víc, pomyslela jsem si. Bylo to místo našich snů, které se rozplývaly příliš rychle. Zavrtěla hlavou.

„Prožíváš teď to, co v tvém věku prožívá každý, Annie. Když dojdeš k nějaké křižovatce, může ti někdy život nahánět strach. Byla jsi pořád malá holčička, milovaná a před vším chráněná, a teď najednou musíš být dospělá a zodpovědná sama za sebe.“

„Tobě se to stalo taky?“ zeptala jsem se.

„O moc dřív než tobě.“

„Protože tebe a tvý sourozence tvůj otec prodal?“

„Dokonce ještě před tím, Annie. Neměla jsem moc příležitostí být malou holkou. Než jsem si uvědomila, co se děje, musela jsem Keithovi a Jane dělat mámu.“

„Já vím. A Fanny ti vůbec nepomohla,“ opakovala jsem. Už jsem ten příběh slyšela a bála jsem se, že mi matka víc neřekne.

„To ne.“ Zasmála se. „Fanny vždycky dokázala odložit nepříjemný emoce jako kusy oděvu. Ale tvůj strýček Tom mi hodně pomáhal. Byl na svůj věk silný a vyspělý. Moc bych si přála, abys ho poznala,“ dodala toužebně a do očí, tolik podobných mým, se jí vkradl nostalgický výraz.

„Ale když jsi odešla žít na Farthy, tvůj život se hodně změnil k lepšímu, ne?“ pobídla jsem ji k hovoru. Zatvářila se polekaně, jako by předtím byla skutečně v jiném světě.

„Hned ne. Nezapomeň, že jsem byla holka z hor, která se najednou octla ve vybrané společnosti a kterou poslali do snobské školy, kde mě bohaté, rozmazlené spolužačky nechtěly přijmout mezi sebe.“ Při té vzpomínce jí ztvrdly rysy. „Bohatá děvčata dovedou být někdy krutá, protože jejich bohatství a moc je chrání jako kokon. Nikdy nebuď bezohledná k těm, kteří mají míň než ty, Annie.“

„To bych nikdy neudělala,“ bránila jsem se. Tuto zásadu mi matka vštěpovala už od útlého věku.

„Já vím, že ne.“ Něžně se usmála. „Tvému otci se nepodařilo tě zkazit, i když dělal, co mohl.“ Očima plnýma lásky na mě mrkla.

„Mami, řekneš mi někdy, proč tolik nenávidíš Tonyho Tattertona?“ Těžce jsem polkla a kousla se do jazyka, abych jí neprozradila, že Drake navštívil Farthy.

„Nedá se říct, že bych ho tolik nenáviděla, Annie. Spíš je mi ho líto,“ odpověděla pevným hlasem. „Je to sice jeden z nejbohatších lidí na východním pobřeží, ale podle mě je to politováníhodný slaboch.“

„Ale proč?“

Pozorně se na mě zadívala. Dokázala z mé tváře vyčíst, že vím, co mi Drake napsal a řekl do telefonu? Musela jsem odvrátit pohled, ale ve skutečnosti se nedívala na mne. Skrze mě hleděla na své vzpomínky. Všimla jsem si, jak se jí přitom zkřivily rty a zúžily oči. Vzápětí se usmála a zase zamračila.

„Mami?“

„Annie, kdysi mi někdo řekl, že často se dostaneš do pasti, když zaměníš touhu a potřebu za lásku. Ten člověk měl pravdu. Láska je něco mnohem vzácnějšího, ale taky je mnohem křehčí. Tak křehká jako… jako některé z našich nejjemnějších a nejdrobnějších hraček. Když ji moc sevřeš, rozpadne se ti v prstech, ale když ji nedržíš dost pevně, vítr ti ji může vyfouknout z dlaně a rozmetat po studené zemi. Naslouchej hlasu svého srdce, Annie, ale musíš si být jistá, že ten hlas skutečně vychází ze srdce. Budeš si to pamatovat?“

„Budu. Ale proč mi to říkáš? Má to něco společnýho s tvým životem na Farthy?“ Napětím jsem zadržovala dech.

„Jednou ti všechno povím, Annie. Slibuju ti to. Ještě není čas. Důvěřuj mi, prosím tě.“

„Důvěřuju ti, mami. Víc než komukoliv jinýmu na světě.“ Přesto jsem se nemohla ubránit zklamání. Tolik let jsem slýchala tento slib. Kdy nastane ten pravý čas? Už mi bylo osmnáct, byla jsem dospělá. Dala mi své nejcennější šperky i repliku domku, jíž si tolik cenila. Kdy mi poví pravdivý příběh svého života?

„Annie, moje milovaná Annie.“ Objala mne a přitiskla tvář k mojí. Potom vzdychla a vstala. „Ještě jsem nekoupila tetě Fanny dárek k narozeninám. Nepomůžeš mi pro ni něco vybrat?“

„Pomůžu. Lukovi ale ta oslava dělá velké starosti.“

„Já vím. Je pro mě záhadou, proč jí to trpíme. Ale nesmíš ji podceňovat. Mluví sice jako horalka, ale rozhodně není hloupá. Cítíme se vůči ní provinile, protože si můžeme dovolit říct ne. Na tetu Fanny nikdo nemá,“ zakroutila hlavou a pobaveně se usmála.

„Promluv si s ní o Lukovi, mami. Domluv jí, ať ho nenutí cítit se provinile, že jde na Harvard.“

„Oni ho přijali?“ V hlase jí zazněla radost. „Ano. A dostal plný stipendium!“

„To je báječné!“ Hrdě se napřímila. „Další potomek dědečka Tobyho Casteela jde studovat na Harvard,“ oznámila jakoby celému městu. Potom jí oči zněžněly. „Nedělej si kvůli Fanny starosti. I když z toho dělá drama, v hloubi duše je na Luka pyšná. Určitě si najde důvod, aby ho mohla přijet navštívit a vykračovat si po univerzitním areálu jako královna.

Založila si ruce pod prsa, jak to často dělala Fanny, a pohodila hlavou dozadu.

„Jo, můj syn sem chodí, takže se tady klidně můžu procházet po trávě, jak se mi zlíbí.“

Obě jsme se zasmály a matka mne znovu objala.

„Tak je to lepší. Teď jsi ta Annie, jaká máš být – šťastná a plná života. Jsi všechno, co jsem si mohla přát, miláčku,“ řekla tiše. Nyní jsem měla v očích slzy štěstí.

Jak rychle dokázala matka rozptýlit temné mraky. Najednou byl svět plný jasného slunečního světla a ptačí zpěv už nezněl smutně. Objala jsem ji a políbila a šla jsem si do koupelny umýt slzami zmáčené tváře, abych s ní mohla jít hledat vhodný dárek pro Fanny.

Oslava Fannyiných narozenin

BYL TO VEČER JAKO STVOŘENÝ NA VEČÍREK. Obloha byla jako černý samet nahodile posázený drobnými diamanty a vzduch klidný a voňavý. Byli jsme s rodiči oblečeni a připraveni k odchodu. Roland Star nás pozdravil na verandě. „Tohle je klid před velkou bouří,“ poznamenal.

„Ale na obloze není ani mráček!“ namítla jsem. Pokud šlo o předpověď počasí, Roland se zřídka mýlil.

„Visí hned za obzorem, Annie. To jsou ty, co vás najednou překvapí. Jak se objeví první blesky, jděte se schovat.“

„Myslíš, že bude pršet?“ zeptala jsem se matky. Jarní bouřka se mohla proměnit v potoky vody, které zničí každou oslavu.

„Neboj se. Tak dlouho tam nezůstaneme.“ Vzhlédla k otci, aby to potvrdil, ale ten jen pokrčil rameny. Nastoupili jsme do našeho Rolls-Royce a zamířili k Fannyinu domu.

Byla to pěkná stavba, ve srovnání s Hasbrouckovým domem sice skromná, ale rozhodně se vyrovnala jiným domům ve Winnerrow. Když Fanny „záhadně“ zdědila značnou částku peněz – Drake, Luke a já jsme přišli na to, že to dědictví muselo mít něco společného se soudní pří o Drakovo opatrovnictví –, dala dům přestavět a rozšířit. Původně jej koupila za peníze, jež získala z prvního manželství s mužem jménem Mallory. Nikdy jsem se nedozvěděla jeho křestní jméno, protože mu vždy říkala „starej Mallory“. Její druhé manželství s Randallem Wilcoxem nemělo dlouhého trvání. Už dávno byl odstěhovaný. Potom Fanny opět přijala jméno Casteelová, zřejmě aby tím provokovala místní honoraci.

Neustále vyhrožovala, že se vdá potřetí, ale zdála se to být planá hrozba, protože pokud mi paměť sahá, nechodila s nikým přiměřeného věku. Všem jejím nápadníkům bylo kolem dvaceti. Jeden z posledních, Brent Morris, byl jen o čtyři roky starší než Luke.

Dům stál na kopci s vyhlídkou na celé město. Rocková skupina nainstalovala tak velké reproduktory, že hudba byla slyšet už dole na hlavní třídě. Při cestě do kopce stále sílila. Matka to považovala za provokaci, ale otec se jen smál.

Když jsme přijeli, večírek byl už v plném proudu. Hudební skupina se usídlila v garáži a příjezdová cesta sloužila jako taneční parket. Nad vraty garáže visel velký nápis ze zářivých červených písmen: ŠŤASTNÉ NAROZENINY, FANNY! Na větvích stromů byly rozvěšené lampiony a všude vlály pentle a fábory.

Matka požádala otce, aby zaparkoval tak, aby nám nikdo nestál v cestě, až dospěje k názoru, že toho bylo dost. Otec však nebyl příliš ochotný zajistit rychlou únikovou cestu. Zdál se být v nezvykle veselé náladě. Měla jsem podezření, že si dal doma několik skleniček, aby se pro tuto příležitost posílil. Ve Fannyině společnosti se cítil vždy nesvůj, nehledě na to, kolik let uplynulo a jak dobře se s tím matka vyrovnávala. Fanny obvykle prošpikovala rozhovor narážkami, které přiváděly skoro každého do rozpaků. Musela jsem matku obdivovat, jak důstojně sestřino chování snáší. Doufala jsem, že Luke měl pravdu – že jednou budu stejně silná a vyrovnaná jako ona.

Jakmile jsme vystoupili z auta, Fanny se hned hnala k nám. Vlasy měla nakadeřené a vyfoukané a oblékla si nepředstavitelně těsné černé kožené šaty. Vypadaly jako další vrstva kůže. Měly hluboký výstřih do véčka a Fanny si nevzala žádné šperky, jako kdyby nechtěla, aby něco upozadilo její hladkou pleť a narůžovělé poprsí. Matka nevypadala překvapeně, ale otcovy oči se rozšířily obdivem. Rozhlížela jsem se po Lukovi, protože jsem si hned uvědomila, jak se musí stydět.

Fanny uchopila matku i otce v podpaží, každého z jedné strany, aby je doprovodila k hostům a oznámila jejich příchod. Já jsem šla těsně za nimi.

Před domem postavili provizorní dlouhý barový pult se dvěma číšníky, kteří každému štědře nalévali, aniž by se starali, kolik alkoholu lijí do sklenic. Vedle se chladil v ledu plný sud piva, u kterého stála fronta mužů, z nichž někteří žili v horách.

Od domu k okolním stromům byla rozvěšena barevná světla. Půl tuctu žen se staralo o jídlo. Všechny měly bílé bavlněné propínací šaty a u dlouhých stolů servírovaly smažené kuře, ryby, různé saláty, bramborovou kaši a dušenou zeleninu.

„Moje zazobaná sestra a švagr, král a královna Winnerrow, Stonewallovi!“ ječela Fanny.

„Fanny, prosím tě, kroť se,“ kárala ji matka.

„Ále, jen ať se baví,“ ozval se otec. Myslím, že se mu líbilo být nazván králem Winnerrow. „Je to její večírek. Všechno nejlepší k narozeninám, Fanny.“

„Děkuju, Logane, ale nedáš mi aspoň jednu narozeninovou pusu? Nebude ti to vadit, viď, Heavenly?“

„To záleží na Loganovi, Fanny. Já mu nenakazuju, komu může dát pusu a komu ne.“

Matčina odpověď připadala Fanny legrační. Smála se jako pominutá a potom najednou přestala a tak svůdně se o otce otírala, že se všichni kolem přestali bavit. Každý zmlkl a civěl na ně. Matka se odvrátila, ale já jsem od nich nemohla odtrhnout oči. Otec se nervózně usmíval a poté se nahnul, aby Fanny políbil.

Když se jejich rty dotkly, Fanny ho chytila za ramena a přitáhla si ho blíž. Viděla jsem, jak otci vtlačila jazyk do úst a ňadrem se mu přitiskla k paži. Někteří z horalů je povzbuzovali a vykřikovali lascivní poznámky. Když se konečně jejich rty od sebe odtrhly, Fanny otce odtáhla na parket, zatímco on se bezmocně ohlížel na matku a na mě. Fanny se před ním začala nakrucovat v rytmu moderního tance a vyzývala ho, aby se k ní připojil.

Dokonce ho přinutila, aby si povolil kravatu.

„Kvůli svý malý Fanny se nemusíš parádit,“ oznámila. Všechny své poznámky adresovala publiku mladých mužů, kteří se kolem ní motali. Smáli se a šťouchali jeden do druhého. Kapela hrála ještě hlasitěji.

Znovu jsem se rozhlédla po Lukovi, ale nikde jsem ho neviděla.

„Jdu si dát něco k jídlu, Annie,“ pronesla matka přiškrceným hlasem. „Přidej dárek pro Fanny tamhle na tu hromadu. Chceš taky jíst?“

Napadlo mě, jak jí asi je, když jsou otec s Fanny středem pozornosti, zvlášť když se před lety jejich avantýra rozkřikla.

Ale i za těchto okolností dokázala matka dokonale skrývat své niterné pocity. Pouze někdo jako já, která jsem ji znala tak dlouho a dobře, dokázal odhadnout z tvrdého a chladného pohledu jejích modrých očí, že je nejen nespokojená, ale dokonce velmi rozhněvaná.

Jak se dokáže tak ovládat? divila jsem se. Co kdyby se něco podobného přihodilo mně a mému manželovi? Dovedla bych se chovat jako ona nebo bych vybuchla? Kdyby to byl Luke a líbal jinou ženu…

Otec se pokoušel pohybovat boky jako Fanny, která se ho držela za ramena. Vypadal poněkud zmateně. Zdála se mi směšná, jak se svíjela jako puberťačka. Bylo to nefér vůči matce, že se tak předváděli před rozvášněným davem. Chtěla jsem na otce zakřičet, aby toho nechal, a vynadat Fanny, že nebere na vědomí matčiny pocity. Všechno má své meze, i zábava, usoudila jsem. Fannyině sobectví musí být učiněna přítrž. Musela jsem mluvit s Lukem.

„Nejdřív najdu Luka a potom se k tobě přidáme.“

„Dobře, Annie,“ souhlasila a ohlédla se na otce s Fanny. Fanny ho nyní držela kolem pasu a divoce kroutila boky. Na chvíli jsem měla chuť zasáhnout a otce od Fanny odtrhnout, ale hrozilo, že teta udělá scénu a ztrapní nás ještě víc. Hledala jsem Luka a nakonec ho našla, jak dřepí na gauči v obývacím pokoji.

„Luku, proč tady sedíš tak sám?“

Vzhlédl. Když mě spatřil, chladnou maskou vzteku prorazil úsměv.

„Už jsem to tam nemohl vydržet, Annie. Rozhodl jsem se, že nejlepší bude počkat tady, dokud to neskončí. Na všechny se tam věší a líbá je…“ Zakroutil hlavou. „Co se snaží dokázat?“

„Snad že může být věčně mladá a krásná a že ji pořád budou chtít mladí muži.“

„Proč se nechová úměrně svýmu věku? Proč nemůže být na úrovni jako Heaven?“

„Zrovna vyvádí s mým tátou a máma už je pěkně naštvaná,“ informovala jsem ho, aniž jsem se pokusila zakrýt zlost.

Rychle vzhlédl. „Fakt? Měl jsem hrůzu z toho, že to tak dopadne. Co na to tvůj otec?“

„Myslím, že se snaží být zdvořilý a chce se vyhnout scéně, ale nevím, jak dlouho to máma bude snášet. Je mi jí líto, Luku.“

„Asi bych se tam měl vrátit a zkusit s tím něco udělat. Mrzí mě to.“

„Nemůžeš se celý život omlouvat za svou matku, Luku.“

„Mám pocit, že nic jinýho nedělám.“ Vstal. Ve světle modré sportovní bundě mu to moc slušelo. Husté černé vlasy se mu vlnily. Pomyslela jsem si, že už nevypadá jako chlapec, ale jako muž, který takovou situaci dokáže zvládnout. Následovala jsem ho ven.

Kapela právě hrála krajovou melodii a muži z horských chatrčí utvořili kolem Fanny a otce kruh. Otec vypadal, jako by mlel z posledního, a vlasy mu divoce vlály kolem hlavy.

Všimla jsem si matky stojící opodál pod borovicí. Držela v ruce talíř s jídlem, ale nejedla.

„Tvůj otec ze sebe dělá šaška,“ zamumlala, když jsme si s Lukem stoupli vedle ní. „Čekám, až přijde k rozumu, ale má v sobě už čtyři drinky.“

„Něco s tím udělám,“ nabídl se Luke. Než matka stačila odpovědět, roztrhl od sebe dva muže v kruhu, vkročil dovnitř, chytil Fanny za volnou ruku a přitáhl si ji k sobě. Otec se chvíli zmateně otáčel dokola. Když viděl, že Fanny začala tančit s Lukem, pomalu vycouval ven. Matka šla k němu.

„Měl bys dostat něco do žaludku, Logane, aby to vsáklo alkohol,“ řekla hlasem ostrým jako břitva.

„Co?“

Podíval se na mne a na kruh mužů a žen, kteří tleskali do taktu a přidávali se k Fanny s Lukem. Otřel si čelo kapesníkem a přikývl.

„Tvoje sestra je blázen,“ konstatoval. Matka si ho jen zlostně měřila. „Mám hlad,“ dodal a zamířil ke stolům s jídlem. Sledovala jsem ho, jak se potácí, a když jsem zvedla oči k obloze, zpozorovala jsem plíživé mraky Rolanda Stará, jak se kupí nad temně purpurovými horami a míří přímo nad Winnerrow.

Otec si navršil na talíř jídlo a sklesl na židli u jednoho ze stolů, které Fanny nechala rozmístit na trávníku. Sedly jsme si s matkou k němu a pozorovaly jsme, jak se hosté čím dál víc odvazují. Rozpoznala jsem hodně lidí z města. Fanny evidentně pozvala každého, kdo jí přišel do cesty, rozhodnutá udělat ze svého večírku pamětihodnou událost.

Většinu hostů tvořili prostí dělníci a zaměstnanci továrny. Nebyl tu nikdo z lepší společnosti, se kterou se stýkali mí rodiče. Nepřišli dokonce ani z úcty k nim, ale věděla jsem, že jim to matka odpustí. Nepamatovala jsem, že by někdy byla víc nesvá.

Náhle Fanny přestala tančit a šla k vedoucímu hudební skupiny. Ten kývl a kapela zahrála krátkou znělku. Fanny obrátila odpadkový koš dnem vzhůru a s pomocí dvou mladých obdivovatelů si na něj stoupla.

„Musím vám říct pár slov,“ začala.

„Jen pár?“ křikl někdo a všichni se zasmáli.

„No, možná i víc,“ připustila. Následoval opět smích. „Ráda bych vám všem poděkovala, že jste přišli na můj večírek pořádanej k mým čtyřicátinám. Jo, řekla jsem ke čtyřicátinám a vůbec se za to nestydím. Jsem pyšná, že je mi čtyřicet, ale vypadám na dvacet.“ Otočila se na koši, aby předvedla svou postavu, a vypnula prsa. Muži kolem začali pískat a dupat.

Podívala jsem se na Luka. Ustoupil dozadu a svěsil hlavu. Bylo mi ho hrozně líto a přála jsem si, abych ho mohla vzít za ruku a odvést daleko odtamtud.

„Jiný ženský, hlavně ty zazobaný ve Winnerrow, kerý si myslej, že by bylo pod jejich úroveň přijít na mou voslavu, tajej svůj právej věk. Maj proč. Dyž jim bylo dvacet, vypadaly na čtyřicet.“

Opět smích. Nato jeden z mužů křikl: „Mně je dvacet, Fanny. Kolikrát se dvacet vejde do čtyřiceti?“

Smích zesílil. Fanny se uculila, založila si ruce v bok a otočila se k němu.

„Ani jednou,“ odpověděla a publikum zahučelo. „Dneska večer mám fůru důvodů bejt šťastná. Vidíte tamhle mýho syna Luka, kerej vypadá, že by nejradši zalez pod zem? No, jsem na něj pyšná. Přijali ho na Harvard a tolik vo něj stojej, že mu všechno zaplatěj. To není na Casteela špatný, co?“

Luke vzhlédl s obličejem tak rudým, že vypadal, jako by měl shořet. Všichni se k němu otočili.

„Tak co, chceš vo tom pronýst řeč, nebo si myslíš, že ti tyhle venkovský balíci nebudou rozumět?“

Luke nereagoval.

„To nevadí. Já dovedu mluvit za dva, a až se dostanu do Harvardu, ukážu těm profesorům, zač je toho loket.“

„Vo tom nepochybujem, Fanny,“ zakřičel někdo. Potom začala kapela hrát „Hodně štěstí, zdraví“‚ a hosté se dali do zpěvu. Fanny stále stojící na obráceném koši se spokojeně usmála na matku a na mě. Když píseň skončila, všichni tleskali a několik mužů se rozběhlo k Fanny, aby jí pomohli slézt dolů.

O chvíli později upoutala naši pozornost dvojice mužů, kteří do sebe začali strkat. Navzájem se obviňovali, že předbíhají ve frontě na pivo. Jejich přátelé, místo aby je uklidnili, je ještě víc popichovali, až se na sebe nakonec vrhli. Ostatní spěchali, aby je od sebe odtrhli. Celá záležitost připadala otci směšná.

„Chci jít domů, Logane,“ oznámila matka rozhodným hlasem. „Tady to bude čím dál horší.“

„Za chviličku,“ řekl otec a vstal, aby se dostal blíž ke rvačce. Oba muži na sebe chrlili nadávky. V tom rámusu jsem zaslechla Fannyin smích. Vítr zesílil a rozhoupal žárovky visící nad trávníkem. Nápis nad garáží se na jedné straně uvolnil a povlával ve větru jako válečný prapor.

„Co je to tady? To se budete prát na mý narozeniny?“ zasáhla Fanny na scéně šarvátky. Obstoupili ji tři mladíci a začali popisovat, jak se vše seběhlo. Fanny poslouchala a přitom se mírně kymácela. Za ní se objevil Luke, podíval se mým směrem a zakroutil hlavou. Matka náhle vykročila kupředu a uchopila otce za paži.

„Logane, chci jít domů. Hned teď!“ naléhala. Chvíli na ni hleděl a potom přikývl. Vedla ho ke mně.

„Jdeme, Annie.“ Vypadala tak rozzuřeně, až hrozilo, že každou chvíli exploduje.

Následovala jsem ji a za námi se loudal otec, ale než jsme se dostali k autu, Fanny nás zpozorovala a začala ječet na celé kolo.

„Kam dete, Heavenly? Moje voslava teprve začala!“

Ohlédla jsem se, ale matka mi poručila, abych se nezastavovala. Za námi se nesl Fannyin smích. Otec nás došel ve chvíli, kdy jsem si sedla na zadní sedadlo.

„Můžeš řídit?“ zeptala se ho matka.

„Jasně, že můžu řídit. Nevím, co tě tak rozčílilo. Dva chlapíci se trochu nepohodli. Na tom nic není. Už jsou zase nejlepší kamarádi.“

Nasedl a lovil v kapsách klíčky od zapalování. „Moc jsi pil, Logane. Vím, že sis dal už něco doma, než jsme jeli.“

„No a co? K tomu jsou večírky, ne?“ odsekl s překvapivou strohostí.

„Nejsou,“ opáčila matka nakvašeně.

Našel klíček a soustředil se na to, aby ho strčil do zapalování. Nepamatovala jsem se, že bych ho někdy viděla tak zmateného. Náhle dopadla na přední sklo těžká kapka. Za ní následovaly další.

„Vypadá to, že jim ten večírek stejně zkazí déšť,“ poznamenal rozmrzele. „Roland měl pravdu.“

„To je to nejlepší, co se mohlo stát,“ řekla matka. „Aspoň to všechny zchladí. Každému to přijde vhod,“ dodala a významně se na něj podívala.

Otec nastartoval a vyrazili jsme k domovu.

„Co to má znamenat?“ otočil se k matce se zlobným výrazem.

„Neměl ses od ní nechat tak líbat a muchlovat, Logane. Všichni to viděli.“

„A co jsem měl dělat – dát jí pár do nosu?“

„To ne, ale nemusels být tak ochotný.“

„Ochotný? Ale jdi, Heaven. To není fér. Nemohl jsem nic dělat –“

„Zpomal. Prší čím dál víc a víš dobře, jaké jsou tyhle silnice za deště,“ napomínala ho.

„Nechtěl jsem s ní tancovat, ale říkal jsem si, že když ji odstrčím, bůh ví, co provede. Je opilá namol a –“

„Zpomal!“ vyjekla matka, tentokrát mnohem důrazněji.

Po předním skle stékaly potoky vody, které nebyly stěrače schopné zvládnout.

Nesnášela jsem, když se hádali. Uvědomila jsem si, že tyto hádky vznikaly pokaždé jedině kvůli Fanny. Nějakým způsobem se jí vždy podařilo vnést mezi ně rozkol, buď tím, že otvírala staré rány nebo sypala sůl do nových. Škoda, že neutekla s některým z těch mladíčků. Luke by aspoň bydlel s námi, pomyslela jsem si. Potom by z nás byla opravdu šťastná rodina a nepříjemné situace jako dnešní by nikdy nenastaly.

„Nic nevidím!“ oznámila matka znepokojeně, ale otec ji neposlouchal.

„Dovedeš si představit, co se tam teď děje?“ zeptal se se smíchem. Podíval se na matku. „Mrzí mě, jestli jsem ti způsobil bolest, Heaven. Vážně, jen jsem se pokoušel –“

„Dívej se na silnici, Logane. Tyhle zatáčky…“

Silnice dolů do Winnerrow byla příkrá s ostrými zákrutami. Déšť přicházející od východu bičoval svah kopce. Otcovo nevyrovnané řízení se mnou házelo ze strany na stranu, takže jsem se musela chytit držadla nad zadními dveřmi.

„Víš dobře, že jsem nechtěl udělat nic –“ začal znovu, ale matka ho přerušila.

„Dobrá, Logane, promluvíme si o tom doma,“ prohlásila důrazně. Náhle se proti nám z ostré zatáčky vyřítilo auto, které jelo téměř úplně v našem jízdním pruhu.

Zaslechla jsem, jak matka vykřikla, a ucítila, jak sebou auto smýklo prudce doprava. Potom zaskřípaly brzdy.

Poslední věc, kterou si pamatuji, byl matčin pronikavý výkřik a otcův náhle střízlivý hlas volající mé jméno.

„Annie… Annie… Annie…“

Nejtěžsí ztráta

OTEVŘELA JSEM OČI, ALE STÁLO MĚ TO obrovskéúsilí. Měla jsem pocit, že mi někdo sešil víčka k sobě. Usilovně jsem mrkala a po chvíli už nebylo tak obtížné udržet oči otevřené.

Kde jsem? divila jsem se. Pokoj byl tak bílý. Uprostřed stropu visel ošklivý lustr z umělé hmoty. A to povlečení… páchlo škrobem a bylo příliš tuhé. V uších mi zvonilo.

„Annie! Sestro, otevírá oči. Sestro… sestro!“

Pomalu jsem otočila hlavu. Jako bych ji měla z kamene, jako socha Jeffersona Davise na dvoře winnerrowské školy. Žena v bílém – zdravotní sestra – mě uchopila za pravé zápěstí, aby mi zkontrolovala pulz. Všimla jsem si, že mi k paži vede hadička kapačky.

Podívala jsem se nalevo. Seděl tam starší šedovlasý pán s nejjasnějšíma modrýma očima, jaké jsem kdy viděla. Otočila jsem se zpět k sestře. Zrovna něco zapisovala do tabulky a vrhla letmý pohled na muže, který vzal mou levou ruku do svých a naklonil se ke mně tak blízko, až jsem ucítila závan jeho sladké kolínské.

„Kdo jste?“ zeptala jsem se. „Co tady dělám?“

„Annie, obávám se, že je na mně, abych ti sdělil nejhorší zprávu, jakou kdy uslyšíš. Doufám, že mě nebudeš nenávidět za to, že ti způsobím tak velkou bolest.“ Zavřel oči a zhluboka se nadechl, jako kdyby mu těch pár slov odčerpalo veškerý kyslík z plic.

„Jakou bolest?“ Zkoušela jsem si sednout, ale od pasu dolů jsem své tělo vůbec necítila. Byla jsem schopná pouze nadzvednout ramena několik centimetrů nad matraci.

„Zažila jsi hroznou autonehodu a bylas v komatu.“

„Nehodu?“ Chvíli jsem se na něj nechápavě dívala, ale vzápětí se mi všechno vybavilo: déšť, matčin výkřik, otec volající „Annie!“ Srdce se mi zachvělo. „Panebože! Kde jsou mí rodiče? Ke je máma? Mami!“ vykřikla jsem vyděšeně. Pohlédla jsem na sestru. „Kde je táta?“ Zachvátila mne panika.

Neznámý muž zavřel oči a potom je pomalu otevřel. Ruku mi stiskl ještě silněji.

„Annie, je mi to moc líto.“

Měla jsem pocit, že žiji ve zpomaleném filmu, který byl spíš noční můrou. Podívala jsem se na muže a viděla, že bolest v jeho očích se proměnila v slzy. Sklopil hlavu, opět ji zvedl a pohlédl na mě. „Je mi to moc líto, Annie.“

„Ne!“ Chtěla jsem popřít jeho slova, dřív než je vyslovil.

„Oba se zabili,“ oznámil a po tvářích mu stékaly slzy. „Dva dny jsi byla v bezvědomí.“

„Ne!“ Vyprostila jsem ruku ze sevření jeho silných prstů a zabořila obličej do polštáře. „Ne. Nevěřím vám.“ Cítila jsem se úplně ochromená, jako bych byla sama mrtvá. Nechtěla jsem tu být a přála jsem si, aby ten muž odešel. Chtěla jsem být zase doma, se svými rodiči. Panebože, modlila jsem se, ať se to stane. Ať tahle hrozná noční můra zmizí. Prosím, prosím…

„Annie, chudinko Annie.“ Cítila jsem, jak mě hladí po vlasech, jako to často dělávala matka. „Přijel jsem, hned jak jsem se to dozvěděl, a od té doby jsem pořád u tebe.“

Pomalu jsem se obrátila a podívala se na něj skrz prsty. Jeho tvář byla plná účasti a smutku. Byl to upřímný žal.

Náhle mi došlo, kdo to je. U mé postele seděl záhadný Tony Tatterton, princ Farthinggalského sídla.

„Sehnal jsem sestry, které se o tebe starají čtyřiadvacet hodin denně, a kvůli tobě sem přiletěli moji lékaři, ale tahle nemocnice není dostatečně vybavená. Musím tě dopravit do Bostonu a potom do Farthinggalu,“ pokračoval. Jeho slova mi zněla, jako by je někdo mumlal ve snu. Zavrtěla jsem hlavou.

„Máma. Chci ji vidět. Tati…“

„Jsou mrtví a budou pohřbeni na Farthinggalském panství. Tvůj otec by si to tak určitě přál,“ řekl jemně. „Na Farthinggalském panství?“

„Stonewallovi, tvoji prarodiče z otcovy strany, jsou oba mrtví, takže se s nimi o tom nemůžu poradit, ale určitě by si přáli totéž – důstojné místo odpočinku pro tvé rodiče a vynaloženi veškerých dostupných prostředků na tvé uzdravení.“

Chvíli jsem na něj zírala a potom se uvolnila stavidla mých slz a rozplakala jsem se, až se mi celé tělo otřásalo vzlyky. Tony se sklonil a držel mě v náručí, dokud to nejhorší nepřešlo.

„Je mi to tak líto, moje ubohá Annie. Heavenina krásná dcera, Leighina vnučka,“ šeptal. Políbil mne na čelo a jemně mi odhrnul vlasy. „Ale neboj se, nezůstaneš sama, nikdy nebudeš sama. Jsem tady a zůstanu s tebou do konce života.“

„Co se mi stalo?“ zeptala jsem se a polykala slzy. „Nemůžu hýbat nohama. Vůbec je necítím!“

„Dostala jsi pořádnou ránu do zad a do hlavy. Doktoři si myslí, že to způsobilo trauma v oblasti páteře, což postihlo pohybové ústrojí. Ale s tím si teď nedělej starosti, Annie. Jak jsem říkal, dáme tě zase do pořádku.“ Políbil mě na vlhkou tvář a usmál se.

„Drake,“ napadlo mě. „Kde je Drake? A Luke. Kde je Luke? Teta Fanny,“ mumlala jsem. Potřebovala jsem kolem sebe svou rodinu, ne tohoto cizího muže. Panebože, co se mnou bude? Cítila jsem se ztracená, prázdná, připravená o všechno, vydaná na pospas větru jako papírový drak, který se utrhl. Co budu dělat?

„Drake čeká na chodbě. Luke a Fanny za tebou několikrát byli. Dám jim vědět, že ses probrala z bezvědomí,“ informoval mě Tony. „Ale nejdřív sem pošlu své doktory.“

„Ne. Nejdřív chci vidět Draka a zavolejte, prosím, Lukovi a Fanny, že je chci hned vidět.“

„Dobře. Zavolám jim. Udělám, co budeš chtít.“ Znovu mě políbil na tvář a vstal. Jeho úsměv byl vřelý, ale přesto jsem z něho měla divný pocit. Za okamžik po jeho odchodu vstoupil do pokoje Drake se zarmouceným výrazem a červenýma očima. Beze slova mne objal a pevně mě tiskl k hrudi. Z očí mi znovu vyhrkly slzy. Políbil mě a kolébal jako malé dítě, přičemž tiskl svou tvář k mé a naše slzy se mísily.

„Ty víš, že pro mě byli jako rodiče,“ řekl po chvíli. „Má vlastní matka by mě nemohla mít víc ráda než Heaven a Logan se ke mně vždycky choval jako k vlastnímu synovi. Říkal, že co je jeho, je i moje, a že to tak vždycky bude.“

„Ach, Draku, je to vážně pravda? Skutečně jsou mrtví a už je nikdy neuvidím?“

„Ano a je zázrak, že žiješ. Viděl jsem auto. Je z něj vrak.“

„Nemůžu hýbat nohama. Mám pocit, jako bych je vůbec neměla.“

„Já vím. Tony mi říkal, co si o tom myslí doktoři. Udělá pro tebe, co bude v jeho silách, Annie. Je to výjimečný člověk. Jak se to dozvěděl, hned použil bohatství Tattertonových, aby ti pomohl. Dopravil sem doktory, aby se o tebe nepřetržitě starali. Jednoho z ředitelů přeložil do Loganovy továrny, aby mohla pokračovat v provozu, protože Logan s Heaven ji považovali za důležitou pro místní lidi. Slíbil, že ji nikdy nezavře, a dokonce se chystá ji rozšířit. Už mě požádal, jestli bych ji chtěl po promoci řídit.

A taky mi říkal, že má v plánu dát opravit Farthinggale, aby ses mohla zotavovat v hezkém prostředí. Je štěstí, že ho máme, Annie, zrovna když někoho potřebujeme.“

„Ale já nechci do Farthinggalu! Chci domů, Draku! Farthinggale není nemocnice. Bylo to pro nás vždycky… zvláštní místo, něco jako ráj. Draku, prosím tě.“

„Annie, teď je pro tebe těžký rozumně uvažovat. Musíš to nechat na jiných, na starších a moudřejších, který ta tragédie nezasáhla tolik jako tebe. Musíme udělat, co je pro tebe nejlepší. To přece chceš, ne? Chceš znovu chodit a začít normálně žít.“

„Normálně žít? Bez mámy? Bez táty? Pryč od všech? Od Luka? Od tebe? Od všech lidí, který mám ráda? Jak mám takhle žít?“

„Musíš, Annie. Heaven i Logan by si to přáli a byla by chyba, kdybych ti tvrdil něco jinýho. Tví rodiče nebyli lidi, kteří by něco vzdali, Annie. Musíš být jako oni. Bez ohledu na překážky musíš jít kupředu a překonat je.“

Bez ohledu na překážky, pomyslela jsem si. Jen nejvyšší hory stojí za to je zdolat. Luke mi to také radil.

„Nebudu od tebe daleko, Annie. Budu nablízku. Dneska se vracím do Bostonu a přijdu tě tam navštívit do nemocnice. Vím, že si to teď nedokážeš srovnat v hlavě, protože se všechno přihodilo moc rychle, ale musíš důvěřovat těm, co tě mají rádi. Prosím,“ žadonil.

Zhluboka jsem se nadechla a položila hlavu na polštář. Zdálo se mi, že na mně leží tíha celého světa. Víčka mi opět ztěžkla, točila se mi hlava a padla na mě velká únava. Možná když usnu, všechno bude jenom zlý sen, napadlo mě, a já se vzbudím zase ve svém pokoji v Hasbrouckově domě.

Bude ráno a máma přijde plná energie jako vždycky a bude probírat, co dopoledne podnikneme. Dole bude otec popíjet kávu a číst Wall Street Journal. Osprchuji se a obléknu a seběhnu po schodech do jídelny, abych přivítala další zářivý den. Otec mě před odchodem do továrny políbí na rozloučenou, jako to dělával každé ráno. Ponořila jsem se do svého mlžného snu.

„Roland má pro mě hotovou snídani,“ zamumlala jsem. „Cože?“ podivil se Drake.

„Musím se rychle najíst. Jdeme s mámou dneska nakupovat. Potřebuju nový šaty na večírek Maggie Templetonový a musíme jí koupit nějaký dárek k narozeninám. Nedělej si z nás legraci, Draku. Vidím, že se směješ.“

„Annie…“ Dlaněmi mi sevřel hlavu, ale já jsem nedokázala udržet víčka otevřená, takže mi ji znovu položil na polštář.

„Ten domeček na hraní… je tak krásný… tak krásný… děkuju ti, mami. Vždycky ho budu opatrovat…“

„Annie…“

Je to otcův hlas, co mě pořád ještě volá? Tati, nepřestávej mě volat. Prosím tě, tati…

Pomalu jsem se pohroužila do teplé, utěšující náruče spánku, který vytěsnil ošklivé, oslňující světlo, jež hrozilo spálit můj vysněný svět na popel.

„To se nesmí stát, Luku. Nesmíme to dovolit. Já vím… Jen nejvyšší hory… stojí za tu vyhlídku…“

„Ach, Annie, musíš se uzdravit,“ zašeptal Drake a vzal mě za ruku. Ale ve svém snu jsem držela za ruku Luka a spolu jsme běželi přes louku k našemu vysněnému ráji, kde se budu cítit zase v bezpečí. Jen tak jsem mohla spát.

Když jsem se vzbudila, shlíželi na mě Tonyho lékaři a privátní sestra. Vysoký, tmavovlasý muž s úzkým nazrzlým knírkem a oříškovýma očima mě držel za ruku a usmíval se.

„Dobrý den,“ pozdravil, „jsem doktor Malisoff a budete v mé péči, dokud se neuzdravíte.“

Jeho obličej pomalu nabýval ostřejších kontur, až jsem rozeznala i tenké vrásky na čele, jež vypadaly, jako by mu je tam někdo nakreslil tužkou.

„Co mi je?“ zeptala jsem se. Rty jsem měla tak suché, že jsem si je musela neustále navlhčovat jazykem. Místo odpovědi se otočil k mladšímu lékaři po svém boku. Měl blond vlasy a světlou pleť s drobnými pihami pod očima.

„To je můj asistent, doktor Carson. Budeme se o vás starat oba.“

„Nazdar,“ pozdravil asistent. Studoval tabulku, kterou mu před očima držela sestra.

„A tohle je paní Broadfieldová, naše soukromá sestra. Zůstane u vás po celou dobu, dokud se nezotavíte natolik, abyste se o sebe dokázala postarat sama.“

„Dobrý den, Annie,“ vrhla na mě sestra úsměv, krátký jako blesk fotoaparátu. Vlasy měla černé jako Fanny, ale ostříhané velmi nakrátko. Měla kulatý obličej a byla dost při těle. Ramena měla široká jako muž. Nebyla nalíčená.

„Kde je Drake?“ zeptala jsem se, ale vzápětí jsem si vybavila, že se musel vrátit do Bostonu.

„Drake?“ opakoval doktor Malisoff. „Dva lidé čekají na chodbě, aby vás mohli navštívit. Je to vaše teta Fanny a ten druhý je myslím její syn, ne?“ Pohlédl na paní Broadfieldovou, která rychle přikývla. „Hned je sem pošlu, ale nejdřív vám řekneme, co s vámi zamýšlíme dělat, Annie.

Když se auto vašeho otce převrátilo, o něco jste se musela silně uhodit do temene. Tím vzniklo trauma, jak tomu odborně říkáme, které způsobilo ochrnutí dolní časti těla. Nevíme přesně, kde a nakolik je páteř poškozená, protože tahle nemocnice nemá přístroje k přesnému určení diagnózy. Proto zajišťujeme vaši přepravu do Bostonu, kde vás vyšetří neurolog. Mají tam moderní vybavení, pomocí něhož přesně určíme zdroj problémů a stanovíme správnou diagnózu, terapii a prognózu.“

„Necítím v nohách žádnou bolest,“ řekla jsem. Na to se usmál.

„To nemůžete, protože jsou ochrnuté. Kdybyste cítila bolest, bylo by to znamení, že nervy a svaly zase začínají plnit svou funkci. Vím, že to zní divně, doufat, že se bolest dostaví, ale právě to potřebujeme. Můj názor je ten, že jakmile doléčíme trauma, budete moct nohy znovu používat. Může to však trvat nějaký čas a během té doby budete potřebovat profesionální léčbu.“

Jeho sebejistý tón na mě zapůsobil a povzbudil mě, ale přesto jsem si přála, aby vedle mě seděl otec a držel mě za ruku. Potřebovala jsem, aby mě matka ujistila, že budu zase v pořádku, protože od doktorů a sester to nestačilo. Nikdy jsem se necítila tak osamělá a opuštěná ve studeném, cizím světě.

„Tak,“ řekl doktor, pustil mi ruku a napřímil se, „teď si odpočiňte, dokud všechno nepřipravíme. Pojedete sanitkou na letiště a odtud leteckou ambulancí do Bostonu.“ Znovu se usmál a poklepal mě po ruce. „Mezitím vám paní Broadfieldová podá nějakou tekutou stravu, ano?“

„Nemám hlad.“ Kdo by v takové chvíli myslel na jídlo? Nezáleželo mi na tom, jestli budu ještě vůbec někdy jíst.

„Já vím, ale byl bych rád, kdybyste do sebe dostala ještě jinou výživu kromě kapačky. Dobře?“ Opět se na mě usmál, aby mě povzbudil, ale to mi stejně moc nepomohlo. „Pošlu sem teď za vámi vaši rodinu.“

On i mladší doktor odešli a paní Broadfieldová zastrčila brčko do malé krabičky malinového džusu.

„Zkuste se trochu napít,“ radila mi a upravila postel, abych měla hlavu výš. Její silné prsty a velké dlaně páchly dezinfekcí. Při pohledu zblízka jsem si všimla, že jí z brady trčí krátké černé chlupy. Chtěla jsem, aby se o mě starala moje krásná, milující a nádherně vonící maminka, ne tato cizí, ošklivá žena.

Vložila mi krabičku s džusem do ruky. Vsedě se mi opět začala točit hlava. Musela jsem zavřít oči.

„Začíná mi být špatně,“ stěžovala jsem si.

„Zkuste vypít aspoň trochu,“ naléhala. Rychle jsem spolkla malý doušek. Pocítila jsem takovou bolest v krku, že jsem zasténala.

„Prosím vás, položte mě zase,“ prosila jsem.

„Budete se muset snažit, Annie, aspoň trochu každý den. Doktoři nezmůžou všechno,“ kárala mě rozmrzelým, dokonce poněkud netrpělivým tónem.

„Ještě na to nemám sílu,“ bránila jsem se. Znovu jsem se trochu napila a podala jí džus zpátky. Nesouhlasně zakroutila hlavou a stiskla rty. Když jsem se na ni podívala pozorněji, všimla jsem si, že má poďobaný obličej. Divila jsem se, jak může mít zdravotní sestra tak špatnou pleť.

Jakmile mi sklopila lůžko, do pokoje vtrhla teta Fanny s Lukem v patách. Nikdy v životě jsem je neviděla tak ráda. Fanny začala hned lomit rukama.

„Panebože… ach, bože!“ naříkala. Paní Broadfieldová leknutím málem upustila podnos.

„Annie, miláčku, ubohý dítě.“ Po tváři jí tekly slzy, které si opatrně otírala hedvábným kapesníkem. „Panebože, podívejte se na ni v tý posteli. Chudáčku malej,“ lkala a opřela se o Luka. Ramena se jí otřásala. Potom se nadechla, popošla k posteli a políbila mne na čelo. Známá vůně růží mi udělala dobře. Byl to Fannyin oblíbený parfém, který si každý měsíc nechávala posílat z New Yorku.

Držela mě v náručí a její vzlyky otřásaly i mým tělem. Podívala jsem se na Luka, který se zdál být zahanbený matčiným přehnaným předváděním smutku. Naznačila jsem mu, aby přistoupil blíž. Fanny mě k sobě tiskla, jako by mě už nikdy nechtěla pustit. Její vzlykot byl stále hlasitější.

„Mami, ozval se Luke. „Děláš všechno ještě horší. Prosím tě.“

Fanny se prudce odtáhla.

„Cože?“ Znovu si otřela oči. „Ach… ach, bože…“

„Mami, prosím tě. Pomysli na to, co Annie prožila,“ domlouval jí Luke hlubokým, důrazným hlasem. Matka často říkala, že nikdo nedokázal zvládnout Fanny lépe než Luke.

„Ach, Annie, drahoušku,“ políbila mě na tvář a přitom mi její slzy kapaly do obličeje. Utřela mi je a napřímila se.

„Seděli jsme s Lukem venku celý hodiny a čekali, až nás doktoři a sestry pustěj dovnitř.“ Fanny vrhla káravý pohled na paní Broadfieldovou. Její zármutek se nečekaně změnil v zlost.

„Nesmíte ji rozčilovat,“ rozkázala ošetřovatelka a odešla z pokoje.

„Nesnáším doktory i sestry. Všichni maj takový podobaný vobličeje. Připomíná mi to vondatry. A taky nesnáším ten nemocniční smrad. Proč na chodbách nerozprášej nějaký deodoranty a proč sem nedaj kytky? Jestli budu někdy nemocná, Luku, a nebudu vědět, co se se mnou děje, sežeň mi ňákou privátní zdravotní sestru, jako má Annie, aby mě vošetřovala u nás doma, jo?“ žádala Fanny. Vypadalo to, jako by její ostentativní lítost byla plášť, který mohla podle potřeby odložit.

Luke přistoupil k mému lůžku. Moc mu to slušelo. Jeho oči byla dvě jezera plná strachu a bolesti.

„Ahoj, Annie.“

„Luku, ach, Luku.“

Jemně mi vzal ruku do dlaní. Slzy třpytící se mu v očích naplnily mé srdce ještě větší lítostí. Prožíval stejnou bolest jako já, protože navzdory tomu, že jsme všichni po celý čas ignorovali jeho skutečný původ, nedalo se popřít, že také ztratil otce. A moje matka se k němu často chovala laskavěji než jeho vlastní.

„No, nemá cenu, abysme tady všichni stáli a brečeli,“ prohlásila náhle Fanny. „Stejně nám je to nevrátí, i když bych za to dala všechno, co mám. Milovala jsem Heaven víc, než sem jí kdy dokázala říct. Mrzí mě, že sem k ní byla celý ty roky zlá, ale nemohla sem si pomoct, protože mě užírala závist. Vona to chápala a vždycky mi vodpustila. Tím pro mě udělala víc, než sem já kdy udělala pro ni.“ Letmo se dotkla očí krajkovým kapesníkem. Potom se zhluboka nadechla a narovnala ramena.

„Ale vím, že by chtěla, abych se teď vo všecko postarala,“ oznámila. „Prostě to vím.“ Hrdě přikývla, jako by souhlasila sama se sebou. „Sem stejně schopná jako… jako ten špinavěj zazobanej chlapík, co si říká její pradědeček.“ Potřásla hlavou a dlaněmi si přejela vlasy po obou stranách hlavy, jako kdyby vstoupila do pavučiny.

„Mami.“ Luke se dotkl její ruky a kývl směrem ke mně. „Teď na to není vhodná doba –“

„Nesmysl. Musíme udělat, co je potřeba. Von tvrdí, že podle závěti tvejch rodičů má právo všecko zařizovat von, ale já říkám –“

Luke ji probodl pohledem.

„Mami, Annie není ve stavu tohle probírat. Má teď plnou hlavu jiných věcí.“

„No, myslím, že je dobrý, že ti sežene nejlepší doktory,“ pokračovala Fanny, jež se nedala odradit Lukovými výtkami a prosbami, „ale pokud de vo Hasbrouckův dům a –“

„Mami, prosím tě.“

Fanny otráveně ohrnula rty, až jí bílé zuby zasvítily v kontrastu s tmavou indiánskou pletí.

„No tak dobře. Počkám, až ti bude líp, Annie. Jen si nedělej starosti, co ten starej… milionář udělá s tvým dědictvím.“

„Je na mě moc hodný, teto,“ namítla jsem hlasem ne o moc silnějším než šepot.

„No jo, taky k tomu má důvody.“

„Jaký důvody?“

„Mami, prosím tě.“ Luke se k ní otočil se zlostným pohledem. „Říkal jsem, že teď na to není vhodná doba.“

„Nojo, nojo.“

Paní Boadfieldová se vrátila do pokoje tak tiše, že ji nikdo z nás nezaslechl, protože její bílé boty s měkkou podešví nevydávaly žádný zvuk. Prostě se náhle zjevila jako duch oblečený celý v bílém.

„Obávám se, že budete muset odejít, protože potřebujeme připravit Annie na cestu.“

„Vodejít? Dyť sme teprve přišli. Todle je moje neteř, víte.“

„Je mi líto. Musíme dodržovat časový plán,“ oznámila sestra autoritativně.

„A kam ji vezete?“ dožadovala se Fanny.

„Do nemocnice v Bostonu. Podrobné informace dostanete v sesterně na tomhle poschodí,“ zněla odpověď. Fanny hněvivě zakroutila hlavou, ale sestra šla k posteli upravit mi kapačku a už ji nebrala na vědomí.

„Annie, ničeho se neboj. Jediný, co máš na starosti, je zase se postavit na nohy.“ Políbila mě na tvář a stiskla mi ruku. „Přijedu za tebou do toho načinčanýho bostonskýho špitálu za den nebo dva, abych se přesvědčila, že se tam vo tebe dobře staraj,“ dodala a zamračila se na paní Broadfieldovou, která pokračovala v práci, jako by tam Fanny nebyla.

„Přijedu s ní, Annie,“ slíbil Luke. Znovu mě chytil za ruku.

„Luku, přijdu o maturitu a neuslyším tvou řeč,“ naříkala jsem.

„Nepřijdeš,“ ubezpečil mě s typickou sebejistotou. „Přečtu ti to celý do telefonu, a než půjdu ten den do školy, sednu si do altánu a budu předstírat, že tam seš se mnou a nic se nestalo.“

„Co to je za řeči?“ zeptala se Fanny s napůl udiveným, napůl pobaveným úsměvem.

„To jsou naše řeči,“ řekl Luke. V očích měl pravdu. Byla v nich i láska ke mně. Naklonil se a políbil mě na tvář právě ve chvíli, kdy do pokoje vkročil Tony Tatterton.

„Tak co, jak se nám daří?“ zajímal se. Podíval se na Luka, který se rychle odtáhl a podezřívavě si ho prohlížel. „Jsem Tony Tatterton,“ představil se a napřáhl ruku. „A vy musíte být…“

„Můj syn Luke,“ oznámila Fanny. „Asi víte, kdo jsem já. Jsem Heavenina sestra.“ Vyslovila ta slova s nenávistí, jakou jsem u ní ještě neslyšela. Podívala jsem se na Tonyho, abych viděla jeho reakci, ale on jen přikývl.

„Jistě. No, teď se musíme věnovat Annie. Počkám dole u sanitky.“ Vrhl pohled na Luka, který si ho prohlížel kritickým pohledem.

„Budeme v Bostonu s tebou,“ opakoval a potom s Fanny odešli. Než jsem měla čas propuknout v pláč, přišli nemocniční zřízenci s nosítky a začali mě na ně přemisťovat podle pokynů paní Broadfieldové. Za chvilku už mě odváželi po chodbě.

Neměla jsem u sebe nikoho, kdo by mě držel za ruku, nikoho z lidí, které jsem měla ráda a kteří měli rádi mě. Všechny tváře kolem mne byly cizí a prázdné. Byly to tváře lidí, kteří mě považovali pouze za součást jejich zaměstnání. Když jsme dorazili na parkoviště, kde čekala sanitka, sestra Broadfieldová mi kolem ramen zastrčila přikrývku.

Ačkoliv bylo zataženo, ostré světlo mě tak oslepilo, že jsem musela zavřít oči. Během několika vteřin mě přesunuli z jedněch nosítek na druhá. Otevřela jsem oči až ve chvíli, kdy jsem ležela v sanitce a ošetřovatelka seděla vedle mne. Upravila mi kapačku a opřela se o sedadlo. Cítila jsem, jak se auto pohnulo kupředu a vyrazilo k letišti, ze kterého mě letadlo mělo dopravit do velké městské nemocnice.

Nemohla jsem se v duchu nezeptat, jestli ještě někdy uvidím Winnerrow. Všechny věci, které jsem považovala za samozřejmé, mi náhle začaly připadat velmi vzácné a drahé, zvláště toto malé město, kterému Drake říkal zapadákov.

Přála jsem si, abych se mohla posadit a dívat se z okénka. Chtěla jsem si dopřát poslední pohled na město a vzít si ho s sebou, rozloučit se s rozlehlými zelenými loukami a malými farmami. A zejména jsem se chtěla naposledy podívat na hory, na jejichž svazích se krčily chatrče horníků a pašeráků alkoholu a vypadaly jako malé tečky. Chtěla jsem se rozloučit s pohořím Willies.

Byla jsem vytržená ze svého světa, odloučená od lidí a míst, které jsem měla ráda a ke kterým jsem patřila. Na cestě do školy už neuvidím magnolie, neucítím vůni rozkvetlých květin na ulici. Nebudu mít žádný magický altán, ani dřevěný domeček hrající Chopinovu hudbu. Zavřela jsem oči a představila si, jak to vypadá doma. Všechen personál tam zřejmě sedí jako omráčený, neschopný si ještě plně uvědomit dopad smrti mých rodičů.

Začala mi třeštit hlava. Z očí mi tekly slzy a otřásaly mnou vzlyky.

Už je nikdy neuvidím? Neuslyším otcovo volání při jeho příchodu domů: „Kdepak je moje holčička? Kdepak je Annie?“ Když jsem byla malá, schovávala jsem se v obýváku za modře potaženým křeslem s vysokým opěradlem a cpala si malou pěstičku do pusy, abych potlačila hihňání. Otec předstíral, že mě hledá. Potom se zatvářil ustaraně a mě zabolelo u srdce, že bych ho měla rozesmutnit.

„Tady jsem, tati,“ zavolala jsem a on mě zvedl a zasypal mi obličej polibky. Potom mě zavedl do pracovny, kde seděla matka s Drakem a poslouchala, jak se měl ve škole. Otec si sedl na kožený gauč, já jsem mu seděla na klíně a oba jsme také poslouchali, dokud matka neoznámila, že je čas se převléknout a jít k večeři.

Ty dny se vždy zdály být plné slunečního svitu a smíchu. Ale nyní se přihnaly mraky, ze kterých na nás dopadly kapky studeného deště, jehož clona připomínala pohřební rubáše. Otec i matka byli mrtví a moje šťastné slunečné dny ztemněly.

„Zkuste spát, Annie,“ vytrhla mě paní Broadfieldová z chmurných myšlenek. „Když budete plakat, ještě víc zeslábnete. Máte před sebou velké bitvy, věřte mi.“

„Měla jste předtím pacienty, jako jsem já?“ zeptala jsem se, protože jsem si uvědomila, že se s touto ženou musím spřátelit. Hrozně jsem potřebovala přítele, někoho, s kým bych mohla mluvit, kdo by byl starší a moudřejší, kdo by mi poradil, co mám dělat a kým mám být. Potřebovala jsem někoho zkušeného, ale zároveň vřelého a milujícího.

„Ano, měla jsem hodně pacientů, kteří se stali oběťmi dopravní nehody,“ odpověděla arogantním tónem.

„Uzdravili se všichni?“ zeptala jsem se.

„Samozřejmě, že ne,“ odpověděla bez okolků.

„Uzdravím se já?“

„Doktoři vám dávají naději.“

„Ale co si myslíte vy?“ Udivilo mě, že člověk, který má oddaně pomáhat druhým, zvlášť postiženým, kteří jsou v nelehké situaci, může být tak chladný a neosobní. Cožpak si neuvědomuje, jak jsou náklonnost a péče důležité? Proč je tak rezervovaná?

Tony musel o této sestře určitě něco zjistit, než ji zaměstnal. Moje uzdravení je pro něj tak důležité, že jistě hledal to nejlepší. Přesto jsem si přála, aby našel někoho laskavějšího a přátelštějšího, možná i mladšího. Vzápětí jsem si vzpomněla, co říkal Drake – že bych se měla svěřit do rukou starších a moudřejších lidí, kteří jsou schopní uvažovat jasněji než já –

„Myslím, že byste měla zkusit si odpočinout, místo abyste se trápila. Stejně se teď nedá nic dělat,“ řekla ošetřovatelka studeným, nezúčastněným hlasem. „Váš pradědeček vám zajistí nejlepší lékařskou péči, jaká je za peníze dostupná. Máte štěstí, že ho máte. Měla jsem dost pacientů, kteří měli o moc míň než vy, to mi věřte.“

Ano, pomyslela jsem si. Jak rychle mi přispěchal na pomoc a s jakou vervou se pustil do shánění odborné péče, abych se co nejdřív uzdravila. To ve mně vzbudilo ještě větší dohady, co vyhnalo matku, jež byla schopna tak velké lásky, od muže s tak štědrým srdcem.

Dozvím se to někdy anebo odpovědi na tuto otázku zemřely spolu s rodiči na onom horském svahu?

Byla jsem unavená. Paní Broadfieldová měla pravdu. Nemohla jsem nic dělat, pouze odpočívat a doufat.

Uslyšela jsem sirénu ambulance a matně si uvědomila, že houká kvůli mně.

Tony Tatterton

ZBYTEK CESTY NA LETIŠTĚ JSEM PROSPALA a probudila jsem se, až když mě přemisťovali do letadla. Vědomí, co se se mnou děje, mě udeřilo jako tvrdý políček do tváře. Nic z toho není sen. Všechno je pravda, všechno se opravdu stalo. Otec s matkou jsou skutečně mrtví a nikdy se nevrátí. Já jsem vážně zraněná, ochrnutá, a všechny sny, všechny báječné věci, které pro mě rodiče plánovali, byly zmařeny během jediného hrůzného okamžiku na horské silnici.

Pokaždé když jsem se probudila, se mi ta děsivá vzpomínka vracela. Viděla jsem déšť bičující přední sklo auta, slyšela jsem rodiče, jak se hádají kvůli otcovu chování na večírku, a viděla auto, které se na nás řítilo. Při těch představách jsem v duchu křičela a cítila takovou bolest, že jsem uvítala, když mě opět začal přemáhat spánek. Úleva, již mi přinesl, však byla jen dočasná, protože při každém probuzení jsem musela znovu čelit realitě a prožívat tu hrůzu.

Milosrdný spánek všechno zamlžil, dokud jsme nepřistáli na bostonském letišti, kde mě měli naložit do sanitky. Opět na mě udělal dojem autoritativní tón paní Broadfieldové, který nutil všechny zřízence přesně plnit její rozkazy. Jednou jsem ji zaslechla říkat: „Opatrně, není to pytel brambor.“ Pomyslela jsem si, že Drake měl pravdu. Byla jsem v dobrých rukách, v rukách profesionálů.

Většinu cesty jsem tvrdě spala a probudila se při příjezdu do nemocnice. Cítila jsem, že mě někdo drží za ruku.

Otevřela jsem oči a uviděla Tonyho Tattertona. Zprvu si neuvědomil, že jsem vzhůru. Měl tak zasněný výraz, jako kdyby ho pohled na mě přenesl někam daleko. Když si konečně všiml, že se na něj dívám, obličej mu rozjasnil úsměv.

„Vítej v Bostonu. Říkal jsem ti, že budu hned po příjezdu u tebe, abych tě mohl přivítat a ujistit se, že máš všechno, co potřebuješ. Mělas dobrou cestu?“ zeptal se starostlivě.

Kývla jsem. Když jsem ho předešlý den spatřila u svého lůžka, všechno bylo tak neskutečné, že jsem si ho pamatovala jen matně. Nyní se naskytla příležitost si ve skutečnosti prohlédnout muže, kterého jsem si tolikrát představovala. Měl dokonale upravené obočí a byl čerstvě oholen. Dobře ostříhané šedé vlasy vypadaly jemné a bohaté, jako kdyby je právě umyl a upravil profesionální holič. Oblékl si drahý šedý oblek s bílými proužky a tmavošedou vázanku. Jeho oblečení vypadalo jako zcela nové. Když jsem se podívala na svou ruku v jeho, všimla jsem si dlouhých patricijských prstů s perfektní manikúrou a vyleštěnými nehty. Ano, tento muž se naprosto lišil od Tonyho Tattertona, jak ho popisoval Drake. Jeho dopis a telefonát se nyní zdály být součástí imaginárního světa, ve kterém jsem kdysi byla a musela ho náhle opustit, abych vstoupila do této studené, kruté existence.

Tony mi poskytl čas ho studovat a láskyplně se přitom na mě díval.

„Většinu cesty jsem prospala,“ řekla jsem napůl šeptem.

„Ano. Paní Broadfieldová mi to říkala. Jsem moc rád, že jsi tady, Annie. Brzy ti budou dělat spoustu testů, a až zjistí, co ti je, budou tě moct vyléčit.“ Dotkl se mé ruky a přikývl s jistotou a sebevědomím muže, jenž byl zvyklý, že se všechno řídilo podle jeho přání.

„Rodiče,“ začala jsem.

„Ano?“

„Jejich pohřeb…“

„Na to teď nesmíš myslet, Annie. Říkal jsem ti to už ve Winnerrow. O všechno se postarám. Ty potřebuješ všechnu sílu na to, aby ses uzdravila,“ radil mi.

„Ale měla bych tam být.“

„No, teď tam být nemůžeš, Annie,“ řekl jemně. „Ale hned jak to půjde, uspořádám další obřad u jejich hrobu a budu tam s tebou. Slibuju ti to. Teď ale musíš dostat tu nejlepší možnou lékařskou péči.“ Náhle vypadal zamyšleně.

„I když mluvíme o praktických věcech, nemysli si, že jsem tvou matku nemiloval. A tvého otce jsem měl taky moc rád. Hned jak jsem se s ním setkal, věděl jsem, že má velké schopnosti, a tak jsem byl rád, že souhlasil spolupracovat s mou společností. Když tví rodiče žili na Farthy, byly to nejšťastnější roky mého života.

Doba po jejich odchodu byla pro mě moc smutná a těžká. Teď bych chtěl roztržku mezi námi napravit tím, že ti budu pomáhat, Annie. Prosím tě, dovol mi, abych mohl všechno odčinit a udělat pro tebe, co je v mých silách. Je to ten nejlepší způsob, jak uctít jejich památku.“

„Nechci vám v tom bránit, Tony, ale existuje tolik otázek, na který potřebuju odpověď. Dlouho jsem se snažila přemluvit matku, aby mi vyprávěla o době, kdy bydlela na Farthy, a proč odtamtud odešla, ale ona mi pořád jen slibovala, že mi to brzy všechno řekne. Zrovna nedávno, na mý osmnáctý narozeniny, mi ten slib dala znovu. A teď…“ Těžce jsem polkla. „Teď už nebude moct.“

„Povím ti to, Annie,“ ujistil mě spěšně. „Řeknu ti všechno, co chceš a potřebuješ vědět. Věř mi, prosím.“ Usmál se a opřel se. „Vlastně to pro mě bude úleva, když mě vyslechneš a posoudíš, co se stalo.“

Studovala jsem jeho tvář. Myslí to upřímně? Udělá, co slíbil, nebo to říká jen proto, aby se mi zavděčil a abych mu důvěřovala?

„Snažil jsem se s nimi smířit všemi možnými prostředky,“ pokračoval. „Doufám, žes dostala mé dárky a že ti matka dovolila si je nechat.“

„Ano, mám je všechny… všechny ty krásný panenky.“

„To je dobře.“ Oči se mu rozjasnily. Náhle vypadal mladší. V jeho obličeji bylo něco, co mi připomnělo matku… způsob, jakým dokázal telegrafovat své myšlenky a nálady pomocí jiskření v očích. „Vždycky když jsem cestoval, jsem pro tebe hledal nějaký zvláštní dárek. Chtěl jsem, aby to byly autentické předměty, a tyhle panenky byly přesně ono. Nepamatuju si, kolik jsem jich poslal, ale musíš jich mít docela slušnou sbírku, co?“

„Zabírají celou stěnu v mým pokoji. Táta říká, že si budu muset otevřít obchod. Pokaždý když přijde, tak…“ Zarazila jsem se, protože jsem si uvědomila, že otec už nikdy nepřijde a neřekne to.

„Chudinko Annie,“ utěšoval mě Tony. „Utrpěla jsi hroznou ztrátu. Nikdy pro tebe nebudu moct udělat dost, abych ti úplně vynahradil tvé trápení, ale věř mi, že udělám všechno, co je v lidských silách. Je to teď poslání mého života,“ dodal se stejným odhodláním, jaké jsem tak často vídala v matčiných očích.

Nedokázala jsem se proti němu zatvrdit jako ona. Možná to všechno bylo jen velké nedorozumění. Třeba osud rozhodl, že právě já ho mám ukončit.

„Vím, že je zatím pro tebe těžké mi plně důvěřovat, Annie, ale zkus to. Mám velký majetek a přitom nemám nic. Budu vděčný za příležitost udělat na sklonku života něco ušlechtilého. Jistě mi tuto šanci neupřeš,“ řekl tiše.

„Když mi slíbíte, že mi všechno řeknete, co nejdřív to bude možné,“ vymínila jsem si.

„Dávám ti slavnostní slib Tattertona, který pochází z rodu význačných mužů, na jejichž slovo spoléhalo mnoho lidí,“ slíbil s vážným výrazem. Potom se otočil ke zřízencům, kteří postávali opodál. „Můžete ji odvézt. Hodně štěstí, má drahá.“ Poklepal mě po ruce a zřízenci zvedli nosítka.

Když mě odváželi chodbou, zvedla jsem hlavu, abych se na něj ještě jednou podívala. Ve tváři měl výraz lásky a starostlivosti. Působil jako jemný, uhlazený člověk, a přece byl za každým jeho slovem cítit podtón síly a sebejistoty. Nemohla jsem se dočkat, až se o něm dozvím víc. Rodiče mi pečlivě odměřovali každý drobek informací, jako kdyby mi to málo, co jsem o tomto muži věděla, mělo vydržet na celý život.

Samozřejmě jsem věděla, že vybudoval unikátní podnik na výrobu hraček. „Impérium,“ jak mu otec říkal, které mělo cenu milionů dolarů a zákazníky na domácích i zahraničních trzích. „Tattertonovi jsou králi hračkářské výroby,“ sdělil mi otec v jedné z řídkých chvil, kdy byl ochotný o tom mluvit. „Jsou to hračky určené pro sběratele, stejně jako naše.“

„Tonyho hračky jsou jen pro bohaté,“ oponovala matka. Věděla jsem, že je hrdá na to, že hračky vyrobené ve Winnerrow kupují všechny vrstvy lidí, nejen velmi majetní. „Tattertonovské hračky jsou jen pro bohaté lidi, kteří nemusí dospět a zapomenout na své dětství, kdy nikdy nenašli dárky pod vánočním stromečkem, ani nemohli pořádat oslavy narozenin. Lidi jako Tony,“ doplnila a v očích se jí objevil hněv jako blesk na obloze.

Divila jsem se, jak by se Tony mohl tolik lišit od lidí, jako byla naše rodina. Ačkoliv jsem vytušila jeho moc a autoritu, cítila jsem rovněž jeho jemnost a zranitelnost. Pro mé rodiče a pro mne proléval opravdové slzy.

Zbytek dne jsem upírala svou mysl na spolupráci s lékaři. Měla jsem dojem, že mě podrobili každému možnému testu. Prohlíželi mě a proklepávali, svítili na mě různými světly, celou mě zrentgenovali a potom se dlouho radili.

Jak doktor Malisoff předpověděl, během prohlídek jsem necítila žádnou bolest v dolních končetinách. Byla jsem schopná hýbat trupem, ale nohy jsem měla jako hadrová panna. Kdykoliv mě zvedli, bezvládně mi klimbaly. Občas jsem měla pocit, jako bych vstoupila až k pasu do ledové vody, jež mě od boků dolů umrtvila. Moje reflexy nefungovaly a s hrůzou jsem přihlížela, jak mě asistent doktora Malisoffa a neurolog Friedman píchají do nohou špendlíkem. Necítila jsem nic, ale když jsem viděla, jak mi špendlík probodl kůži, přeběhl mi po zádech mráz.

„Annie,“ řekl mi doktor Malisoff v jedné chvíli, „je to skoro jako působení spinální anestézie k potlačení bolesti při operaci. Myslíme si, že zánět v důsledku traumatu kolem vaší páteře vedl k momentálnímu ochrnutí. Rádi bychom provedli další testy, aby se potvrdilo naše podezření.“

Snažila jsem se s nimi spolupracovat. Vzhledem ke svému stavu jsem na nich byla zcela závislá. Museli mě přenášet z jednoho místa na druhé. Dělalo mi velké potíže se posadit. Každý pokus mne velmi vyčerpal. Lékaři mě ujišťovali, že to za nějaký čas zvládnu, přesto jsem měla pocit, že při nehodě byla spolu s mými rodiči usmrcena i polovina mého těla.

Moje bezmocnost ve mně nejen vyvolávala zoufalství, ale zároveň mě rozčilovala. Tolik věcí považujeme za samozřejmost – chůzi, schopnost si sednout a vstát a dostat se kamkoliv a kdykoliv. Moje zranění pro mě bylo solí nasypanou do rány, protože kromě hrozné ztráty rodičů jsem se musela vyrovnat i s tělesným postižením. Kolik toho může člověk snést? Proč musím trpět tak hrozná muka? Všechno, co pro mě něco znamenalo, mi bylo ukradeno.

Navzdory pocitům, které mne ovládaly, ve mně prostředí a personál nemocnice vzbuzovali úctu. Chodby zde byly dvakrát tak široké než ve Winnerrow. Všichni někam spěchali a vypadali zaneprázdnění a důležití. Viděla jsem řady pojízdných nosítek s pacienty, kteří byli po chodbách někam odváženi. Každou chvíli se ozývalo hlášení pro lékaře. Dozvěděla jsem se, že budova má přes dvacet poschodí. Vypadalo to, že tam pracuje celá armáda sester a technického personálu. Pomyslela jsem si, že až mě Fanny s Lukem budou hledat, určitě se tam ztratí.

Přesto jsem se cítila důležitá, i mezi tolika různými pacienty. Přítomnost a peníze Tonyho Tattertona udělaly své. Od chvíle, kdy mě od něho odvezli, mě obklopoval tým lékařů a zdravotníků, kteří se mnou zůstali až do okamžiku, kdy mne dopravili do soukromého pokoje. Paní Broadfieldová tam na mě už čekala.

Musela mě přesunout z lehátka na postel. Nejdřív moje mrtvé nohy a potom trup. Při práci nemluvila. Dala mi napít džusu, zatáhla závěs kolem postele, abych mohla spát, a oznámila, že bude sedět u dveří pro případ, že bych něco potřebovala. Vyčerpaná množstvím vyšetření jsem tvrdě usnula a probudily mě až hlasy v pokoji. Uviděla jsem doktora Malisoffa, který stál u mého lůžka. Vedle něho byl Tony.

„Tak jak se vám daří?“ zeptal se doktor.

„Cítím se unavená.“

„Jistě. Máte na to právo. No, dospěli jsme ke konečnému rozhodnutí, mladá dámo. Moje původní teorie byla správná. Nárazem do vaší páteře hned pod hlavou se celá oblast zanítila, což způsobuje vaše ochrnutí. Došlo už k nepatrnému zlepšení, takže vás nebudeme muset operovat, abychom uvolnili tlak. Místo toho vám nasadíme léky a po čase začneme s fyzioterapií.

Ale nebudete muset zůstat celou tu dobu v nemocnici,“ dodal, když si všiml mého zneklidněného výrazu. „Naštěstí má paní Broadfieldová ve fyzioterapii kvalifikaci a zvládne rehabilitační program ve Farthinggalu. Máte nějaké otázky, na které bych mohl odpovědět?“

„Budu zase chodit?“ zeptala jsem se s nadějí v hlase.

„Nevidím důvod, proč byste neměla. Nestane se to přes noc, ale za určitý čas. Budu za vámi pravidelně dojíždět na kontroly.“

„Kdy se mi přestane motat hlava?“

„To je od toho nárazu. Také to bude chvíli trvat, ale každým dnem se budete zlepšovat.“

„A to je všechno, co mi je?“ zeptala jsem se podezřívavě.

„Všechno?“ Doktor se zasmál a Tony s úsměvem přistoupil blíž. „Někdy zapomínám, jak je báječné být mladý,“ řekl mu doktor. Tony přikývl.

„To je pravda, a pokud už nejste mladý, je báječné být ve společnosti někoho tak mladého a krásného jako Annie.“

„Ale budu pro vás přítěž,“ protestovala jsem. Jedna věc byla být břemeno pro lidi, které milujete a kteří milují vás, ale bydlet v takovém stavu s neznámým člověkem mne znepokojovalo. Tolik jsem nyní potřebovala útěchu od matky a otce, ale osud rozhodl, že se mi jí už nikdy nedostane.

„Pro mě ne. Nikdy. Kromě toho mám služebnictvo, které se nudí, protože toho mají málo na práci. A budeš mít paní Broadfieldovou.“

„Uvidíme se venku,“ řekl doktor Malisoff Tonymu tlumeným hlasem a odešel. Tony zůstal a shlížel na mě.

„Budu za tebou chodit dvakrát denně,“ slíbil. „A pokaždé ti něco přinesu.“ V hlase mu zazněl lehký, šťastný tón, jako kdybych byla dítě, které je třeba rozveselit hračkami a panenkami. „Máš nějaké zvláštní přání?“

Nemohla jsem na nic přijít. Mysl jsem měla pořád zatemněnou nedávnými tragickými událostmi a obavami z toho, jaký to bude mít dopad na můj další život.

„To nevadí. Aspoň tě vždycky překvapím.“ Přistoupil blíž, aby mne mohl políbit na čelo. Na okamžik mi položil ruku na rameno. „Díkybohu, že budeš v pořádku, Annie. Díkybohu, že budeš u mě a že pro tebe můžu něco udělat.“ Přiblížil obličej tak blízko k mému, že jsem ucítila, jak se jeho tvář otřela o mou. Potom mne znovu políbil a odešel.

Paní Broadfieldová mi změřila krevní tlak a umyla mě houbou. Ležela jsem s otevřenýma očima v jakémsi omámení a potlačovala slzy, které se mi draly do očí. Nakonec jsem si zdřímla.

Příští den mě přišel navštívit Drake. Byla jsem šťastná, že ho zase vidím. Sice jsem byla v cizím prostředí, daleko od domova, ale měla jsem blízko jednoho člena rodiny. To mi dodávalo sílu, protože rodina pro mě vždy znamenala hodně.

Přišel k posteli a políbil mě. Lehce mě objal, jako by se bál, že jsem z vaječných skořápek, které by mohl rozmačkat.

„Dneska máš už trochu barvy ve tvářích, Annie. Jak ti je?“

„Jsem hodně unavená. Skoro pořád spím, a když se probudím, musím si pokaždý připomínat, kde jsem a co se stalo. Moje mysl vytrvale odmítá přijmout pravdu. Vyhazuje ji jako sekanou z minulýho týdne.“

Usmál se a pohladil mě po vlasech.

„Kdes byl? Cos dělal?“ zeptala jsem se, dychtivá se dozvědět, jak si poradil s rodinným neštěstím a svým smutkem.

„Rozhodl jsem se zůstat ve škole a dokončit semestr.“

„Ale?“ Myslela jsem si, že se na chvíli celý svět zastavil. Dokonce slunce se odmítlo ukázat. Země byla v zajetí noci. Jak může někdo pracovat nebo žít nebo být šťastný?

„Učitelé mě chtěli omluvit, ale já jsem měl pocit, že jestli se něčím nezaměstnám, zblázním se žalem,“ vysvětloval, když si k posteli přistavil židli a posadil se. „Doufám, že si nemyslíš, že jsem příliš necitelný nebo lhostejný, ale nemohl jsem jen tak sedět se založenýma rukama. Je to příliš bolestný.“

„Udělals správnou věc, Draku. Táta s mámou by to určitě tak chtěli.“

Usmál se. Byl vděčný, že jsem ho chápala, ale já jsem byla přesvědčená, že říkám pravdu. Nikdo si nedovedl poradit s překážkami jako matka. Táta často žertoval, že má páteř z ocele. Co bych za to dala, kdybych teď mohla vyslechnout jeden z jeho vtipů. „Je prima, že máš všechno za sebou, Draku. Teď budeš mít od studia chvíli pokoj.“

„Ale já nejedu do Winnerrow. Moc by mě bolelo vrátit se hned do toho velkýho, prázdnýho domu. Kromě toho mi Tony Tatterton udělal báječnou nabídku na letní měsíce.“

„Jakou nabídku?“ zajímala jsem se. Udivilo mě, jak rychle vzal Tony naše životy do svých rukou.

„Nechá mě pracovat ve svý kanceláři jako asistenta vedoucího. Dovedeš si to představit? Ještě jsem ani nedokončil školu a už mi nabízí významnou funkci. Dokonce mi tady v Bostonu sehnal byt. Není to fantastický?“

„Je, Draku. Mám z toho radost.“ Odvrátila jsem oči. Věděla jsem, že to vůči Drakovi není fér, ale radost pro mě byla cizí slovo. Celý svět by měl plakat nad osudem mým a mých rodičů, pomyslela jsem si. Pořád ještě jsem měla pocit, že všechno obestírá černý závoj. Ať je obloha sebemodřejší, pro mne bude stále šedivá.

„No, moc nadšeně to nezní. Je to kvůli těm lékům, co bereš?“

„Ne.“ Chvíli jsme se na sebe dívali. Všimla jsem si, že se mu do tváře opět vplížil smutek. V očích se mu objevily stíny a rty se mu začaly chvět. „Není,“ pokračovala jsem. „Jenom jsem hodně přemýšlela o Tonym. Nemůžu si pomoct, ale pořád mi nejde do hlavy, proč tak rychle zasáhl do našeho života a proč je na nás tak hodný. Naše rodina se k němu léta chovala, jako by neexistoval. Člověk by si myslel, že nás bude nenávidět. Není ti to taky divný?“

„Co je na tom divnýho? Postihla nás strašná tragédie a on… on je součástí naší rodiny. Myslím tím, že měl za ženu tvoji prababičku a babičku mý nevlastní sestry. Nikoho jinýho nemá. Jeho mladší bratr spáchal sebevraždu, víš,“ dodal šeptem. Paní Broadfieldová neustále přicházela a odcházela.

„Mladší bratr? Nepamatuju se, že by o něm někdo mluvil.“

„No, jednou mi o něm vyprávěl Logan. Zdá se, že to byl vždycky hodně uzavřený člověk, který žil sám v domku na druhý straně bludiště a ne v tý obrovský budově.“

„V domku? Říkal jsi v domku?“

Jo.“

„Jako je ten, co měla máma ve svým pokoji, ten hrací domeček, který mi dala k narozeninám?“

„No, nikdy jsem o tom nepřemýšlel, ale… asi jo. Proč se ptáš?“

„Pořád se mi o něm zdá a o té hudbě a jak mi někdy dovolila se do něj podívat, když jsem byla ještě malá. Když se probudím, často si myslím, že jsem zase doma, kde mám svý věci, slyším mámin a tátův hlas, chci zavolat paní Averyovou a potom… si na všechno vzpomenu a ta hrozná pravda je jako studená černá vlna, která se na mě přiřítí a málem se v ní utopím. Stává se ze mě blázen, Draku, a nikdo mi to nechce říct? Řekni mi to, prosím tě! Musím to vědět!“

„Seš jen zmatená z toho, co se přihodilo,“ ujistil mě. „Vzpomínky máš všechny smíchaný dohromady. Je to přirozený, když pomyslíš na to, co jsi prodělala. Měla bys slyšet, cos blábolila, když jsem za tebou byl ve Winnerrow.“

„Co jsem blábolila?“ Na chvíli jsem se vyděsila. Vyslechl Drake moje nejtajnější myšlenky? Myšlenky o Lukovi?

„Všelijaký hlouposti. Nelam si s tím hlavu,“ odbyl mě. „A nedělej si starosti, že zůstaneš sama. Celý léto budu blízko a o víkendech tě můžu navštěvovat ve Farthinggalu. Mám tě teď na starosti, Annie, a nechci tě zanedbávat. Ale taky se musím soustředit na svou kariéru a osamostatnit se. Nechci od Tonyho Tattertona nic zadarmo. Chci se vypracovat sám,“ prohlásil hrdě.

Dlouho mluvil o tom, jak bude pracovat pro Tonyho a co to pro něj znamená. Jeho slova se mi začala slévat dohromady a posléze jsem už nevnímala, co říká. Po chvíli si všiml, že neposlouchám. Oči se mi zavíraly.

„Vidím, že pořád mluvím a ty zatím usínáš,“ zasmál se. „Možná by mě měli zaměstnat, abych pomáhal pacientům, co trpí nespavostí.“

„Promiň mi to, Draku. Chtěla jsem tě poslouchat. Slyšela jsem většinu z toho, cos říkal, a –“

„To nevadí. Stejně jsem tady asi už moc dlouho.“ Vstal.

„To ne, Draku! Jsem moc ráda, že jsi tady!“ namítla jsem.

„Jestli se chceš uzdravit, potřebuješ odpočinek. Brzy zase přijdu. Slibuju ti to. Měj se, Annie,“ zašeptal a naklonil se, aby mě políbil na tvář. „Budu ti vždycky nablízku.“

„Děkuju ti, Draku.“ Jeho ujištění mě uklidňovalo, ale přála jsem si, aby byl blízko také Luke, aby se mnou mohl zůstat na Farthy a pomohl mi se uzdravit. Potom by se můj život třeba tolik nelišil od toho, jaký jsem vedla ve Winnerrow. Představovala jsem si, jak s Lukem sedíme ve velkém altánu ve Farthy, jak mě vozí v invalidním vozíku nebo sedí u mé postele a předčítá mi.

Jakmile Drake odešel, přišla paní Broadfieldová a posadila mě.“Je čas na jídlo,“ oznámila.

Zavřela jsem oči, aby se se mnou celý pokoj netočil, ale tentokrát jsem si nestěžovala. Chtěla jsem se co nejdřív dostat z nemocnice, kde jsem byla závislá na personálu, aby mě nakrmil a zajistil veškeré mé osobní potřeby. Také jsem se chtěla víc než cokoli jiného zotavit natolik, aby mě mohli zavézt k hrobu rodičů.

Musela jsem se s nimi rozloučit.

Temné období

TONY SVŮJ SLIB SPLNIL. PŘI KAŽDÉ NÁVŠTĚVĚ mi přinesl nějaký dárek. Chodil dvakrát denně, v pozdní dopoledne a navečer. Nejdřív nosil sladkosti a kytice, potom mi nechal každý den posílat vázy s čerstvými růžemi. Čtvrtý den mi přinesl lahvičku jasmínového parfému.

„Doufám, že se ti bude líbit,“ řekl. „Byla to oblíbená vůně tvé prababičky.“

„Pamatuju se, že moje matka taky někdy používala tuhle vůni. Moc se mi líbí. Děkuju, Tony.“

Hned jsem se navoněla, a když Tony vdechl vůni jasmínu, jeho oči dostaly na několik okamžiků nepřítomný výraz. Jak složitý je to muž a kolik má společného s mou matkou! Dovedl být jemný a starostlivý, někdy připomínal malého chlapce, a přesto uměl být i silný a autoritativní. Jako dítě na houpačce se měnil z jedné osobnosti na druhou a obráceně. Slovo, vůně nebo barva ho přenesly do minulosti a ponořily do jezera vzpomínek. A v příští chvíli se z něj vynořil čilý, pozorný a připravený se ujmout vedení.

Třeba nejsme tolik rozdílní. Otec s matkou mě často zastihli v melancholické náladě. Někdy mě rozesmutňovaly ty nejprostší věci: osamělý ptáček na větvi smuteční vrby, zvuk houkačky auta v dálce, dokonce smích dětí. Náhle jsem se ocitla ztracená v chmurných myšlenkách a stejně nečekaně jsem opět vystoupila ze stínu do slunečního světla, neschopná vysvětlit, proč jsem byla smutná. Jednou mne matka našla, jak sedím v obývacím pokoji, dívám se oknem na stromy a modrou oblohu a po tváři mi tečou slzy.

„Proč pláčeš, Annie?“ zeptala se. Nechápavě jsem se na ni podívala. Potom jsem se dotkla tváře a ucítila, že je mokrá.

Nedokázala jsem jí vysvětlit, proč mi vytryskly slzy. Prostě se to stalo.

Když Tony opět přijel do nemocnice, doprovázel ho jeho řidič Miles, který nesl několik krabic. Tony mu ukázal, aby je položil na stolek vedle postele. Otvíral jednu za druhou. Všechny obsahovaly hedvábné noční košile. V poslední byl purpurový hedvábný župan.

„Tahle barva moc slušela tvé matce.“ Při té vzpomínce se mu rozzářily oči. „Pořád si pamatuju na krásné purpurové šaty a kabátek, který jsem ji koupil, když chodila na dívčí školu ve Winterhavenu.“

„Moc se jí tam nelíbilo,“ přerušila jsem jeho příjemné vzpomínky. „Říkala, že k ní ostatní spolužačky byly nemilosrdný, a i když to byly bohatý holky, neměly zdaleka tolik soucitu jako chudý lidi ve Willies.“

„To ano, ale aspoň to upevnilo její charakter, když s nimi musela soupeřit. Tvoje matka měla mimořádně silný charakter! Winterhaven byla a pořád je vysoce akademická škola. Nutí své studenty pracovat a obstarává jim inteligentní učitele. Pamatuju si, jak jsem tvé matce slíbil, že když dosáhne výborných výsledků, budou ji zvát na čaje a bude se setkávat s lidmi, kteří v bostonské společnosti něco opravdu znamenali. Ale máš pravdu. Neměla moc ráda lidi, které tam potkala. No co,“ změnil rychle téma, „aspoň budeš nejlíp oblečená pacientka v nemocnici.“

Chtěla jsem, aby dál hovořil o letech, které matka prožila ve Farthinggalu, ale dospěla jsem k názoru, že bude lepší to nechat na dobu, až tam budu.

Když příští den přinesli poštu, dostala jsem štůsek přání brzkého uzdravení od přátel z Winnerrow, učitelů, paní Averyové a Rolanda Stará a také od Draka a Luka. Požádala jsem paní Broadfieldovou, aby je připevnila na zeď. Všimla jsem si, že z toho neměla moc velkou radost, nicméně poslechla.

Den poté přijeli na návštěvu Luke s tetou Fanny. Protože jsem měla soukromý pokoj, mohla jsem přijímat návštěvy kdykoliv. Dveře byly otevřené, takže jsem Fanny slyšela přicházet. Zřejmě bych ji nepřeslechla, ani kdyby byly zavřené. Nejdřív se s Lukem zastavili v sesterně.

„Přišli sme za mou neteří,“ oznámila Fanny z plných plic. „Annie Stonewallová.“

Sestra odpověděla tak tiše, že jsem ji neslyšela, ale Fanny to stejně netrklo.

„Proč sou soukromý pokoje tak daleko vod výtahu? Dyž člověk platí víc, měl by mít větší výhody. Tudy, Luku.“

„Jde sem moje teta,“ varovala jsem paní Broadfieldovou, která seděla u dveří jako sfinga a četla poslední vydání časopisu People. Tony to ráno poslal desítky nových časopisů a sestra je srovnala na okenním parapetu. Můj pokoj vypadal jako knihovna. Některé sestry si občas během pauzy přicházely půjčit něco ke čtení. Paní Broadfieldová jim to dovolila, ale pečlivě si do malého bloku zapisovala jména sester i časopisů, které si odnesly.

„Jen nezapomeňte, odkud je máte,“ připomínala jim.

Když zvuk Fannyiných kroků zesílil, zavrtěla se na židli. Rozeznala jsem, že teta má vysoké podpatky, a bylo mi jasné, že se na návštěvu patřičně vyparádila. Vstoupila do dveří se širokým panama kloboukem na hlavě s černou sametovou stuhou, oblečená do černého denimového kabátku s krátkými rukávy, hnědé denimové sukně a pruhovaného trička. Sukně jí pochopitelně těsně obepínala boky.

Navzdory způsobu života a věcem, které říkala a dělala, jsem musela uznat, že Fanny je neobyčejně přitažlivá žena, zvlášť když byla módně oblečená. Nebylo divu, že se kolem ní mladí muži rojili jako včely kolem úlu.

Hned za ní vstoupil Luke. Měl na sobě jednoduchou modrou bavlněnou košili s krátkými rukávy a džínsy, ale poznala jsem, že zvláštní péči věnoval svým hustým černým vlasům. Byl na ně patřičně hrdý. Ostatní chlapci mu je záviděli a často ho škádlili, že o ně tak pečuje, aby mu nikde nevyčuhoval ani vlásek.

Jakmile se Fanny objevila, paní Broadfieldová vstala. Ustoupila, jako by se chtěla vyhnout přílišné blízkosti, a hodila časopis zpět na okenní parapet.

„Annie, miláčku!“ Fanny se rozběhla k posteli a prudce mě objala.

Paní Broadfieldová zamířila ke dveřím.

„Nemusíte tolik pospíchat, zlato,“ reagovala Fanny. Málem jsem se rozesmála, když se teta ke mně otočila s ohrnutými rty, jako by se právě napila kyselého mléka.

Luke přistoupil k posteli z druhé strany. Vypadal nesměle, jako by byl někde, kam nepatří.

„Jak se máš, Annie?“

„Je to trochu lepší, Luku. Už se můžu posadit a netočí se mi hlava a začala jsem jíst normální jídlo.“

„To je prima, miláčku. Věděla sem, že hned jak tě dostanou to týdle nóbl nemocnice, daj tě dohromady raz dva.“ Fanny si mě z výšky prohlížela. „Ta zamračená sestra s tebou zachází dobře?“

„Ano, Fanny. Je opravdu schopná,“ ujistila jsem ji.

„Vypadá na to. Asi potřebuješ někoho takovýho, kdo by ti správně vodměřoval léky, ale podle mě by klidně udržela člověka v komatu.“

„Všichni ve škole tě pozdravují, Annie, a vyjadřují soustrast,“ zasáhl Luke, aby Fanny odradil od dalších urážek.

„Poděkuj jim za mě, Luku. A že děkuju za přání. Tvoje se mi moc líbilo.“ Kývla jsem k blahopřáním na stěně.

„Myslel jsem si, že se ti bude líbit,“ rozzářil se.

„Kde je přání, co sem ti poslala já?“ zeptala se Fanny, když si prohlédla ostatní.

„Tys mi poslala přání, teto? Kdy?“

„Je to už ňákej čas. Dlouho sem vybírala to nejlepší. A vím, že sem na něj nalepila známku, Luku, tak nemůžeš tvrdit, že sem na to zapomněla,“ dodala rychle, aby se vyhnula Lukovým dohadům.

„Třeba přijde zítra, teto.“

„A třeba ho ta hrozná sestra vyhodila, dřív nežs ho dostala,“ ušklíbla se Fanny.

„Ale teto, proč by to dělala?“

„Kdo ví. Vod první chvíle mě neměla ráda a vona se mi taky moc nezamlouvá. Nevěřím jí, ani co by se za nehet vešlo. Nejradši bych ji nakopla.“

„Teto!“

„Mami!“ ozval se Luke varovným tónem. „No nic,“ zamumlala.

„Je všechno připravený na maturitu, Luku?“ pokusila jsem se o povzbudivý tón. Věděla jsem, že sama se jí nemohu zúčastnit.

„Zbývají tři dny.“ Přejel si ukazovákem po krku, aby naznačil, že to bude katastrofa. „Tohle je poprvý, co budu dělat něco opravdu důležitýho bez tebe. Bude mi chybět tvoje podpora, Annie.“

Bylo příjemné slyšet, že jsem pro něj tak důležitá, jak jsem doufala, ale věděla jsem, že si poradí dobře i beze mne. Pokud šlo o zodpovědnost a náročné úkoly, málo mladých mužů bylo tak schopných jako on. Učitelé měli rádi, když se dobrovolně hlásil na různé akce, protože věděli, že ho nebudou muset kontrolovat jako ostatní chlapce.

„Ty to zvládneš, Luku. Vím to. Přála bych si, abych tam mohla být a slyšet tě,“ řekla jsem a očima jsem mu dávala najevo, jak mě to mrzí.

„Pořád ten proslov přednáší stromům za našim barákem, ale eště sem neslyšela žádnej potlesk,“ vložila se do toho Fanny. Luke se zamračil. Začínal s ní ztrácet trpělivost a já také. „No, povím ti jedno, Annie. Jestli ty snobáci ve Winnerrow Lukovi pořádně nezatleskaj –“

„Mami, žádal jsem tě –“

„Má strach, že se nebudu chovat důstojně a ty nafoukanci zas budou mít vo čem mluvit,“ vysvětlovala. Začala přecházet po pokoji a přitom zvyšovala hlas, jak se dostávala do varu. „Luku, podej mi tamdletu židli, tu, na který snášela vejce ta Anniina vošetřovatelka.“

Rychle jsem se podívala ke dveřím, jestli se paní Broadfieldová nevrátila a nezaslechla Fannyin výrok. Evidentně se však rozhodla zůstat z dohledu, dokud Fanny neodejde.

Luke jí přinesl židli a Fanny si sedla. Opatrně si sundala klobouk a položila na mou postel. Vlasy měla úhledně vyčesané nahoru. Napadlo mě, že se nějakým způsobem změnila. V očích jsem zaznamenala mnohem vážnější výraz. Na okamžik se na mě upřeně zadívala se stisknutými rty a potom mě vzala za ruku.

„Annie, poslední dobou sem hodně přemejšlela. Nic jinýho sem nedělala, jen přemejšlela. Mám pravdu, Luku?“

„Jo, nic jinýho nedělala,“ potvrdil sarkasticky. Fanny si všimla, jak jsme se na sebe významně podívali.

„Mluvím vážně.“

„Jasně, teto. Poslouchám tě.“ Založila jsem si ruce na hrudi a opřela se o polštář. Nohy jsem měla stále jako dva mrtvé přívěsky. Musela jsem si je na posteli posunovat rukama a paní Broadfieldová mi je dvakrát denně masírovala.

„Rozhodla sem se, že dokud se neuzdravíš, přestěhuju se do Hasbrouckova domu, abych dohlídla, že je dobře udržovanej a že služebnictvo dělá práci, za kterou je placený. Usadím se v jednom z pokojů pro hosty. Je jich tam dost, i pro Luka, když přijede ze školy.“

„Jdu na univerzitu už v létě,“ vysvětloval Luke. „Harvard má letní program, na který se taky vztahuje plný stipendium.“

„To je báječný, Luku. Ale teto, ví Drake o tvých plánech?“

„Nevím, proč bych potřebovala vod Draka povolení. Mám určitý práva a povinnosti. Můj právník teď studuje závěti. Tvoje matka ke mně byla štědrá, Annie, a já si myslím, že se jí za to musím vodvděčit. Nikdo mě vod toho nevodradí, ani Drake, ani žádnej Tony Tatterton.“

„Nevidím důvod, proč by měl mít Tony námitky, teto.“

„No, Drake ještě musí dodělat školu, a protože sem nejstarší příbuzná v rodině, musím to vzít do svejch rukou. Drake bude pryč, ty budeš pryč, někdo se vo to musí postarat. Heaven by určitě chtěla, abych to udělala.“

„Nevadí mi, když se s Lukem nastěhujete do Hasbrouckova domu, teto. Cením si toho, co chceš udělat.“

„Děkuju, Annie. To je vod tebe hezký. Není to vod ní hezký, Luku?“

„Jo,“ řekl Luke a díval se na mě způsobem jako v den, kdy mi prozradil, co udělala Fanny s jeho dopisem o přijetí na univerzitu. Cítila jsem, jak rudnu, a rychle jsem odvrátila oči zpět k Fanny.

„Přála bych si jen, aby ses z nemocnice vrátila domů, Annie, a ne do toho velkýho baráku, kde budeš mezi cizejma lidma. Dokázala bych se vo tebe postarat stejně dobře jako ta sestra s koženým ksichtem, co najal Tony Tatterton. Vsadím se, že ho stojí pěknou pálku. No, v každým případě byla tvoje máma nejšťastnější, když žila ve Winnerrow. Teda když byla starší a měla dost peněz. Aspoň si to myslím.“

„Proč, teto?“ Zajímalo mě, kolik toho Fanny ví z matčiny utajované minulosti.

„Neměla ráda ty naboby z velkýho města,“ odpověděla rychle. „A zažila některý nepříjemný věci s tou svou potrhlou babičkou. Tony taky. Bylo to tam všecko tak zamotaný, že člověk nevěděl, čí je. Nakonec se ta ženská zabila,“ prohlásila nevzrušeně a úkosem se na mě podívala.

„Myslela jsem, že to byla nešťastná náhoda, teto.“

„Náhoda… depak, žádná náhoda. Jednou v noci ji jednoduše přestalo bavit tam bejt pořád zavřená jako cvok, a tak do sebe nacpala prášky na spaní. Ať mi nikdo neříká, že to byla nešťastná náhoda.“

„Ale třeba nevěděla, co dělá…“

„Annie má pravdu, mami. Mohla to být nešťastná náhoda.“

„Možná, ale stejně tvý matce moc neprospělo, že musela bydlet v tom baráku se šílencema. A taky si myslím, že by nechtěla bejt pohřbená na tom jejich honosným hřbitově. Asi by dala přednost bejt tady v lese ve Willies, hned vedle svý mámy.“

Vyměnili jsme si s Lukem pohled. Věděl, že jsem často chodila sama k tomu prostému hrobu a dívala se na náhrobní kámen s nápisem: „Anděl, milovaná manželka Thomase Luka Casteela.“

„Tvůj táta by ale asi chtěl ten velkej pomník a tak.“

„Vy jste ho viděli?“ Znovu jsem se podívala na Luka. Přikývl a kousl se do spodního rtu.

„Jo. Na cestě sem jsme se s Lukem zastavili na hřbitově Tattertonovy rodiny, abysme uctili jejich památku.“

„Vy jste byli na Farthy, Luku?“

„No, bylo to na jejich pozemku, ale do domu jsme nešli. Na hřbitov vede zvláštní příjezdová cesta a k tý budově to není zas tak blízko.“

„Stejně nás dovnitř nikdo nepozval, Annie. A z místa, kde jsme stáli, ten dům vypadal studenej a vopuštěnej.“ Fanny si ovinula ruce kolem těla, jako kdyby v ní pouhá vzpomínka vyvolala zimnici.

„Tolik jsme toho zase neviděli, mami,“ ozval se Luke a vrhl na ni káravý pohled.

„Vypadalo to jako ty starý hrady v Evropě,“ nedala se Fanny odradit. „Proto bych byla radši, kdybych se vo tebe mohla starat sama, než abys byla zastrčená v tý barabizně. Nedivila bych se, kdyby tam strašilo. Možná proto se tvoje prabába zbláznila.“

„Ale mami,“ zakvílel Luke.

„No, Logan mi jednou říkal, že Jillian – tak se jmenovala, Jillian – tvrdila, že viděla duchy mrtvejch příbuznejch,“ zašeptala.

Luke odvrátil pohled. Jakákoliv zmínka o vztahu jeho otce a matky ho zahanbovala. Vymáčkla jsem ze sebe hloupý smích, abych je rozveselila.

„To ti nemusí dělat starosti, teto. Tony se chystá dát Farthy opravit, abych tam měla veškerý pohodlí,“ informovala jsem je. „Má spoustu plánů…“

„To jistě.“ Podívala se jinam, jako by nechtěla, abych jí z očí vyčetla její myšlenky.

„Teto, ty víš, proč s ním máma nechtěla mít nic společnýho?“

S pohledem upřeným stále na podlahu zakroutila hlavou.

„To bylo jen mezi nim a tvejma rodičema. Stalo se to zrovna před soudem vo Drakovo vopatrovnictví a tenkrát sme s tvou matkou neměly zrovna sesterskej vztah, takže mi vo tom nic neříkala a já sem se neptala. Když se to mezi náma urovnalo, nechtěla vzpomínat na nepříjemný věci, tak sem nevyzvídala. Ale určitě měla dobrej důvod, tak bys sis možná měla rozmyslet, co děláš,“ skončila s přimhouřenýma očima a stisknutými rty.

„Ale teto, Drake si myslí, že Tony je báječný, a tolik pro mě udělal. Taky Drakovi slíbil přes léto práci, něco důležitýho.“

„Jo. Já jen, aby sis dala bacha, až budeš v tom jejich hradu, Annie, a když se ti něco nebude líbit, třeba ta sestra nebo něco, zavolej svý tetě Fanny a já budu hned u tebe a vodvezu tě zpátky tam, kam patříš. Slyšíš mě?“

Znělo to trochu divně a Fannyiny představy byly někdy poněkud zcestné, přesto jsem si v duchu říkala, jestli nemá s Tonym Tattertonem pravdu. Má nějaké jiné důvody pro všechno, co pro mě dělá? Je pravdivé Fannyino tvrzení, že v jejich rodině se vyskytovalo šílenství? Rozhodla jsem se, že prozatím vyčkám a uvidím. Utěšovalo mě, že Drake i Luke budou blízko v Bostonu. Vlastně budu Lukovi blíž, když zůstanu na Farthy. Jeho studium na Harvardu, které nás mělo navždy odloučit, nám nyní pomůže být zase občas spolu.

„Děkuju ti, teto. Ale myslím, že to bude dobrý, a navíc potřebuju speciální lékařskou péči.“

„Má pravdu, mami.“

„vím, že potřebuje speciální péči. Jen sem myslela… no nic, víš, kde mě najdeš.“ Vzpřímila se a snažila se vypadat jako moje matka, když se věnovala obchodním záležitostem. „Vypadá to, že tví rodiče nikdy nezměnili tu část závěti, v který přenechávaj spravování financí Tonymu Tattertonovi. Takže to vypadá, že je na něm, co se stane s továrnou a tak.“

„A Drake s tím taky bude mít hodně společnýho. Jednou bude zřejmě tu továrnu řídit sám.“

„Můj táta by na něj byl hrdej,“ rozzářila se Fanny. Potřásla hlavou a sáhla do kabelky pro krajkový kapesník, kterým si utřela oči. „Ty a Luke ste pro mě jediná rodina, kerou mám, Annie, a já bych chtěla bejt prospěšná vám voběma. Vopravdu se budu snažit chovat slušně a bejt hodnou mámou a tetou. Přísahám.“ Viděla jsem, že se kromě mě snaží přesvědčit i sama sebe.

„Díky, teto,“ řekla jsem, vděčná za její dobré úmysly, ač jsem měla podezření, že Fanny bude mít potíže je naplnit.

Obě jsme se políbily na tvář. Oči se jí leskly slzami. Pohled na ně mě rozesmutnil, sama jsem musela potlačovat pláč. Fanny se opět napřímila a zastrčila kapesník do tašky.

„Pudu dolu do tý nóbl kavárny na kafe. Slíbila sem Lukovi, že vás nechám chvíli vo samotě, i když nevím, proč byste měli mít přede mnou nějaký tajnosti. To teda nevím.“ Vrhla na Luka podezřívavý pohled.

Ten zrudl.

„Říkal jsem ti, že to nejsou žádný tajnosti, mami.“

„No dobře. Vrátím se za deset minut.“

Vstala, stiskla mi ruku a odešla. Jakmile byla pryč, Luke se přisunul blíž k mé posteli. Vztáhla jsem ruku a vzala jeho do své.

„Jak je ti opravdu, Annie?“

„Je to těžký, Luku. Hlavně když jsem vzhůru a můžu přemýšlet a vzpomínat. Pořád jenom brečím,“ stěžovala jsem si a znovu se rozplakala. Otřásala jsem se vzlyky. Luke seděl na posteli a objímal mě silnými pažemi, aby mě utěšil. Dlouho jsme tak zůstali, dokud jsem se necítila silnější.

„Přál bych si, abych pro tebe mohl udělat víc.“ Sklopil oči a vzápětí zase rychle vzhlédl. „Zdálo se mi, že jsem studoval na doktora a dokázal tě rychle vyléčit.“

„Byl by z tebe báječný doktor, Luku,“ řekla jsem, když jsem se konečně utišila.

„Chtěl bych jím být teď.“ Upřeně se na mě zadíval.

„Všichni jsou na mě moc hodní. Drake sem chodí každý den a Tony pro nás dělá, co může.“ Luke přikývl. „Aspoň konečně uvidím Farthy,“ pokračovala jsem. Jen bych si přála, aby to bylo za jiných okolností.“

„Přijedu tam za tebou, Annie. Když mi to dovolí.“

„Jasně že ti to dovolí,“ ujistila jsem ho.

„Hned jak budu mít první příležitost. A jestli budeš pořád na vozíku, budu s tebou jezdit po okolí a prohlídneme si všechna místa, o kterých jsme snili. Dokonce půjdeme do bludiště a –“

„Možná bys mě mohl vzít ke hrobu rodičů, Luku. Pokud se tam nedostanu, než přijedeš,“ navrhla jsem vážně.

„To bych moc rád, Annie. Myslím tím –“

„Třeba se brzy naučím jezdit na vozíku sama, takže se budeme moct rozdělit a pak se v bludišti najít, jak jsme si to představovali,“ řekla jsem rychle. Zdálo se mi nepříhodné dělat z Farthy smutné místo, zvlášť když jsme o něm vždy spřádali fantazie.

„Ano a půjdeme se podívat na ten velký bazén a tenisový kurty –“

„Budeš pořád můj princ?“ zkoušela jsem ho.

„Ach, víc než kdy jindy.“ Vstal a zaujal pózu jako princ. „Moje lady,“ rozmáchl paže, „mohu vás dnes ráno povozit v zahradě? Půjdeme do altánu, kde budeme sedět, dokud slunce nezapadne. Budeme spolu tiše rozmlouvat a pít mátový julep.“

„Slibujete, že potom se mnou budete sedět v koncertní síni a poslouchat klavírní koncert, princi?“

„Vaše přání je mi rozkazem, lady.“ Klekl si vedle postele a přitáhl si mou ruku ke rtům. Políbil mi prsty a vstal. Oči mu svítily, jak se nechal vtáhnout do další fantazie.

„Nebo můžeme být zase jižanskou aristokracií,“ navrhl.

„A hodit se do gala na elegantní večírky?“ zeptala jsem se s úsměvem.

„Jasně. Já budu mít smoking a ty budeš sestupovat po dlouhým schodišti a budeš vypadat jako Scarlett O’Harová ve filmu, kde měla šaty s dlouhou vlečkou. A řekneš –“

„Řeknu: ‚Ach, ráda vás vidím, Luku Casteele.‘“

„Annie, vypadáte krásnější než kdy předtím,“ imitoval Clarka Gabla. „Ale musím si udržet všech pět pohromadě. Vím, jak svou krásou dokážete manipulovat s muži.“

„Ale ne s vámi, Luku. S vámi bych nikdy nemanipulovala.“

„Ale Annie, nikým bych se nenechal manipulovat s takovou radostí jako vámi,“ řekl s takovou upřímností v očích, že jsem na okamžik zůstala bez řeči.

„Nesluší se dávat najevo, že víte, že to dělám, Luku Casteele,“ odpověděla jsem nakonec rozechvěle.

Oba jsme se zasmáli. Vzhlédla jsem k němu.

„Luku, hrozně bych si přála něco vidět.“

„Co je to?“ zeptal se a safírové oči mu zajiskřily.

„Domek na druhý straně bludiště. Cítím, že ho musím vidět. Že to musím udělat.“

„Tak to uděláme. Spolu,“ dodal s přesvědčením v hlase.

„To doufám, Luku.“ Stiskla jsem mu ruku, abych dodala svým slovům důraz. „Slib mi, že to doopravdy uděláme.“

„Každý slib, který ti dám, Annie, myslím doopravdy,“ ujistil mě chraptivě. Vypadal dospělejší a odhodlanější, než jsem ho kdy viděla. Na chvilku jsme zůstali očima vpití do sebe a já jsem v jeho viděla lásku ke mně jako velké teplé jezero. Vtom se do pokoje vrátila paní Broadfieldová, jejíž přítomnost na nás zapůsobila jako závan studeného větru.

„Je čas vám převázat hlavu,“ oznámila.

„Počkej chvíli venku, Luku.“

„Půjdu se podívat po matce, jestli to tady zatím neobrátila vzhůru nohama.“

Fanny s Lukem se na chvíli vrátili po obědě. Před jejich odchodem jsem se s Lukem dohodla, že mi nazítří v určitou hodinu zavolá a přečte mi do telefonu konečnou verzi svého proslovu.

„Něco jsem tam přidal,“ svěřil se. „Chci, abys to slyšela první.“

Později odpoledne přišel Tony s Drakem. „Slyšel jsem, že za tebou byla tvoje teta,“ řekl Tony hned ve dveřích.

„Ano.“ Otočila jsem se k Drakovi. V černém hedvábném obleku s bílými proužky mu to moc slušelo. Zrovna takové nosil Tony. Zdál se mi o mnoho starší a vypadal velice dospěle a úspěšně. „Draku, teta Fanny se chce nastěhovat do Hasbrouckova domu, aby tam na všechno dohlédla. Řekla jsem jí, že mi to nevadí.“

„Cože? Tak počkat, Annie.“

„No tak,“ zasáhl Tony. „Pokud vím, je to velký dům.“ Všimla jsem si, že se na Draka podíval pohledem, který jasně říkal: „Neudělej nic, co by Annie rozrušilo.“ Zlost v Drakových očích rychle pohasla. Pokrčil rameny.

„To je fakt. Zřejmě na tom opravdu nezáleží. Aspoň na nějakou dobu. Já budu mít moc práce a ty budeš ve Farthinggalu, takže nás nebude otravovat.“

„Snaží se udělat správnou věc, Draku,“ hájila jsem Fanny, protože jsem si přála věřit, že pro nás chce jen to nejlepší. „Chce mít znovu rodinu. Věřím jí a neměla jsem to srdce ji odmítnout. Aspoň ne teď.“

Přikývl.

„To od tebe bylo moc hezké, Annie,“ ozval se Tony. „Že myslíš na dobro jiných lidí, když sama tolik potřebuješ. Bude osvěžující mít takového člověka ve Farthinggalu. S tebou tam bude teplo a útulno, jako tam nebylo od… od doby, kdy tam žila tvoje matka.

„A teď,“ pokračoval rychle, „mám pro tebe překvapení. Doktor Malisoff mi oznámil, že tě na konci týdne propustí a že budeš moct pokračovat v léčení ve Farthinggalu. Není to báječné?“

„Ach, ano. Nemůžu se dočkat, až odsud vypadnu!“ neudržela jsem se.

Tony i Drake se zasmáli. Drake se předtím letmým pohledem ujistil, že Tony se také směje. Udivilo mě, jak rychle udělal Tony z Draka svého žáka. S ním byl Drake úplně jiný. Nikdy předtím jsem ho neviděla chovat se k někomu tak uctivě!

Tony mě vzal za ruku. „Slyšel jsem, že jsi výborná pacientka. Paní Broadfieldová si tě nemůže vynachválit.“ Podíval se na ni. Namísto obvyklé imitace úsměvu na mě sestra pohlédla a kývla. V očích měla uznání a laskavost.

„Děkuju vám,“ usmála jsem se na ni.

„Ale je tu něco důležitého, cos mi zatajila, Annie,“ pokračoval Tony. „Zatajila?“

„Drake říká, že jsi dobrá malířka.“

„Ale Draku. Nepřehnals to s mým uměním?“

„Jen jsem mu řekl pravdu, Annie. Jsi dobrá,“ prohlásil, jistý si svým názorem.

„Teprve se učím,“ vysvětlovala jsem Tonymu. Nechtěla jsem, aby byl příliš zklamaný, až uvidí moji práci.

Najdu ti nejlepšího učitele ve městě, aby ti ve Farthinggalu dával hodiny. Nedopustím, aby ses nudila – to ti slibuju. Potřebujeme nový portrét sídla a nedovedu si představit nikoho lepšího než tebe, Annie.“

„Ale Tony, ještě jste neviděl, co umím.“

„Myslím, že vím, co umíš.“ Upřel na mě pronikavý pohled. S přimhouřenýma očima a zamyšleným výrazem vyčkával, zatímco já jsem se na něj dívala a vrtalo mi hlavou, co si myslí, že ví. Co ve mně vidí?

„Ještě jedno překvapení.“ Sáhl do kapsy a vytáhl malou krabičku na šperky. Vzala jsem mu ji z dlaně a pomalu otevřela. Přede mnou ležel nádherný zlatý prstem s perlou. „Prohledával jsem věci tvé prababičky, dokud jsem nenašel tohle. Myslím, že tenhle bude na tvé ruce vypadat nejlíp.“

Vytáhl prsten a zvolna mi ho navlékl na prsteník levé ruky. Nezdál se být překvapený, že mi dokonale padl.

„Ach, Tony, je překrásný,“ rozplývala jsem se. Byla to pravda. Obrovská perla byla zasazená ve zlaté růži.

Natáhla jsem ruku, aby prsten mohl vidět i Drake. Uznale kývl.

„Krásný,“ souhlasil.

„Časem bude všechno, co mám a co patřilo tvé prababičce, tvoje, Annie.“

„Děkuju, Tony, ale už jste pro mě udělal a dal mi toho tolik, že nevím, jak vám mám poděkovat.“

„Stačí, když přijedeš do Farthinggale a uzdravíš se tam. Tím se mi dostane větších díků, než v kolik jsem kdy doufal.“

Měla jsem na jazyku se zeptat proč, ale znovu jsem si připomněla, že bude lepší si nechat všechny otázky na dobu, až budu ve Farthinggaleském sídle. Doufala jsem, že tam také budou zodpovězeny. Náhle se mi zdálo být správné, že všechna tajemství matčiny minulosti budou pro mě odhalena na místě jejich vzniku.

Příští den Luke zatelefonoval ve stanovený čas, aby mi přečetl část proslovu, kterou přepsal.

„Všichni ve Winnerrow ví o naší rodinný tragédii, Annie. Až mě uvidí číst závěrečnou řeč, budou to mít v očích. A tak jsem hodně přemýšlel o Heaven, jakou reakci by ode mě čekala a co by chtěla, abych řekl.

Annie, ty víš, že tvoje matka pro mě byla inspirací, možná největší inspirací v mým životě, protože se narodila do těžkých podmínek a dokázala se s tím poprat sama. Prožila hodně těžkých chvil a nakonec z toho vyšla s důstojností a půvabem. Chci tím říct, že mi nikdy nedala najevo, že pro mě ve vašem domě není místo, i když pro ni muselo být bolestný mě tam vidět.“

„Ale Luku, ona nikdy –“

„Ne, Annie, bylo by jen přirozený, kdyby to tak cítila. Chápal jsem to a…“ Hlas se mu málem zlomil. „A měl jsem ji za to rád. Opravdu rád. Bůh mi odpusť, dokonce víc než svou vlastní matku.“

„Myslím, že to věděla, Luku.“

„Já vím, že jo. Proto jsem se rozhodl přidat tenhle odstavec,“ vzchopil se. „Můžu?“

„Mám ucho přilepený k telefonu, Luku.“

Představila jsem si ho na druhém konci, vzpřímeného a vážného.

„V bibli se říká, že všechno má svůj čas. Čas pro zrození a smrt, čas pro světlo a temnotu. Toto je šťastný den, nádherný den, den v období světla, ale pro mou rodinu je to stále období temnoty. Přesto jsem si jistý, že moje teta a můj… můj otec by si přáli, aby pro mě světlo ozářilo temnotu a abych myslel na to, co tento den znamená pro mou rodinu. Znamená naději a příležitost. Znamená, že další potomek Tobyho Casteela a jeho milující ženy Annie překonal chudobu Willies, aby se stal vším, čím je schopný se stát. Proto věnuji tento den památce Logana a Heaven Stonewallových. Děkuji.“

Z očí mi vyhrkly slzy. Nedokázala jsem držet sluchátko u ucha. Upustila jsem ho do klína a rozplakala se. Slyšela jsem Lukovo volání: „Annie? Annie? Ach, Annie, nechtěl jsem tě rozplakat. Annie?“

Paní Broadfieldová, která stála přede dveřmi a hovořila se staniční sestrou, se přihnala do pokoje.

„Copak to je?“ obořila se na mě.

Zhluboka jsem dýchala, abych přemohla smutek a bolest. Když jsem mohla znovu mluvit, zvedla jsem sluchátko.

„Promiň mi to, Luku. Je to moc krásný. Všem se to bude líbit, ale myslíš,“ zarazila jsem se, „myslíš, že bys měl říct…“

„Můj otec? Ano, Annie. Zvlášť v tenhle den nechci žádnou přetvářku. Chci být hrdý na to, kým jsem. Myslíš, že by mu to vadilo?“

„Vůbec ne. Myslela jsem jenom na tebe, co bude potom.“

„Na tom nezáleží, co bude potom. Jdu na vysokou a, po pravdě řečeno, tohle je jedna z mála příležitostí, kdy souhlasím se svou matkou – je mi jedno, co si myslí všichni ti pokrytci ve Winnerrow.“

„Přála bych si, abych tam mohla být s tebou, Luku.“

„Budeš tam se mnou, Annie. Vím to.“

Znovu jsem se rozplakala. Schovala jsem obličej v dlaních.

Paní Broadfieldová ke mně přišla s obličejem zkřiveným zlostí.

„Musíte to skončit!“ vykřikla. „Hned ten telefon zavěste. Ten hovor vás moc rozčiluje.“

Vzala sluchátko, než jsem měla možnost ho znovu uchopit.

„Tady je sestra Broadfieldová,“ oznámila. „Obávám se, že tenhle rozhovor budete muset skončit. Annie je moc zesláblá a je to pro ni citové vypětí.“

„Prosím vás, dejte mi ten telefon, paní Broadfieldová,“ žádala jsem ji.

„No, tak to rychle skončete. Akorát vám z toho bude špatně.“

„Už budu klidná. Slibuju.“ Neochotně mi vrátila sluchátko.

„Mrzí mě to,“ ozval se Luke okamžitě. Neuvědomil jsem si –“

„To je dobrý, Luku. Jsem v pořádku. Budu silná. Brečím taky proto, že jsem šťastná kvůli tobě.“

„Buď šťastná kvůli nám oběma, Annie.“

„Pokusím se.“

„Zavolám ti hned po maturitě a dám ti vědět, jak to probíhalo.“

„Nezapomeň na to.“

„To bych spis zapomněl dýchat.“

„Hodně štěstí, Luku.“ Se slzami v očích jsem podala sluchátko paní ošetřovatelce, která ho rychle položila. Vyčerpaně jsem se opřela o polštáře.

„Nechápete, v jakém jste stavu, Annie,“ kárala mě sestra. „Neutrpěla jste jenom fyzickou újmu, ale taky psychickou. Takováhle věc může zbrzdit vaše uzdravení o několik měsíců.“

Pláč a duševní agónie způsobily, že jsem měla pocit, jako bych v hrudi měla místo srdce těžkou cihlu. Náhle jsem nemohla dýchat. Cítila jsem, jak se mi krev vytratila z tváří. Pokoj se se mnou začal točit. Poslední věc, kterou jsem slyšela, byl výkřik paní Broadfieldové: „Doktore!“

Potom jsem se propadla do temnoty.

Doktorovy příkazy

MĚLA JSEM POCIT, JAKO BYCH SE PROPADALA dlouhým, temným tunelem, ale na konci jsem spatřila světlo. Stále víc se přibližovalo a brzy jsem uslyšela hlasy. Nejdříve to znělo jako šepot mnoha lidí, jenž posléze zesílil, takže připomínal stovky bzučících much za horkého letního dne. Potom se bzukot proměnil ve slova a já jsem prolétla dnem tunelu do jasného světla.

Mrkala jsem, protože jsem měla do obličeje namířeno ostré světlo.

„Už přichází k sobě,“ řekl někdo a ostré světlo se odklonilo do strany. Dívala jsem se do znepokojených oříškových očí doktora Malisoffa.

„Tak co, jak se máme, Annie?“

Rty jsem měla tak suché, až jsem se obávala, že si o ně odřu špičku jazyka. Těžce jsem polkla. „Co se stalo?“

Znovu jsem zamrkala a otočila se. Uviděla jsem paní Broadfieldovou, jak hovoří s asistentem doktora Malisoffa. Kroutila hlavou a vzrušeně gestikulovala. Evidentně doktoru Carsonovi vysvětlovala, co se mi stalo. Nikdy jsem ji neviděla tak vyvedenou z míry.

„No, Annie, částečně je to moje vina. Měl jsem vám vysvětlit, že jste psychicky oslabená. Soustředili jsme se pouze na tělesné problémy, zatímco vaše zranění vás hluboce zasáhla i po duševní stránce.“

Sundal z mého čela studený obklad a podal jej paní Broadfieldové. Sedl si na postel a vzal mi ruku do dlaní.

„Pamatujete se, jak jste se zeptala, jestli to je všechno, co se vám stalo, a já jsem se smál?“ Kývla jsem. „Neměl jsem se smát.

Měl jsem vám říct, že máte i psychická zranění. Možná bychom tím tomuhle dokázali předejít.“

„Ale co se stalo? Pamatuju si jenom takovou tíhu na prsou a…

„Ztratila jste vědomí následkem citového vypětí. Jde o to, Annie, že jste si neuvědomila, jak jste oslabená, protože tady máte relativní pohodlí a je o vás dobře postaráno. Ale pravda je, že zranění vás poznamenalo ve více směrech. Stejně jako jste si poranila kůži a způsobila modřiny, máte pošramocené i vaše pocity a myšlenky. Určitě jste slyšela někoho říkat: ‚Ten má hroší kůži.‘ Je to tak?“ Přikývla jsem. „No, není to tak hloupé, jak se může zdát. My si své emoce a mysl chráníme mnoha způsoby. Váš ochranný mechanismus byl vážně poškozen. Takže se snadno rozčílíte, jste zranitelná a mnohem víc vystavená vnějším vlivům. Rozumíte?“

„Myslím, že ano.“

„To je dobře.“

„Teď máme hlavně obavy, aby se vaše fyzické zotavení nezpomalilo nebo dokonce nezastavilo, pokud budete trpět psychicky. Obě části jsou spolu těsně spojené. Člověk nemůže být fyzicky zdravý, není-li psychicky v pořádku. Tady jsem to trochu zanedbal. Měl jsem vás víc chránit, aspoň do doby, než budete silnější a budete mít ‚hroši kůži. To právě teď musíme udělat.“

„Co to znamená?“ Trochu mi to nahnalo strach. Myslela jsem si, že právě po psychické stránce to zvládám docela dobře. Kdo by přestál takovou tragédii, při které mi zahynuli oba rodiče, ochrnula jsem a celý život jsem najednou měla vzhůru nohama? Měla jsem chuť celý den plakat a naříkat, ale zadržovala jsem slzy, aby ostatním v mé přítomnosti nebylo nepříjemně. A přesto mi tady doktor říká, že jsem citová troska. Bylo to, jako by stačilo podívat se do zrcadla, abych se uviděla zlomená a zničená. Při té myšlence jsem se otřásla.

„Paní Broadfieldová mi pověděla o vašich návštěvách a telefonátech.“ Nakrčil čelo, takže mu na něm vyvstaly vrásky. Posléze zavrtěl hlavou. „Budeme to muset na čas omezit, abychom vás mohli chránit. Vím, že ze začátku vám to nebude milé, ale musíte nám důvěřovat a nechat nás dělat, co je pro vás nejlepší, abyste se zcela uzdravila a mohla se co nejrychleji vrátit k normálnímu životu.“

„Neměla jsem tolik návštěv… jenom Tonyho, Draka a tetu Fanny s Lukem. On jediný mi volal,“ protestovala jsem.

Otočil se k ošetřovatelce, která zakroutila hlavou, jako kdybych blábolila nesmysly.

„Nezáleží na tom, kolik lidí vás chodí navštěvovat nebo vám volá. Jde o to, co to s vámi dělá,“ vysvětloval doktor trpělivě. „Máte ale velké štěstí. Můžete dokončit léčbu v místě, které je stejně dobré jako sanatorium. Budete v krásném prostředí, chráněná před všemi rušivými vlivy. Vaše tělo i mysl budou mít šanci se zahojit mnohem rychleji, než kdybyste se musela zaobírat problémy a pocity lidí okolo.“

Poklepal mě po ruce a vstal.

„Mám vaši důvěru a spolupráci, Annie?“

„Ano,“ odpověděla jsem tak tenkým hláskem, že připomínal malou holčičku. Možná má pravdu. Třeba se ze mě stalo opět dítě. Vrátila jsem se do doby, kdy mě i drobnosti rozplakaly a naplnily mi srdce lítostí. Nyní jsem však neměla matku ani otce, kteří by mi poskytli útěchu.

„Dobře.“

„Znamená to, že budu muset zůstat déle v nemocnici?“

„Uvidíme.“

„Jak jí je?“ ozval se Tony ode dveří. Zvedla jsem hlavu. Obličej měl zarudlý, šedé vlasy rozcuchané a tmavomodrý dvouřadový oblek zmačkaný. Vypadal, jako by celou cestu běžel.

„Už je jí dobře,“ ujistil ho doktor Malisoff. „Nebylo třeba, abyste sem hned chodil, pane Tattertone.“ Rychle obrátil pohled na paní Broadfieldovou, která se zabývala ručníky.

„Díkybohu,“ vydechl Tony a běžel k mé posteli. „Myslel jsem… co se stalo?“

„Nervové vyčerpání. Právě jsme si s Annie o tom promluvili a ona teď chápe, co musíme udělat, viďte, Annie?“ Kývla jsem. Doktor mě znovu poklepal po ruce a obrátil se k odchodu.

„Moment,“ zavolal na něj Tony a vyšel s ním z pokoje. Slyšela jsem, jak spolu tlumeně hovoří na chodbě. Paní Broadfieldová mi upravila pokrývku a naklepala polštář. Vypadala přísně a zabodávala do mě pichlavé oči.

„Vám za to nikdo nemůže dávat vinu, viďte?“ zeptala jsem se, protože jsem si myslela, že jí to dělá starosti.

„Mně? Proč by mi měl někdo dávat vinu? Nemohla jsem vám určovat návštěvní hodiny ani odpojit telefon.“

„Jen mě napadlo –“

„Ale ne, Annie. Teď mi aspoň všichni dají za pravdu.“ Tváří jí přelétl úsměv zadostiučinění, takže vypadala jako nadutá kočka ukládající se k spánku na pohodlném gauči.

Za chvíli se vrátil Tony a přišel k mé posteli.

„Opravdu se teď cítíš líp?“

„Opravdu, Tony.“

Vypadal ustaraně, s hlubokými vráskami na čele a ztemnělýma očima.

„Byl jsem taky lehkomyslný. Měl jsem si uvědomit…“

„Nemá cenu, aby se teď každý obviňoval. Je to pryč,“ prohlásila jsem. „Zapomeňte na to.“

„Kdepak, na to hned tak nezapomeneme. Doktor mi řekl všechno, o čem jste mluvili. Souhlasím s ním. Teď platí nové příkazy.“

„Jaký příkazy?“

Pokynul paní Broadfieldové, která šla přímo k telefonu a odpojila ho.

„Můj telefon!“ protestovala jsem.

„Žádné telefonáty na nějakou dobu. Doktor to přikázal.“

„Ale Luke mi má volat hned po maturitě, aby mi řekl, jak dopadl jeho proslov,“ zděsila jsem se.

„Až odsud půjdu, zastavím se hned v ústředně a řeknu jim, aby všechny hovory pro tebe přepojili do mé kanceláře, kde je můžu vzít já nebo Drake. Všechny novinky ti hned přijdu říct. Slibuju ti to a ty víš, že své sliby plním, viď?“

Odvrátila jsem pohled. Luke z toho bude mít špatný pocit. Věděla jsem, jak je pro něj důležité se mnou hned po maturitě mluvit. Potlačovala jsem slzy a srdce mi začalo prudce bušit. Ale vzpomněla jsem si na přednášku doktora Malisoffa. Musím si vytvořit hroší kůži, nebo zpomalím svoje uzdravení. Aspoň na krátkou dobu musím podstoupit nějaké oběti.

„Snažíme se pro tebe dělat to nejlepší, Annie. Jsou to pokyny nejlepších doktorů a ošetřovatelek, jaké můžeš mít. Věř mi, prosím tě.“

„Věřím vám, Tony. Jenom je mi líto Luka.“

Tony se na mě díval s porozuměním a náklonností. „Vím, co uděláme. Hned teď mu pošlu blahopřejný telegram. Zvedne ti to náladu?“

„Ach, ano, Tony. To je výborný nápad,“ souhlasila jsem nadšeně.

„A… a osobně mu zavolám a řeknu mu, že jsi v pořádku, ale že doktor nařídil, že musíš mít klid a nic tě nesmí rušit,“ pokračoval.

„Prosím vás, řekněte mu, aby si nevyčítal, že mi volal.“

„Jistěže mu to řeknu. A když se mi bude zdát, že mi nevěří, požádám doktora, aby mu taky zatelefonoval,“ nabídl se s mírným úsměvem.

„Udělal byste to?“

„Annie,“ zvážněl, „udělám všechno, co je v mé moci, abych ti pomohl postavit se zase na nohy a být šťastná. Vím, že to bude těžké, protože jsi ztratila lidi, které jsi měla ráda ze všeho nejvíc na světě, ale jediné, co po tobě žádám, je, abys mi poskytla příležitost ti je aspoň z malé části nahradit. Dovolíš mi to?“

„Ano,“ řekla jsem tiše. Zapůsobila na mě intenzita jeho pohledu a odhodlání v hlase. Byl to stejný hlas, který matku prosil o odpuštění? Jak ho mohla nevyslyšet?

„Děkuju. No, teď tě nechám odpočívat, ale večer zase přijdu,“ slíbil.

Sklonil se a políbil mě na čelo.

„Drake taky čeká na zprávy o tobě.“

„Pozdravujte ho ode mě.“

„Budu. Je velice schopný. Bude z něj dobrý vedoucí pracovník, protože je sebejistý a ambiciózní. V něčem mi připomíná mě, když jsem byl v jeho věku,“ dodal s nádechem pýchy. Paní Broadfieldová doprovodila Tonyho ven a tiše za sebou zavřela dveře.

Žádné telefonáty, žádné návštěvy. No co, bude to jen na chvíli, pomyslela jsem si, a brzy budu stejně na Farthy. Možná že kouzlo, které tam sídlí, jak jsme si s Lukem vždy představovali, mi pomůže uspíšit moje uzdravení.

Paní Broadfieldová se proměnila v pevnost. Předpokládala jsem, že tak plní doktorovy příkazy. Dokonce i uklízečky se ke mně nedostaly bez jejího povolení. Většinou byly nyní dveře mého pokoje zavřené. Nesnášela jsem všechna tato opatření. Kdykoliv jsem byla o samotě, oplakávala jsem rodiče. Když mě sestra našla v slzách, pokárala mě s varováním, že si způsobím další nervový kolaps. Ale nemohla jsem tomu zabránit. Před očima jsem měla stále matčin nádherný úsměv, který už nikdy neuvidím. Vybavovala jsem si otcův hřejivý smích, který už nikdy neuslyším.

Jak Tony slíbil, příští den přišel do nemocnice hned po rozhovoru s Lukem, aby mi vypověděl maturitní události.

„Počasí bylo perfektní, ani mráček na obloze. Říkal, že když ho představili a zaujal místo na podiu, publikum hned ztichlo. Chtěl, abych ti nezapomněl říct, že když skončil, všichni vstali a tleskali.“ Usmál se. „Jeho matka prý vyskočila první, ale každý ji hned následoval. A všichni se ptali na tebe.“

„Ach, Tony, mám tak špatný pocit, že mi nemohl zavolat,“ naříkala jsem.

„Ne, ne. Úplně to chápe. Je to milý chlapec. Záleží mu jen na tvém uzdravení. Opakovaně mě žádal, abych ti řekl, že si o něj nemáš dělat starosti. Hlavně aby ses co nejdřív uzdravila.“ Vtom se mu obličej rozzářil jako pochodeň. Vstal a slavnostně oznámil: „A nyní zpráva, na kterou čekáš. Doktor Malisoff podepsal tvoje propuštění. Zítra ráno tě odvezu na Farthy.“

„Opravdu?“ Ta novina mě vzrušila a zároveň rozesmutnila. Konečně uvidím Farthinggalské sídlo, o kterém jsem snila celý život, můj pohádkový zámek. Avšak nyní tam jedu zahalena smutkem. Nejedou tam se mnou moji rodiče a nebudu moct sama vystoupit po dlouhém schodišti a projít klenutou bránou. Budou mě tam muset vynést coby ochrnutého sirotka.

„Proč jsi tak smutná?“ Úsměv mu pohasl.

„Jen jsem myslela na rodiče, jak by bylo krásný, kdybysme do Farthinggalu jeli všichni společně.“

„Ano.“ Do očí se mu opět vkradl onen nepřítomný výraz. „To by bylo krásné. No nic,“ vrátil se rychle do reality, „pořídil jsem ti ten nejpohodlnější invalidní vozík. Pošlou ho sem dnes odpoledne a paní Broadfieldová tě s ním naučí zacházet.“

„Děkuju vám, Tony. Děkuju vám za všechno, co pro mě děláte.“

„Už jsem ti řekl, jak mi máš poděkovat – co nejdřív se uzdravit.“

„Zkusím to.“

„Takže zítra začneš svou cestu zpátky ke zdraví a štěstí.“

Naklonil se, aby mě políbil na tvář, ale než se jeho rty dotkly mé pokožky, zastavil se a zhluboka se nadýchl.

„Cítím jasmín. No, ve Farty jich máme litry.“ Jeho polibek trval déle, než jsem čekala. Napřímil se a shlížel na mě tím nejintenzivnějším pohledem, jaký jsem kdy viděla. „Na Farthy tě čeká spousta věcí, ze kterých se budeš moct těšit, a hodně jich zdědíš.“

„Nemůžu se dočkat, až ho uvidím.“

Asi za hodinu po jeho odchodu přivezli vozík. Tony ho nechal ovázat širokou růžovou stuhou. Paní Broadfieldová ji rychle sundala a vozík rozložila. Měl nablýskaná chromovaná opěradla a hnědé kožené sedadlo. Dokonce stupačky na nohy byly polstrované.

„Pan Tatterton ho musel nechat vyrobit na zakázku,“ poznamenala. „Nikdy jsem takový vozík neviděla.“

Postavila ho vedle postele a já jsem si poprvé zkusila, jaké to je být ráno zvednutá z postele a usazená do křesla.

Nejdřív mě zvedla do sedu, potom ze mě stáhla pokrývku. Přehodila mi nohy přes okraj postele, takže mi volně visely dolů. Připadalo mi, že mi nepatří, protože jsem je vůbec necítila.

Poté mě vzala v podpaží a nadzvedla mě, abych mohla sklouznout z pelesti na vozík, jehož pravé opěradlo bylo sklopené. Přivedlo mě to do rozpaků. Cítila jsem se jako bezmocné dítě. Nedělalo mi dobře být na někom závislá, ale nemohla jsem s tím nic dělat.

Když jsem seděla, nastavila opěradlo do správné polohy a upravila stupačky, abych se o ně mohla nohama bezpečně opřít.

„Tahle malá páka vozík zabrzdí. Nemusíte moc tlačit, aby se rozjel. Jenom se jemně, pomalu odrážejte od kol a pojede skoro sám. Když budete chtít zatočit, chytněte tenhle kovový rám. Teď si to vyzkoušejte,“ vybídla mě a já jsem se rozjela po pokoji.

Jak jsem si přála, aby se mnou byl Drake nebo Luke. Toužila jsem po jejich povzbuzení. Drake by řekl, že vypadám jako holčička na své první koloběžce. Luke by se také snažil říct něco humorného, ačkoliv jeho oči by prozrazovaly smutek. Paní Broadfieldová mě pozorovala a udělovala rady. Po chvíli usoudila, že jsem toho měla dost. Dovezla mě zpátky k posteli a opět uložila. Potom odstavila vozík stranou a odešla, aby se mi postarala o večeři.

Ležela jsem tam, dívala se na vozík a uvědomila si, že se s ním budu muset spřátelit. Ačkoliv se Tony snažil zařídit, aby vypadal jako obyčejná, pohodlná židle, nemohl zakrýt jeho skutečný účel. Byla jsem invalida odsouzený k závislosti na jiných lidech a mechanických pomůckách a nemohly to změnit žádné peníze či dostupná pomoc na světě. Mohla jsem to změnit pouze sama a byla jsem odhodlaná toho dosáhnout.

Příští den kolem mě panovalo takové vzrušení, že paní Broadfieldová málem zavřela dveře, aby mě držela v izolaci až do mého odjezdu. Nemocniční sestry, které se často zastavily na kus řeči nebo si vypůjčit časopisy, se přišly rozloučit a popřát mi hodně štěstí. Přišli také někteří zřízenci a uklízečky.

Předešlý večer mi Tony přinesl krabici se světle fialovými šaty. Ačkoliv vypadaly jako nové, všimla jsem si, že takový střih se nosil před pětadvaceti či třiceti lety.

„Patřily tvé matce,“ vysvětloval. „Koupil jsem jí je, když šla studovat do Winterhavenu. Máš asi tak stejnou velikost, jakou měla tehdy ona. Líbí se ti?“

„Jsou to krásný šaty, Tony. Dneska sice holky takový šaty nenosí, ale protože patřily matce…“

„Vypadala v nich nádherně a ty určitě nechceš podléhat výstřelkům poslední módy, Annie. Krásné věci čas neovlivní. Většina mladých dívek si to neuvědomuje. Jsou otroky měnící se módy a reklam. Jsem si jistý, že jsi zdědila matčin rozumný přístup a že oceníš styl, který přetrvá věčně.

Nevěděla jsem, co mám říct. Matka vždycky chtěla, aby mi to slušelo, ale dovolila mi vybírat si oblečení podle svého. Nikdy se nepokusila mi vnucovat vlastní vkus. Otec mě rád viděl ve volných tričkách a džínách. Někdy mi říkal „slečna BeBop“.

Do jisté míry měl však Tony pravdu. Bavilo mě hezky se oblékat asi víc než většinu děvčat mého věku. To jsem zdědila po matce.

„Přinesl jsem je, aby sis je zítra oblékla, protože to je významný den, kdy tě pustí z nemocnice a vrátíš se na Farthy.“

„Vrátím?“

„Myslím tím, že se tam vrátíš se mnou,“ opravil se rychle. „Kromě toho, když si oblékneš něco po matce, přinese ti to štěstí.“

Nepotřebovala jsem dál přesvědčovat. Ráno mi paní Broadfieldová pomohla šaty obléknout a dovezla mě před zrcadlo nad umyvadlem v mém nemocničním pokoji. Viděla jsem se jenom do pasu, ale všimla jsem si, že v těch šatech se podobám matce. Sestra mi také pomohla s účesem. Vykartáčovala jsem si vlasy tak, jak je mívala matka na fotografiích z dřívější doby. Ačkoliv je měla o odstín tmavší, byly stejné kvality a v podobném účesu jsme vypadaly skoro jako dvojčata.

Když přišel Tony a pohlédl na mě, obličej se mu rozsvítil. Viděla jsem, jak se do mě vpíjí očima. Díval se na mě beze slova tak dlouho, až mi začalo být nepříjemně. „Jsem hotová, Tony,“ řekla jsem, abych přerušila jeho zaujetí.

V mžiku zpozorněl. „Jistě, jistě, Annie. Už jdeme.“ Zářil jako nikdy předtím. Vypadal o mnoho let mladší, možná i proto, že měl na sobě letní světlemodrý oblek, který zdůrazňoval modř jeho očí. Občasná bledost kolem očí byla tatam. Tváře měl růžové, vlasy hustší a lesklejší. Paní Broadfieldová mě vyvezla na chodbu a zamířila k výtahu. Tony šel vedle nás. Po cestě mi sestry znovu přály hodně štěstí a mávaly mi.

Slyšela jsem tep srdce v uších. Ačkoliv nejhorší bolest z nehody na winnerrowské silnici pominula, otcův hlas volající mé jméno stále přetrvával.

Od výtahu jsem ještě jednou pohlédla na nemocniční chodbu. Sestry i lékaři se vrátili ke svým povinnostem. Byla jsem jen další odškrtnuté jméno, další uložená karta. Těsně předtím, než se dveře výtahu zavřely, jsem si na něco vzpomněla.

„Moje blahopřání! Nechali jsme je na stěně!“

„Blahopřání? Aha, ty k brzkému uzdravení. Nedělej si starosti. Nechám je přivézt na Farthy,“ slíbil Tony. Přesto jsem byla smutná, že jsem na ně zapomněla. Přání od Luka a Draka… náhle jsem si uvědomila, s sebou nemám nic z Winnerrow, nic od Luka.

Dveře výtahu se znovu otevřely. Venku na nás čekala limuzína.

„Annie, to je můj řidič Miles. Dobře znal tvou matku,“ představil mi ho Tony s pohledem upřeným na Milese.

„Rád vás poznávám, slečno Annie. Těší mě, že vás propustili z nemocnice,“ řekl Miles a smekl čepici. Všimla jsem si úsměvu v jeho očích i na rtech. Byl to úsměv štěstí a uznání. Byla jsem si jistá, že jsem mu připomněla matku.

„Děkuju vám, Milesi.“

Otevřel zadní dveře. Paní Broadfieldová potom řídila můj přesun z vozíku do auta. Tony při tom pomáhal. Nasedl do auta první, převzal mě od sestry, pevně mě přitiskl k hrudi a jemně usadil na sedadlo. Rty se přitom otřel o mou tvář. Překvapilo mě, jak těsně mě držel. Měla jsem dojem, že mě snad nikdy nepustí. Nakonec se odtáhl a nařídil Milesovi, aby složil křeslo a uložil ho do kufru. Paní Broadfieldová si k nám přisedla dozadu, Miles nastartoval a vyrazili jsme na cestu na Farthinggalské panství. Byla jsem přesvědčena, že na ni nikdy nezapomenu.

Překročeni prahu

PANÍ BROADFIELDOVÁ S TONYM MĚ USADILI na semišové zadní sedadlo k oknu, abych mohla pozorovat krajinu. Obloha vypadala beznadějně zatažená, ale znenadání mezi mraky vykouklo slunce a objevil se kus jasně modré oblohy, jež mi připomněla líné dny pozdního léta ve Winnerrow. Možná se Bůh přece jenom rozhodl mi poskytnout trochu světla.

Když jsem se ohlédla, uviděla jsem, jak mohutná je Boston Memoriál ve srovnání s winnerrowskou nemocnicí. Projeli jsme částí centra Bostonu, až jsme se dostali na výpadovku vedoucí k Farthinggalskému panství. Po chvíli zmizely řady domků a vystřídaly je lesy a zelené louky, mezi nimiž se čas od času objevovala osamělá stavení.

„Sedí se ti pohodlně?“ zeptal se Tony. Urovnal polštář, který mi paní Broadfieldová strčila za záda.

„Ano.“

Ke spokojenosti mi stačilo dívat se z okna a pozorovat ubíhající krajinu.

„Pamatuju se na den, kdy jsme s Jillian poprvé vyzvedli tvou matku na letišti a vezli ji na Farthy. Vypadala zrovna jako ty, mladá a nevinná a tak dychtivá a zvídavá. Věděl jsem, že je nervózní. Jillian, tvoje prababička, si neuvědomila, že Heaven má u nás bydlet natrvalo. Myslela si, že přijela jenom na krátkou návštěvu.“

Zasmál se. „Jillian záleželo jen na tom, aby vypadala mladě a aby ji všichni považovali za mladou, takže chtěla – ne, požadovala, aby jí tvoje matka říkala Jillian, ne babičko.“

„Mámu to dost zlobilo.“

„Nedala to najevo. Byla to velmi moudrá a krásná dívka, i v tak mladém věku.“ Tony mlčky hleděl z okna, ztracený v myšlenkách. Po chvíli vzdychl. „Brzy tam budeme. Otoč hlavu doprava a počkej, až se objeví díra mezi stromy. Tak se ti naskytne první pohled na Farthinggalské panství, který se jen tak nezapomíná.“

„Jak staré je Farthy?“ zajímala jsem se.

„Postavil ho můj pra-pra-pradědeček v roce 1850, ale nedej se jeho stářím oklamat. Je to velkolepé sídlo, zařízené luxusně jako nejmodernější domy. Dostal jsem nabídky od mnoha filmových hvězd a podnikatelů.“

„Prodal byste ho?“

„Za žádnou cenu. Je mojí součástí stejně jako… jako moje jméno. Když jsem byl malý, nikde na světě neexistovalo tak krásné místo jako můj domov. V sedmi mě poslali do Etonu, protože můj otec si myslel, že Angličané toho vědí o disciplině víc než soukromé školy v Americe. Od prvního dne se mi strašně stýskalo. Někdy jsem zavřel oči a představoval si, že cítím smrky a borovice a vůni moře.“ Zavřel oči, jako kdyby vdechoval blahodárný vzduch Farthinggalu přímo v limuzíně, ve které bylo cítit pouze pach kůže.

Auto zpomalilo a zahnulo na soukromou příjezdovou cestu. Nad sebou jsem uviděla onu bájnou tepanou bránu ozdobenou nápisem FARTHINGGALSKÉ SÍDLO. Mezi kovovými listy vykukovali skřítci, duchové a víly.

„Je to skoro tak velký, jak jsme si s Lukem mysleli,“ vzdychla jsem.

„Prosím?“

„Často jsme s Lukem hráli takovou hru, kdy jsme si představovali, jak Farthinggale vypadá.“

„Brzy to poznáš na vlastní oči.“

Zdálo se, že cesta k domu nikdy neskončí, ale náhle se před námi vynořil obrovský dům ze šedého kamene. Skutečně připomínal zámek. Červená střecha se vypínala nad stromy a byly tam věžičky a malé červené můstky… stejné jako na plaketě, kterou mi dal Luke.

Při pozornějším pohledu jsem však zjistila, že se sídlo od našich snů a fantazií v mnohém liší. Bohužel, Drakův popis byl přesnější.

Pozemek byl zjevně zanedbaný, keře přerostlé a květinové záhony plné plevele.

Dům svou velikostí skutečně vyrážel dech, ale působil dojmem, že v něm léta nikdo nežil. Dřevěné rámy a obklady byly oprýskané. Budova vypadala studená, okna byla temná a závěsy zatažené jako víčka umírající staré ženy.

Když těžkými mraky prokouklo slunce, průčelí vypadalo ponuře. Náhle jsem dostala strach. Zamrazilo mě a zavalil mě pocit osamělosti. Ovinula jsem si paže kolem těla. Tady budu potřebovat veškeré teplo, které najdu, pomyslela jsem si.

Tony se však široce usmíval a ve tváři měl vzrušení. Nejevil nejmenší známky zahanbení kvůli neudržovanému pozemku a sešlému domu. Jako kdyby to vůbec neviděl. Podívala jsem se na paní Broadfieldovou, jestli je překvapená jako já, ale ta seděla s kamenným výrazem.

„K Farthy patří mnoho akrů pozemků,“ vysvětloval Tony pyšně. „Je to jedna z neúrodnějších půd v téhle oblasti. Máme také soukromou pláž. Až budeš chtít, povozím tě okolo a ukážu ti naše stáje, bazén, tenisové kurty, altán… všechno,“ sliboval. „A musíš to považovat za své. Nikdy se tu nesmíš cítit jako host. Jsi mnohem víc než to,“ prohlásil, zatímco Miles zastavil před hlavním vchodem.

Paní Broadfieldová rychle vystoupila a čekala, až Miles vytáhne složený vozík z kufru. Podívala jsem se na schodiště vedoucí ke klenutým dveřím. I ty ztratily svou majestátnost. Dřevo bylo na jedné straně odštípnuté, jako kdyby je okousalo nějaké zvíře, jež se snažilo dostat dovnitř. Jak jimi mohl Tony každý den procházet a nenechat je opravit?

„Jsi tady!“ vykřikl Tony. „Skutečně jsi tady! No, tak co si o tom myslíš?“

„Já…,“ koktala jsem, protože jsem nevěděla, co mám říct. Byla jsem zklamaná, velmi zklamaná, že se můj snový zámek rozpadá, aniž by se o něj někdo staral.

„No, já vím, že to tady potřebuje trochu práce,“ přerušil mě, „a taky se do toho hned dám, teď když k tomu mám důvod.“ Upřel na mě vážný pohled. Na chvíli se mi zastavilo srdce. Něco ve mně, co jsem nedovedla pojmenovat, zazvonilo na poplach.

„Je to úžasný dům, a až to tady dáte do pořádku, vsadím se, že to bude vypadat jako v době, kdy jste byl malý kluk,“ řekla jsem s úsilím nedat najevo svoje obavy.

„Přesně tak. Právě tak chci, aby to vypadalo. Ach, věděl jsem, že to pochopíš, Annie. Jsem tak šťastný, že jsi tady.“

Paní Broadfieldová mi otevřela dveře. Mezitím s Milesem připravili vozík. Natáhla ruce dovnitř, aby mi pomohla.

„Já sám,“ nabídl se Tony a rychle obešel auto. Paní Broadfieldová ustoupila dozadu. Tony mě levou paží objal kolem pasu a pravou mi strčil pod stehna. Potom opatrně vycouval a vynesl mě z auta, jako bych byla… jako bych byla děcko, napadlo mě nejdřív, ale něco ve způsobu, jakým mě držel a usmíval se na mě, mi připomnělo spíš nevěstu, kterou má ženich přenést přes práh nového domova.

„Pane Tattertone?“ ozval se Miles, který byl stejně zvědavý jako já, kdy mě Tony konečně posadí do křesla.

„Cože? Aha, dobře.“

Jemně mě usadil a potom mě s Milesem zvedli i s vozíkem a vynesli po schodech nahoru k hlavnímu vchodu, ve kterém stál vysoký, štíhlý, šedovlasý muž s tmavě šedýma očima a světle šedou pletí, jež tvořila na čele a na krku malé varhánky.

„To je Curtis, můj věrný majordomus,“ oznámil Tony.

„Vítejte u nás,“ pozdravil mě Curtis, lehce se uklonil a ustoupil stranou, aby se mnou mohli zajet do domu.

Tony mě dovezl do haly s čínským kobercem na podlaze, který už evidentně něco pamatoval, protože byl místy prošlapaný až na dřevěnou podlahu. Jediný lustr vrhal chabé světlo na kamenné stěny. Potřeboval půl tuctu žárovek, ale byla v něm jen jedna. Zdi lemovaly portréty předků, zažloutlé přísné tváře mužů a žen z Nové Anglie. Obličeje žen byly stažené, jako kdyby z nich někdo vyžehlil úsměv, zatímco muži se snažili vypadat vážně, důležitě a důstojně, pevní jako skála, na které vybudovali svůj velkolepý dům.

„Časem ti to tady všechno ukážu,“ slíbil Tony, „ale nejdřív tě pohodlně ubytujeme v tvém pokoji. Určitě jsi i po tak krátké cestě unavená.“

„Jsem příliš vzrušená, než abych byla unavená, Tony. Nedělejte si o mě starosti.“

„Ale to je přesně to, co mám v úmyslu od teďka dělat, Annie: starat se o tebe. Jsi moje nová priorita číslo jedna. Tady je moje pracovna,“ pokračoval. „Nechám tě do ní jen nahlédnout, protože to není pohled pro ženské oči. Potřebuje důkladný úklid,“ přiznal se a klekl si, takže jeho rty se dotkly mého ušního lalůčku.

Ačkoliv jsme dovnitř nešli, viděla jsem, že nepřeháněl. Jediná lampa v rohu vrhala sporé světlo na rozlehlý mahagonový stůl a černá kožená křesla. Knihy v policích z tmavé borovice vypadaly zaprášené. Ve světle slunečních paprsků pronikajících záclonami tančily částečky prachu. Kdy naposledy někdo v této místnosti utřel prach nebo vyluxoval? napadlo mě. Tonyho stůl byl zarovnaný papíry. Jak na něm může něco najít?

„Teď když jsi přijela, samozřejmě to tady budu muset dát do pořádku. Ani by mě nenapadlo tě vozit dovnitř do toho nepořádku a špíny. Muži,“ dodal a znovu si klekl, „když žijí sami, mají tendenci takové drobnosti ignorovat. Ale to teď skončí… díkybohu to skončí,“ mumlal a otočil mě ke schodišti.

To mě naštěstí nezklamalo. Bylo stejné, jaké jsem si ho vysnila – dlouhé, elegantní mramorové schody s lesklou mahagonovou balustrádou. Pouhý pohled na ně ve mně vzbudil touhu se uzdravit, abych se po nich mohla ladně snášet jako princezna, jak jsme si to vždy představovali s Lukem, v dlouhých vlajících šatech, se zápěstími a hrdlem ozdobenými šperky a vykládanými hřebeny ve vlasech. Ach, jak jsem si přála, aby tu Luke se mnou byl a mohl to vidět.

„To schodiště je teď pro tebe bohužel překážka, ale doufejme, že ne nadlouho.“

Na cestě k němu jsem pohlédla napravo a uviděla velký obývací pokoj s klavírem, ve kterém byly na zdech a na stropě namalovány obrazy!

„Počkejte chvilku. To je nádherný obývák! Co to je za malby?“

Zasmál se a dovezl mě ke dveřím. Byla to velmi rozlehlá místnost s ošuntělými saténovými záclonami, které kdysi bývaly bílé, ale nyní vzhledem ke svému stáří a zažrané špíně vypadaly šedé. Některé kusy nábytku – sametový gauč, úzká pohovka a polstrované křeslo – zakrývaly přehozy z umělé hmoty, na kterých byl také usazený prach. Mramorové stolky, klavír, vázy… všechno vypadalo draze a elegantně, ale zanedbaně a zašle. Celý pokoj volal zoufale po pořádné očistě.

Vybledlé malby na stěnách a stropě byly nádherné. Zobrazovaly pohádkové scény – stinné lesy s pronikajícími paprsky slunce, klikaté stezky vedoucí k horám zahaleným v mlžném oparu, na kterých stály zámky, oblohu s létajícími ptáky a mužem na létajícím koberci. Napůl skrytý v mlze byl další tajemný zámek. Všechno světlo z pohádkové scenerie však zmizelo. Léty zanedbávání kresby zšedly a ztmavly, takže scény působily chmurným dojmem dávno mrtvých snů. Zachvěla jsem se.

„To všechno malovala tvoje prababička, Annie. Teď víš, po kom jsi zdědila svůj umělecký talent. Byla slavnou ilustrátorkou dětských knih.“

„Vážně?“

„Ano,“ potvrdil a oči mu zabloudily do dálky. „Tak jsem se s ní vlastně seznámil. Jednou, když mi bylo dvacet, jsem přišel domů z tenisu, podíval jsem se sem a uviděl na žebříku ty nejhezčí nohy na světě. Když to nádherný stvoření sestoupilo a spatřil jsem její tvář, vypadala neskutečně. Právě ona navrhla ty nástěnné malby. ‚Pohádkové prostředí pro krále hraček,‘ řekla mi tenkrát a já jsem po tom nápadu hned skočil.“ Zamrkal. „Taky mi to poskytlo důvod ji znovu vidět.“

„To je krásný romantický příběh,“ zvolala jsem. Potom jsem upřela oči na klavír.

„Kdo na něj hraje?“

„Prosím?“

„Vy hrajete na klavír, Tony?“

„Já? Ne. Můj bratr na něj kdysi hrával.“ Ohlédla jsem se na něj, protože najednou ztišil hlas. „Jmenoval se Troy,“ pokračoval, „a protože byl mezi námi velký věkový rozdíl a oba naši rodiče zemřeli, když mu byly sotva dva roky, byl jsem pro něj spíš jako otec než bratr. Moc rád hrál, hlavně Chopina. Zemřel už před dlouhou dobou.“

„Moje matka hrozně ráda poslouchala Chopina.“

„Ale?“

„A ten domeček, který má – hračku z Tattertonovy továrny… – který měla,“ opravila jsem se, „hraje kousek Chopinova nokturna, když zvednete střechu.“

„Opravdu? Domeček jako hračka, říkáš?“

„Ano, i s bludištěm.“

Otočila jsem se k němu, protože neodpověděl. Postavil se po straně mého vozíku, aby se se mnou mohl dívat na pokoj. Náhle zaostřil nepřítomný pohled na mě a jeho výraz se změnil. Přimhouřil oči a rty se mu lehce chvěly.

„Tony?“

„Ach, promiň. Trochu jsem se zasnil. Vzpomínal jsem na bratra,“ usmál se.

„Musíte mi o něm vyprávět, ano?“

„Jistě.“

„Jedině vy mi můžete všechno říct, Tony,“ řekla jsem s pocitem, že konečně nastal pravý čas. „Chci se dozvědět všechno o svý rodině – o prababičce, babičce a co si pamatujete o mý matce, když tady žila.“

„Jestli to udělám, brzy mě budeš mít dost.“

„Ne. Chci to všechno vědět. A Tony,“ dodala jsem s odhodlaným pohledem, „chci se taky konečně dozvědět, proč jste se přestali s matkou stýkat. Slibujete, že mi to povíte, i když to třeba bude nepříjemný?“

„Slibuju. A ty už víš, že své sliby plním. Ale prosím tě, aspoň na chvíli bych se chtěl vyhnout všem nepříjemnostem, aby ses mohla co nejdřív uzdravit.“

„Jestli svůj slib splníte, počkám.“

„Dobře. A teď,“ začal veseleji, „ti ukážu tvůj pokoj.“

Paní Broadfieldová šla nahoru před námi, aby pro mě vše připravila. Miles trpělivě čekal v pozadí. Tony mu dal znamení, aby mu pomohl zvednout vozík. Poté mě opatrně nesli po nádherném mramorovém schodišti, takže jsem se cítila jako nějaká stará královna-vdova, která se vrací do svého paláce.

„Jsem vám hrozně na obtíž,“ poznamenala jsem, když jsem si všimla jejich namáhavého výrazu.

„Nesmysl. Oba s Milesem potřebujeme trochu tělocviku, co, Milesi?“

„Vůbec mi to nevadí, slečno Annie. Rád to pro vás kdykoli udělám.“

Postavili mě na podlahu. Pohlédla jsem do chodeb, které se rozbíhaly oběma směry a zdály se být kilometry dlouhé. Tony se mnou zatočil doleva.

„Mám pro tebe velké překvapení. Pokoj, ve kterém budeš bydlet, patřil tvé babičce a potom tvé matce. A teď,“ zajel se mnou k dvojitým dveřím, „je tvůj!“

Položil ruku na mou. „Věděl jsem, že jednou to tak bude.“

Rychle jsem se na něj podívala. Upíral na mě pohled a jeho oči jako by vysílaly mlčenlivě vzkazy. Vypadal tak odhodlaně, tak uspokojeně, že jsem na okamžik pocítila strach. Někdy jsem měla pocit, že Tony mi už před dlouhou dobou naplánoval celý život.

Srdce mi bušilo, jako se třepotají křídla vyplašeného kanárka, který váhá, zdali má vlézt do zlaté klece, kde by byl dobře opatrován, krmen a milován, ale který také ví, že jakmile do ní vstoupí, dvířka se zavřou a navěky se bude dívat na svět zlatými mřížemi.

Co má dělat? Co mám dělat já?

Tony se mnou rychle vjel dovnitř, jako by vycítil moje obavy.

Matčin pokoj

TONY MÉ PROVEZL ŠIROKÝMI, DVOJKŘÍDLÝMI dveřmi do první místnosti dvoupokojového apartmá. Sluneční světlo pronikající záclonami slonovinové barvy bylo lomené a bledé a propůjčovalo tak místnosti přídech neskutečnosti. Stejně jako obývací pokoj pod námi i tento připomínal spíš muzeum než prostor k obývání. Stěny pokrývala hedvábná tkanina barvy slonoviny s jemnými orientálními vzory v odstínech zelené, fialové a modré.

Služebná v zelené uniformě a bílé krajkové zástěře právě odstraňovala plastikové obaly ze dvou malých pohovek, které byly potažené stejnou látkou jako zdi. Naklepala modré polštáře ladící s čínským kobercem. Protože paní Averyová u nás pracovala tak dlouho, myslela jsem si, že služebné jsou vždycky starší, takže mě překvapilo, že na Farthy pracuje tak mladá žena. Nevypadala na víc než na třicet. Tony ji představil.

„To je Millie Thomasova, tvoje osobní služebná.“

Mile se na mě usmála. Dívala se na mě nepříliš hezká žena s nevýraznýma hnědýma očima, kulatou bradou a naducanými tvářemi. Pomyslela jsem si, že její zavalitá postava, malá ňadra a boky tak široké, že vypadala jako kostelní zvon, ji odsoudily k práci domácí služky, která neustále uklízí a leští cizí domy.

„Ráda vás poznávám, slečno.“ Udělala malé pukrle a otočila se k Tonymu. „Ložnici už mám hotovou a zrovna jsem se chystala uložit tyhle povlaky.“

„Výborně. Děkuju vám, Millie. Pojďme si prohlédnout ložnici,“ řekl Tony a dovezl mě na práh druhé místnosti, abych si ji mohla dobře prohlédnout. Slyšela jsem, jak paní Broadfieldová připravuje věci v koupelně.

Pokoušela jsem si představit, jak se asi cítila matka, když pokoj poprvé uviděla. Předtím žila s Calem a Kitty Dennisonovými, kteří za ni otci zaplatili pět set dolarů.

Většinu života prožila v nesmírné bídě v chatrči v horách Willies, potom bydlela s oním podivným manželským párem a náhle přijela do tohoto sídla, kde ji uvedli do nádherného apartmá. Musela se zastavit ve dveřích jako já a okouzlenýma očima si prohlížet pěknou postel s baldachýnem z modrého hedvábí lemovaného slonovinovou krajkou, modrou saténovou lenošku, křišťálové lustry, dlouhý toaletní stolek s velkým zrcadlem a tři židle, které se hodily ke gauči a pohovce v obývacím pokoji.

Pokoj vypadal, jako by na něj nikdo nesáhl od doby, kdy matka odjela. Na toaletním stolku stály či ležely fotografie ve stříbrných rámech. Po straně byl položený kartáč na vlasy. Pod židlí u stolku se povalovaly vínové sametové pantofle, které ladily s županem, jenž mi Tony přinesl do nemocnice. Byl to nový župan nebo ho vzal z těchto skříní?

Ucítila jsem slabý zápach zatuchliny, jako kdyby byly dveře a okna celé roky zavřené. Všude byly umístěny čerstvé květiny, jejichž vůně osvěžovala vzduch.

Skříně plné šatů, z nichž některé byly v igelitových obalech. Všimla jsem si také několika tuctů párů bot. Tony si uvědomil, co upoutalo můj pohled.

„Některé šaty patřily tvé matce a některé tvé babičce. Měly neuvěřitelně podobnou postavu. Ty máš taky stejnou velikost. Nebudeš si muset pro nic posílat. Tenhle obrovský šatník tady čeká jen na tebe.“

„Ale Tony, některý věci už musí být z módy.“

„To bys ses divila. Všiml jsem si, že hodně starých stylů se vrací. Proč by to všechno mělo přijít nazmar?“

Paní Broadfieldová vyšla z koupelny a stáhla přikrývku z postele.

„Chtěl jsem nechat přivézt nemocniční postel,“ vysvětloval Tony, „ale myslel jsem, že tahle bude pohodlnější a příjemnější. Máme rezervní polštáře, nemocniční stolek a polštář s polstrovanými opěradly, když si budeš chtít číst vsedě.“

„Nechci si jít hned lehnout!“ vzpírala jsem se. „Dovezte mě k oknu, abych se mohla podívat ven, prosím, Tony.“

„Měla by si trochu odpočinout,“ radila ošetřovatelka. „Neuvědomuje si, jak únavná je taková cesta, když ji zrovna propustili z nemocnice.“

„Aspoň chvilku, prosím,“ žadonila jsem.

„Tak mi dovolte jí aspoň ukázat vyhlídku z okna.“

Paní Broadfieldová si založila ruce pod mohutným poprsím a vyčkávala. Tony mě zavezl k oknu a roztáhl závěsy, abych měla výhled po okolí. Nalevo jsem uviděla dobrou polovinu bludiště. Dokonce i v odpoledním slunci vypadaly jeho stezky temné, záhadné a nebezpečné. Po pravé straně jsem dohlédla až za vjezd do Farthinggalu. V dálce jsem rozeznala rodinný hřbitov, kde se tyčil pomník, jenž bezpochyby patřil mým rodičům.

Na chvíli jsem nebyla schopna slova. Znovu mě zalila bolest a cítila jsem se ztracená, bezmocná, ochromená žalem. Potom jsem se zhluboka nadechla, odehnala smutné myšlenky a ještě víc se naklonila, abych měla lepší výhled. Tony si všiml, co upoutalo mou pozornost.

„Za pár dní tě tam vezmu,“ zašeptal.

„Měla jsem tam jet rovnou.“

„Musíme brát ohled na tvůj psychický stav. Doktor to nařídil,“ připomněl mi. „Ale slibuju, že tě tam dovezu co nejdřív.“ Poklepal mě po ruce, aby mě ujistil o svých slovech, a napřímil se.

„Jsem docela unavená,“ přiznala jsem, opřela se o opěradlo vozíku, zavřela oči a zhluboka se nadechla. Zpod víček mi vyklouzly dvě slzy a klikatě mi stékaly ke koutkům úst jako kapky teplého deště. Tony vytáhl složený kapesník a jemně je otřel. Zamumlala jsem díky a on mě dovezl k posteli, na kterou mě s pomocí paní Broadfieldové položil.

„Převléknu ji do noční košile, pane Tattertone.“

„Fajn. Vrátím se za několik hodin a přijdu se na ni podívat. Dobře se vyspi, Annie.“ Políbil mě na tvář a tiše za sebou zavřel dveře ložnice.

Těsně předtím jsem zahlédla výraz jeho obličeje. Vypadal nevýslovně šťastný a oči mu zářily jako modré plamínky plynového ohně. Cožpak pro něj tolik znamená, že mi může pomáhat? Jaká ironie, že neštěstí jednoho poskytlo druhému možnost znovu naplnit život štěstím.

Ale nemohla jsem ho za to nenávidět. Nebyl to jeho výmysl, že jsem se ocitla ve Farthinggalu. A z čeho bych ho vůbec mohla vinit? Že mi obstaral nejlepší lékařskou péči? Že mi poskytl svůj domov a služebnictvo, abych se mohla uzdravit? Že dělá, co může, aby ulehčil mé bolesti a trápení?

Možná bych měla litovat já jeho, pomyslela jsem si. Je to osamělý, zničený muž, který žije v domě plném vzpomínek, a jediné, co ho dokázalo přivést zpět k životu, bylo moje neštěstí. Kdyby k té tragické události nedošlo, nebyla bych tady a on by pro mě nemohl nic udělat. Jednoho dne si to jistě uvědomí a znovu bude nešťastný.

Paní Broadfieldová mě začala svlékat.

„Dokážu to sama,“ protestovala jsem.

„Jak chcete. Udělejte, co zvládnete sama, a já vám pomůžu s ostatním.“ Ustoupila stranou a vzala jednu z mých nočních košil.

„Chci tu modrou,“ řekla jsem. Úmyslně jsem odmítala všechno, co mi vybrala. Beze slova odložila zelenou a podala mi modrou. Věděla jsem, že jsem nedůtklivá, ale nemohla jsem si pomoci. Měla jsem zlost, že jsem v takovém stavu.

Rozepnula jsem si šaty a zkoušela si je přetáhnout přes hlavu, ale vzadu jsem si na nich seděla, takže jsem se musela otočit na bok a s námahou a hekáním jsem je ze sebe stahovala. Paní Broadfieldová mě pozorovala a čekala, až ji požádám o pomoc. Ale byla jsem odhodlaná to udělat sama a všemožně jsem se kroutila, až se mi podařilo vyhrnout šaty ke krku. Na okamžik jsem se cítila hloupě, protože jsem už neměla sílu je přetáhnout přes hlavu. Nemohla jsem popadnout dech a bolely mě ruce. Byla jsem mnohem slabší, než jsem si myslela.

Nakonec paní Broadfieldová dokončila celý manévr za mě. Nic jsem na to neřekla. Zvedla jsem ruce a ona mi navlékla noční košili.

„Potřebujete na záchod?“ zeptala se.

Zavrtěla jsem hlavou. Pečlivě mě přikryla. „Až se vyspíte, přinesu vám oběd.“

„Kde budete spát vy, paní Broadfieldová?“

„Pan Tatterton pro mě nechal připravit pokoj přes chodbu, ale většinou budu ve vašem obývacím pokoji a nechám dveře do ložnice otevřené.“

„To pro vás musí být nuda.“ Doufala jsem, že ji přinutím odhalit něco o sobě, o svých pocitech. Strávila jsem s ní už přes dva týdny, a přesto jsem nevěděla o jejím životě vůbec nic.

„Je to moje práce, kterou dělám celý život.“ Neusmála se, ale řekla to, jako kdyby se jednalo o naprosto samozřejmou věc.

„Chápu, ale…“

„Nestává se mi každý den, že mám na starosti pacienta, který žije v tak bohatém prostředí,“ dodala. „Tady to vypadá jako velmi zajímavý dům se zajímavým okolím. Určitě se tu nebudu nudit. S tím si nemusíte dělat starosti. Jedinou vaší starostí je brzy se uzdravit.“

„Vy jste tady nikdy předtím nebyla?“ vyzvídala jsem.

„Ne. Neměla jsem k tomu důvod. Pan Tatterton mě najal prostřednictvím agentury.“

„Ale ty pozemky… a budova…“

„Co je s nimi?“

„Nezdá se vám, že jsou hodně zchátralé?“

„To není moje věc,“ odpověděla ostře.

„Vás to nepřekvapilo?“ Ve skutečnosti jsem chtěla říci „nezklamalo“, ale měla jsem obavy, že by mě považovala za rozmazlenou a nevděčnou.

„Udržovat takové panství musí stát jistě spoustu peněz, Annie. Kromě toho, jak jsem vám řekla, není to moje starost. Mým jediným zájmem je vaše zdraví. Vy byste se měla nejvíc soustředit taky na to a ne se starat o údržbu tohohle domu. Zkusíte si teď trochu odpočinout?“

„Ano,“ souhlasila jsem chabě. Pokud šlo o můj zdravotní stav, byla to dobrá a schopná sestra, ale postrádala jsem někoho přátelského a laskavého. Stýskalo se mi po matce, po možnosti běžet za ní s každým problémem, i když to byl jen špatný pocit. Stýskalo se mi po vřelosti jejích očí a hebkosti jejího hlasu. Stýskalo se mi po ní, protože mě milovala jako svůj život, ne-li víc. Nejvíc jsem postrádala její moudrost, jež pocházela z let strádání a těžkých zkušeností.

„Špatný časy tě zocelí, jako zpevní špatný počasí kůru stromu,“ říkávala její babička v horách, po které jsem dostala jméno. „Jestli máš rozum, vo takovej strom se vopřeš.“

Bolelo mě, že jsem už neměla nikoho, o koho bych se mohla opřít. Draka zcela pohltil nový svět obchodních záležitostí. Luke studoval na univerzitě, kde byl jistě zcela zaujatý novými zájmy a povinnostmi. Pokud šlo o Tonyho, neměla jsem dosud zcela jasno. Choval se ke mně velmi mile, přesto však mé myšlenky kalily stíny. Proč byla matka vůči němu tak zaujatá?

„Za několik hodin se vrátím,“ řekla paní Broadfieldová. „Jestli budete mít žízeň, na nočním stolku máte sklenici čerstvé vody. Dosáhnete na ni?“

„Ano.“

„Dobře. Spěte klidně.“

Zhasla světla, zatáhla závěsy a odešla.

Nyní, když jsem osaměla, jsem se posadila, abych si pokoj pořádně prohlédla. Jak se v něm cítila matka první noc? Přišla bydlet k lidem, které nikdy předtím neviděla, kteří pro ni byli cizí, přestože byli příbuzní. Vlastně jsme sem obě přišly jako sirotci: z ní udělal sirotka její otec, který prodal celou rodinu, a ze mě udělala sirotka smrt, žárlivá, závistivá smrt, jež mi ukradla oba rodiče.

A matka věděla o minulosti své rodiny téměř tak málo jako já o své. Musela se na Farthy cítit jako průzkumník, aby zjistila, kdo skutečně je. Nebyla ovšem vydána na milost a nemilost ošetřovatelek a služebnictva, ani upoutána na lůžko či invalidní vozík. Alespoň mohla všechno proslídit.

Nemohla jsem se dočkat, až se uzdravím a budu zase jako dřív. Nemohla jsem se dočkat, až přijede Luke a spolu uskutečníme naše dětské sny.

Luke. Jak se mi po něm stýskalo. Potřebovala jsem jeho útěchu. Po oné události v nemocnici se neozval už několik dní. Ale jistě se brzy ohlásí. Podívala jsem se na noční stolek.

Žádný telefon!

Nemám tady žádný telefon. Jak mi může zavolat? Zalila mě vlna horka a hruď mi stáhla panika.

„Paní Broadfieldová!“ zavolala jsem. „Paní Broadfieldová!“ Odešla, protože si myslela, že jsem usnula? „Paní Broadfieldová!“

Zaslechla jsem spěšné kroky a za okamžik se objevila ve dveřích.

„Co se stalo?“ Rozsvítila.

„Paní Broadfieldová, v tomhle pokoji není telefon.“

„Proboha, a kvůli tomu jste tak křičela?“ Přiložila si dlaň na hruď.

„Prosím vás, zavolejte Tonyho.“

„Annie, říkala jsem vám, že si musíte zdřímnout, a vy jste –“

„Nebudu spát, dokud neuvidím Tonyho,“ nepovolila jsem. Založila jsem si ruce pod prsa, jako to často dělala teta Fanny, když chtěla prosadit svou.

„Jestli se budete takhle chovat, prodlouží to vaši rekonvalescenci o několik měsíců. Možná se neuzdravíte vůbec.“

„To je mi jedno. Chci Tonyho.“

„Jak chcete.“ Otočila se na podpatku a vypochodovala ven. Brzy poté jsem zaslechla přicházet Tonyho. Namáhavě jsem se posadila.

„Co se stalo, Annie?“ zeptal se se znepokojeným pohledem.

„Tony, není tady žádný telefon. Nemůžu nikomu volat a nikdo nemůže volat mně. V nemocnici to bylo v pořádku. Chápala jsem to, protože jsem se necítila dobře, ale tady budu nějaký čas bydlet a musím mít svůj telefon.“

Tonyho napjatý výraz povolil. Svěsil ramena. Letmo pohlédl na paní Broadfieldovou, která ztuhle stála vedle něho s otráveným výrazem.

„Samozřejmě ho budeš mít. Za čas. Mluvili jsme o tom s doktorem, než tě propustili. Vyžadoval, abys měla ještě chvíli klid a potom se pomalu začala vracet k normálnímu životu. Vlastně má pozítří přijít, aby se na tebe podíval a rozhodl, jak dál postupovat.“

„Ale když budu mluvit s Lukem nebo Drakem nebo s některými přáteli, jistě to –“

„Drake tě přijde navštívit dneska, a jestli bude Luke chtít přijít někdy později, nebudeme mu v tom bránit. Řídím se jen doktorovými příkazy, Annie. Kdybych to nedělal a něco se ti stalo, nesl bych za to vinu já.“

Dívala jsem se na něj. Vztáhl ruce, téměř jako by mě prosil, abych udělala, co je pro mě dobré. Cítila jsem se provinile a odvrátila oči k oknu.

„Promiňte… Já jen že jsem v cizím domě a –“

„Nesmíš tenhle dům považovat za cizí, prosím. Je to dům tvých předků.“

„Dům mých předků?“

„Žila tady tvoje prababička, babička i matka. Brzy se tu budeš cítit jako doma. Slibuju.“

„Mrzí mě to,“ omlouvala jsem se znovu a opřela si hlavu o polštář. „Teď budu spát. Můžete zhasnout.“

Popošel ke straně postele a upravil mi pokrývku.

„Spi dobře.“

Po jeho odchodu jsem se podívala ke dveřím a ve svede chodby uviděla siluetu paní Broadfieldové. Vypadala jako stráž. Zřejmě vyčkávala, jestli udělám, co mi řekli.

Cítila jsem se unavená, poražená a ztracená. Zavřela jsem oči, myslela na matku a na okamžik, kdy poprvé zavřela oči a položila hlavu na polštář v této posteli. Představovala si také svou matku a její život na Farthy? Obestíralo minulost její matky také tolik tajemství? Měla jsem dojem, jako kdybych zdědila babiččiny i matčiny obavy.

Babička Leigh se bezpochyby musela cítit nepříjemně a osamoceně, když ji její matka Jillian přivedla na Farthy. Tehdy zřejmě všechno vypadalo novější, barvy zářivější, záclony a koberce bez poskvrny, chodby osvětlené a okna čistá. Bylo zde mnoho sloužících, zahradníků a různého personálu, ale přesto podle toho, co jsem věděla, byla Leigh odtržena od otce a donucena žít nový život zde na Farthy s nevlastním otcem Tonym Tattertonem. Když usínala, slyšela stejné nárazy větru opírající se do oken.

A potom, o mnoho let později, se tu octla její dcera, moje matka, která usínala za stejných zvuků a možná se cítila stejně osamělá. Tento velký dům se stal pro obě domovem, stejně jako se možná stane pro mě. Tony měl vlastně pravdu. Neměla bych se na Farthy cítit jako cizinec. Jeho zdi skrývaly příliš mnoho z mé minulosti. Ale všechny nezodpovězené otázky, přetrvávající tajemství, temné stíny obklopující mou přítomnost zde ve mně vyvolávaly zmatek.

Snad s každým novým dnem zmizí jedno z tajemství a jeden ze stínů, dokud se Farthy opět nerozzáří světlem, jako snad kdysi za Leighina a matčina života.

Jako kdybych stála uprostřed bludiště rozprostírajícího se venku a pokoušela se najít cestu zpátky.

Ale kam zpátky?

Zpátky k čemu?

Usnula jsem při počítání otázek místo oveček.

Drake

VZBUDIL MÉ SMÍCH ZAZNÍVAJÍCÍ Z CHODBY. Rozeznala jsem Drakův hlas. Neměl tušení, jak jsem ten známý zvuk uvítala. Bylo to něco z domova. Smích ustal a ozvaly se kroky. Za okamžik se objevil se stříbrným podnosem s obědem pro mě. Rozsvítil a vstoupil do pokoje. „Draku!“

„Annie, přijel jsem až z Bostonu, abych ti mohl naservírovat oběd.“ Zasmál se a postavil podnos na stolek vedle postele. Potom mě políbil a pevně objal. Do očí mi vstoupily slzy, ale byly to slzy štěstí, které nepálily, jenom mi zamlžily zrak.

„Draku, tak ráda tě vidím.“

„Jsi v pořádku?“ Odtáhl se a starostlivě si mě prohlížel. Hezký, vysoký, tmavovlasý Drake, pomyslela jsem si, s bronzovou pokožkou a ebenově černýma očima. Vypadal tak dospěle, že jsem měla dojem, jako bych prospala několik let coby malá holčička a mezitím mě všichni přerostli a předběhli. Bude Luke vypadat také tak?

Oblékl si dvouřadový světlemodrý hedvábný oblek, stejný, jaké nosil Tony. Vlasy měl kratší a sčesané dozadu jako Tony. Kdybych ho potkala ve městě na ulici, napadlo mě, asi bych ho nepoznala.

„Nic mi není. Draku, ty vypadáš jako… jako bankéř.“ Zasmál se.

„Jenom jako podnikatel. Musím dbát na svůj vzhled, aby mě lidi respektovali. To jsem se rychle naučil. Tak mi vyprávěj o svým příjezdu sem. Samozřejmě přitom můžeš jíst.“ Přistavil mi stolek blíž k posteli a pomohl mi upravit polštáře, abych mohla sedět.

Podívala jsem se ke dveřím. Drake si toho všiml.

„Dal jsem tvý ošetřovatelce volno. Nabídl jsem se, že ti donesu oběd sám.“

„Kde je Tony?“

„Je ve svý pracovně a pokouší se srovnat haldy papíru. Říkal, že to tam musí uklidit, abys ho mohla někdy navštívit a pozorovat při práci. Prý to dělala tvoje babička.“

„Draku,“ zašeptala jsem a spolkla lžíci horké polévky, „je to tady přesně takový, jaks to popsal v dopise a v telefonu… všechno vypadá, jako by se toho celý léta nikdo nedotkl.“

„Taky se nedotkl.“

„Ale Draku, Tony to tak zřejmě nevidí. Nevšiml sis toho?“ Odvrátil oči a okamžik přemýšlel.

„Nedokáže se přimět to vidět, jaký to ve skutečnosti je. Asi je to pro něj moc bolestný. Pamatuje si, jaký to bývalo… jako honosný sídlo.“

„Ale –“

„Dej mu čas, Annie. Je jako člověk, který byl hodně let v komatu a teď se z toho probírá.“

„Je hodný a moc ohleduplný… ale někdy z něj mám strach.“ Tak, teď jsem to vyslovila nahlas!

„Ale proč, Annie? Je to neškodný starší muž, který ztratil všechno, co pro něj v životě něco znamenalo: rodinu. Přinejmenším bys ho měla litovat.“

„Já k němu cítím lítost. Jenom…“

„Co? Dostaneš tady všechno, co chceš. Doktoři budou chodit za tebou, místo abys chodila k nim. Tony je požádal, aby objednali jakýkoliv terapeutický zařízení nebo přístroje, který by mohly uspíšit tvý uzdravení, ať to stojí cokoli. Bude se o tebe starat profesionální zdravotní sestra a budeš mít k dispozici celou armádu pomocníků. Tony zrovna zaměstnal další služebnou a dva chlapy na údržbu pozemku. Dělá toho pro tebe tolik.“

„Já vím.“ Hleděla jsem na fotografie ve stříbrných rámech. „Asi je to tím, že se mi hrozně stýská po mámě a po tátovi.“

„To je mi jasný.“ Sedl si ke mně a vzal mě za ruku. „Taky mi chybí, Annie. Někdy, když mám hodinu volno, si říkám, že bych mohl zatelefonovat Heaven, a potom si vzpomenu, co se stalo.“

„Pořád doufám, že je to všechno jenom sen, Draku. Že se vzbudím a ty přijedeš z koleje k nám domů.“

Kývl. Naklonil se a něžně mě políbil na tvář, ale tak blízko rtů, že se koutky našich úst dotkly. Zdálo se, že ho to uvedlo do rozpaků. Všimla jsem si, že používá jinou kolínskou. Poznala jsem, že je to tatáž, kterou používá Tony.

„Hele,“ řekl rychle, „jestli nebudeš jíst, budou to dávat za vinu mně a už mě nikdy nenechají ti přinýst jídlo.“

Snědla jsem pár lžic polévky a ukousla si ze sendviče.

„Nemluvils s Lukem? Určitě jsi slyšel o jeho závěrečný řeči, viď?“

„Jo. Mark Downing mi o tom vyprávěl. Byl v Bostonu a přišel se na mě podívat. Prý byli všichni šokovaný, když mluvil o Loganovi jako o svým otci, i když každý věděl, že je to pravda.“

„Jsem na něj moc pyšná. Ty ne?“ Přikývl. „Ale Draku, copak jsi s ním od tý doby nemluvil? Nazavolals mu, abys mu poblahopřál?“

„Po pravdě řečeno, Annie, neměl jsem náladu někomu gratulovat. Snažím se co nejvíc věnovat práci, abych neměl čas přemýšlet.“

Chápavě jsem kývla.

„Takže jsi s ním vůbec nemluvil?“

„Jenom krátce včera, když přijel do Harvardu.“

„On přijel do Harvardu! Takže je blízko a přijde mě navštívit nebo zavolá Tonymu. Možná už volal.“

Drakovy oči potemněly. Stiskl rty.

„Musíš mu dát čas, aby se zabydlel. Je to dost velká změna. Musí dělat fůru věcí, vyplňovat formuláře a tak. Byl z toho celý nadšený a hned si na koleji našel spoustu nových přátel. Koleje jsou teď koedukovaný, víš. Určitě bude mít mezi přáteli i kamarádky. Měla bys počítat s tím, že si najde nějakou holku.“

Srdce mi ztěžklo. Najde si holku? Někoho, kdo mě nahradí coby přítelkyni, které svěřoval své nejdůvěrnější a nejtajnější myšlenky – a ten někdo nebudu já. V koutku duše jsem věděla, že k tomu jednou dojde, ale neposlouchala jsem varovné hlasy a nyní mi Drake říká svým typicky nonšalantním způsobem, že Luke se zamiluje do nějaké dívky a bude s ní šťastně žít někde jinde. A moje zranění to možná ještě uspíší, protože už nebudu moct být s ním. Budu tady zavřená, zmrzačená a osamocená.

Rychle jsem odvrátila pohled, aby Drake nemohl číst moje myšlenky.

„To jistě, ale až bude mít čas…“

„Víš,“ přerušil mě Drake se snahou změnit téma, což mě znervóznilo, „teď když nemůžeš cestovat po Evropě, měla bys taky přemýšlet o svým vzdělání. Myslím, že bysme pro tebe měli najít nějakýho domácího učitele, aby sis při rekonvalescenci mohla udělat pár zkoušek na vysokou. Pokud to ovšem doktoři schválí.“ Rozhlédl se po místnosti. „Jinak by ses tu mohla nudit.“

„To je dobrý nápad.“

„Promluvím o tom s Tonym.“

„Nejlepší by bylo, kdybys to pro mě zařídil, Draku. Promluv si s lidmi na Harvardu. Chtěla bych si vybrat jeden z předmětů, který má Luke. Tak si to budeme moct projít spolu, až sem přijde.“ Také by tím pro Luka byla návštěva méně nudná, pomyslela jsem si.

„Uvidím, co se dá dělat. Nesmíš podceňovat moc a vliv muže, jako je Tony. Je pravda, že se nějaký čas držel stranou a jeho továrnu za něj řídili jiní, ale kamkoli jdu v Bostonu,“ usmál se a hrdě narovnal ramena, „všichni Tattertonovy znají. Jenom zmínka toho jména mi všude otvírá dveře a lidi mě obletují, jako bych byl sám milionář.

A člověk jako Tony mě toho může tolik naučit,“ pokračoval jako vůz řítící se nezadržitelně z kopce. „Čerpá moudrost ze zkušeností, nejen z knih. Ví, s kým se setkat, jak jednat s lidmi, co říct, zvlášť když jde o obchodní jednání.“ Zasmál se. „Vsadím se, že je výborný hráč pokeru.“

„To je prima, Draku. Jsem ráda, že je ti s ním dobře. Ale řekni mi,“ odložila jsem sendvič stranou, „mluví někdy o mý matce a o tom, co se mezi nimi stalo?“

„To ne. A já se ho ani neptám. Když přijde řeč na Heaven, obličej se mu celý rozsvítí a mluví jenom o šťastných chvílích. Možná je lepší to nechat spát. Proč zbytečně vyvolávat nepříjemnosti? Přemýšlej o tom takhle, Annie,“ dodal rychle, „co dobrýho to komu přinese?“

„Netrvám na tom, že se to musím dozvědět hned teď, Draku, ale když to nebudu vědět, nemůžu tu zůstat. Někdy mám pocit,“ upřela jsem oči na postel, „že když nechávám Tonyho tohle všechno pro mě dělat, zrazuj u tím mámu.“

„Ale Annie, to je nesmysl. Heaven by určitě chtěla, aby ses co nejdřív uzdravila. Nikdy by neodmítala to, co je pro tebe dobrý. Na to tě měla moc ráda.“

„Doufám, že máš pravdu, Draku.“

„Vím, že je to tak. Myslíš, že kdyby to bylo obráceně, kdyby Tony potřeboval pomoc od Heaven, že by ho nechala na holičkách?“

„Nevím. Nechtěla s ním mít nic společnýho tak dlouho. Musím vědět proč. Nevidíš, že máma –“

„Tak jak se daří naší pacientce?“ zahlaholil Tony.

Vešel tak náhle, že mě napadlo, jestli nestál před mým pokojem a neposlouchal naši konverzaci. Zdálo se, že Drake si s tím neláme hlavu. Okamžitě vstal a rozzářil se. Bylo jasné, nakolik si Tonyho váží a obdivuje ho.

„Je jí dobře, Tony,“ odpověděl rychle. „Nemohla by mít lepší místo na zotavení.“

„To je báječné. Vyspala ses dobře, Annie?“

„Ano. Děkuju, Tony.“

„Prosím, neděkuj mě. Já bych měl poděkovat tobě. Nedovedeš si představit, co udělala tvoje návštěva ve Farthy, i za takovou krátkou dobu. Celé se to tady rozsvítilo. Všechno je zase jako nové a vzrušující. Dokonce moji staří sluhové – Curtis, majordomus, a kuchař Ryse Williams – působí dojmem, jako by byli o hodně mladší, protože vědí, že seš tady.“

„Ráda bych se setkala s Režnou Whiskey.“ Pamatovala jsem se, že byl jedním z mála lidí na Farthy, o kterých matka ráda mluvila.

„Pošlu ho za tebou, co nejdřív to půjde.“

„A ráda bych si prohlídla dům. Možná by mě Drake mohl provézt okolo.“

„Rád bych, Annie, ale musím se dostat zpátky do Bostonu, než zavře burza.“

„Dneska je na prohlížení stejně trochu brzy,“ řekl Tony. „Den nebo dva si odpočiň, abys nabrala sílu, a potom ti to tady ukážu sám a povím ti celou historii a všechny příběhy, které se k domu vztahují.“

„Ale mě už nebaví pořád jenom sedět v posteli,“ stěžovala jsem si.

„Paní Broadfieldová má pro tebe naplánované věci, Annie. Máš před sebou rehabilitaci a horkou koupel a – „ Trucovala jsem.

„Když ti Tony slíbil, že ti všechno ukáže, udělá to,“ zamumlal Drake. Stále jsem měla skloněnou hlavu, ale zvedla jsem k němu oči. Viděla jsem, jak mu rty roztáhl úsměv, jako se to stávalo ve Winnerrow, když jsem ho přistihla, že mě pozoruje. Ten známý pohled mě zahřál u srdce.

„Vím, že se chovám nemožně. Každý se snaží mi pomoct a já vyvádím jako rozmazlený fracek.“

„Ale krásný fracek,“ ozval se Tony, „takže ti odpouštíme.“

„Vidíš, jaký je to okouzlující muž?“ poznamenal Drake.

„Vidím. Tony, volal už Luke? Drake říkal, že od včerejška je v Harvardu.“

„Zatím ne. Ale až to udělá, hned ti dáme vědět.“

„Řekněte mu, že může přijít, kdykoli se mu to hodí.“

„Dobře.“ Tony tleskl rukama, aby toto téma konverzace ukončil. „No, měli bychom nechat pracovat paní Broadfieldovou. Nechci stát v cestě tvému uzdravení.“

„Promiňte, pane,“ ozvala se ostýchavě Millie Thomasova, která stála ve dveřích. „Přišla jsem se podívat, jestli je slečna Annie najedená, abych mohla odnést podnos.“

„Už jsem skončila.“ Spěšně vstoupila a vzala podnos. „Děkuju vám, Millie.“ Usmála se. „Kdykoliv budete mít volno, můžete se na mě přijít podívat.“

„Ach.“ Lehce se zamračila, jako by jí tak nenucená a přátelská paní domu vyvedla z míry, ale v Hasbrouckově domě jsme se služebnictvem vždy jednali tak, jako by byli členy rodiny. Millie rychle vzhlédla k Tonymu. „Ano, slečno Annie.“

Drobnými krůčky vyběhla z pokoje.

„Doufám, že se osvědčí,“ zabručel Tony. „Sehnal jsem ji na poslední chvíli od nové agentury.“

„Zdá se být moc milá, Tony.“

„Uvidíme.“

„Budu muset jít,“ ohlásil Drake. „Za pár dní zase přijdu, Annie. Chceš něco přinést?“

„Potřebovala bych nějaký věci z Winnerrow, Draku. Kdy tam pojedeš?“

„V dohledný době ne, ale jistě bysme pro ně mohli poslat.“ Podíval se na Tonyho, aby to potvrdil. „Samozřejmě.“

„Můžu taky zavolat tetě Fanny. Určitě mě bude chtít navštívit.“

„Drake se může na jeden den uvolnit,“ rozhodl Tony, „Když je to pro tebe důležité.“

„Napiš seznam, Annie, a dáš mi ho, až se vrátím.“

„Díky, Draku.“

„Brzy na shledanou.“ Letmo mě políbil na tvář a spěchal pryč.

Tony zůstal stát a díval se na mě. Náhle se výraz jeho tváře změnil. Modré oči se mu zjasnily a celý pookřál, jako by našel něco, co dávno ztratil. Obrátil se k oknu s podivným pohledem v očích.

„No, teď můžeme roztáhnout tyhle závěsy. Obloha se vyjasnila a venku je nádherný den.“ Vyhlédl ven. „Všude kvetou kytky. Zítra dám napustit bazén. Vím, jak ráda plaveš.“

„Plavu?“ Kdo mu řekl, že ráda plavu, divila jsem se, a jak může dát zítra napustit bazén? Vypadalo to, že potřebuje důkladnou opravu.

„Musím se taky podívat na Scuttlese. Až se oteplí, určitě se budeš chtít projet na poníkovi.“

„Scuttles? To je legrační jméno pro koně. Vy si vážně myslíte, že mě doktoři nechají jezdit na koni, Tony?“ Neodpověděl. Stále vyhlížel z okna. „Tony?“

Otočil se, jako by si právě uvědomil, že tam jsem.

„Ach. Asi jsem se zasnil. Tak já řeknu paní Broadfielové, že může začít.“ Znovu tleskl dlaněmi a vyšel z pokoje.

Krátce nato vešla ošetřovatelka, začala se mnou cvičit a potom mi namasírovala nohy. Necítila jsem v nich žádnou bolest, jak doktor Malisoff předvídal. Pouze se mi zdálo, že cosi slabě cítím v palcích, ale možná to byla jen moje představivost.

„Vidím vaše prsty, paní Broadfieldová, ale necítím je.“ Kývla a dál mi hnětla nohy, jako by tvarovala kus hlíny.

Potom mi pomohla do vozíku, abych se mohla projet, než mi připraví horkou koupel. Když zašla do koupelny, dojela jsem k oknu a shlédla dolů, jako to před chvílí udělal Tony.

Rozkvetlé kytky? Záhony byly tak zarostlé trávou a plevelem, že nic kvetoucího nemělo šanci. Třeba tím myslel, že s tím musí něco udělat. Opravdu se musel zasnít, jak říkal, přemítala jsem. Scuttles… jízda na koni. Zakroutila jsem hlavou. Bylo to divné, jako by Tony žil v nějaké jiné době a myslel si, že jsem někdo jiný.

„Teď vás připravím na koupel, Annie,“ ozvala se za mnou paní Broadfieldová. Byla jsem tak zamyšlená, že mě její hlas vylekal. Jemně mi položila ruku na rameno, abych se rychle uklidnila. Když chtěla, dokázala být ohleduplná. „Jste v pořádku?“

„Ano, jistě, jen jsem přemýšlela. Paní Broadfieldová, myslíte si, že bych mohla brzy jezdit na koni?“

„Jezdit na koni?“ Zasmála se. Myslím, že to bylo poprvé, co jsem slyšela její smích. „Já jen doufám, že se brzy naučíte dostat se do tohohle křesla a zase ven. Kdo vám nakukal takovou věc?

„Nikdo.“

„No, jsem ráda, že myslíte pozitivně. To pomáhá.“ Dovezla mě do koupelny a pomohla mi svléknout noční košili. Potom mě položila do vany. V nemocnici mi doktoři a sestry prohlédli a proklepali každou část těla, takže jsem ztratila veškerý stud. Co na tom záleželo, že mě viděli nahou? Připadala jsem si spíš jako mrtvý člověk.

Ale teď, když jsem byla silnější, jsem se začervenala. Od doby, kdy jsem byla malá, mi při koupání nikdo nepomáhal. Sestra mě držela v podpaží, abych se mohla pozvolna ponořit do vody.

„Je to hrozně horký.“

„Musí to tak být, Annie.“

Když mě bezpečně usadila, povolila sevření, ale držela mi ruce na ramenou. V horké vodě vypadaly moje nohy jako z olova. Pořád jsem nic necítila. Silnými prsty vycvičenými hodinami nasází a zvedáním pacientů, mi masírovala ramena a zátylek.

„Uvolněte se,“ radila mi. „Zavřete oči a uvolněte se.“

Poslechla jsem a opřela se dozadu. Pára mi naplnila plíce a zamlžila vzduch natolik, že se zdálo, že jsme s paní Broadfieldovou od sebe na míle daleko. Ocitla jsem se ve snové krajině, kde hrála tichá hudba. Cítila jsem se omámená z nedostatku energie. Začala mi žínkou omývat paže.

„Udělám to sama.“

„Jen odpočívejte. Na to mě pan Tatterton najal.“

Bylo těžké se uvolnit, když vám někdo drhne tělo. Pomalu kroužila žínkou po mých pažích a pod nimi. Umyla mi krk a ramena a poté se nahnula dopředu, aby mi vydrhla záda.

„Není to příjemné, Annie?“

Se zavřenýma očima jsem přikývla. Bylo to tak jednodušší.

Kdykoli jsem je otevřela, uviděla jsem ošetřovatelku nahnutou nad vanou s horkou vodou, se soustředěným obličejem, jako zručného řemeslníka zaměřeného na každý detail.

„Máte pěkné a pevné tělo, Annie. Silné. Když budete spolupracovat a dodržovat terapii, uzdravíte se.“

Horká pára jí vytvořila perličky vody v záhybech na čele a na naducaných tvářích. Obličej měla tak rudý, jako kdyby usnula na slunci a spálila se.

Ponořila paže hluboko do vody, aby mi umyla a prohnětla nohy. Nakonec se zadýchaně posadila. Když uviděla můj tázavý pohled, rychle vstala a osušila si ruce.

„Ještě chvíli seďte,“ nakázala a odešla do ložnice.

Dělala jsem, co jsem mohla, bych jí usnadnila zvednout mě z vany. Utřela jsem si trup, zatímco ona mi osušila nohy. Oblékla mi čistou noční košili a dovezla opět k posteli. Chtěla jsem zůstat ve vozíku, přestože mě horká koupel unavila.

„Jenom na chvilku,“ svolila. „Vrátím se a pomůžu vám do postele, abyste si mohla před večeří zdřímnout.“

Počkala jsem, dokud neodešla, a dojela jsem k oknu. Odpolední slunce zašlo za dům, který nyní vrhal dlouhý stín na celý pozemek a bludiště. Přesto se zdálo být venku teplo.

Chtěla jsem se znovu podívat na rodinný hřbitov Tattertonových. Dosud jsem tam nebyla, ale doufala jsem, že pohled na pomník rodičů mi pomůže být k nim blíž.

Náhle jsem spatřila muže, který se jakoby zhmotnil ze vzduchu. Musel stát opodál ve stínu. Naklonila jsem se co nejblíž k oknu a sledovala jsem postavu, která byla v té dálce velmi drobná. Nejdřív jsem si myslela, že by to mohl být Luke, ale když jsem zaostřila, uvědomila jsem si, že je to vyšší a hubenější člověk.

Přikročil k pomníku a dlouho se na něj díval. Potom klesl na kolena. Viděla jsem, jak sklonil hlavu, a ačkoliv jsem byla příliš daleko, abych si tím mohla být jistá, zdálo se mi, že jeho tělo se otřásá vzlyky.

Kdo je to? Nebyl to Tony, ačkliv něco na mužově postavě mi ho připomínalo.

Byl to jeden z pomocníků, kteří se dobře pamatovali na moji matku?

Mrkala jsem, protože mě od námahy bolely a slzely oči. Opřela jsem se a protřela si je hřbetem ruky.

Když jsem se znovu naklonila, abych vyhlédla na hřbitov, muž byl pryč. Zmizel, jako když praskne mýdlová bublina. Otřásla mnou náhlá myšlenka, při které mě zamrazilo. Jednalo se jen o výplod mé představivosti? Zmatená a vyčerpaná jsem se vzdálila od okna.

Duchové v domě

TONY MĚ NAŠEL SPÍCÍ V INVALIDNÍM VOZÍKU u okna. Vzbudila jsem se, když jsem ucítila, že mě veze k posteli.

„Ach, nechtěl jsem tě vzbudit. Vypadalas tak krásně, jako spící princezna. Chtěl jsem být princ a vzbudit tě polibkem,“ řekl laskavě a oči mu zářily.

„Nemůžu věřit, že jsem tak rychle usnula. Kolik je hodin?“

Na obloze se objevily temné, zasmušilé mraky, které zastřely slunce, takže bylo těžké odhadnout denní dobu.

„Netrap se tím. Tvoje únava je určitě důsledkem terapie a horké koupele, kterou ti připravila paní Broadfieldová,“ vysvětloval otcovsky konejšivým tónem. „Nějakou dobu tě to bude zmáhat. Musíš mít na paměti, že pořád nemáš moc síly. Proto doktoři tolik vyžadují, abys měla dostatek klidu a odpočinku. Aspoň ze začátku.“

Podle toho, jak stiskl rty, jsem poznala, že to mínil jako připomínku a lehké pokárání za scénu, kterou jsem udělala, když jsem zjistila, že nemám telefon.

„Já vím. Jsem moc netrpělivá,“ omluvila jsem se. Obličej se mu hned rozsvítil.

„Ovšem, že se tak cítíš. Všichni to chápou. Nesmíš na to spěchat. Každý den můžeš trochu přidat. Paní Broadfieldová říká, že když se pacienti pokoušejí uspíšit uzdravení, často ho tím zpomalí.“

„Zvláštní je, že se necítím zas tak slabá,“ namítla jsem. „Mám pocit, že bych byla schopná hned chodit, kdybych k tomu byla nucená. Aspoň někdy se mi to tak zdá.“

Chápavě přikývl. „Tvé pocity tě zrazují. Doktor Malisoff mi říkal, že taková věc se může stát. Dá se to čekat. Mysl se nechce smířit s nemohoucností těla.“

Chtěla jsem mu dokázat, že on, paní Broadfieldová i lékaři se mýlí, proto jsem ho nepožádala, aby mi pomohl z vozíku do postele. Pokusila jsem se vzepřít na rukou a zvednout se, ale přestože jsem se snažila ze všech sil, spodní polovina těla mi připadala, jako bych vláčela kouli na řetězu. Sklesla jsem zpátky do křesla a srdce mi od námahy bušilo jako splašené. Čelem mi projela ostrá bolest, až jsem zasténala.

„Jak jsem říkal, zdá se ti, že můžeš dělat všechno, na cos byla zvyklá, ale nejde to. Mysl se tak pokouší popřít, co se stalo.“ Na okamžik odvrátil pohled. „A někdy, někdy i ty nejlepší a nejsilnější mozky odmítají věřit, co jim jejich těla… co jim říká realita. Vymýšlejí si, předstírají, fantazírují, dělají všechno, aby nemusely slyšet slova, která je děsí,“ vysvětloval a přitom ztišil hlas do šepotu.

Němě jsem k němu vzhlížela, protože promluvil tak vášnivě a vehementně, že jsem nebyla schopna slova. Zmohla jsem se jen na kývnutí. Znovu se ke mně otočil a výraz se mu změnil. V očích měl opět vřelý soucit. Sklonil se ke mně, až měl obličej tak blízko, že se naše rty téměř dotkly, vzal mě v podpaží a zvedl, aby mě přenesl na postel. Dlouho mě objímal, s tváří přitisknutou k mé. Zdálo se mi, že zašeptal matčino jméno. Potom mě položil na postel a já jsem se opřela o polštáře.

„Doufám, že nejsem příliš nemotorný,“ řekl a stále se nade mnou skláněl.

„Ne, Tony.“ Věděla jsem, že je to hloupé a neopodstatněné, ale nenáviděla jsem své tělo, že mě zradilo a zanechalo napospas milosrdenství a laskavosti jiných lidí.

„Možná by sis měla před večeří zdřímnout,“ navrhl Tony. To mi nemusel říkat, protože jsem měla víčka tak těžká, že jsem je sotva udržela. Pokaždé když jsem vzhlédla, měla jsem dojem, že Tony se ke mně sklání stále níž. Ačkoliv jsem nohy necítila, zdálo se mi, že je hladí. Pokoušela jsem se zůstat vzhůru, abych se ujistila, že mě zrak neklame, ale propadla jsem se do spánku tak rychle, jako bych dostala sedativa. Můj poslední vjem byl, že Tonyho rty se pohybují po mé tváři směrem ke rtům.

Vzbudila mě Millie Thomasova, která právě pokládala podnos s večeří na stolek. Musela jsem prospat letní bouřku, protože jsem ucítila svěží, vlhkou vůni deště, přestože obloha byla nyní protrhaná.

Když jsem si vybavila, jak mi Tony pomáhal do postele, a představila jsem si jeho ruce na svých nohách a rty blízko mých, považovala jsem to za sen. Všechno se to zdálo být příliš neskutečná a zamlžená vzpomínka.

„Nechtěla jsem vás vzbudit, slečno Annie,“ omlouvala se Millie ustrašeně.

Usilovně jsem mrkala, abych se probrala. S rukama pevně přitisknutýma k trupu vypadala kajícně, jako horalé z Willies, kteří právě vyslechli kázání starého faráře Wisea. Vždy byl na ně přísnější než na winnerrowské občany.

„Nic se nestalo, Millie. Už nechci spát. Venku pršelo, viďte?“

„Padaly trakaře, slečno Annie!“

„Prosím vás, neříkejte mi slečno Annie. Stačí Annie.“ Lehce kývla. „Odkud jste, Millie?“

„Z Bostonu.“

„Víte, kde je Harvard?“

„Jistě, slečno… jistě, Annie.“

„Chodí tam můj strýc Drake a taky můj… můj… bratranec. Jmenuje se Luke.“

Mile se usmála a narovnala mi za zády polštář. Posadila jsem se a ona přistavila stolek k posteli.

„Neznám nikoho, kdo chodí na Harvard.“

„Jak dlouho pracujete jako služebná, Millie?“

„Pět let. Předtím jsem dělala v obchodě, ale nelíbilo se mi to tolik jako tahle práce.“

„Proč se vám líbí pracovat jako služebná?“

„Člověk se dostane do hezkých domů. Nejsou tak velký jako tenhle, ale jsou pěkný. A potkáte tam lidi na úrovni. Tak to říkala moje matka. Byla taky služebná, moc let. Teď je v domově důchodců.“

„To je mi líto.“

„Je tam spokojená. Mrzí mě, co se vám stalo, Annie. Dozvěděla jsem se o vaší tragédii. Dneska ráno mluvili všichni sluhové o vaší matce, teda ti, co ji pamatují.“

„Myslíte třeba Režnou Whiskey?“

Zasmála se.

„Když mu tak správce řekl, myslela jsem, že si objednává pití.“

„Moje matka mu tak taky říkala. Ale to mi připomíná, že až půjdete do kuchyně, řekněte mu, aby za mnou přišel. Tony ho měl za mnou poslat, ale musel na to zapomenout. Uděláte to, prosím?“

„Samozřejmě. Jdu dolů hned teď. Chcete ještě něco k večeři, co bych vám mohla přinést?“

„Ne, vypadá to dobře.“

„Tak byste to měla sníst, než vám to vystydne,“ vyštěkla paní Broadfieldová, která prošla ložnicí do koupelny s náručí čistých bílých ručníků. „Neřekla jsem vám, abyste přinesla ty ručníky?“ otočila se u dveří. Millie zrudla.

„Chtěla jsem to udělat, hned co Annie naservíruju večeři.“

Ošetřovatelka něco zavrčela a zašla do koupelny. Millie hned vykročila ke dveřím.

„Nezapomeňte na Režnou Whiskey,“ zavolala jsem na ni hlasitým šepotem.

„Nezapomenu.“

Paní Broadfieldová přišla k posteli, aby zkontrolovala jídlo. Při pohledu na malý kousek čokoládového dortu se zamračila.

„Řekla jsem jasně kuchaři, aby vám nedával žádné tučné zákusky. Zatím jenom želatinové moučníky.“

„To je v pořádku. Nebudu to jíst.“

„To nebudete,“ potvrdila a vzala dort z podnosu. „Dohlédnu, abyste dostala želé.“

„To není důležitý.“

„Je důležité poslouchat příkazy,“ zabručela, stáhla ramena dozadu jako generál a vypochodovala z pokoje. Chudák Režná Whiskey, pomyslela jsem si. Ještě jsem se s ním ani nesetkala a už má kvůli mně problémy. Žvýkala jsem obsah talíře spíš z nutnosti, než že by mi to činilo potěšení. Ani jsem si pořádně neuvědomovala, co jím. Každý kousek vařeného kuřete chutnal, jako by byl z kamene. Nebylo to tím, že by jídlo nebylo dobře připravené. Jenom jsem byla příliš unavená a deprimovaná, aby mě lákalo.

Sotva jsem dojedla, ozvalo se klepání na dveře. Naklonila jsem se a uviděla staršího černocha. Věděla jsem, že to musí být Režná Whiskey. Ještě měl na sobě zástěru a nesl mi talířek s želatinovým moučníkem.

„Pojďte dál,“ vyzvala jsem ho. Pomalu vstoupil a přitom se mu oči rozšířily údivem, jako kdyby mu za panenkami hořely svíčky. Pohled na mě mu evidentně vzal dech. „Vy musíte být Režná Whiskey.“

„A vy jste určitě Annie, Heavenina dcera. Když jsem vás poprvé tady vod dveří uviděl, myslel jsem si, že vidím ducha. Nebylo by to poprvý, co v tomhle domě vidím něco takovýho.“

Sklonil hlavu a zašeptal nějakou modlitbu. Potom vzhlédl s výrazem smutku a obav. Věděla jsem, co všechno tu prožil: útěk mé babičky z domu, šílenství prababičky Jillian a její smrt, matčin pobyt a její nešťastný rozchod s Tonym Tattertonem a nyní můj tragický příjezd.

Prořídlé vlasy měl bílé jako sníh, ale obličej měl obdivuhodně hladký, téměř bez jediné vrásky. Na člověka, kterému jsem odhadovala kolem osmdesátky, vypadal velice čiperný.

„Moje matka o vás často ráda mluvila, Ryei.“

„To rád slyším, slečno Annie, protože já jsem měl vaši maminku taky moc rád.“ Úsměv se mu rozšířil a zuřivě kýval hlavou, jako kdyby měl místo krku péro. Pohlédl na podnos s talířem. „Bylo jídlo dobrý?“

„Moc dobrý, Ryei. Jenže teď zrovna nemám na nic moc chuť.“

„No, to musí Režná Whiskey změnit.“ V očích měl úsměv a znovu pokýval hlavou. „Tak jak se vám daří, slečno Annie?“

„Je to těžký, Ryei.“ Zajímavé, že mi nedělalo potíže být k tomuto muži od počátku upřímná. Možná to bylo díky tomu, jak o něm matka mluvila.

„No, nic jinýho bych taky nečekal.“ Zhoupl se na patách. „Pamatuju se, když se na mě vaše maminka přišla poprvý podívat do kuchyně. Jako by to bylo včera. Stejně jako vy se moc podobala svý mámě. Celý hodiny mě pozorovala při vaření, seděla na stoličce, rukou si podpírala hlavu a pořád mě zasypávala otázkama o Tattertonovejch. Byla zvědavá jako kotě, co uteklo z košíku.“

„Co chtěla vědět?“

„No, všechno, co jsem věděl vo tyhle rodině – vo strejcích, tetách, tátovi a dědovi pana Tattertona. Čí je to vobraz na stěně a kdo je tamhleto? Jasně, že v každý rodině jsou věci, vo kterejch slušný lidi nemluvěj.“

Toužila jsem se zeptat, jaké věci, ale držela jsem jazyk za zuby, až bude příhodnější doba. Rye se praštil dlaněmi do stehen a vzdychl.

„Tak měla byste chuť na něco zvláštního?“ zeptal se, aby změnil téma.

„Mám ráda smažený kuře. Náš kuchař ve Winnerrow dělá těstíčko –“

„Jo? No, to jste ještě nevochutnala mý. Udělám vám ho tenhle tejden. Ledaže mi to ta vaše sestra zatrhne.“ Ohlédl se, aby se ujistil, že paní Broadfieldová není nablízku. „Přišla do kuchyně se seznamem, co smíte a nesmíte. Můj pomocník Roger z ní byl pěkně nervózní.“

„Nevím, co by mohlo být špatnýho na smaženým kuřeti, Ryei,“ podivila jsem se a obrátila oči k oknu. „Když tady žila moje matka, Farthy bylo mnohem hezčí, viďte?“

„A jak! Když rozkvetly všechny kytky, vypadalo to tady jako brána do ráje.“

„Proč to pan Tatterton nechal tak zpustnout?“

Rychle odvrátil oči. Všimla jsem si, že ho moje otázka znervóznila, ale tím víc jsem byla zvědavá na jeho odpověď.

„Pan Tatterton na tom nebyl moc dobře, slečno Annie, ale vod tý doby, co jste přijela, se moc změnil. Je skoro jako za starejch časů a pořád mluví vo tom, jak dá spravit tohle a postaví tamto. Všechno tady zase vožívá. To je dobrý pro nás a špatný pro duchy,“ zašeptal.

„Pro duchy?“

„No, v každým velkým domě, kterým prošlo tolik lidí, přebejvaj duchové, slečno Annie.“ Kývl, aby dodal svým slovům důraz. „Ale já je radši nedráždím a pan Tatterton taky ne. Žijeme tady s nima a voni nám dávaj pokoj a my jim taky.“

Viděla jsem, že to myslí vážně.

„Je tady hodně služebnictva, kteří tu pracovali, když tady žila moje matka, Ryei?“

„Kdepak, slečno Annie. Jenom já, Curtis a Miles. Všechny služky, údržbáři a zahradníci jsou pryč. Většinou umřeli nebo vodešli.“

„Pracuje tady takový vysoký, hubený muž, který je o hodně mladší než Curtis?“

Po chvilce přemýšlení zakroutil hlavou.

„Pracujou tady pomocníci na pozenku, ale ty jsou všechny malý a zavalitý.“

Kdo byl ten muž u hrobu rodičů? přemítala jsem v duchu. Rye mě pozoroval s laskavým úsměvem.

„Bylo to v posledních letech pro vás těžký, Ryei, kvůli tomu, co se stalo s panem Tattertonem?“

„Ne, slečno. Smutný, ale ne těžký. Po večeři ale vždycky zůstávám ve svým pokoji a nechám dům na pospas duchům. Ale teď,“ usmál se, „se stáhnou a budou se držet většinou u svejch hrobů, protože tady je znovu světlo a život. Duše mrtvejch nemaj rádi, když tu choděj mladý lidi. Maj z nich nahnáno, protože mladý maj v sobě tolik energie.“

„Vy jste ty duchy skutečně slyšel v domě, Ryei?“ Naklonila jsem hlavu na stranu a usmála se, ale on mi úsměv neoplatil.

„Ó ano, slečno. Hodněkrát v noci. Je tady jeden takovej, co je hodně nešťastnej a v noci bloudí po chodbách, chodí z jednoho pokoje do druhýho a něco hledá.“

„Co hledá?“

„To nevím, slečno Annie. Nemluvím na něj a von nemluví se mnou. Ale slyšel jsem ho tady chodit a slyšel jsem tu hudbu.“

„Jakou hudbu?“

„Hraní na piáno. Moc hezkou hudbu.“

„Ptal jste se na to někdy pana Tattertona?“

„Neptal, slečno Annie. Ani jsem nemusel. Viděl jsem mu to ve vočích.“

„Co jste viděl?“

„Že slyšel a viděl ty samý věci jako já. Ale na to zapomeňte, slečno Annie. Musíte se rychle uzdravit a bejt silná. Starej Rye vám uvaří, co si budete přát, když teď mám pro koho.“

Chvíli jsem přemýšlela.

„Ryei, máte tady koně, který se jmenuje Scuttles?“

„Scuttles, slečno Annie? Teď tady nemáme žádný koně. Už dlouho ne. Scuttles?“ Přemýšlel tak usilovně, až mu oči jezdily ze strany na stranu. Viděla jsem, jak se mu náhle vybavila vzpomínka.

„Scuttles, to přece bylo jméno, který dala paní Jillian svýmu poníkovi. Když byla mladá, žila na koňským ranči. Pamatuju se, že vo tom poníkovi pořád mluvila. Ale tady jsme nikdy poníka se jménem Scuttles neměli. Její kůň se jmenoval Abdulla Bar. Bylo to ďábelský zvíře,“ dodal a oči se mu rozšířily strachem.

„Proč to říkáte, Ryei?“

„Nenechal na sobě jezdit nikoho jinýho než paní Jillian, proto pan Tatterton nikomu nedovolil, aby se k němu přibližoval, až na ten jeden hroznej den. Ale nebyla to jeho vina,“ dodal rychle.

„Jaký hrozný den, Ryei?“

„Teď není vhodná doba mluvit vo smutnejch věcech, slečno Annie. Máte dost svýho trápení.“

„Ryei, prosím vás, nechci se ptát pana Tattertona, ale chci to vědět.“

Ohlédl se a přistoupil blíž k posteli. Potřásl hlavou a sklopil

oči.

„Byl to jeho bratr, pan Troy, slečno Annie. Jednoho dne prostě vyskočil na toho hřebce a vjel s ním do moře. Jenom ďáblův kůň by udělal takovou věc. Každej jinej by vodmít jít do vody.“

„Tak to myslel Drake, když říkal, že Troy spáchal sebevraždu. Vjel s koněm mý prababičky do oceánu a –“

„A utopil se, slečno Annie. Vypadá to, že tenhle dům zažil víc než dost utrpení, viďte?“ Pokýval hlavou. „Někdy je těžší se dožít vysokýho věku. Straší vás spousta zlejch vzpomínek a slyšíte hodně vosamělejch duchů.“

„Ale proč to udělal, Ryei?“

„Jó, to nevím,“ odpověděl rychle. Až příliš rychle, pomyslela jsem si. „Troy byl hezkej mladej muž, jakýho hned tak nevidíte, a taky byl moc nadanej. Vyrobil hodně hraček, víte. Ale von jim nikdy neříkal hračky. Bylo to spis umění.“ Potřásl hlavou a usmál se. „Malý domečky s malejma lidma a některý byly jako hrací skříňky.“

„Hrací skříňky?“

„Hrály krásný melodie… jako třeba pěknou klavírní hudbu.“

„Chopin,“ zamumlala jsem. Při vzpomínce na matčin hrací domeček se mi rozbušilo srdce a zalila mě vlna smutku. „Co se děje, slečno Annie?“

Rychle jsem odvrátila oči, aby si nevšiml mých slz.

„Jenom jsem myslela na jednoho skladatele.“

„Aha. No, měl bych se vrátit do kuchyně a podívat se, co tam Roger vyvádí. Je to můj – jak tomu říkáte – učeň. Starej Rye nebude vařit věčně a pan Tatterton bude potřebovat dobrýho kuchaře, až mě povolá náš Stvořitel. Ale teď se zatím dělám hluchým, slečno Annie,“ usmál se zeširoka. Oba jsme se tomu zasmáli.

„Á, málem jsem zapomněl na vaše želé.“ Položil talířek na můj podnos.

„Mrzí mě, že jsem nemohla sníst váš čokoládový dort. Vypadal moc lákavě.“

„No jo, přinesla ho rovnou zpátky.“ Ohlédl se a naklonil se ke mně. „Jasně že najdu příležitost vám kousek propašovat. Jen počkejte.“

„Děkuju vám, Ryei. A přijďte mě zase navštívit, prosím.“

„Určitě přijdu.“

„Copak je to?“ objevil se Tony náhle ve dveřích. „Šéfkuchař přišel zkontrolovat, jak jeho jídlo chutnalo?“

„Někdo musel slečně přinýst želé, a tak jsem si myslel, že bych ji moh při tý příležitosti pozdravit, pane Tattertone.“ Otočil se a mrkl na mě. „Musím už zpátky do kuchyně.“

„Děkuju vám, Ryei,“ zavolala jsem za ním. Tony sledoval, jak odchází, a potom obrátil zrak ke mně.

„Proč nepřinesla želé Millie?“ divil se nahlas.

„Požádala jsem Millie, aby Rye poslala nahoru.“

„Tak?“ přimhouřil modré oči.

„Doufám, že to nevadí,“ dodala jsem rychle. Vypadal poněkud nesvůj.

„Chtěl jsem mu říct, aby se za tebou zašel podívat po večeři. To je v pořádku.“ Jeho oči dostaly laskavý výraz. „Je to pořád jeden z nejlepších kuchařů na východním pobřeží. Jeho yorkshirskému pudinku se nic nevyrovná.“

„Je přesně takový, jak o něm mluvila matka. Musí mu být přes osmdesát, ne?“

„Kdo ví? Nepamatuje si, kdy se narodil, anebo o svým věku lže. Tak jak se máš? Cítíš se trochu silnější?“

„Jsem unavená ze cvičení a nebaví mě být tady zavřená. Chtěla bych ven prohlídnout si okolí.“

„No, možná paní Broadfieldová schválí malý výlet po téhle chodbě zítra ráno. Doktor přijde pozítří.“

„Volal Luke?“ zeptala jsem se s nadějí.

„Ještě ne.“

„Tomu nerozumím.“ Srdce mi ztěžklo. Splnila se snad již Drakova předpověď?

„Určitě ti jen chce poskytnout čas, aby ses tady zabydlela.“

Přitáhl si k posteli židli. Posadil se, překřížil nohy a prsty si pečlivě urovnal ostrý puk na šedých kalhotách.

„To se mu nepodobá. Jsme si hodně blízcí,“ vysvětlovala jsem. „Věděl jste, že jsme se narodili ve stejný den?“

„Opravdu? To je neobvyklé!“

Moje a Lukovy narozeniny pro mě tolik znamenaly, že se mi zdálo neuvěřitelné, že by Tony o takové náhodě nic nevěděl. Pomyslela jsem si, jak dokonale ho matka s otcem odřízli od našeho života. Napadlo mě, jestli ví, že ve skutečnosti je Luke můj poloviční bratr.

„Ano. A od té doby je náš vztah podobný tomu, jaký měla máma se svým bratrem Tomem, který tragicky zahynul při neštěstí v cirkusu.“

„Ach, ano.“ Znovu se na mě upřeně díval, až jsem měla pocit, jako by mi jeho oči vyvrtávaly do duše díru. „Tvou matku to tehdy vzalo, ale byla to velmi silná žena, jako budeš určitě i ty. Můj otec mi říkával: ‚Co mě nezničí, učiní mě silnějším.‘ Vypůjčil si ten citát od jednoho německého filozofa. Nemůžu si vzpomenout na jeho jméno. Říkal mi, ‚Anthony‘,“ vzpřímil se do polohy, kterou při tom musel zaujímat jeho otec, „z každé porážky v životě se musíš poučit, nebo tě život porazí.“ Tony se uvolnil a usmál. „Když mi uděloval tuhle radu, bylo mi pět nebo šest, ale kupodivu jsem si to zapamatoval.“

„Tattertonovi jsou fascinující rodina, Tony.“

„No, někteří mí příbuzní jsou jistě docela nudní. S polovinou svých bratranců jsem nikdy ani nemluvil. Jsou to hrozní suchaři. A Jillianina rodina nebyla o moc lepší. Obě její sestry i bratr už zemřeli. Vlastně jsem to zjistil, až když jsem četl úmrtní oznámení. Když Jillian umřela…“ Jeho oči dostaly skelný výraz a na chvíli se ztratil ve vzpomínkách.

„Povězte mi o svém bratrovi, Tony. Prosím,“ dodala jsem rychle, když jsem uviděla, že mu obličej ztvrdl a oči říkaly ne.

„Měl bych tě nechat odpočívat.“

„Řekněte mi aspoň něco.“ Možná protože Troy už nežil anebo jsem se o něm dozvídala jen útržky, připadal mi jako záhadná osoba. „Prosím.“

„Když mě takhle prosíš, hodně mi připomínáš Leigh, když byla malá a chtěla, abych ji někam vzal nebo jí něco ukázal. Často vtrhla do pracovny, přerušila mou práci, ať byla sebedůležitější, a naléhala, abych se s ní projel na lodi nebo na koni. A i když jsem měl hodně práce, jako teď, vždycky jsem povolil. Tattertonovic muži své ženy rozmazlují, ale,“ dodal a v očích mu blýsklo, „dělají to rádi.“

„A Troy?“ Odbočil úmyslně od tématu nebo to bylo nevědomky?

„Troy. No, jak jsem ti říkal, byl o hodně mladší než já. Když byl malý, byl pořád nemocný, takže jsem ho bohužel považoval spis za mlýnský kámen uvázaný kolem krku. Víš, naše matka umřela, když byl hodně malý, a brzy potom i otec. Troy mě považoval víc za svého otce než staršího bratra. Byl ale neobyčejně bystrý a už v osmnácti dokončil univerzitu.“

„V osmnácti!“ vykřikla jsem v úžasu. „A co dělal potom?“

„Pracoval v našem podniku. Byl to nadaný umělec a navrhl mnoho z našich slavných hraček. Tak teď to víš,“ pokoušel se ukončil příběh o Troyovi.

„Ale proč spáchal sebevraždu, Tony?“

Jeho modré oči se v mžiku proměnily v led.

„Nespáchal sebevraždu. Byla to nehoda, tragická nehoda. Kdo říkal, že to byla sebevražda? Řekla ti to tvoje matka?“

„Ne. Nikdy o něm nemluvila,“ odpověděla jsem a těžce polkla. Tony vypadal rozhněvaně. Rty měl tak stisknuté, že tvořily jen úzkou čárku. Tato proměna jeho obličeje mě polekala. Zřejmě si toho všiml, protože rychle nasadil mírnější výraz. Náhle vypadal velmi smutný a rozčilený.

„Troy byl melancholický a citlivý mladík. Byl přesvědčený, že nebude dlouho žít. Byl fatalista. Dělal jsem, co jsem mohl, ale nedokázal jsem ho změnit. Nerad o něm mluvím, protože… protože se cítím jaksi zodpovědný, víš. Nemohl jsem mu za žádnou cenu pomoct.“

„To je mi líto, Tony. Nechtěla jsem, abyste se cítil špatně.“ Viděla jsem, že se nedokázal smířit s myšlenkou, že se jeho bratr zabil. Bylo ode mne kruté ho o tom přesvědčovat.

„Vím, že bys neudělala nic, co by mě ranilo. Jsi na to příliš čistá a nezkažená.“ Mile se usmál. „Nebudeme mluvit o smutných věcech. Prosím. Aspoň na chvíli se budeme věnovat radši tomu, co je krásné, příjemné, nadějné a zázračné. Ano?“

„Dobře,“ souhlasila jsem.

„A teď, jestli ti to nevadí, sepsal jsem seznam knih, které by sis měla přečíst, a nechám ti je sem přinést. A zítra ti sem nechám dopravit televizor. Prohlédnu si program a podtrhnu ti některé dobré pořady,“ dodal.

To mi připadalo podivné. Jak si myslí, že mě vychovávali? Věděla jsem, které knihy mám číst a na jaké programy se dívat. Matka často chválila můj literární vkus. Tony se choval, jako kdybych byla nějaká horalka, která potřebuje usměrnit a vzdělávat. Nechtěla jsem si však stěžovat, abych neranila jeho city. Vypadal tak šťastně, že to může dělat.

„A musíme sepsat seznam věcí, který potřebuju přivézt z Winnerrow,“ připomněla jsem mu.

„Správně. Drake se tady zastaví odpoledne. Ještě něco?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Tak dobře. Mám teď nějakou práci. Uvidíme se ráno. Dobře se vyspi, Heaven.“

„Heaven?“

„Ach, promiň. Zrovna jsem myslel na tvou matku a –“

„To je v pořádku, Tony. Vůbec mi nebude vadit, když se občas spletete a řeknete mi Heaven. Měla jsem svou matku moc ráda.“ Slzy mi vstoupily do očí tak rychle, jako kdyby čekaly na příležitost se ukázat.

„Tak, teď jsem způsobil, že seš zase smutná.“

„Ne, to není vaše chyba.“

„Chudinko Annie.“ Naklonil se a jemně mě políbil na tvář, ale hned se neodtáhl a zhluboka vdechl, jako by chtěl vychutnat vůni mých vlasů. Potom se prudce odtáhl, protože si uvědomil, jak dlouho mu trvá polibek na dobrou noc. „Dobrou noc,“ rozloučil se a odešel.

Opřela jsem si hlavu o polštář a přemýšlela o věcech, které jsem se dozvěděla. Rye měl pravdu. V tomto domě se odehrála nejedna tragédie. Stává se to vždy významným rodinám – bohatým a mocným, které toho mají tolik a přece tolik trpí?

Visí nad Tattertonovými nějaká kletba i nad všemi, kteří s nimi přijdou do styku? Třeba se Rye nemýlil, když hovořil o duchách bloudících po domě. Možná ten muž, kterého jsem viděla v dálce u hrobu rodičů, byl jedním z nich.

Snad mi i Drake radil dobře. Možná bych neměla vytahovat na světlo smutné události. Jenže jsem věděla, že to nedokážu. Existovaly věci, které jsem prostě musela vědět, protože mě neustále dráždily a nedaly mi pokoj.

Jedna z věcí, které mě momentálně nejvíc trápily, bylo Lukovo mlčení. Vůbec se mu nepodobalo se držet z doslechu tak dlouho. Rozčilovalo mě, že mu nemohu zatelefonovat a že ani nevím, na které koleji bydlí.

Millie přišla pro podnos od večeře. Něco mě napadlo.

„Millie, mohla byste se podívat do zásuvky u stolu, jestli tam není pero, dopisní papír a obálka, prosím vás?“

„Ano, Annie.“ Našla dopisní papíry i pero. „Je to parfémovaný papír,“ oznámila, když si ho dala k nosu a vdechla. „Pořád hezky voní.“

„Na tom nezáleží. Chci jen napsat krátký dopis. Prosím vás, přijďte za čtvrt hodiny a dejte ho za mě na poštu.“

„Jistě.“

Odešla s podnosem a já jsem začala psát dopis Lukovi. Milý Luku,

vím, že jsi od maturity mluvil s Tonym. Moc mě potěšilo, že tvůj projev měl takový ohlas. Zasloužil sis ho. Přála bych si jen, abych mohla být při tom a aby tam mohla být i moje matka a otec.

Drake mě navštívil na Farthy a pověděl mi o tvém příjezdu do Harvardu. Doktoři pořád trvají na rekonvalescenci v klidu, takže zatím nemám telefon, jinak bych se ti místo psaní dopisu pokusila zavolat. Nechám ho poslat spěšně, abys ho dostal brzy.

Nemůžu se dočkat, až se ozveš a až tě uvidím. Už pro nás plánuju průzkum Farthy.

Prosím, zavolej nebo přijď co nejdřív.

S láskou, Annie

Na obálku jsem napsala Luke Toby Casteel, Koleje, Harvard College. Když se Millie vrátila, zavolala jsem ji k posteli, abych jí udělila potřebné instrukce.

„Vezměte to, prosím vás, panu Tattertonovi a požádejte ho, aby za mě doplnil adresu do Harvardu a poslal to hned ráno.“

„Hned to udělám, Annie.“

Sledovala jsem ji, jak odchází, a pomyslela si, že až Luke dostane tento dopis, jistě okamžitě odpoví. S důvěrou, že za den nebo za dva ho uvidím, jsem zavřela oči. Když jsem zaslechla vejít paní Broadfieldovou, nepatrně jsem je otevřela.

Změřila mi krevní tlak a zkontrolovala pulz. Narovnala mi pokrývku a zhasla světlo.

Protože slunce už zapadlo a obloha byla zatažená, zahalila mě tma jako těžká záclona. Byla to moje druhá noc na Farthy, ale na rozdíl od první jsem mohla naslouchat duchům Režné Whiskey. Možná se mi to jen zdálo, protože o nich mluvil tak dramaticky, ale někdy během noci jsem měla dojem, že slyším někoho tiše hrát na klavír Chopinův valčík.

Byla to pouze moje zoufalá touha si vybavit matčin něžný úsměv, když mi kartáčovala vlasy? Nebo měl Režná Whiskey pravdu? Chodí tady po domě duch, který něco hledá?

Možná hledá mě. Možná jsem zde byla stále očekávána.

Záhadný muž

PANÍ BROADFIELDOVÁ ROZTÁHLA ZÁVĚSY TAK rázně, že mě ranní světlo oslnilo jako výbuch bomby. Vypadala, jako by byla vzhůru už několik hodin, ale tak ostatně působila vždycky.

„Měla byste vstávat dřív, Annie,“ řekla, aniž by se na mě přímo podívala, protože přitom připravila vozík, vytáhla ze skříně župan a našla moje pantofle. „Teď vám všechno trvá dýl. Za čas budete schopná sama vstát a posadit se do křesla, umýt se a nasnídat, ale budete se to muset učit postupně, jako se sportovec připravuje na svůj výkon. Rozumíte?“ zeptala se a konečně se zastavila, aby se na mě podívala.

Zvedla jsem se na posteli a přikývla.

„Tak a teď vás musím umýt a převléknout do čisté noční košile.“

Opět jsem jen kývla, protože jsem se ještě nevzpamatovala z tvrdého nočního spánku. Ošetřovatelka mi mlčky pomohla dostat se z postele do vozíku. Vypadalo to, jako bychom provozovaly pantomimu. Dovezla mě do koupelny a svlékla. Opláchla jsem si obličej a oblékla čistou košili, kterou mi přinesla. Potom mě odvezla zpět do pokoje a nechala u okna.

„Přinesu vám snídani,“ oznámila a měla se k odchodu.

„Proč ji nepřinese Millie?“ Potřebovala jsem zjistit, jestli dala můj dopis Tonymu, aby ho odeslal. Paní Broadfieldová se zastavila ve dveřích.

„Millie byla včera večer propuštěná.“ Než jsem byla schopná reagovat, zmizela.

Propuštěná? Ale proč? Měla jsem ji ráda a dokonce jsem si myslela, že by mohla být dobrá společnice. Byla tak příjemná a milá. Co mohla udělat, že ji vyhodili tak brzy? Když se Tony na mě přišel podívat, okamžitě jsem to chtěla vědět.

„Tony, paní Broadfieldová mi zrovna říkala, že jste vyhodil Millie. Proč?“

Zavrtěl hlavou a stiskl rty.

„Neschopná. Od prvního dne všechno kazila. Doufal jsem, že se zlepší, ale místo toho to bylo čím dál horší. Jillian by to netrpěla víc než den. Měla bys vidět, jaké jsme tady mívali služebnictvo, jejich profesionalitu, jejich –“

„Ale Tony, byla tak milá,“ namítla jsem.

„To máš pravdu, ale být milá nestačí. Stejně jsem zjistil, že její reference nebyly přesné. Nějaký čas nemohla sehnat místo, tak pracovala jako servírka a ne služebná. Ale neboj se, jeden z mých lidí už hledá novou.“

Paní Broadfieldová přišla s podnosem a postavila ho na stolek.

„No, já půjdu,“ řekl Tony. „Nechám tě se nasnídat.“

„Tony, počkejte! Včera večer jsem jí dala pro vás dopis, abyste ho poslal Lukovi.“ Tázavě se usmál.

„Dopis? Žádný dopis mi nedala.“

„Ale Tony –“

„Zavolal jsem ji kolem půl osmé a dal jí výplatu za dva týdny, ale o žádném dopisu se nezmínila.“

„To nechápu.“

„Proč ne? Jak jsem říkal: byla neschopná. Asi ho strčila do kapsy zástěry a zapomněla na něj. Vážně nevím, co je to dneska s mladými lidmi. Zdají se být pořád tak roztržití. Není divu, že je tak těžké sehnat spolehlivou služebnou.“

„Byl to dopis Lukovi!“ křičela jsem.

„Vystydnou vám vejce,“ upozornila mě paní Broadfieldová.

„Je mi to líto,“ řekl Tony. „Napiš dneska další dopis a já to zařídím sám, dobře? Vrátím se odpoledne a vezmu tě na krátkou projížďku po domě. Jestli to paní Broadfieldová dovolí,“ dodal a pohlédl na ni. Neodpověděla.

Odešel, než jsem na téma ztraceného dopisu stihla říct cokoli dalšího. Když jsem se podívala na paní Broadfieldovou, na tváři měla obvyklou masku mrzutosti.

„Začneme s ranním cvičením, Annie, a potom si musíte odpočinout, nebo nebude žádná projížďka. Teď, prosím, snězte snídani.“

„Nemám hlad.“

„Musíte jíst, abyste nabrala sílu. Tahle terapie je pro vás jako rozcvička pro sportovce, a stejně jako on potřebuje energii z potravy, neobejdete se bez ní ani vy. Jenomže,“ narovnala ramena a vzpřímila se, aby dodala svým slovům důraz, „místo abyste prohrála tenisový nebo fotbalový zápas, zůstanete invalida.“

Zvedla jsem vidličku a začala jíst. Díkybohu za Režnou Whiskey, pomyslela jsem si. Dovedl připravit i nejjednodušší jídla velmi chutně.

Ranní terapie začala stejně jako předešlý den, ale tentokrát se něco změnilo. Byla jsem si jistá, že na stehnech cítím ošetřovatelčiny prsty. Byl to bodavý pocit, jako by mi někdo propichoval kůži špendlíky. Vykřikla jsem.

„Co je?“ vzhlédla ke mně netrpělivě.

„Něco jsem ucítila. Píchlo to.“

„To je jen vaše představivost,“ odbyla mě a začala znovu. Opět jsem cítila bodnutí.

„Něco cítím… opravdu!“ přesvědčovala jsem ji. Ustala a vzpřímila se.

„Říkáme tomu hysterická bolest. Jste v horším duševním stavu, než jsem si myslela.“

„Ale doktor říkal –“

„Vím, co říkal doktor. Nemyslíte, že jsem za celý život pracovala s víc než dvěma doktory?“

„Ano, ale –“

„Zkuste se uvolnit, a až se vám bude zdát, že něco cítíte, ovládněte se.“

„Ale –“

Znovu mě začala masírovat. Stále jsem cítila bolest, ale jenom jsem dělala grimasy a potlačovala steny. To mě tak vysílilo, že jsem si musela před obědem zdřímnout. Paní Broadfieldová mi přinesla jídlo a informovala mě, že Tony telefonoval, že se brzy vrátí a povozí mě po patře. Napadlo mě, jak je zvláštní, že se můžu těšit na něco tak prostého, jako bych se těšila na schůzku nebo na večírek. Být vyvezena z tohoto pokoje mi připadalo stejně vzrušující jako cesta napříč celou zemí. Kolik jsem toho považovala za samozřejmost!

Přišel jeden z pomocníků a zapojil mi televizi, kterou jsem mohla ovládat dálkově z postele. Byl to podsaditý muž, jehož pokožka vypadala jako stará vyschlá kůže. Hodiny práce na slunci mu rozbrázdily čelo a dokonce i bradu hlubokými vráskami. Řekl mi, že se jmenuje Parson.

„Pracujete tady už dlouho, Parsone?“

„Kdepak, teprve něco přes týden.“

„Jak se vám to líbí?“ Nejdřív jsem myslela, že mou otázku neslyšel. Potom mi došlo, že přemýšlí, co by odpověděl. „Asi máte hodně práce,“ dodala jsem, abych ho povzbudila. Přestal připojovat šňůry televizoru a podíval se na mě.

„Jo, je tady hodně práce, ale pokaždý když něco začnu, pan Tatterton si to rozmyslí a chce po mně něco jinýho.“

„Jak to, že si to rozmyslí?“

Parson zakroutil hlavou. „Nevím. Najali mě, abych opravil bazén, tak jsem začal míchat cement, ale zrovna v tý chvíli přišel pan Tatterton a ptal se mě, co dělám. Řek jsem mu to a on se podíval na bazén a pak na mě, jako bych byl blázen. Řek mi, že jeho otec mu radil, aby nikdy nic neopravoval, když to není rozbitý. ‚Cože?‘ povídám. Je potřeba ostříhat živý ploty v bludišti,‘ nařídil a poslal mě tam. Mezitím všechen umíchanej cement ztvrdnul, takže ho můžu vyhodit. Ale platí dobře,“ pokrčil Parson rameny a začal se zase zabývat televizí.

„A co bude s tím bazénem?“

„Na to jsem se neptal. Dělám, co mi řeknou. Tak, teď by to mělo fungovat.“ Zapnul televizor a chvíli přepínal kanály. „Mám to nechat puštěný?“

„Teď ne, děkuju vám, Parsone.“

„Není zač.“

„Parsone, jak to vypadá v bludišti?“

„Jak?“ Opět pokrčil rameny. „To nevím. Je tam klid. Když se dostanete dál, moc toho neslyšíte, a tak… řek bych, že se vám zdají divný věci, protože je tam takový ticho.“ Zasmál se sám sobě.

„Co tím myslíte?“

„Párkrát se mi zdálo, že slyším kroky v některý z chodeb okolo, tak jsem zakřičel, ale nikdo tam nebyl. Včera večer jsem si byl jistej, že tam někdo chodí, tak jsem se šel podívat, a co myslíte, že se stalo, slečno?“

„Co?“

„Ztratil jsem se.“ Hlasitě se zasmál. „Trvalo mi skoro půl hodiny, než jsem se dostal zpátky na místo, kde jsem dělal.“

„A co ty kroky?“

„Potom jsem už žádný neslyšel. No, musím jít.“

„Děkuju,“ zavolala jsem za ním.

Po jeho odchodu jsem se dívala z okna. Obloha byla modrá jako matčiny oči, když byla šťastná. Moje oči teď musí být šedé, pomyslela jsem si, vybledlé a nevýrazné jako stará vyrudlá modrá blůza. Ale svět venku jiskřil životem a světlem. Tráva měla sytě zelenou, svěží barvu, stromy v plném květu a nadýchané mráčky vypadaly čisté a měkké jako naklepané polštáře.

Drozdi a vlaštovky přelétali z větve na větev, vzrušení z vyhlídky na teplé, krásné odpoledne. Jak ráda bych si to s nimi vyměnila, říkala jsem si, a stala se pouhým ptákem, jenž se může hýbat a přemisťovat z vlastní vůle a radovat se ze života.

Otec s matkou byli mrtví, Luke se zdál být nedosažitelný a já jsem trčela v tomto starém domě, kde jsem se mohla těšit jenom na cvičení, horké koupele, léky a návštěvy doktorů. A navíc jsem nevěděla, jak dlouho to bude trvat, ani mi to nikdo nebyl schopen říct.

Když jsem viděla přijíždět Tonyho Rolls-Royce, přestala jsem se litovat. Auto zastavilo blízko hřbitova. Přisunula jsem se co nejblíž k oknu. Tony vystoupil a šel k hrobu mých rodičů. Poklekl u něj a sklonil hlavu. Dlouho tak zůstal. Náhle se z lesa opět vynořil onen záhadný muž. Zdálo se, že Tony ho neslyší ani nevidí přicházet.

Muž si stoupl vedle a po chvíli položil ruku na Tonyho rameno. Čekala jsem s bušícím srdcem, co se bude dít, ale Tony nevzhlédl. Posléze se neznámá postava oddělila a zmizela ve stínu stromů. Tony vstal a šel zpátky k autu.

Měla jsem dojem, jako bych jenom já věděla, že onen muž stál vedle Tonyho. Nemohla jsem se dočkat Tonyho příchodu. Vzdálila jsem se od okna a vyčkávala jsem obrácená čelem ke dveřím.

Trvalo skoro dvě hodiny, než vstoupil do mého pokoje. Nemohla jsem se dočkat, až se ho zeptám na muže na hřbitově. Chtěla jsem ho nechat zavolat, ale považovala jsem svou zvědavost za příliš triviální, aby kvůli tomu musel hned přiběhnout. Stále jsem si opakovala, že přijde každou chvíli, ale hodiny odtikávaly čas a Tony nikde. Co to říkal Roland, když jsem byla netrpělivá – „Sledovaný hrnec se nikdy nezačne vařit?“

Zkoušela jsem upnout mysl na jiné věci a prohlédla si knihy, které mi Tony nechal poslat. Všechno to byly romány autorů, o kterých jsem nikdy neslyšela. Spisovatelé devatenáctého století jako William Dean Howells. Některé nesly označení dobové romány. Jako kdyby Tony chtěl, abych žila v době dávno uplynulé.

Konečně se objevil. Protože jsem už téměř šílela zvědavostí, okamžitě jsem se ho zeptala na muže na hřbitově.

„Jaký muž?“ Tonymu ztuhl úsměv na tváři a vytratila se z něj laskavost.

„Viděla jsem, jak k vám přišel, když jste stál u hrobu mých rodičů.“

Stál ve dveřích a usilovně mrkal, jako by se pokoušel zaostřit na skutečný svět. Potom vydechl úlevou a úsměv se mu opět proteplil.

„Pořád zapomínám, že vidíš z okna na hřbitov.“ Pokrčil rameny. „Byl to jen jeden z pomocníků, co pracuje na úpravě pozemku. Abych řekl pravdu, ponořil jsem se v té chvíli do svého smutku tak, že si ani nepamatuju, kdo to byl a co chtěl.“

„Pomocník? Ale Režná Whiskey říkal –“

„A teď,“ tleskl Tony rukama, „je čas na tvou první exkurzi po Farthy. Paní Broadfieldová říká, že si ji zasloužíš. Jsi připravená?“

Znovu jsem se podívala z okna směrem ke hřbitovu a stromům opodál. Protáhlé mraky zakrývaly slunce jako prsty čarodějnice a vrhaly stíny na pomník rodičů.

„Měla bych jít na hřbitov, Tony.“

„Hned jak to doktor dovolí. Doufejme, že zítra. Mezitím ti ukážu něco zvláštního, co je tady blízko.“

Obešel vozík a chytil jeho držadla. Proč mi lže o tom neznámém muži? Má strach, že by mě to mohlo vyvést z míry? Jak ho mám přinutit, aby mi řekl pravdu? Možná by to věděl Rye. Musím to zařídit tak, aby Tony nevěděl, že jsem se vyptávala.

Ucítila jsem na čele jeho teplý dech. Něžně mě políbil do vlasů. Tato jemnost mě natolik překvapila, že to musel vycítit.

„Je tak nádherné mít tě tady a moct tě vzít s sebou do minulosti.“

„Jenže jsem invalida, Tony, nemocný, zmrzačený člověk.“ Zřejmě mě nevnímal.

„Znovu oživit krásné vzpomínky a uchopit štěstí. Málo lidí dostane takovou příležitost, když ji jednou ztratili.“ Vykročil se mnou ke dveřím. „Kam jedeme?“

„Ze všeho nejdřív ti chci ukázat apartmá, které jsem dal připravit pro tvé rodiče, když přijeli na Farthy na svatební hostinu. Byli tenkrát zamilovaní jako všichni novomanželé.“

Často jsem si zkoušela představit otce s matkou jako mladé lidi, kteří se vzájemně objevují a poznávají. Věděla jsem, že se poprvé potkali, když se otec přistěhoval do Winnerrow. Matka mi řekla, že se do sebe zamilovali na první pohled.

Nikdy však nepopisovala příjemné zážitky z Farthy. Byla jsem si jistá, že nějaké mít musela. Takže jsem pozorně poslouchala Tonyho, který líčil, jak se smáli a pořád se drželi jeden druhého, jak vzrušený byl otec, když uviděl Farthinggale, a s jakým potěšením ho po něm Tony prováděl.

„Když jsem poprvé uviděl tvou matku, nemohl jsem uvěřit, jak hodně se podobala své matce,“ dodal, když zatočil do dlouhé chodby. „Stejně jako se ty podobáš své. Někdy, když zavřu oči a slyším tě mluvit, myslím si, že jsem se vrátil do minulosti a poslouchám Heaven. Když je pak otevřu, na chvíli si nejsem jistý. Byly všechny ty roky od doby, kdy mě opustila, jen noční můra? Můžu se vrátit do šťastnějších časů? Když něco hodně chceš a dostatečně se za to modlíš, může se to stát?

Někdy se mi všechny v mysli prolínáte… jako kdybyste nebyly tři, ale jen jedna žena. Leigh, Heaven a teď ty. Máte podobný hlas, chování i vzhled. Jste jako sestry, jako trojčata a ne matky a dcery,“ vysvětloval tiše s nadějí v hlase.

Nelíbilo se mi, jak nás všechny naházel do jednoho pytle. Jako bych nebyla osobnost s vlastními myšlenkami a pocity. Samozřejmě jsem chtěla být jako matka, dokonce i vypadat jako ona, ale chtěla jsem být sama sebou, Annie, ne Leigh. Annie, Heavenina dcera, ne nějaký klon. Proč je Tony tak posedlý touhou to ignorovat? Cožpak neví, jak je pro každého důležité být sám sebou? Jak by se cítil, kdyby o něm lidé hovořili jen jako o „dalším Tattertonovi, jako jsou všichni ostatní“? Rozhodla jsem se, že někdy později na toto téma zavedu řeč. Nebyla jsem jediná, kdo se mohl naučit nové věci.

Obrátila jsem pozornost zpět k prohlídce domu. Když mě poprvé vezli do mého pokoje, moc jsem si nevšimla, jak to v poschodí vypadá, ale nyní jsem viděla, jak je koberec prošlapaný Mnohé lustry měly prasklé žárovky a ze stropu visely pavučiny. Záclony na oknech nechali zatažené, takže chodba byla temná.

„Celá tahle část domu zůstala po celá léta netknutá. Pokoje původně patřily mým pra-prarodičům, ale nechal jsem je zrenovovat pro tvé rodiče. Věděl jsem, co tvou matku potěší, a než přijeli, měl jsem všechno hotové. Měla jsi vidět její překvapení, když jsem otevřel tyhle dveře.“

Zasmál se, ale byl to podivný smích někoho, kdo se směje věcem, které s ním nikdo jiný nemůže sdílet, smích někoho zamčeného ve vlastním, uzavřeném světě. Když jsem otočila hlavu, abych se na něj podívala, viděla jsem, že je zabraný do vzpomínek.

Cožpak nevidí, jak je chodba omšelá? Necítí zatuchlý zápach?

„Nikdo už těmito chodbami nechodí. Nikomu nedovolím do těch pokojů vstoupit,“ dodal, jako by mi četl myšlenky a věděl, že se divím, proč tam nenechá pořádně uklidit.

Zdálo se mi, že jsme vstoupili do ještě temnější části, kde ze stropu a stěn visely velké zaprášené pavučiny. Zajímalo mě, jestli tam někdy vstoupil on sám. Zastavil se před velkými dvojitými dveřmi z hikorového dřeva, na kterých byly skvrny od vody. Vytáhl z náprsní kapsy saka svazek klíčů. Když odemykal dveře, zračil se mu ve tváři zvláštní jas a vzrušení. Musel takhle vypadat v den, kdy rodiče tímto apartmá překvapil, napadlo mě. Jsou jeho vzpomínky tak živé, že se dokáže přenést zpět a chovat se, jako by se to dneska dělo poprvé?

„Apartmá pána a paní Stonewallových,“ oznámil, jako kdyby žili a stáli vedle mě.

Otevřel dokořán dveře skřípající v pantech. Nedokázala jsem čekat, až mě zaveze dovnitř, a sama jsem se rozjela do pokojů, které byly k mému naprostému překvapení dokonale čisté a uklizené, přestože se nacházely ve zcela opuštěném křídle domu. Bylo to, jako bychom skutečně překročili nějakou neviditelnou časovou hranici a ocitli se v minulosti.

Tony se znovu zasmál, tentokrát výrazu mé tváře. „Krásné, že?“

Všude jsem nacházela matčinu oblíbenou barvu: vínově červenou. Francouzský provensálský nábytek měl polstrování téže barvy a objevovala se i na perském koberci. Stěny pokrývala květovaná textilní tapeta. Dvě velká okna rámovaly hedvábné závěsy, pod kterými byly průsvitné záclony. Ale všechno vypadalo úplně nové!

Tony mou myšlenku potvrdil.

„Všechno bylo vyměněné a obnovené do původního stavu. Takhle vypadal obývací pokoj v den, kdy do něj poprvé vstoupili tvá matka s otcem.“

„Úplně nové?“ ujišťovala jsem se užasle. Přikývl. „Ale… proč?“

„Proč? proč…“ Rozhlédl se kolem sebe, jako by odpověď byla zcela zřejmá. „No, možná tady jednou budeš žít se svým manželem. Kromě toho,“ dodal rychle, „mi dává dobrý pocit vrátit věci do stavu, v němž se nacházely v době, kdy jsme všichni byli šťastnější. A můžu si to dovolit, tak proč ne? Říkal jsem ti, že mám v úmyslu dát Farthinggalské panství do pořádku jako v časech jeho největší slávy.“

Zakroutila jsem hlavou. Někdo by mohl říci, že to jsou libůstky velmi bohatého starého muže. Ale proč oživovat bolestné vzpomínky? Matka celá léta odmítala s ním mít cokoli společného, ale on přesto uchovával vzpomínky na ni i na otce a odmítal dovolit času je vymazat. Proč?

„Ale já tomu pořád nerozumím, Tony. Proč je tak důležitý to všechno zachovat… jako to bylo?“ naléhala jsem. Obličej mu ztvrdl.

„Říkal jsem ti to. Mám na to prostředky.“

„Ale máte přece prostředky na spoustu věcí, na nový věci. Proč lpět na minulosti?“

„Minulost je pro mě důležitější než budoucnost,“ téměř se na mě utrhl. „Až budeš stará jako já, uvědomíš si, jak cenné jsou hezké vzpomínky.“

„Ale myslela jsem si, že po roztržce mezi vámi a mámou to pro vás bude bolestný. Zmizela z vašeho života. Byla –“

„Ne!“ Vypadal rozzlobeně. „Ne,“ opakoval již klidněji. Potom se usmál. „Copak nevidíš, že tím, že tohle všechno dělám,“ rozpřáhl ruce, „jsem si uchoval Heaven takovou, jaká pro mě byla… vždycky. Ošálil jsem osud.“ Zasmál se dutým smíchem. „To je skutečná moc peněz, má milá.“

Beze slova jsem na něj hleděla. Podíval se na mě a setřásl nepříčetný výraz.

„Ale teď pojď do ložnice, abys viděla, co jsem udělal tam.“ Otevřel další dveře a já jsem se k nim již váhavěji rozjela a nahlédla dovnitř. V obrovské místnosti se ztrácela dokonce i velká dvojitá postel. Podlaha byla pokrytá tak hustým kobercem, že jsem měla problém po něm jet na vozíku. Jako bych se brodila močálem. Bylo zřejmé, že byl také nový.

Všechno povlečení bylo nové. Přehoz na posteli barevně ladil s baldachýnem a rezavými polštáři. Podívala jsem se napravo na toaletní stolek z bílého mramoru s dřevem orámovanými zásuvkami. Nad ním viselo velké zrcadlo ve zlatém rámu.

Něco na stolku mě upoutalo, proto jsem k němu jela blíž. Byl tam kartáč na vlasy a v něm stříbřitě blonďaté vlasy. Vzala jsem ho do ruky a studovala.

„Ten patřil Heaven,“ zašeptal Tony vedle mě. „Když měla vlasy stejné barvy jako Leigh. Bylo to, jako by se Leigh jejím prostřednictvím vrátila, víš?“ Oči mu svítily a měl v nich téměř šílený výraz. Rozbušilo se mi srdce. „Ty vlasy jsou… jsou to Leighiny vlasy. Nebyly to jen Heaveniny odbarvené vlasy… Leigh se vrátila. Já…“

Všiml si mého užaslého výrazu, vzal mi kartáč z ruky a jemně přejel prstem po vlasech uvízlých mezi jeho štětinami.

„Vypadala v těch vlasech tak krásně. Ta barva se k ní moc hodila.“

„Líbila se mi víc v tmavých vlasech,“ namítla jsem, ale on mě zřejmě neslyšel. Dlouho hleděl na kartáč a potom ho položil zpět na stolek, jako kdyby tvořil součást nějaké vzácné muzejní sbírky. Všimla jsem si dalších osobních věcí – sponek do vlasů, hřebenů, dokonce zmuchlaných papírových kapesníků, zažloutlých časem.

„Proč tady máma ty věci nechala?“ Když hned neodpověděl, obrátila jsem se k němu a uviděla, že na mě shlíží s podivným úsměvem. „Tony?“ Pořád se na mě díval. „Tony, co je s vámi?“ Otočila jsem křeslo, abych mu byla tváří v tvář. To ho vytrhlo z jeho transu.

„Ach, promiň. Jak tě vidím sedět v tom křesle… viděl jsem najednou Heaven u toaletního stolku, jak si kartáčuje vlasy před spaním.“

To mi přišlo divné. Proč byl v matčině ložnici a sledoval ji, jak se chystá do postele? To by se spíš hodilo pro manžela a ne pro nevlastního dědečka. Mluvil o matce, jako by to byla Jillian, manželka, již ztratil. Bylo to trochu strašidelné. Možná začíná být šílený a já mám tu smůlu, že jsem toho svědkem.

„Vy jste se díval, jak se chystá ke spánku?“ nemohla jsem si tu otázku odpustit.

„Ale ne, jen jsem se tu zastavil a zaklepal, a zatímco jsem stál ve dveřích, bavili jsme se spolu a ona si přitom česala vlasy,“ odpověděl rychle. Až příliš rychle, pomyslela jsem si. Jeho hlas měl tón člověka, který se něčím provinil.

„Aha. Ale Tony, proč toho tady matka tolik nechala, když odjela z Farthy?“ Deska stolku byla stále pokrytá pudřenkami, lahvičkami parfému a laky na vlasy.

„Měla všechno dvojmo, aby nemusela věci pořád převážet, když jela do Winnerrow,“ vysvětloval stejně spěšně jako předtím, až jsem začala pochybovat, že mluví pravdu.

„Vypadá to spíš, že odsud utekla, Tony,“ namítla jsem, abych mu dala najevo, že mi jeho vysvětlení nestačí. Popojela jsem k němu blíž. „Proč odjela tak najednou, Tony? Nemůžete mi to říct?“

„Ale Annie, prosím –“

„Ne, Tony, Musím vám říct, že si vážím všeho, co jste udělal pro mě a pro Draka, ale dělám si starosti kvůli tomu, co se stalo mezi vámi a mou matkou. Někdy mám pocit, že přede mnou něco skrýváte a že jsou to špatné věci, které by mě vyděsily.“

„Ale nesmíš si myslet –“

„Nevím, jestli tady můžu zůstat, pokud se nedozvím pravdu, i když je třeba bolestná,“ nedala jsem se zviklat.

Upřel na mě pronikavý pohled a chvíli uvažoval. Rychle se rozhodl a přikývl.

„Dobrá. Možná máš pravdu. Možná nastal ten pravý čas. Dneska se zdáš být o hodně silnější a roztržka s tvou matkou mě trápí. Taky nechci, aby nás od sebe dělila zeď tajností, Annie. Udělám všechno, abych tomu zabránil.“

„Tak mi všechno povězte.“

„Povím.“ Přitáhl si židli od toaletního stolku a posadil se naproti mě. Připadalo mi, že seděl celou věčnost mlčky, podpíraje si bradu elegantníma, pěstěnýma rukama. Potom je spustil a rozhlédl se po pokoji. „Tohle je to pravé místo na svěřování... v jejím pokoji.“ Podíval se na mě očima smutnýma jako oči štěněte, které ztratilo matku a touží, aby se s ním někdo mazlil a měl ho rád. Zhluboka jsem se nadechla a čekala, až začne.

Tonyho zpověď

„ANNIE,“ ZAČAL A OČI MĚL JAKO DVĚ MODRÉ kry, „nežádám po tobě, abys mi odpustila, co jsem udělal. Jediné, co žádám, je, abys zkusila pochopit, proč jsem to udělal a jak jsem si to potom vyčítal, zvlášť když to Heaven zjistila a nenáviděla mě za to.“

Odmlčel se a čekal na mou odpověď, ale já jsem nic neřekla. Možná doufal, že ho nějakým způsobem povzbudím, ale já jsem dokázala myslet jen na to, že uslyším něco strašného, co mě přinutí ho okamžitě požádat, aby mě z Farthinggalu odvezl.

Uvědomila jsem si, že v jednom měl Tony pravdu – bylo to velmi příhodné místo na vyslechnutí celého příběhu. Ve skříních ještě visely některé matčiny šaty a podle jejich vzhledu to vypadalo, že je dal vyčistit a vyžehlit coby součást své posedlosti udržet minulost živou a uchovat si jen šťastné vzpomínky. Ucítila jsem známou vůni jasmínu, a ačkoliv mi bylo jasné, že si to jen představuji, dokonce se mi zdálo, že slyším Chopinovu melodii z hrací skříňky.

„Annie, nedovedeš si představit, jak mi bylo, když mi zemřel bratr. Vždycky jsem doufal, že překoná svůj fatalismus a deprese a najde si někoho, koho by mohl milovat. Že se ožení a bude mít děti. Že se v těchhle velkých chodbách budou prohánět a smát malí Tattertonové. Že budeme mít dědice a rodinná linie bude pokračovat.“

„Proč jste neměli děti s Jillian, Tony?“ Bylo přirozené se na to zeptat, ale podle reakce v jeho očích a stisknutých rtů jsem poznala, že mu tato otázka působí velké duševní utrpení. Pomalu zavrtěl hlavou.

„Když jsem se oženil s Jillian, nebyla už mladá a byla to velmi ješitná žena, která si myslela, že narození Leigh ji připravilo o část její krásy. Tvrdila, že se musí snažit si zachovat dobrou postavu. Zkrátka další dítě mít nechtěla. Samozřejmě jsem ji prosil, aby vzala v úvahu dědictví Tattertonových a moje přání mít potomka.“

„Jak na to reagovala?“

„Jillian byla jako dítě, Annie. Nedokázala pochopit vlastní smrt, dokonce se nedokázala smířit s tím, že jednou zestárne. Ten problém pro ni prostě neexistoval. Ze začátku mě odbývala tím, že by dědice měl mít Troy. Když umřel… bylo už pozdě, aby měla Jillian děti.“

„Ale co to má společnýho s tím, že se moje matka s vámi odmítala stýkat?“

„To jenom na úvod, Annie, abys pochopila důvody, proč jsem to udělal. V té době byl Troy pryč, Jillian… no, Jillian se příliš zaobírala sama sebou a byla na nejlepší cestě do světa šílenství, ve kterém zůstala až do smrti.

Když se tady objevila Heaven, nedovedeš si představit, jak mi srdce poskočilo radostí při pohledu na Jillianinu vnučku. Tehdy se už Troy nacházel v hluboké depresi a žil o samotě v přesvědčení, že brzy zemře. Jillian se starala jen sama o sebe a o zachování své krásy.

Heaven byla plná života, dychtivá se učit nové věci a něčeho v životě dosáhnout. Jak víš, zapsal jsem ji na drahou soukromou školu, zahrnul ji luxusním oblečením a dohlížel na to, aby měla všechno, co chtěla. Když si přála jet zpátky do Winnerrow, aby dala dohromady rodinu Casteelových, financoval jsem to.“ Naklonil se ke mně a ztišil hlas, jako kdyby nechtěl, aby ho slyšel některý z jeho předků. „Dokonce bych jí dovolil sem celou rodinu přivézt, když by tu zůstala a stala se mou dědičkou.

Neumíš si představit, jak mi zlomilo srdce, když se rozhodla vrátit se do Winnerrow a stát se tam učitelkou. Nedokázal jsem pochopit, že by se všeho vzdala kvůli učitelskému místu na malém městě, kde na ni pořád koukali svrchu a říkali jí ‚Casteelovic lůza‘.“

„Byl to její celoživotní sen pomáhat dětem ve Winnerrow, jako jí pomohla její učitelka,“ přerušila jsem ho. „Pamatuju se, že byla hrdá na to, co jako učitelka dokázala.“

„Ano, já vím. A udělal jsem chybu, že jsem snižoval význam její práce. Uvědomil jsem si to příliš pozdě.

Jenže když jsem se dozvěděl, že si bude brát tvého otce, zpanikařil jsem. Myslel jsem si, že už se do Farthinggalu nikdy nevrátí. Vdá se, zařídí si skromný domov ve Winnerrow a…“ Polkl. „A smíří se se svým otcem Lukem Casteelem a zůstane pevně připoutaná k tomu světu.

Umíš si představit, jak mi bylo?“ domáhal se pochopení. „Se mnou mělo všechno skončit… Tattertonovy hračky, Farthy, všechno. K čemu to bylo? V noci jsem chodil po chodbách a cítil rozzlobené pohledy předků, jak se na mě dívají z portrétů. Začal jsem nenávidět ozvěnu vlastních kroků, svůj obličej, který se na mě díval ze zrcadel, a přál jsem si, abych se nikdy nenarodil jako Tatterton.

A pak mě jednoho dne napadlo, proč by nemohl existovat způsob, jak Heaven a její svět přivést zpět na Farthy?

Když jsem se dozvěděl o jejím zasnoubení s Loganem, spojil jsem se s ním a diskutovali jsme o jeho budoucnosti. Viděl jsem, že je to chytrý a vnímavý muž, ctižádostivý a pracovitý. Nabídl jsem mu významné místo u naší firmy a požádal ho, aby mi s Heaven dovolili pro ně uspořádat svatební hostinu tady.“

„Já vím. Viděla jsem fotky. Muselo to být nádherný.“

„Od té doby se tady už taková oslava nekonala. Právě ten den, těsně před oslavou, jsem Loganovi a Heaven navrhl, aby pracovali pro mou společnost a aby se postavila továrna ve Winnerrow. Tvoje matka souhlasila a potom jsem jim ukázal tohle apartmá.“ Zmlkl a ponořil se do vzpomínek na svoje vítězství. „A ona byla nadšená. Získal jsem ji zpátky. Použil jsem všechny prostředky, všechno, co jsem měl, abych toho dosáhl.“

„Ale Tony, proč vás tak nenáviděla?“

Sklopil zrak a otočil ruce v klíně, jako by zkoumal, jestli na nich nemá jizvy.

„Bylo to kvůli jedné věci, kterou jsem si pojistil svůj plán.“ Vzhlédl.

„Co to bylo, Tony?“ zeptala jsem se bez dechu.

„Bál jsem se vztahu, který se vyvine mezi ní a Lukem Casteelem. Věděl jsem, jak ho milovala a jak si přála, aby on miloval ji. Po letech odloučení mu odpustila, že ji a její sourozence prodal, a pozvala ho a jeho manželku Stacie na svou svatbu ve Winnerrow. Věděl jsem, že Luke by na ni šel. Tušil jsem, že jakmile by se s ním smířila, už by mě nepotřebovala ani mé peníze, ani továrnu, nic by ji nezajímalo. Byl jsem přesvědčený, že to musím překazit.“

„Co jste udělal?“ vyzvídala jsem nedočkavě.

„Z rozhovoru s Heaven jsem věděl, že Luke vždycky snil o vlastním cirkusu. V té době pracoval pro muže jménem Windenbarron. Koupil jsem cirkus od Windenbarrona a nabídl ho Lukovi za jeden dolar.“

„Za jeden dolar!“

„Za jeden dolar a jednu podmínku… že nepůjde na svatbu a nenaváže s Heaven žádný kontakt. Pokud by to udělal, o cirkus by přišel.“

Hleděla jsem na něj, neschopná slova. Mysl mi zaplavila lavina myšlenek. Jeden dolar! Tony byl jako ďábel, který si kupoval lidskou duši. Nalákal Luka na to, o čem vždy snil a co si přál, avšak donutil ho vzdát se věcí, které pro něj mohly mít větší cenu. Bylo mi z toho nanic a přemohla mě slabost, jako bych se zrovna dozvěděla, že mě můj vlastní otec vyměnil za cirkus, a ještě k tomu za jediný dolar!

Ticho, které nastalo, se zdálo být nekonečné. Jak jsem si přála, abych mohla vstát a utéct z pokoje, pryč od tohoto hrozného odhalení. Co byl Luke Casteel za člověka? Modlila jsem se, aby můj bratranec Luke tyto povahové rysy nezdědil. Ne ten Luke, kterého jsem znala a milovala.

„A Luke souhlasil?“ zeptala jsem se konečně, ač jsem dobře věděla, jaká bude odpověď.

„Ano a dodržel naši smlouvu do dne, kdy se ženou přišli o život. Až tehdy… Heaven zjistila, co jsem udělal. Zkoušel jsem jí to vysvětlit, jako to vysvětluju teď tobě. Prosil jsem ji, aby mi odpustila, ale ona byla tak rozzlobená, že okamžitě odjela z Farthinggalu a nikdy se nevrátila.“

Svěsil hlavu.

„Zanechala mě tady jako zlomeného muže zatíženého pocitem viny, který bloudil po tomhle obrovském domě a přemýšlel o svém sobeckém jednání. Když uplynulo dost času, aby se zahojily všechny rány, zkoušel jsem Heaven přimět, aby se mnou zase mluvila, aby odpověděla na moje dopisy a telefonáty, ale ona už se mnou nechtěla nic mít a nic ji nemohlo donutit změnit názor.

„Uchýlil jsem se do stínů a od té doby tam zůstal.“ Sklopil oči a vzápětí rychle vzhlédl. „Při životě mě držely jedině zprávy o tobě a o Heavenině a Loganově životě ve Winnerrow. Moji lidé mi dodávali informace o tom, jak jsi vyrostla v krásnou mladou dámu, o úspěchu hračkářské továrny ve Willies a o tom, jak si lidé ve Winnerrow vážili Heaven i Logana a záviděli jim. Já… moc jsem tě chtěl vidět a co nejvíc se o tobě dozvědět.

Mockrát jsem si pohrával s myšlenkou, že se tam prostě objevím a budu riskovat, že mě vyhodí z domu. Dokonce jsem plánoval se vydat do Winnerrow v přestrojení a sledovat tě zblízka.“ Řekl to takovým způsobem, že mě napadlo, jestli to skutečně neudělal.

„Nedovedeš si představit, co pro mě znamenalo žít během těch osamocených a vyprahlých let aspoň pomyslně s tebou a s Heaven, prostřednictvím zpráv od jiných lidí,“ pokračoval a v očích se mu zatřpytily slzy. Uvědomila jsem si, že je ke mně naprosto upřímný. Celé roky čekal, že se matka nebo já objevíme ve Farthinggalu. Jak zoufale po tom toužil! Nemohla jsem si pomoct, ale musela jsem ho litovat.

„Annie, ani na okamžik nepochybuj, že bych dal všechno, co mám, abych mohl vrátit a změnit, co jsem udělal. Jenže nemůžu. Prosím… nesmíš mě za to nenávidět. Dej mi šanci to odčinit tím, že ti budu pomáhat k uzdravení a ke štěstí.“

Vzal mé ruce do svých a jeho oči mě úpěnlivě prosily, abych ho vyslyšela. Odvrátila jsem pohled a zhluboka se nadechla. Srdce mi bušilo. Uvědomila jsem si, že jestli se co nejdřív nevrátím do postele, asi opět omdlím.

„Chci zpátky do svýho pokoje, Tony. Potřebuju si odpočinout a přemýšlet.“

Rezignovaně přikývl.

„Neviním tě za to, že mě taky nenávidíš.“

„To není pravda, že vás nenávidím, Tony. Věřím, že litujete, co jste udělal, ale taky chápu, proč byla máma tak smutná, když přišla řeč na jejího otce, a proč ji pokaždé tak rozčílilo, když jsme mluvili o Farthinggalu a o vás. Můj dědeček umřel dřív, než dostal šanci se s každým smířit po tolika letech odcizení. Na rozdíl od vás taky neměl nikdy příležitost požádat o odpuštění.“

„Vím a to vědomí mě bude provázet do pekla.“ Utřel si z tváře slzu.

Promiň mi to, mami, pomyslela jsem si, ale cítila jsem k němu lítost.

„Potřebuju si teď odpočinout, Tony. Odpoledne přijde Drake pro seznam věcí, co chci přivézt z Winnerrow, viďte?“

„Ano.“

Vstal a chytil vozík. Slyšela jsem, jak vzdychl. Potom mě vyvezl z pokoje, který představoval minulost, zpět do přítomnosti.

Když jsem se vrátila do svého pokoje, okamžitě za mnou poslal paní Broadfieldovou, která mi pomohla do postele.

„Budu hned zpátky,“ oznámila, „a začneme s terapií.“

„Dneska žádnou terapii nechci,“ namítla jsem.

„Jistěže chcete. Nesmíte vynechat ani jeden den. Vaše tělo si musí zvyknout na určitý rytmus,“ poučovala mě. „Teď si chvíli odpočiňte a já se vrátím, abych vás namasírovala. Musí vám ve svalech proudit krev. Nechcete přece, aby vám nohy shnily a odpadly, ne?“ usmála jako nějaká prohnaná čarodějnice. Otočila se a odešla, než jsem se zmohla na odpověď, ale nemohla jsem se zbavit té groteskní představy.

Když se vrátila, byla ze mě poslušná pacientka. Celou dobu předtím jsem přemýšlela, jak matka zjistila, že Tony podplatil jejího otce, aby nešel na svatbu a nestýkal se s ní. Vybavila jsem si, jak pokaždé, když mluvila o Lukovi, její oči zesmutněly a dostaly nepřítomný výraz. Jak smutné, že jí byla odepřena příležitost si s ním aspoň jedinkrát promluvit, aby si mohli vzájemně odpustit.

Přesto to nebyla výhradně Tonyho vina, usoudila jsem. Luke s jeho podmínkami souhlasil. Byl ochotný zavrhnout matku, aby dostal svůj drahocenný cirkus. Když se dozvěděla pravdu, muselo ji to napadnout a tento fakt učinil celou záležitost ještě bolestnější. Chápala jsem, proč ji to tak rozzlobilo. A protože Luke již nebyl naživu, obrátila veškerý hněv na Tonyho.

Když jsem si však Tonyho představila, jak se sám popsal – jako osamocenou postavu bloudící v rozlehlém domě a trpící výčitkami, že mu matka jeho čin nikdy neodpustí –, musela jsem ho také litovat. Kdyby ho viděla nyní, možná by se obměkčila. Byla příliš soucitná a starostlivá, aby se otočila zády k tolik strádající duši.

Ne, rozhodla jsem se, nebudu požadovat, aby mě odvezli z Farthinggalu. Takto Tonymu poskytnu příležitost dát najevo pokání. Kdybych odešla, potrestala bych ho ještě víc a možná bych ho dokonce dohnala k fatální volbě, jakou zvolil jeho bratr Troy.

Tyto myšlenky se mi honily hlavou, zatímco mi paní Broadfieldová masírovala nohy. Bodavá bolest byla tentokrát ještě ostřejší, ale nic jsem jí neřekla. Počkám na doktora, říkala jsem si.

Ošetřovatelka mě otáčela podle libosti a pod jejími silnými dlaněmi se moje bledá kůže zbarvila do ruda. Když jsem ležela na břiše a třela mi hýždě, cítila jsem její prsty… avšak tentokrát ten pocit nedoprovázela žádná bolest. Prostě jsem je cítila. Ten tlak mi dokonce byl nepříjemný.

„Cítím vaše prsty a nic mě přitom nebolí, paní Broadfieldová.“

„Opravdu?“ Masírovala mě s ještě větší silou. „Ano. Není to důležitý?“

„Mohlo by být. Napíšu to do hlášení.“ Nepřestávala mi hníst svaly.

„Nestačí to už?“ zeptala jsem se nakonec.

Ucukla, jako bych jí dala políček, a okamžitě mi stáhla košili až ke kotníkům. Obličej měla rudý námahou a malá očka připomínala hlodavce. V té chvíli se na chodbě ozvaly hlasy.

Přicházel Drake s Tonym. Rychle jsem se přikryla, abych je přivítala. Když mě Drake uviděl, obličej se mu rozzářil úsměvem. Oplatila jsem mu ho, ale můj nebyl zdaleka tak bezstarostný. Luke by si všiml, že mě něco trápí, napadlo mne. Drake byl k takovým signálům slepý.

„Ahoj, Annie.“ Políbil mě na tvář. Tony zůstal stát u paty postele. „Přišel jsem pro ten seznam. Měl jsem přijet s náklaďákem?“ Zasmál se a otočil se k Tonymu, který opět působil naprosto vyrovnaným dojmem.

„Tolik toho nechci, Draku. Nebudu tady věčně.“ Všimla jsem si, jak to Tonyho překvapilo, ale Drake nadšeně kýval.

„Jasně. Jsem rád, že seš pozitivně naladěná.“

„Budu dole,“ ozval se náhle Tony, „abyste měli vy dva čas pro sebe.“

„Nezdržím se dlouho,“ odpověděl Drake. „Musím za chvíli vyrazit.“

„Tady je ten seznam, Draku.“ Vytáhla jsem ho zpod polštáře, kde jsem ho schovávala, protože čas od času mě napadlo něco nového a nechtěla jsem otravovat paní Broadfieldovou nekonečnými žádostmi o papír a tužku.

„Paní Averyová ti pomůže všechno najít,“ řekla jsem mu. Kývl a přitom studoval seznam.

„Oba magické náramky? Jiný šperky nechceš?“

„Nic jinýho tady nepotřebuju, Draku. Kam bych šla?“

„No, třeba se naskytne situace, kdy se budeš muset oblíknout společensky. Jestli uvidím něco, co by se ti mohlo hodit, přivezu to.“ Složil papír a strčil si ho do náprsní kapsy saka. Konečně si všiml mého znepokojeného výrazu. „Něco se stalo, viď, Annie?“

„Ach, Draku.“ Rozplakala jsem se.

„Annie.“ Sedl si na postel a pevně mě objal. „Co je to? Zjistila jsi, co je s Lukem?“

„S Lukem?“ Rychle jsem spolkla slzy. „Co má být s Lukem? Draku… řekni mi to.“ Srdce se mi rozbušilo.

„No, chtěl jsem ti to říct, aby ses nedivila, proč ti nezavolal ani nepřišel, ale –“

„Ale co?“ Žaludek se mi stáhl úzkostí.

„Uklidni se, Annie. Nic špatnýho se mu nestalo. Když jsem tady byl včera, napadlo mě, že se podívám do Harvardu a zjistím, jak se má. Našel jsem ho na koleji… s nějakou studentkou.“ Odvrátil oči, abych mu z nich nemohla vyčíst jeho myšlenky.

„Co tím myslíš, Draku? Nerozumím tomu.“ Zmocnila se mě slabost. Stěží jsem mohla mluvit, ale nechtěla jsem, aby Drake viděl, jak je to pro mě těžké.

„Našel si přítelkyni, celkem rychle, to je fakt, a byl z ní dost vedle.“

„Přítelkyni? Ani se na mě nezeptal?“ Byla to téměř prosba.

„Ale jo a taky slíbil, že dneska zavolá Tonymu. Ptal jsem se ho na to, když jsme šli za tebou, ale… zatím nevolal. Asi zavolá později. Na chvíli jsem si myslel,“ dodal a podíval se ke dveřím, „že Tony poslal někoho do Harvardu, aby Luka našel, a že už to víš.“

„Ne.“ Odvrátila jsem se. Srdce mě tížilo v hrudi jako kus cementu. Luke je natolik zaujatý svou novou dívkou, že na mě zapomněl? Ztratila jsem otce a matku a teď… teď mám ztratit ještě Luka? To nemůže být pravda. Jestli na mě Luke nemyslí, je to jen proto, že jsem nemocná a nemůžeme být spolu. Až se uzdravím, získám znovu sílu a vrátím se, ztratí o to děvče zájem. Nikdo s ním nemůže sdílet věci, které jsme sdíleli spolu. Jakmile se znovu uvidíme, náš život bude jako dřív. Modlila jsem se za to. Byla jsem odhodlaná toho dosáhnout.

„Vím, co si myslíš, Annie, ale ty nechápeš, jak vzrušující je pro Luka, který strávil celý život v zastrčeným zapadákově, se octnout na místě, jako je Harvard, a potkávat se s úplně jinými a mnohem zajímavějšími lidmi. Prostě ho to pohltilo jako všechny ostatní. Nemůžeš mu za to dávat vinu.“

Kývla jsem. „Já vím. Já jen… stýská se mi po něm.“ Nemohla jsem Drakovi říct, co opravdu cítím, a nechtěla jsem, aby mi to vyčetl z očí.

„No, jestli brzy nezavolá nebo se tady neobjeví, dovleču ho sem sám.“

„To ne, Draku. Musí přijít z vlastní vůle, protože chce a ne protože musí. Nechci, abych pro něj představovala nějakou povinnost!“ To by bylo to nejhorší, co by se mohlo stát, pomyslela jsem si. Cítila bych se jako břemeno, ne jako někdo, koho má rád a s kým chce být.

„Jistě. Promiň.“ Odvrátil pohled.

„Nechtěla jsem na tebe křičet, Draku. Mrzí mě to.“ Vypadalo to, že mi z celé rodiny zůstal jen Drake. On a Tony Tatterton.

„To nic. Ale řekni mi, Annie, pročs předtím vypadala tak utrápeně, když to nebylo kvůli Lukovi?“

„Pomoz mi sednout si, Draku.“ Vzal polštář a narovnal ho, abych měla pohodlí. Potom si opět sedl na postel. „Draku, donutila jsem Tonyho, aby mi řekl, proč se s mámou nepohodli.“

Přikývl se slabým úsměvem na rtech.

„Věděl jsem, že to uděláš… nic tě nemůže zadržet, Annie. Jsi příliš po matce. Tak co? jaký strašidlo jsi vytáhla ze skříně ve Farthy?“

Všechno jsem mu pověděla a snažila se být k Tonymu spravedlivá. Vysvětlila jsem jeho důvody, tak jak je vysvětlil on mně. V průběhu vyprávění Drakův obličej zbledl a kolem očí mu vyvstaly stíny. Když jsem skončila, odvrátil se a dlouho mlčel.

„Moc se na otce nepamatuju,“ začal. „Když se s matkou zabili, bylo mi teprve pět. Ale pamatuju si, že jsem měl krásný požární auto, tattertonskou hračku, kterou mi dala Heaven. Kdykoliv mě otec viděl si s ním hrát, vypadal smutný.

‚Víš, kdo ti ho dal?‘ ptal se mě vždycky.

Heaven, řekl jsem. Pochopitelně jsem zapomněl, kdo to je nebo jak vypadá, ale to jméno jsem si pamatoval, protože vždycky odpověděl: ‚Ano, Heaven, tvoje sestra.‘ A potom se usmál. Není sporu o tom, že Tony udělal hroznou věc, ale máš pravdu v tom, že půl viny na tom nese otec, který obětoval svou dceru, aby mohl vlastnit cirkus. Myslím, že je čas Tonymu odpustit, Annie. Měl jsem Heaven rád skoro jako ty a myslím, že by jí to nevadilo.“

Po tvářích mi stékaly horké slzy. Zmohla jsem se jenom na kývnutí. Drake mi otřel obličej a objal mne.

„A teď,“ rychle vstal, „bych měl radši vyrazit na cestu. Chci se vrátit nejpozději zítra večer. Přivezu ty věci rovnou sem.“

„Prosím tě, pozdravuj ode mě paní Averyovou, Rolanda a Geralda. A Draku… slib mi, že se nebudeš hádat s tetou Fanny. Slib mi to, Draku.“

„Dobře, slibuju. Jestli tam bude, budu dělat, jako že tam není.“

„A řekni jí, že mě může přijet navštívit na Farthy.“

„Jasně.“ Zašklebil se.

„A nebudeš provokovat Luka.“

„Rozkaz, veliteli,“ zasalutoval.

„Dávej na sebe pozor, Draku.“

„Budu, Annie. Už nemáme skoro nikoho, jen jeden druhýho.“

„Ach, Draku.“

Objal mne a odešel. Ačkoliv dveře zůstaly otevřené, měla jsem pocit, jako by je zavřel a zamkl mě uvnitř. Ticho, jež se rozhostilo poté, co odezněly jeho kroky, bylo tíživé. Zamrazilo mě. Přitáhla jsem si přikrývku ke krku a zírala na vysoký strop.

Luke má jinou dívku, pomyslela jsem si, a přestože jsem se pokoušela takové představy zahnat, nešlo to. Viděla jsem ho s půvabnou studentkou, jak spolu sedí v kavárně a rozmlouvají. Viděla jsem je procházet se ruku v ruce po vysokoškolském areálu. Viděla jsem, jak ji políbil a držel způsobem, o jakém jsem vždy snila, že bude držet mě.

Všechno mi unikalo, všechno, co jsem milovala. Celý svět, který jsem znala a měla ráda, stravovaly plameny bolesti a tragédie. Všechno bylo zuhelnatělé, dokonce i moje vzácné magnolie. Byla jsem jako malý ptáček vyčerpaný po dlouhém letu, který zoufale hledá bezpečné místo, na kterém by si odpočinul. Ale všechny větve byly spálené.

Zavřela jsem oči a zdálo se mi o otci, jak na mě čeká s otevřenou náručí. Když mě však objal, jeho paže byly ze vzduchu.

„Ne! Ne!“ probudila jsem se s křikem. U postele stál Tony.

„Měla jsem hrozný sen,“ vysvětlovala jsem a čekala, že bude chtít, abych mu ho popsala.

„To je pochopitelné, Annie.“ Sedl si na postel a nahnul se, aby mě pohladil po vlasech. „Po tom všem, co jsi prožila. Ale vždycky když se vzbudíš, budeš tady, bezpečná a se mnou. A brzy se ti svět bude zdát radostnější,“ nepřestával mě něžně hladit vlasy. „Mám s tebou velké plány. Chci podniknout tolik nádherných věcí a udělat tolik změn. Tohle místo se zase probudí k životu a ty budeš v jeho středu. Jako princezna,“ dodal a já jsem se nemohla ubránit vzpomínce na Luka a naše fantazie. Přitom jsem se usmála. Tony se domníval, že úsměv na mé tváři vyvolal on.

„Vidíš, hned se cítíš líp. A teď,“ naklonil se nad noční stolek, aby mi dal pilulku sedativ, „paní Broadfieldová říká, že máš tohle spolknout.“ Podal mi tabletu a nalil vodu do sklenice. Poslušně jsem ji zapila. Položil sklenici na stolek a políbil mě na čelo. „Zavři oči a snaž se zůstat klidná, dokud neusneš.“ Vstal. „Spánek působí taky jako lék, víš,“ vysvětloval. Evidentně s tím měl vlastní zkušenosti. „Už je ti dobře?“

„Ano, Tony.“

„Fajn.“

Sledovala jsem, jak odchází. Možná to bylo zanedlouho, možná až v noci – nedokázala jsem odhadnout čas, protože jsem byla pod vlivem sedativ –, ale ať se to událo kdykoli, v jedné chvíli jsem otevřela oči a uviděla stát ve dveřích temnou, štíhlou postavu.

Přišel k posteli, ale z nějakého důvodu jsem neměla strach. Cítila jsem, jak mě jemně pohladil po vlasech a potom se sklonil a políbil mě na čelo. Měla jsem pocit bezpečí a znovu jsem zavřela oči. Otevřela jsem je, až když mě vzbudil hlas doktora Malisoffa.

V matčiných stopách

„DOBRÉ RÁNO, ANNIE. JAK SE CÍTÍTE?“ DOKTOR Malisoff se posadil na postel a Tony se několik kroků za ním nervózně pohupoval na patách s rukama sepnutýma za zády. Vypadal jako nastávající otec. Paní Broadfieldová přiběhla z obýváku s přístrojem na měření krevního tlaku. S námahou jsem se posadila. Spala jsem tvrdě, ale necítila jsem se odpočatá a měla jsem ztuhlá záda.

„Jsem trochu unavená,“ přiznala jsem. Ve skutečnosti jsem byla vyčerpaná, ale chtěla jsem, aby mi doktor povolil telefon a návštěvy.

„Aha.“ Začal mi měřit tlak. „Jí dobře, paní Broadfieldová?“ zeptal se, aniž ze mě spustil oči. Vypadaly jako malé mikroskopy zaměřené na můj obličej.

„Ne tak dobře, jak bych si přála, pane doktore,“ odpověděla ošetřovatelka, jako by ve škole žalovala na spolužačku.

Lékař se zatvářil káravě a potřásl hlavou.

„Nemám ještě tak velkou chuť k jídlu,“ hájila jsem se.

„Já vím, ale musíte se nutit, abyste měla sílu k boji… Odpočíváte, Annie? Nevypadáte moc odpočatě.“ Rychle jsem se podívala na Tonyho, který provinile odvrátil oči.

„Dělám, co můžu.“

„Neměla tady žádné návštěvy, viďte?“ obrátil se doktor Malisoff na paní Broadfieldovou.

„Snažím se, aby měla klid,“ odpověděla vyhýbavě. Proč si všechno bere tak osobně? Bojí se, že bude propuštěná stejně rychle jako Millie?

„Aha.“ Doktor mi prohlédl nohy, vyzkoušel reflexy, posvítil mi do očí a potom zakroutil hlavou. „Příště bych rád viděl větší pokrok, Annie. Chci, abyste se víc soustředila na uzdravení.“

„Ale já se soustředím!“ namítla jsem. „Co jinýho můžu dělat? Nemám tady telefon. Můžu se jedině dívat na televizi nebo číst. Navštívit mě přišli akorát Tony, Drake a kuchař Režná Whiskey.“ Hlas mi zněl vyčítavě.

„Vidím, že jste poněkud rozrušená,“ řekl lékař mírně, aby mě uklidnil, „ale v tomhle domě jste proto, abyste byla v klidném prostředí, které by přispělo ke zlepšení vašeho zdravotního stavu.“

„Ale co jsem udělala špatně?“

„Teď jde o váš duševní stav, Annie. Žádná terapie ani léky nezaberou, pokud tomu nepomůžete. Myslete na své zdraví, soustřeďte se jenom na to a spolupracujte s paní Broadfieldovou na sto procent, ano?“ Přikývla jsem a on se usmál, přičemž se mu nazrzlý knírek v koutcích úst zkroutil. Neřekla jsem mu o bolesti, kterou jsem cítila v nohou, protože jsem nejdřív potřebovala udělat něco mnohem důležitějšího.

„Doktore…,“ vzepřela jsem se na rukou a posadila se. „Chci navštívit hrob rodičů. Jsem dost silná, abych to zvládla, a dokud to neudělám, nemůžu se soustředit na to, abych se uzdravila.“ Nechtěla jsem, aby to znělo umíněně, ale byla to pravda.

Zamyšleně se na mě díval a potom pohlédl na Tonyho. Viděla jsem, jak se jejich oči setkaly, a všimla si, že doktor lehce kývl.

„Dobře,“ souhlasil. „Ještě jeden den odpočinku a pak to pan Tatterton zařídí, ale chci, aby vás potom hned odvezli domů a dali vám sedativum,“ nařídil a znovu pohlédl na Tonyho.

„Děkuju vám, pane doktore.“

„A zkuste jíst. Byla byste překvapená, kolik energie tělo potřebuje, aby se zotavilo.“

„Pokusím se.“

„Příští týden chci, aby se tyhle palce u nohou hýbaly, Annie, a abyste se smála, až vás polechtám, jasné?“ namířil na mě dlouhý ukazovák jako rodič kárající dítě.

„Ano.“ usmála jsem se na něj a znovu si lehla. Přikývl a obrátil se k odchodu s paní Broadfieldovou a Tonym v patách. Slyšela jsem, jak si všichni o mně šeptají před dveřmi ložnice. Radili se tak dlouho, až jsem si pomyslela, že uvažují o tom mě znovu poslat do nemocnice. První se vrátil Tony. Šel rovnou k posteli a vzal mou ruku do své.

„Mám na sebe zlost,“ vysvětloval. „Cítím se zodpovědný za to, že ses moc nezlepšila. Neměl jsem se nechat včera přemluvit, abych ti vykládal všechny ty smutné a tragické příběhy v pokoji tvých rodičů.“

„Nemůžete za to,“ uklidňovala jsem ho, ač jsem se obávala, že si rozmysleli povolení navštívit hrob rodičů. „Tony, vezmete mě zítra k hrobu?“

„Jistě. Doktor to dovolil. Hned to půjdu zařídit.“

„Pozvete taky Draka a Luka? Chci, aby tam byli se mnou.“

„Udělám, co budu moct. Drake se snad dneska do večeře vrátí z Winnerrow,“ řekl s úsměvem.

„Ale Tony, najít Luka by neměl být takový problém,“ namítla jsem. Jak může něco takového jen naznačovat? A přesto, co když je Luke zaneprázdněný kvůli… kvůli nějakému novému příteli či přítelkyni? Třeba dostane vzkaz příliš pozdě. Chtěla jsem ho. Potřebovala jsem ho. „Drakovi nedalo moc práce ho najít.“

„Nepředpokládám, že by s tím byly problémy. Pověřím svou sekretářku.“

„Děkuju, Tony. Děkuju.“ Neustále mě držel za ruku. Zavřela jsem oči. I toto malé vypětí mě vyčerpalo. Zřejmě měli pravdu, že potřebuju chránit, uznala jsem. Chtěla jsem si odpočinout, ale paní Broadfieldová neměla v úmyslu mě nechat spát.

„Je čas na snídani,“ oznámila Tonymu. Ten přikývl a pustil mi ruku.

„Vrátím se po poledni. Měj se hezky.“

„Dopoledne bylo stejné jako předešlé, pouze jsem se nutila sníst každé sousto snídaně. Nechtěla jsem nikomu poskytnout záminku, aby mě příští den nepustili ke hrobu. Co když se Tonymu podaří se spojit s Lukem a potom by se celý obřad zrušil? Kdybych na něj nemohla, jistě by Lukovi nedovolili, aby mě navštívil. Myšlenka na to, že bych přišla o příležitost ho konečně zase vidět, ve mně vyvolala paniku. Musela jsem se nutit ke klidu, aby si toho paní Broadfieldová nevšimla.

Po snídani následovala ranní terapie. Cítila jsem ošetřovatelčiny ruce po celých nohách, ale neřekla jsem ani slovo ze strachu, že by to nějak použila proti mně, abych nemohla navštívit hrob. Snažila jsem se tvářit nezúčastněně a zbytek dopoledne jsem proležela v posteli a dívala se na televizi. Brzy po obědě, který jsem opět snědla beze zbytku, se vrátil Tony.

„Mluvil jste s Lukem?“ zeptala jsem se, sotva vešel do dveří.

„Ne, ale nechal jsem mu vzkaz na koleji. Určitě zavolá nebo prostě přijede na obřad. Reverend Carter, můj dlouholetý přítel, ho bude řídit. Naplánoval jsem to na druhou hodinu.“

„Ale Tony, měl jste to zkoušet, dokud byste se s ním nespojil! Snad byste to mohl zkusit znovu. Tony, prosím vás!“ žadonila jsem.

„Když se mi to nepodaří, pověřím tím někoho jiného. Prosím, zbytečně se kvůli tomu nerozčiluj, má milá.“

„Nebudu,“ slíbila jsem.

Tony se zdál být překvapivě veselý, pravděpodobně proto, že jsem se rozhodla po jeho doznání neodjet.

„Asi si děláš starosti, co si zítra vezmeš na sebe, viď?“ zeptal se, protože si špatně vyložil můj znepokojený výraz.

„Co si vezmu na sebe?“

„Lepší výběr by sis ani nemohla přát,“ pokračoval a otevřel dveře skříně plné šatů. „Je toho tady spousta. Heaven neměla moc příležitostí to nosit. A nejlepší na tom je, že ti všechno padne!

Některé z těchhle šatů patřily mezi její oblíbené.“ Sundal jedny z ramínka. „Pamatuju si, že tyhle měla jednou na pohřbu.“

Ukázal mi černé bavlněné šaty s dlouhými rukávy a sukní. Zálibně je pohladil, jako by ji v nich stále viděl.

Otočil se ke mně a v očích mu opět seděl onen nepřítomný výraz.

„Když vešla do kostela a šla uličkou, nikdo z ní nemohl spustit oči. Dokonce i reverend Carter se zdál být okouzlený. Viděl jsem, že si říká, jestli do kostela na mši nepřišel anděl.“ Zasmál se a potřásl hlavou. „Jako u její matky černá barva podtrhla její plavé vlasy.“ Usmál se na mě. „Určitě ti budou taky slušet.“

„Nezáleží mi na tom, jak vypadám, Tony. Nedělám to pro lidi.“

„To jistě ne, ale když si vezmeš tyhle šaty, bude to na počest tvé matky a babičky.“ Položil je na postel a odstoupil. Díval se na ně jako zhypnotizovaný. Potom zaměřil zrak na mě. „Víš, Annie, kdyby sis odbarvila vlasy na blond, vypadala bys úplně jako tvoje babička.“ Rozhlédl se a pohled mu utkvěl na fotografii ve stříbrném rámu, která stála na toaletním stolku. „Počkej, ukážu ti, co tím myslím.“ Vzal fotku a přinesl mi ji. „Vidíš“

Byla na ní moje babička Leigh, přibližně v mém věku. Musela jsem uznat, že jsme měly hodně společného, a kdybych změnila barvu vlasů, byla by podoba ještě výraznější.

„Proč o tom nepopřemýšlíš? Jen abys měla nějaké rozptýlení nebo změnu, když seš tady zavřená. Seženu ti nejlepšího kadeřníka, který sem za tebou přijde. Co tomu říkáš?“

„Odbarvit si vlasy na blond? Tony, to nemyslíte vážně?“

„Naprosto. Nemohl bych být vážnější. Představ si, jak by byli všichni překvapení, až by přišli na návštěvu.“

„Já nevím.“ Málem jsem se zasmála, ale potom jsem pohlédla na babiččinu fotografii. V jejím obličeji jsem vystopovala cosi fascinujícího… oči, nos i bradu měla stejnou jako matka a já. Zajímalo mě, jestli to byl důvod, proč si matka nechala odbarvit vlasy.

„Je tady hodně fotografií tvé matky, když měla taky světlé vlasy,“ řekl Tony, jako by tušil, na co myslím. Přinesl další obrázek ve stříbrném rámu. Byla na něm matka s otcem na soukromé pláži, když po svatbě poprvé přijeli na Farthy. Držela jsem obě fotky vedle sebe.

„Zajímavé, co?“

„Ano.“

„Kdy mám přivést kadeřníka?“

„Tony, neřekla jsem, že to udělám. Ještě nevím.“

„Vidíš, jak krásně vypadala tvoje babička ve světlých vlasech a matka taky. Co myslíš?“ Oči mu planuly vzrušením. „Nevím. Možná.“

„Ta tvoje terapie a léky a samota jsou pro tebe asi dost nudné.“ Rozhlédl se. „Nech mě to udělat,“ prosil. „Dovol mi objednat kadeřníka, ať se zase cítíš jako krásná dívka a ne jako invalida.“

Jeho naléhání ve mně vyvolalo úsměv. Bylo by příjemné se cítit zase hezká. Podívala jsem se na fotografie. Představila jsem si, že kdybych měla stejnou barvu vlasů jako matka, když byla přibližně ve stejném věku jako já, cítila bych se k ní blíž. Vypadala na té pláži tak šťastná. A babička Leigh… vyzařovala zvláštní druh nespoutané krásy. Světlé vlasy ladily s její pletí, ale budou slušet i mně?

„No? Tak co myslíš?“ nedal se odradit a nedočkavě postával u postele.

„Ach, Tony, já opravdu nevím. Nikdy mě ani nenapadlo nechat si obarvit vlasy. Mohlo by to špatně dopadnout.“

„Když ti to nebude slušet, kadeřník ti vlasy obarví zase na původní odstín.“

„Možná po smutečním obřadu, Tony. Nechci se teď nijak šlechtit. Děkuju vám.“ Podala jsem mu zpátky fotografie. Byl zklamaný, ale chápavě kývl.

„A co tyhle šaty?“

„Drake mi něco přiveze. Napsala jsem mu na seznam i černý šaty.“

„Nezkusíš si je aspoň?“

Vycítila jsem, že by to pro něj hodně znamenalo, a navíc mě samotnou začalo zajímat, jak bych v nich vypadala. „Zkusím.“

„Hned sem pošlu paní Broadfieldovou, aby ti pomohla. Až si je oblékneš, zavolej mě.“ Vyběhl ven, než jsem se zmohla na slovo. Neměla jsem v úmyslu si šaty zkusit hned, ale choval se jako dítě, které se chystá rozbalit vánoční dárky. Neměla jsem důvod mu to odepřít. Za chvilku se objevila paní Broadfieldová. Nevypadala zrovna nadšeně.

„Jestli máte jinou práci, paní Broadfieldová, nemusíme to dělat zrovna teď.“

„Kdybych měla, nebyla bych tady.“ Vzala šaty z postele a chvíli si je prohlížela. Pokrčila rameny a obešla lůžko, aby mi pomohla sednout si a svléknout noční košili. Když jsem šaty oblékla, posadila mě do vozíku, abych se na sebe mohla podívat do velkého zrcadla na stěně.

Protože jsem seděla, bylo těžké posoudit, jak v nich vypadám, ale zdálo se mi, že mě dělají starší. Od nehody jsem svému vzhledu nevěnovala moc péče, a když jsem po dlouhé době měla na sobě něco jiného než noční košili, uvědomila jsem si, jak hrozně vypadám. Vlasy umaštěné a špinavé a černé šaty navíc zvýraznily bledost obličeje a únavu v očích. Při pohledu do zrcadla jsem málem propukla v pláč.

Paní Broadfieldová stála opodál se založenýma rukama a pozorovala mě jako znuděná prodavačka v obchodě s oděvy. Pomáhat mi s oblékáním šatů evidentně nepovažovala za součást svých ošetřovatelských povinností. Neslyšela jsem Tonyho vstoupit. Stál u dveří a pozoroval mě. Po chvíli jsem ucítila jeho pohled a otočila se k němu. Ve tváři měl očarovaný výraz a rty se mu zkroutily v podivném úsměvu, který se objevoval stále častěji. Paní Broadfieldová nic neřekla. Jednoduše odešla.

„Ach, Tony, vypadám hrozně. Vůbec jsem si to neuvědomila. Mám strašný vlasy. Nikdo mi nic neřekl, ani Drake, ani vy, ani nikdo ze služebnictva.“

„Jsi krásná. Máš ten druh krásy, který nezničí ani čas, ani nemoc. Je nesmrtelná. Věděl jsem, že ty šaty se pro tebe hodí, věděl jsem to. Vezmeš si je, viď?“

„Nevím, Tony. Stejně se sobě nelíbím v ničem, takže je to asi jedno.“

„Samozřejmě to není jedno. Tvoje matka se na tebe bude seshora určitě usmívat a bude si myslet, jakou má krásnou dceru.“

„Ale mý vlasy,“ opakovala jsem, vzala mezi prsty zmuchlaný pramen a znechuceně ho zase pustila.

„Říkal jsem ti to… pošlu pro kadeřníka hned teď. Vidíš, jak špatně se cítíš kvůli svému vzhledu. Nejsem doktor, ale vím, že když o sobě nemáme dobré mínění, nemůžeme se uzdravit. Právě naopak, můžeme být ještě víc nemocní.“

Nepřestával naléhat, ale přesto jeho slova dávala smysl. Bylo nesprávné myslet na svůj vzhled v takovéto době? Nato však Tony řekl něco, co mě přesvědčilo.

„Luke tě viděl naposledy v nemocnici. Určitě čeká, že teď už budeš vypadat líp.“

Luke, pomyslela jsem si, obklopený hezkými, zdravými a veselými děvčaty, která mohou chodit a smát se a bavit se s ním. Možná svou návštěvu odkládá, protože by nesnesl mě znovu vidět takovou, jaká jsem byla v nemocnici. Překvapím ho. Budu silnější a lepší.

„Dobře, Tony, pošlete pro kadeřníka, ale neslibuju, že mu dovolím obarvit mi vlasy. Asi si je nechám jen umýt a učesat.“

„Jak budeš chtít.“ Ustoupil. „Ty šaty ti bezvadně padnou. Vezmeš si je, viď? Měla bys,“ pokývl s očima upřenýma na mě, „protože patřily tvé matce.“

Opět pronesl magická slova.

„Vezmu si je, Tony.“

„Dobře. No, mám nějakou práci. Ten kadeřník přijde, i kdybych ho měl přivézt sám.“ Přistoupil ke mně blíž. „Děkuju ti, Annie, žes mi dala šanci po tom, co jsem ti řekl. Jsi opravdu báječná dívka.“ Jemně mě políbil na tvář. „Brzy se vrátím,“ slíbil a odešel.

Dlouho jsem seděla a hleděla na svůj odraz v zrcadle. Ve

Winnerrow měla matka několikerý černé šaty, z nichž jedny se těmto velmi podobaly. Možná proto jsem při pohledu do zrcadla cítila, jako by se její duše spojila s mou. Viděla jsem ji ve svých očích, její úsměv se stal mým úsměvem. Bylo to jako zaostřit fotoaparát, aby se linie obrázku staly zřetelné a ostré.

Srdce se mi rozbušilo, protože jsem si uvědomila, že už nikdy ke mně nepřijde, když se budu chystat na večírek nebo do školy, a nepoloží mi ruku na rameno, ani mě nepolíbí na tvář. Tím, že jsem si oblékla její šaty a vypadala víc jako ona, se tato bolestná pravda stala ještě reálnější.

Přemístila jsem se od zrcadla k toaletnímu stolku, abych si vzala papírový kapesník. Zatímco jsem si utírala oči, utkvěl mi zrak na ostatních fotografiích. Jedna z nich zvlášť upoutala mou pozornost. Matka na ní stála v hloupé póze u stájí. Asi ji fotil otec, ale hlavně mě zaujal Tony stojící v pozadí. Díval se na ni stejným způsobem jako na mě a se stejně pokřiveným úsměvem.

Chvíli jsem obrázek studovala a posléze jsem si prohlédla některé další, zejména jeden s babičkou Leigh. Přiložila jsem jej vedle fotografie s matkou u stájí a uvědomila si, proč mě obě tak upoutaly. Babička totiž také stála u stájí ve stejné póze a měla na sobě stejný jezdecký úbor. Při srovnání vypadaly matka s Leigh spíš jako sestry než jako dcera s matkou.

Možná právě to vyvolalo Tonyho úsměv. Mně však přitom do smíchu nebylo.

„Chcete si ty šaty svléknout nebo si je necháte celý den?“ vyštěkla na mě paní Broadfieldová. Otočila jsem se a uviděla ji stát ve dveřích s rukama založenýma v bok. Pokud ji Tonyho příkazy rozladily, nemusela si to vylévat na mně. Nehodlala jsem si nadále hrát na pokornou a bezmocnou pacientku, proto jsem zvedla hlavu a odpověděla útočným tónem.

„Jistěže ne. Sundám si je a nechám je připravené na zítřek.“

Když uslyšela tón mého hlasu, oči se jí rozšířily údivem a ruce jí spadly z boků.

„Dobře. Stejně je čas na hydroterapii.“ Šla do koupelny, aby připravila horkou lázeň. Tentokrát se voda zdála být tak vařící, že jsem vykřikla bolestí. Ji to však nikterak neznepokojilo. Viděla jsem, jak se ve vodě moje kůže zbarvila do ruda. Nemohla jsem popadnout dech a zkoušela se zvednout, ale ona mě držela za ramena a tlačila dolů.

„Musíte se naučit snášet teplo,“ vysvětlovala, když jsem si stěžovala. Chvíli mě nechala samotnou a šla pro nějaké krémy na masáž.

Podívala jsem se na nohy, které mě tolik zradily, a pokoušela se myslet na uzdravení, jak mi radil lékař. Musím se dostat z této situace, jak nejrychleji to půjde, říkala jsem si. Hleděla jsem na prsty u nohou a představovala si, jak se hýbají. Náhle se můj palec pohnul.

„Paní Broadfieldová!“ Nepřišla, protože si myslela, že pouze chci, aby mě vytáhla z vroucí vody. „Paní Broadfieldová! Pojďte se podívat!“ volala jsem na ni. Konečně se vrátila.

„Říkala jsem vám, že se musíte –“

„Ne, ne, jde o můj palec. Palec na pravý noze se pohnul.“ Podívala se do vody.

„Zahýbejte s ním znovu.“

Zkusila jsem to, ale nic se nestalo.

„Pohnula jsem s ním. Viděla jsem to. Opravdu!“

Zakroutila hlavou.

„Viděla jste jen, jak se zavlnila voda. Vypadalo to, jako by se palec pohnul.“

„Ne, fakt se pohnul. Přísahám.“

„No, to je dobře.“ Otočila se na podpatku a vrátila se připravit věci na masáž.

Cítila jsem se sklíčená a unavená z tepla a námahy. Zvrátila jsem hlavu, zavřela oči a vyčkávala, až se ošetřovatelka rozhodne, že už je toho dost. Konečně se vrátila a pomohla mi z vany. Kůži jsem měla červenou, jako kdybych usnula v červenci na pláži, a byla jsem malátná jako moucha. Položila mě na postel obličejem dolů na rozprostřený ručník. Zavřela jsem oči, zatímco mi krouživými pohyby masírovala tělo od zátylku dolů k hýždím.

Když jsem zaslechla Tonyho hlas, prudce jsem je otevřela. Panebože, pomyslela jsem si, vždyť tady ležím úplně nahá! Pokusila jsem se otočit a přitáhnout si ručník, ale nebyla jsem dost rychlá, ani jsem neměla dost síly. Paní Broadfieldová se nijak nesnažila mi pomoci.

„Pardon,“ řekl Tony. Zahlédla jsem ho pouze koutkem oka. Jen jsem se zastavil, abych ti řekl, že kadeřník tady bude ve tři. Promiň,“ omluvil se znovu a odešel.

„Paní Broadfieldová, proč jste nezavřela dveře, než jste začala s masáží?“ stěžovala jsem si. „To je to poslední, co mě zajímá.“

„Ale mě ano. Ještě mi zbylo trochu studu, víte. Tony je muž.“

„Děkuju, ale vím, co pan Tatterton je. Promiňte,“ povolila po chvíli. „Příště dveře zavřu.“

„To budete moc hodná.“

I poté, co mi do kůže vetřela zvláčňující krém a oblékla mi čistou noční košili, mě kůže brněla z horké vody. Úlevu jsem pocítila, až když jsem se probudila z krátkého spánku. Paní Broadfieldová mi přinesla džus a později mi přišla oznámit, že přišel kadeřník. Usadila mě do křesla právě ve chvíli, kdy Tony přivedl vysokého, hubeného muže s kudrnatými blonďatými vlasy a obočím tak světlým, že bylo téměř neviditelné. Měl velmi bledou pleť, ale výrazně růžové rty. Napadlo mě, že kvůli jeho zeleným očím by každá žena jistě zaprodala svou duši.

Tony ho představil jako Reneeho a okamžitě dodal, že je Francouz. Nicméně jsem usoudila, že má francouzské předky, ale narodil se v Americe. Jeho přízvuk se zdál být poněkud strojený. Zřejmě ho používal úmyslně, aby zapůsobil na své zákazníky. Po práci pravděpodobně hovořil stejně jako každý jiný rodilý Američan.

„Ach, Mademoiselle.“ Ustoupil zpátky a naklonil hlavu nejdřív napravo, potom nalevo. Přitom pokyvoval, jako by uvažoval, co udělá s mými vlasy. Natáhl ruku, prohrábl mi je a potřásl hlavou. „Bohaté a hodně husté, ale moc zanedbané, n’est-ce pas?“ Obrátil se k Tonymu, aby to potvrdil. Ten kývl. „Nedělejte si starosti, mademoiselle. Renee udělá zázraky. Za chvíli se nepoznáte.“

„Chci jen umýt hlavu a vyfoukat,“ řekla jsem.

„Pardonnez-moi?“ Pohlédl na Tonyho. „Ale myslel jsem… že změníme barvu.“

„Renee je odborník, Annie. Měla bys nejdřív vyslechnout jeho názor.“

„To by pozvedlo váš obličej beaucoup, mademoiselle.“ Opět ustoupil, aby to zvážil. „Není to nic těžkého.“ Přikývl, jako by se sám ujišťoval. „Jen se klidně svěřte do mých rukou, mademoiselle.“ Natáhl ruce, jako bych v jeho štíhlých prstech mohla vidět cosi neobyčejného.

Podívala jsem se na sebe do zrcadla na postranní zdi. Možná bych to opravdu měla nechat na tomto tak zvaném odborníkovi na krásu, pomyslela jsem si.

„Dobře, tak udělejte, co si myslíte, že bude nejlepší.“

„Tres bien.“ Zamnul si ruce. Tony celý zářil. Zavřela jsem oči, opřela se v křesle a nechala se odvézt k umyvadlu, aby kadeřník mohl začít svou práci.

Dívala jsem se do zrcadla a místo svého obličeje jsem viděla matčin. Změna barvy vlasů zapůsobila přímo magicky a proměnila mne ve tvář, která se na mě dívala ze všech starých fotografií. Jako by onen kadeřník byl kouzelník, který mě vrátil do minulosti. Věděla jsem, že právě to si Tony přál – přeskočit uplynulé roky zpátky ke dnům, kdy byl na Farthy nejšťastnější. Najednou ze mne byl jiný člověk. Renee mi odbarvil vlasy na stříbřitě blond, takže jsem vypadala jako matka na fotografii u stájí. Kromě toho mu Tony onen obrázek dal, aby se podle něho řídil, než nás opustil.

Zajímalo mě, jak bude na změnu reagovat Luke. Viděl matčiny staré fotky a neustále opakoval, jaká bývala oslnivá kráska. Bude si myslet to samé, až mě uvidí? A až budeme sami, třeba vezme mou ruku do své a pošeptá mi svoje pravé city. Ve své představivosti jsem slyšela jeho láskyplná slova.

„Annie, když jsem tě poprvé uviděl s vlasy stejný barvy, jako měla tvoje matka, věděl jsem, že ti musím prozradit svý city k tobě, i když je to zakázaný, že ti musím vyznat hlubokou lásku. Ach, Annie, nemůžu to už dál zapírat. Nemůžu!“

Přehrávala jsem si tato vysněná slova ve své mysli stále dokola. Potom jsem otevřela oči a dívala se na sebe do zrcadla. Kdyby tak k tomu stačilo změnit jen barvu vlasů…

„Annie, seš to ty?“ Drake vešel do mého pokoje se dvěma kufry plnými šatstva a bot. Postavil je k nohám postele a hleděl na mě s mírným úsměvem. Odložila jsem kapesní zrcátko a pečlivě studovala jeho tvář, abych viděla jeho opravdovou reakci.

„Vypadám hloupě?“

„Ne, hloupě ne, jenom… jinak. Někoho mi připomínáš.“

„Mou matku. Když si tě poprvé vzala k sobě,“ pomohla jsem mu.

„Jo.“ Oči se mu rozsvítily. „Jasně,“ opakoval vzrušeně. „To je přesně ono. Vypadáš moc dobře.“ Jako kdyby se konečně přesvědčil, že jsem to pořád já, naklonil se a políbil mě na přivítanou. „Vážně. Líbí se mi to.“

„No, já nevím. Připadám si tak… jiná. Nechce se mi tak docela věřit, že se máma v těchhle vlasech cítila dobře. Připadá mi, jako bych předstírala, že jsem někdo, kdo nejsem. Určitě musela mít ten samý pocit.“

Drake pokrčil rameny.

„Vrátila se k původní barvě brzy potom, co se s Loganem vrátili do Winnerrow a koupili Hasbrouckův dům. Možná máš pravdu.“

„Tony mě přesvědčil, že se zas budu cítit víc jako ženská. Začínala jsem ze sebe mít depresi. Ale dost o mně. Pověz mi o cestě do Winnerrow. Koho jsi tam potkal? Co říkalo služebnictvo? Jak to doma vypadá a co teta Fanny?“

„No, no… ne tak rychle.“ Zasmál se. Kousla jsem se do rtu, abych zkrotila zvědavost, a netrpělivě se opřela o polštáře. „Počkej… Winnerrow.“ Předstíral, že se pokouší si vzpomenout.

„Netrap mě, Draku. Nedovedeš si představit, jaký to je být tady zavřená.“

Poťouchlý úsměv mu okamžitě zmizel z tváře a oči mu zněžněly starostlivostí.

„Chudinko Annie. Jsem k tobě krutý. Slibuju, že sem budu jezdit častěji, abych tě trochu rozptýlil a vzal tě ven. Ale teď o Winnerrow. Hned jak jsem vešel, všichni sloužící se na mě vrhli s otázkami, jak ti je. Paní Averyová začala hned brečet a dokonce i Roland vypadal, že má na krajíčku. Jedině Gerald si udržel ztuhlý horní ret, ale to jedině proto, že…“

„Má pořád ztuhlý horní ret,“ zarecitovala jsem s ním. Byl to vtip, kterým jsme se často bavili na Geraldův účet.

„Hrozně se mi po nich stýská… po všech.“

„Viděl jsem v obchodě některý tvý spolužáky. Všichni chtěli vědět, jak na tom seš, a pozdravují tě.“

„A teta Fanny? Co je s tetou?“

„No… „ Zakroutil hlavou. „Byla divná. Našel jsem ji, jak sedí venku a čte. Jo. Četla si. A byla oblečená dost konzervativně. Měla bílou bavlněnou blůzu s dlouhými rukávy a dlouhou širokou sukni. Vlasy měla stažený do uzlu. Vlastně jsem ji vůbec nepoznal a ptal jsem se Geralda, kdo to sedí v altánu.“

„V altánu!“ Jo.“

„A co četla?“

„To se podrž – pravidla chování od Emily Postový. Když jsem k ní přišel, podívala se na mě a řekla: ‚Draku, moc ráda tě vidím.‘ Podala mi ruku a nepustila mě, dokud jsem jí nedal pusu na tvář. Myslím, že to bylo poprvý, co jsem jí dal pusu. Dokonce jsme spolu vedli celkem inteligentní konverzaci. Smrt tvých rodičů na ni hrozně zapůsobila. Říkala, že je rozhodnutá se polepšit, aby – jak to říkala? – aby dělala čest Heavenině památce. Umis si to představit? Musím jí ale připsat k dobru, že dům byl v bezvadným pořádku, a podle toho, co mi říkalo služebnictvo, se netahá s žádným ze svých mladých amantů. Vlastně žije jako jeptiška.“

„Ptala se na mě?“

Jistě.“

„Přijede mě navštívit?“

„Chtěla přijet, ale já jsem jí nemohl nic říct, dokud Tony nepotvrdí, že to doktor dovolí.“

„Ale je to moje teta! Nemůžou mě tady držet jako vězně na samotce!“ stěžovala jsem si, možná příliš důrazně. Chudák Drake vypadal úplně zničený mým náhlým výbuchem. „Promiň, Draku. Není to tvoje vina. Určitě jsi udělal jen to, co sis myslel, že je správný.“

„Už to nemůže dlouho trvat, Annie. Vypadáš mnohem líp. Teď když jsem si na to trochu zvykl, myslím, že ti ten nový účes sluší. Když jsem vešel do dveří, myslel jsem si, že zatímco jsem byl pryč, Tony sem místo tebe přivedl nějakou filmovou hvězdu.“

„Ale Draku.“

„Ne, fakt vypadáš o moc líp, než když jsem tě viděl naposledy.“

„Doufám, že máš pravdu, Draku.“ Sklopila jsem oči a vzápětí si vzpomněla na nadcházející smuteční obřad. „Mluvil jsi s Tonym, než jsi šel sem? Říkal ti o tom obřadu?“

Jistě. Budu tam s tebou.“

„A Luke? Volal už Luke?“ zeptala jsem se s nadějí v hlase. „Chceš říct, že ještě nevolal?“ Drake zavrtěl hlavou. „Říkal Fanny, že zavolá. Ten sobecký –“

„Ale Draku. Nechce se mi věřit, že by Luke byl takový Prosím tě, zavolej mu sám. Tony mu nechal vzkaz na koleji, ale přesvědč se, že ho Luke opravdu dostal, ano? Třeba si tam z něj někdo dělá legraci a nevyřizuje mu vzkazy,“ dodala jsem zoufale. Co když má Drake pravdu? Lidé se po odchodu z domova často změní. Třeba už měl Luke dost problémů a těžkostí ve Winnerrow a rozhodl se rázně skončit se starým životem a se vším, co mu ho připomíná, včetně mě!

Ach ne, Bože, to ne, modlila jsem se. Svět nemůže být tak krutý.

„Jasně. Zkusím se s ním spojit. No,“ vstal a popošel ke kufrům, „tady jsou věci, který jsi chtěla.“

„Nemám nikoho, kdo by mi pomohl je uložit. Tony vyhodil Millie.“

„Slyšel jsem. To není žádný problém. Pověsím ti je.“ Uvolnil část skříně pro mé věci. „Podívej, kolik je tady šatů. To všechno patřilo Heaven?“

„A mý babičce Leigh. Tony všechno schovává.“

„Některý věci vypadají úplně nový.“

„Vím. Zítra si vezmu jedny z máminých šatů – ty černý, co Florence Farthinggalová pověsila do rohu.“

„Florence Farthinggalová?“ Zasmál se. „To zní legračně. Vypadá to, že s tou sestrou nemáte zrovna vřelý vztah.“

„Dokud se chovám jako hrouda hlíny, kterou má ve svý moci, vycházíme dobře,“ vysvětlovala jsem sarkasticky a Drake se znovu zasmál. „Ty šaty mi vybral Tony.“

„Fakt?“ Letmo si je prohlédl a dokončil ukládání obsahu kufrů do skříně. Potom se vrátil k posteli a sedl si vedle mě. Strčil ruku do kapsy a podal mi dva magické náramky. „Tady mas.

„Díky, Draku.“

„Jak je budeš nosit, oba na jednom zápěstí?“

„Budu je střídat. Ty dny, kdy přijde Luke, budu nosit jeho.“ Jemně jsem přejela prstem po náramku, jako kdybych hladila Lukovu tvář.

„No jo, náš malý diplomat,“ usmál se Drake. „Ale mně to nevadí.“ Pátravě se na mě zadíval. „Když se na tebe dívám, vidím Heaven. Vidím její laskavý obličej, který tiskla k mýmu, když jsem byl malý, vystrašený a opuštěný. Vidím v těch modrých očích lásku, která mi poskytovala útěchu, když jsem ji nejvíc potřeboval. Nikdy jsem ti neřekl, jak je mi s tebou dobře, Annie.“

„Vždycky budu tvoje kamarádka, Draku. Vždyť jsem taky tvoje neteř.“ Připomínka našeho příbuzenského vztahu ho zaskočila.

„Já vím.“ Naklonil se a políbil mě na tvář, přičemž jeho rty chvíli otálely, jako to dělal Tony.

„Měl bych jít. Musím něco dodělat v kanceláři, abych si zítra mohl vzít na většinu dne volno.“ Vstal.

„Draku, nezapomeň na Luka,“ připomněla jsem mu.

„Nezapomenu. Jo, přinesl jsem ti ještě jednu věc.“ Sáhl do náprsní kapsy saka. „Myslel jsem… možná tady jednou budeš chtít vypadat slavnostně. Kdo ví, třeba až se uzdravíš, Tony pro tebe před odjezdem uspořádá večírek. Tak jsem přivezl tohle.“ Vytáhl černé pouzdro s diamantovým náhrdelníkem a náušnicemi, které patřily prababičce Jillian.

„Ale Draku, neměls to sem vozit. Má to příliš velkou cenu.“

„No a co? Sem se zloději jen tak nedostanou a vím, co ty šperky pro tebe znamenají. Určitě tě potěší, když je budeš mít u sebe, ne?“ zeptal se s nadějí. Usmála jsem se a přikývla.

„Asi ano. Promiň. Děkuju ti, žes na mě myslel, Draku. Vím, že se někdy chovám jako nevděčný sobec.“

„Ale ne, Annie. Ty seš ten nejmíň sobecký člověk, jakýho znám. Když myslím na tebe, představuju si… někoho čistýho a krásnýho jako nádherný plamen svíčky.“ Znovu se na mě upřeně zadíval. Nedokázala jsem nic říct. Jeho slova mi stáhla hrdlo a rozbušila srdce. „No,“ položil pouzdro se šperky na postel, „radši půjdu. Uvidíme se zítra po obědě.“

„Dobrou noc, Draku. A děkuju za všechno, cos pro mě udělal.“

„To vůbec nestojí za řeč, Annie. Udělal bych pro tebe všechno na světě. Pamatuj si to.“

Poslal mi vzdušný polibek a odešel s výrazem byznysmena, který se musí potýkat s krizemi různého druhu. Podívala jsem se na černé pouzdro. Otevřela jsem ho a vytáhla diamantový náhrdelník. Jak se třpytil! Vybavila se mi vzpomínka na mé narozeniny a na matčin obličej, když mi náhrdelník dávala. Oči měla plné hrdosti a lásky.

Přitiskla jsem si šperk k hrudi a zdálo se mi, že cítím jeho teplo, jež přešlo z matčiny babičky na matku a z ní na mě.

Neuvědomila jsem si, že pláču, dokud mi po tvářích nezačaly stékat slzy, jež mi dopadaly na hruď jako kapky teplého letního deště. Těžce jsem polkla, uložila náhrdelník zpět do pouzdra a zavřela jej. Dala jsem Drakovi za pravdu. Poskytovalo mi útěchu mít ho u sebe.

Otřela jsem si slzy hřbetem ruky a pohlédla na magické náramky na posteli. Vzala jsem ten menší, který však byl cennější, a připnula si ho na zápěstí. Pohled na něj ve mně vyvolal úsměv.

Co to Drake říkal… že tetu Fanny našel v altánu? Na mém a Lukově kouzelném místě? Ty dny plné fantazie se nyní zdály být tak vzdálené. Možná kdybych se tam vrátila a zavezli mě do altánu, opřela bych se o Lukovu paži a dokázala znovu chodit. Doktor by se jistě smál, kdybych mu to navrhla, ale věděla jsem, že někdy může trochu předstírání působit opravdu magicky. Luke tomu věřil, a když dva lidé něčemu pevně věří, může se to splnit.

Luke. Jak jsem ho potřebovala, aby mě utěšil. Jak mi chyběl jeho úsměv a optimismus. Toužila jsem po jeho rtech na své tváři. Pamatovala jsem si každý náš polibek od doby, kdy jsme byli malé děti.

Jak jsem na něj myslela, ovinula jsem si ruce kolem těla a představila si ho vedle sebe, jeho prsty pohrávající si s mými vlasy, jeho oči blízko mých. Dívali jsme se na sebe, mučeni touhou a zakázanou láskou.

Myšlenky na Luka mi rozproudily krev a probudily ve mně život. Pokud na mě mají představy Luka tak báječný účinek, nemůže to být tak špatné, ospravedlňovala jsem se v duchu. S Lukem po boku bych tuto tragédii překonala. Osud mi postavil do cesty obrovské hory, ale zachovala bych se podle Lukovy rady – úmyslně bych si vybrala ty nejvyšší.

„Protože vyhlídka z nich je vždycky lepší, Annie,“ slyšela jsem ho šeptat. „Jenom nejvyšší hory stojí za to je zdolávat.“ Jenže nyní se právě Luke zdál být tou nejvyšší horou ze všech.

Rozhlédla jsem se po pokoji. V přízemí jsem slyšela hovor. Drake se s někým loučil. Dveře byly zavřené. Poryv větru zakvílel v okenních žaluziích a potom zase nastalo ticho.

Ach, Luku, pomyslela jsem si, co ti může bránit v tom, že neuděláš všechno možné, abys mě mohl vidět?

Zmrzačená!

„MÁM PRO TEBE SENZAČNÍ PŘEKVAPENÍ,“ oznámil Tony. Protože stál trochu stranou ve dveřích, myslela jsem si, že ono překvapení bude určitě Lukova návštěva, ale mýlila jsem se. „Budeš muset vyjít z pokoje, abys to viděla. Stejně už je čas jet na hřbitov.“

Otočila jsem se k paní Broadfieldové, která skládala ručníky, jež použila při masáži. Obličej měla bez výrazu jako masku. Přesto jsem vycítila, že ví, co se za tím překvapením skrývá.

„Musím ven?“ Tony kývl a já jsem se rozjela ke dveřím. Měla jsem na sobě matčiny černé šaty a magický náramek od Luka. Kadeřník Renee se dopoledne vrátil, aby mě učesal. Paní Broadfieldová kvůli plánovanému smutečnímu obřadu nikterak nezredukovala ranní terapii, ale buď měla pravdu, že si postupně zvyknu a získám víc síly, nebo jsem byla prostě odhodlaná nepodlehnout únavě.

Tony ustoupil, aby dal najevo, že mám jet dál. Pohlédla jsem na ošetřovatelku, jestli půjde se mnou, ale ta pokračovala v práci, jako by ji nic jiného nezajímalo. Tony mi pomohl zatočit doleva do dlouhé chodby. Brzy jsem spatřila Parsona, který mi zapojil televizi, a dalšího muže. Oba stáli v pracovních kombinézách u schodiště. Tázavě jsem se podívala na Tonyho, který nyní tlačil můj vozík s nedočkavým výrazem ve tváři.

Vtom jsem uviděla jeho překvapení.

Nechal nainstalovat výtah s křeslem, do kterého jsem se mohla nahoře na schodišti posadit a jež mě po zmáčknutí tlačítka svezlo dolů do přízemí.

„Teď se snadno dostaneš nahoru a dolů,“ vysvětloval Tony. „A brzy budeš určitě schopná to zvládnout sama. Dole na tebe čeká další vozík.“

Chvíli jsem na nové technické zařízení zírala beze slova. Věděla jsem, že Tonyho moje reakce zklamala, ale nemohla jsem se jí ubránit. Takové věci pouze potvrzovaly mou invaliditu a dávaly mi na vědomí, že k uzdravení mám ještě daleko.

„Ale Tony,“ namítla jsem, „brzy budu chodit sama! Zbytečně jste na to vynaložil spoustu peněz!“

„Tak tohle tě trápí? To není žádný problém. Mám to pronajaté. Budeme ten výtah používat, jenom dokud bude potřeba. Pokud jde o druhý invalidní vozík – ujišťuju tě, že to pro mě není žádné velké vydání. A teď,“ tleskl rukama, „je čas pro náš první test, ne? Tedy s tebou coby pasažérem. Už jsem to sám zkusil a udrželo mě to bez problémů, takže to bezpečně udrží i tebe.“

Ohlédla jsem se, jestli mi paní Broadfieldová přijde pomoct, ale dosud nevyšla z mého pokoje. Z vozíku vypadalo schodiště velmi příkré a dlouhé.

„Jen zajeď vedle mechanického křesla,“ radil mi Tony. „Sklop levé opěradlo vozíku a přesuň se do křesla. Bylo to vymyšlené tak, abys to zvládla sama.“

Zachvátil mě strach. Cítila jsem, jak mi na zátylku vyrazil studený pot. Představila jsem si, jak se řítím dolů po širokém mramorovém schodišti, na jehož konci se bezvládně sesypu.

Parson s druhým mužem mě soucitně pozorovali. Pokusila jsem se o statečný úsměv a zajela vedle mechanického křesla. Chvíli mi trvalo, než se mi podařilo uvolnit opěradlo vozíku, ale nikdo mi nepomohl. Zřejmě to byla součást zkoušky – zjistit, jestli to dokážu sama. Nakonec jsem ho sklopila a začala se přemisťovat do křesla.

„Až budete bezpečně sedět, slečno,“ ozval se muž vedle Parsona, „zapněte si tenhle bezpečnostní pás, jako byste byla v autě.“

Při pouhé zmínce o autě se mi rozbušilo srdce. Hruď se mi tak sevřela, že se mi nedostávalo dechu. Kde je paní Broadfieldová? Není to snad pro ni dost důležité, aby tu byla se mnou?

„Ach, Tony, já nevím, jestli to sama dokážu,“ kňourala jsem.

„Jistěže to dokážeš. Cožpak by se ti nelíbilo sjet dolů a podívat se do mé pracovny? Potom si budeš moct dojet i do jídelny na večeři a sedět na místě, kde sedávala tvoje matka. A určitě si chceš prohlédnout okolí domu.“

„Až budete připravená, slečno,“ řekl muž v overalu,

„zmáčkněte ten červenej knoflík na pravý straně a sveze vás to dolů. Černej knoflík vás zase vyveze nahoru.“

„Tak do toho,“ povzbuzoval mě Tony.

Rozechvěle jsem zmáčkla červené tlačítko a zavřela oči. „Musíš si vybrat ty nejvyšší hory,“ ozývala se mi v mysli Lukova slova. „Dokážeš to, Annie. My dva máme v sobě něco zvláštního. Překonáme ty nejtěžší překážky, které nám osud postaví do cesty. Musíš se snažit a vyjde to.“

Jak jsem si přála, aby to byl on, kdo by mě povzbuzoval a držel za ruku. S Lukem po boku bych se nebála a zkusila bych cokoli, jen abych zase dosáhla plného zdraví.

Křeslo se pohnulo a začalo pomalu klesat. Všichni tři muži postupovali vedle mě, zatímco zařízení tlumeně hučelo.

„Není to bezvadné?“ zeptal se Tony. Otevřela jsem oči a přikývla. Křeslo se trochu třáslo, ale jinak jsem se v něm cítila bezpečně. Navíc bylo příjemné se dostat ze schodů, aniž bych musela někoho obtěžovat.

„Jak to zastaví?“

„Je to nastavené, slečno,“ informoval mě muž a opravdu se křeslo u paty schodiště samo zastavilo. Parson mi přivezl vozík a přistavil jej vedle mechanického křesla.

Právě v té chvíli vystoupil Drake od vstupních dveří, odkud sledoval průběh celé akce, a s tleskáním zavolal:

„Ať žije kosmonautka Annie!“

„Draku Ormande Casteele, jak ses tady mohl schovávat, místo abys byl se mnou, když jsem potřebovala tvou podporu?“ stěžovala jsem si.

„To právě byl účel,“ vysvětloval Drake. „Tony chtěl, abys to dokázala bez pomoci a nebyla na nikom závislá.“

„Vy jste dva spiklenci,“ kárala jsem je škádlivě. Ve skrytu duše jsem na sebe byla pyšná a byla jsem ráda, že mě Tony donutil to zvládnout sama. „Ale kde je Luke?“ zadívala jsem se pátravě ke dveřím. „Ten se taky schovává?“

Drakův obličej se zachmuřil. Podíval se na Tonyho, jehož obličej byl nehybný jako žula a oči mu svítily jako dva studené, temně modré safíry.

„Jel na nějaký orientační piknik pro nový studenty.“

„Piknik?“ Ohlédla jsem se na Tonyho. „Ale já jsem myslela, že jste mu nechal vzkaz, že se dneska koná obřad, Tony.“

„Nechal jsem mu ho u někoho, kdo na koleji zvedl telefon.

Tedy má sekretářka. Říkala, že tam byl rámus, jako kdyby tam probíhal nějaký večírek.“

„Tys mu včera nevolal, Draku? Když jsi odsud odešel?“ Cítila jsem, jak mi srdce sevřela ledová ruka. Jak je možné, že Luke nepřišel? Jak je možné, že se vůbec neozval?

„Volal jsem brzy ráno, ale všichni už byli pryč.“

„Tomu nerozumím.“

„Asi mu to zapomněli vyřídit,“ řekl Drake. „Původní vzkaz nedostal a ráno odešel, aniž by se o obřadu dozvěděl.“

„Jak mu to mohli zapomenout vyřídit? Tady nejde o žádný večírek. Ten, u koho jste vzkaz nechali, musel vědět, jak je to důležitý. Určitě by na to nezapomněl. Nikdo by nebyl tak necitelný.“

„Není tady,“ řekl Drake tiše.

„Ale chtěl by tady být!“ vykřikla jsem. „Je to… je to obřad i za jeho otce!“ Cítila jsem, že se přestávám ovládat. Všechno na mě náhle dolehlo – nehoda, smrt obou rodičů, moje zranění, Lukova nepřítomnost. Zachvátilo mě nutkání křičet. „Nerozumím tomu,“ opakovala jsem rozčileně.

Tony i Drake vypadali sklíčeně. Jejich výraz mě donutil se vzpamatovat. Nechtěla jsem být hysterická a zapříčinit odložení obřadu. Bylo to pro mne příliš důležité. Parson a druhý muž, kteří nainstalovali mechanické křeslo, se rychle omluvili a odešli.

Ztuhle jsem se přesunula do vozíku. „Nic mi není.“ Hřbetem ruky jsem si otřela oči. „Jsem v pořádku,“ lhala jsem. „Luke sem bude muset přijet jindy.“

„Draku, vezmi Annie před dům a já zatím řeknu Milesovi, aby přistavil limuzínu.“ Tony mě poplácal po ruce a odběhl. Drake mě dovezl ke vstupním dveřím. Jakmile je otevřel, paní Broadfieldová se náhle vedle mne zjevila tak tiše a nečekaně, že připomínala ducha.

Venku mě zaplavilo slunce. Ten den vůbec neodrážel mou smutnou a tragickou náladu. Jako kdyby sama příroda odmítla věnovat pozornost mým pocitům. Místo šedých mraků byly po modré obloze rozesety nadýchané bílé mráčky. Vítr, který mi zavanul do tváře a rozházel mi vlasy, se zdál mírný a teplý. Všude, kam jsem se podívala, poletovali a zpívali ptáci. Vzduch voněl čerstvě posekanou trávou.

Kolem mě pulzoval život a štěstí, ne smrt a smutek. Pohled na tak jasný a krásný den ještě prohloubil můj pocit osamění. Nikdo to nemohl pochopit, nikdo kromě Luka. Kdyby tu teď se mnou byl a držel mě za ruku. Podívali bychom se na sebe a on by chápavě kývl. Jeho prsty by se propletly s mými a já bych si nepřipadala, jako by se svět proti mně spiknul, aby ještě zesílil mou bolest. Byla bych schopná bojovat. Měla bych nepřekonatelnou potřebu a chuť se znovu stát součástí toho všeho. A ze všeho nejvíc bych chtěla zase chodit.

Zoufale jsem se snažila v sobě vyburcovat sílu, navzdory Lukově nepřítomnosti. Opřela jsem se o opěradla vozíku a pokusila se zvednout, ale svaly na nohou odmítaly spolupracovat. Pouze jsem ucítila lehké brnění v lýtkách a stehnech. Zklamaně jsem znovu dosedla.

Miles přistavil limuzínu co nejblíž schodiště. Tony vyšel z domu právě v okamžiku, kdy se dostavil reverend Carter. Byl to vysoký, štíhlý muž s ostrými rysy a šedivějícími blond vlasy. Tony si s ním potřásl rukou a chvíli spolu hovořili. Potom vyšli ke mně nahoru po schodech.

„Tohle je moje pravnučka Annie.“

„Bůh ti žehnej, moje milá,“ řekl reverend a vzal mou ruku do své. „Jsi silné a statečné děvče.“

„Děkuju.“

Tony pokynul Milesovi a Drakovi, aby mě snesli k autu. Všimla jsem si, že opodál stojí Režná Whiskey oblečený do starého černého obleku. Řídké šedé vlasy měl sčesané dozadu. Jeho úsměv a láskyplné, chápavé oči zahřály moje ledové srdce.

Projeli jsme velkou bránou a zabočili vpravo k rodinnému hřbitovu Tattertonových. Když jsme se přiblížili k velkému mramorovému pomníku, sevřelo se mi srdce. Z hrdla se mi vydral dušený výkřik. Drake mě vzal za ruku a pevně ji stiskl. Poté auto zastavilo, Drake otevřel dveře a s Milesem mě ohleduplně přenesli do přistaveného vozíku. Drake ho otočil a já jsem četla nápis na vysokém náhrobním kameni:

STONEWALLOVI LOGAN ROBERT      HEAVEN LEIGH

MILOVANÝ MANŽEL      MILOVANÁ MANŽELKA

Ohromeně jsem hleděla na hrob. Realita smrti rodičů mě nikdy neudeřila s takovou silou jako v tomto okamžiku, ale moje tělo nepovolilo a nezvadlo jako nějaká křehká květina. Bylo ztuhlé a studené jako kámen, který stál přede mnou.

Reverend šel k pomníku, otevřel bibli a začal sloužit mši. Když jeho slova dolehla k mým uším, mozek je nasměroval přímo do nějakého paměťového archivu. Viděla jsem, jak se mu pohybují rty a jak obrací stránky, ale neslyšela jsem ani slovo.

Místo toho se mi v mysli ozývala slova, která by určitě pronesla matka, kdyby v této chvíli stála vedle mě.

„Annie,“ řekla by, „musíš být silná. Nesmí se z tebe stát slabé, nemohoucí stvoření závislé na druhých a chřadnoucí ve stinných zákoutích Farthy. Jestli to dopustíš, zvadneš a umřeš jako květina, ke které nepustí sluneční světlo.“

„Moje Annie,“ pokračoval by otec, „přál bych si, abych mohl být s tebou a dát ti lásku a podporu, kterou jsme ti poskytovali po celý tvůj život, ale není to možné. Vím, že se opět dokážeš postavit na vlastní nohy a budeš pokračovat v práci, kterou jsme s matkou začali ve Winnerrow.“

„Jsme s tebou, Annie, jsme součástí tebe.“

„Mami,“ zašeptala jsem.

Nemohla jsem však popřít, co toto všechno znamenalo. Znamenalo to konec světa, který jsem znala. Přišla jsem se sem rozloučit s rodiči, ale také jsem dávala sbohem sobě coby malé holčičce. Sbohem hudbě z hracích skříněk a pohodě rodiny, jež držela pospolu. Sbohem objetím a polibkům a slovům povzbuzení. Sbohem maminčině utěšující náruči, do které jsem se mohla uchýlit, kdykoli se svět zdál být příliš krutý a studený. Sbohem otcovu smíchu zvonícímu domem, jenž zaháněl starosti, které se nám někdy vetřely do života.

Sbohem nedělním obědům, kdy jsme se všichni kolem stolu vzájemně bavili. Sbohem všem svátkům, Vánocům s báječným jídlem a dárky pod stromkem. Sbohem večeřím na Den díkůvzdání s mnoha spokojenými příbuznými a hosty. Sbohem zpěvu u piana a hraní šarád. Sbohem velikonočním vejcím a čokoládovým králíkům. Sbohem nedělním procházkám a prázdninám na mořské pláži.

Sbohem Silvestrům, kdy jsem zůstávala vzhůru, abych mohla políbit matku a otce a popřát jim šťastný nový rok. Sbohem všem důvodům k oslavám. Sbohem všem dárkům v krásném papíru a převázaným stuhami. Sbohem všem překvapením.

Sbohem všemu, co dělalo život příjemný, vzrušující a hřejivý.

Nevěřícně jsem potřásla hlavou. Byla jsem jako vlastní duch, zbavený všech pocitů a vznášející se bezcílně ve vzduchu. Dokonce reverendova závěrečná slova se zdála být prázdná, ztracená ve větru.

„Prosím, odříkejte tento žalm se mnou. Bůh je můj pastýř…“

Zabořila jsem obličej do dlaní a ucítila na rameni Drakovu ruku. Jakmile bylo po obřadu a reverend zavřel bibli, Drake obrátil můj vozík k limuzíně. Sklesle jsem zavřela oči.

„Musíme ji hned uložit do postele,“ zamumlal Tony. Miles otevřel dveře auta a s Drakem mě přenesli na zadní sedadlo. Byla jsem úplně bezvládná. Cítila jsem, že Tony vklouzl vedle mě a limuzína se rozjela.

Otevřela jsem oči, abych se ještě jednou podívala na hrob, ale vtom mě něco zaujalo v blízkém lesíku. Byl to rychlý pohyb nějaké postavy, jež ožila a na okamžik se ocitla ve slunečním světle, než se uchýlila do ochranného stínu stromů.

Byl to on, ten vysoký, štíhlý muž, kterého jsem zahlédla z okna svého pokoje!

Jako host, kterého zapomněli pozvat, se v pozadí zúčastnil smutečního obřadu, tiše, nepovšimnut, a potom zase rychle zmizel. Zdálo se, že kromě mě jeho přítomnost nikdo nezaznamenal.

Vzala jsem si sedativum a odpočívala. Probudila jsem se pozdě odpoledne. Velký dům byl tichý a spala jsem tak tvrdě, že mi chvíli trvalo, než jsem si uvědomila, kde jsem a co se odehrálo. Nejdřív se mi to vše zdálo jako sen, jako dlouhá noční můra, ale pohled na invalidní vozík, léky, ručníky a masážní krémy na toaletním stolku byl důkazem, že naneštěstí je to skutečnost.

Při pohledu z okna jsem viděla, že bílé mráčky se slily v tmavošedou pokrývku, jež z pošmourného odpoledne udělala příhodnou tečku za ranním smutečním obřadem. Posadila jsem se a nalila si vodu z modrého umělohmotného džbánku na nočním stolku. Ticho kolem mne bylo zarážející. Kde je paní Broadfieldová? Kde je Tony? Vrátil se Drake do Bostonu?

Zazvonila jsem a čekala. Nikdo nepřišel. Zazvonila jsem znovu, tentokrát silněji. Opět se nikdo neukázal. Čekali, že budu spát déle? Pravděpodobně, usoudila jsem, ale měla jsem už hlad. Prospala jsem oběd a blížila se doba večeře. „Paní Broadfieldová?“ zavolala jsem.

Překvapilo mě, že nesedí přede dveřmi. Vždycky okamžitě přiběhla. Nezvyklé ticho mě začalo znervózňovat. Byla jsem upoutaná na lůžko, závislá na druhých… dostala jsem zlost. Nahnula jsem se, až jsem dosáhla na opěradlo vozíku. Však já jim všem ukážu. Proč je ten vozík tak daleko od postele? Připadalo mi, jako by mě tu paní Broadfieldová chtěla úmyslně uvěznit.

Přitáhla jsem křeslo k posteli a sklopila opěradlo. Nikdy jsem to předtím nedělala, ale cítila jsem se jistá. Posunula jsem se na okraj pelesti. Nohy jsem musela přemístit jako dvě olověná závaží.

Zabrzdila jsem vozík, aby mi nemohl ujet, zhluboka se nadechla a zvedla se z postele.

Nejdřív jsem se posadila na bok a poté se otočila. Když jsem bezpečně seděla v křesle, zvedla jsem si nohy pod stehny a položila je na stupačku. Byla jsem vyčerpaná, ale podařilo se! Nejsem tak bezmocná, za jakou mě všichni považují! Zavřela jsem oči a čekala, až mi přestane bušit srdce.

Znovu jsem naslouchala, jestli neuslyším zvenku nějaké zvuky, ale všude vládlo hluboké ticho. Odbrzdila jsem vozík a rozjela se ke dveřím. Po paní Broadfieldové nebylo ani stopy, žádné otevřené časopisy ani knihy, nic.

Projela jsem předním pokojem na chodbu. Vzduch tam byl chladnější. Světla svítila jen matně a vytvářela dlouhé stíny. Původně jsem měla v úmyslu zatočit doleva ke schodišti a zavolat, jestli není někdo dole, ale cítila jsem pokušení využít své nově získané pohyblivosti a trochu prozkoumat okolí. Kde je Tonyho pokoj? Třeba je doma. Možná ho ranní obřad také unavil. Tato domněnka mi posloužila k zahnání obav. Jela jsem dál po chodbě a každou chvíli se zastavila a naslouchala, ale nic jsem neslyšela.

Po chvíli jsem dojela k otevřeným dvojitým dveřím. Všimla jsem si, že design pokoje se hodně podobá mému. Svítila v něm lampa, ale když jsem vjela dovnitř, nikoho jsem neviděla.

„Tony? Je tady někdo?“

Čí je to pokoj? divila jsem se. Nevypadal na to, že patří Tonymu. Bylo v něm něco ženského. Vtom mě do nosu udeřila silná vůně jasmínu. Zvědavost mě přitahovala jako magnet a byla mnohem silnější než opatrnost. Zamířila jsem do druhého pokoje apartmá.

Ve dveřích jsem se zastavila. Židle před toaletním stolkem z bílého mramoru byla potažená látkou slonovinové barvy lemovanou broskvovou krajkou. Stolek byl zarovnaný pudry a krémy a nesčetnými lahvičkami parfému, ale nejvíc upoutalo mou pozornost prázdné oválné místo na zdi, kde viselo zrcadlo. Proč ho někdo odstranil?

Otočila jsem se a všimla si, že zmizelo i nástěnné zrcadlo a zrcadla na dveřích skříní. Všude zbyly pouze rámy. Poháněná zvědavostí jsem vjela dál a uviděla červené saténové střevíčky pohozené vedle postele s nebesy, která byla téměř duplikátem mojí. Na ní ležely třešňově červené večerní šaty a nabíranými rukávy. Přehoz byl shrnutý, jako kdyby z postele právě někdo vstal.

Napravo byl prádelník s otevřenými zásuvkami. Vypadalo to, jako kdyby v nich někdo zoufale hledal nějaké cennosti. Ze zásuvek viselo spodní prádlo a punčochy.

Na komodách a stolcích stály otevřené šperkovnice se zářícími náhrdelníky, náušnicemi, diamantovými a smaragdovými náramky. Uvědomila jsem si, že jsem někomu vnikla do soukromí, a začala couvat. Náhle jsem narazila do zdi. Otočila jsem se a hleděla do rozhněvaných očí paní Broadfieldové.

V obličeji byla celá rudá. Vypadala, jako kdyby právě běžela sprint. Místo obvykle pečlivě uhlazených vlasů jí rozcuchané prameny trčely na všechny strany jako přetržené struny piana. Protože jsem seděla nízko a musela k ní vzhlížet, její nosní dírky mi připadaly nezvykle velké, jako býčí nozdry. Hruď „ pod těsným, asepticky bílým sesterským stejnokrojem se jí vzdouvala, jak těžce oddychovala. Zdálo se, že knoflíky co nevidět odletí a ona exploduje přímo před mýma očima. Chtěla jsem před ní prchnout, ale ona vztáhla ruku a chytila držadlo vozíku, čímž mi zabránila v pohybu.

„Co tady děláte?“ zeptala se drsným, výhrůžným hlasem.

„Co bych měla dělat?“

„Přišla jsem do vašeho pokoje a zjistila, že nejste v posteli a vozík je pryč.“ Zhluboka se nadechla a rukou se chytila za hrdlo. „Volala jsem vás. Věděla jsem, že dole nejste, tak jsem vás hledala po chodbě. Nikdy by mě nenapadlo, že se dostanete až sem. Neumíte si představit… Myslela jsem si, že se vám něco stalo.“

„Nic mi není.“

„Tady nemáte co dělat.“ Rychle mě vyvezla ven. „Pan Tatterton mě výslovně žádal, aby sem nikdo nechodil. Bude mi to dávat za vinu, protože si bude myslet, že jsem vás sem vzala.“ Než se vydala na cestu po chodbě, opatrně se rozhlédla na obě strany.

Zdálo se mi směšné, že mě chce takto tajně propašovat zpátky do mého pokoje. „Tonymu by určitě nevadilo, že jsem si prohlédla tuhle stranu chodby,“ protestovala jsem, ale ošetřovatelka se nedala zviklat. Bylo zřejmé, že se bojí o své místo.

„Jestli na to přijde, řeknu mu, že jsem sem jela sama, paní Broadfieldová.“

„Na tom nezáleží. Jsem za vás zodpovědná. Na chvilku jsem si vyšla nadýchat se čerstvého vzduchu a hned se tohle stane. Vzbudíte se, přelezete do vozíku a couráte po domě.“

„Ale proč by to mělo Tonymu vadit?“

„Možná jsou tady místa, kde to není bezpečné… třeba shnilá podlaha nebo tak něco. Jak to mám vědět? Pan Tatterton mi řekl, co si přeje, a to mi stačí. Kdo by si pomyslel, že tohle vyvedete? Panebože.“ Rychle zajela do mého pokoje.

„Až přijde, zeptám se ho na to.“

„Neopovažujte se o tom zmínit. Třeba na to nepřijde a stejně to není důležité.“

Zastavila se u postele, ustoupila, dívala se na mě a kroutila hlavou.

„Tady bydlí ještě někdo jiný, viďte? Kdo je to?“

„Někdo jiný?“

„Kromě Tonyho, služebnictva a nás dvou. Ten pokoj někdo používá.“

„Nikoho jsem nezahlédla. Vidíte, začínáte si vymýšlet. Pan Tatterton bude zuřit. Už o tom nechci slyšet ani slovo,“ varovala mě a oči měla jako led. „Jestli budu mít kvůli tomu nepříjemnosti… odneseme to obě,“ dodala s jasnou hrozbou v hlase. „Nechci ztratit tohle místo jen proto, že nějaká zmrzačená holka nedodržuje pravidla.“

Zmrzačená holka! Tuto nálepku mi dosud nikdo nepřiřkl. Zmocnila se mě zlost a do očí mi vstoupily slzy. Způsob, jakým vyslovila „zmrzačená“, byl víc než nelidský.

Nejsem zmrzačená holka!

„Volala jsem vás,“ bránila jsem se. „Měla jsem hlad, ale nikdo tady nebyl. Volala jsem i potom, co jsem přelezla do vozíku.“

„Dala jsem si jen krátkou pauzu. Hned jsem se vrátila. Mohla jste být trochu trpělivější.“

„Trpělivější!“ vykřikla jsem. Když se naše pohledy střetly, tentokrát jsem neuhnula. Vzplanula ve mně vzpoura jako obrovská pochodeň. Zlostně jsem si ji změřila. Ustoupila, jako kdyby dostala políček. Obličej se jí podivně hýbal, ústa se kroutila, jako by se snažila zformulovat věty, oči se jí přivíraly a zase zvětšovaly. Na spáncích jí vystoupily pavučiny žil. Přistoupila několik kroků ke mně.

„Ano, trpělivější,“ opakovala pohrdavě. „Rozmazlili vás. Měla jsem pacientky jako vy – bohatý mladý dívky, který dostanou všechno, co chtějí. Nemají ponětí, co to znamená se obětovat a překonávat těžkosti.

Ale něco vám řeknu,“ pokračovala a ústa jí zkřivil nepřirozený úsměv, „bohatí, rozmazlení lidé jsou slabí a nemají sílu bojovat proti osudu, takže zůstanou mrzáci… jsou to invalidi, uvěznění ve vlastním bohatství a luxusu, bezmocný nuly.“ Sepjala ruce a zuřivě si je mnula, jako kdyby stála venku na mraze. „Jsou jako hlína, kterou musí někdo zformovat, protože na to sami nemají sílu. Pořád sice vypadají dobře, ale jsou jako…“ Podívala se k prádelníku. „Jako hedvábný prádlo, který je příjemný nosit, ale pak se vyhodí.“

„Nejsem taková. Nejsem!“ bránila jsem se.

Znovu se usmála, tentokrát jako kdyby mluvila s naprostým idiotem.

„Nejste? Tak proč neposloucháte moje příkazy a neděláte, co vám řeknu, a místo toho mi pořád odporujete?“

„Poslouchám vás. Jenom jsem…“ Slova mi uvízla v krku. Měla jsem pocit, že se jimi zadusím.

„Ano?“

„Osamělá. Ztratila jsem oba rodiče. Ztratila jsem přátele a jsem… jsem…“ Kývla, aby mě pobídla to vyslovit. Nechtěla jsem to říct.

„Mrzák?“

„NE!“

„Ale ano, jste! A jestli mě nebudete poslouchat, mrzák zůstanete. To byste chtěla?“

„Nejste žádný Bůh!“ vyjela jsem na ni. Nemohla jsem se ubránit vzteku.

„Nikdy jsem netvrdila, že jsem Bůh.“ Její klidný, profesionální tón mě ještě víc rozzuřil. „Ale jsem školená ošetřovatelka, která umí zacházet s lidmi, jako jste vy. K čemu mi ale jsou moje znalosti, když je pacient paličatý a rozmazlený a odmítá plnit moje příkazy?

Myslíte si, že jsem krutá? Možná to tak vypadá, ale je to jen pro vaše dobro. Neposlouchala jste, co jsem vám říkala… bohatý, rozmazlený dívky jako vy jsou slabý a nemají žádnou výdrž. Musíte se zocelit, překonat osamělost a vytvořit si ochranný krunýř… strup na vašich ranách, abyste byla schopná se s tím poprat. Jinak zůstanete moc měkká a nikdy se nezbavíte invalidity. Chcete, aby se vám to stalo?“ Srdce mi bušilo, protože to znělo pravdivě.

„Říkala jsem vám,“ sklonila jsem poraženecky hlavu, „že jsem měla hlad a cítila jsem se opuštěná. Nikoho jsem neslyšela a nikdo neodpovídal na mý volání… ani Tony, ani Drake, ani vy.“

„Dobře. Půjdu dolů a podívám se, jestli je už hotový vaše jídlo.“

„Jestli je tady ještě Drake, pošlete ho nahoru,“ prosila jsem. „Není tady. Musel se vrátit do Bostonu.“

„A kde je Tony?“

„Nevím. Mám starostí nad hlavu s vámi,“ zabručela a vyšla ven.

Civěla jsem do prázdna, které vystřídalo její chladnou přítomnost. Asi je dobrá sestra, přemítala jsem, možná výborná sestra, ale neměla jsem ji ráda. Navzdory všemu, co pro mě Tony udělal, navzdory vynikajícím doktorům a soukromé péči jsem si přála odjet. Možná má teta Fanny pravdu. Třeba bych se dřív uzdravila mezi lidmi, které mám ráda a kteří mají rádi mne.

Musela jsem si přiznat, že jsem využila příležitosti jet na Farthy nejen proto, že jsem si vždycky tajně přála panství poznat, ale také ze stejného důvodu, proč Drake nespěchal do Hasbrouckova domu a Winnerrow. Neměla jsem odvahu se tam vrátit a vidět prázdný pokoj rodičů, vidět jejich věci, vzbudit se každé ráno v očekávání, že uslyším otcovy kroky a pozdrav: „Dobré ráno, princezno“. Věděla jsem, že bych neustále čekala, že ke mně matka přijde a budeme si povídat o tom či onom.

Ne, cesta na Farthy mi umožnila odložit nevyhnutelnou realitu, které budu muset dříve či později čelit. Teď jsem ale pochybovala, zda jsem učinila správné rozhodnutí. Ve společnosti tety Fanny, která by mě bavila svým nenapodobitelným způsobem – drby o bohatých winnerrowských obyvatelích, kterým se vysmívala za to, jak se k ní chovali –, by mi asi bylo lépe i bez speciálního technického vybavení a soukromé ošetřovatelky.

Přála jsem si, aby mě přišel navštívit Luke a mohla jsem si s ním o všem promluvit. S Drakem o tom nemělo cenu hovořit. Tolik obdivoval Tonyho a jeho podnik, že vůbec nevnímal jakékoli nedostatky či problémy na Farthy. Pokud šlo o zchátralost některých částí domu, byl k nim nyní téměř tak slepý jako Tony.

Musím se spojit s Lukem, rozhodla jsem se. Musím ho vidět. Musím!

V psacím stole jsem našla dopisní papíry. Napsala jsem Lukovi další dopis a tentokrát jsem se nebránila zoufalému tónu.

Milý Luku,

zdá se, že se přihodila spousta divných věcí, které ti zabránily mě navštívit na Farthy. Vzkazy jsi buď nedostal, nebo byly nejasné.

Potřebuju se s tebou hned setkat. Od mého příjezdu do Farthy se toho hodně stalo. Myslím, že jsem už trochu silnější, ale pokud jde o nohy, žádný velký pokrok jsem zatím neudělala, navzdory terapii.

Po pravdě řečeno, nejsem si jistá, jestli bych tu měla dál zůstávat, a potřebuju s tebou o tom mluvit. Prosím tě, přijeď. Nepotřebuješ na to zvláštní pozvání. Přijeď hned ten den, co dostaneš tenhle dopis.

S láskou, Annie

Vložila jsem dopis do obálky, hned ji zalepila a napsala na ni stejnou adresu jako na první vzkaz, který Millie Thomasova Tonymu nepředala.

„Chcete na jídlo zůstat ve vozíku nebo si jít lehnout?“ zeptala se paní Broadfieldová, když se vrátila s podnosem s večeří. „Zůstanu ve vozíku.“

Položila podnos na stolek a přisunula mi ho. Zvedla jsem stříbrný příklop a uviděla vařená kuřecí prsa se zeleným hráškem, karotkou a kouskem bílého chleba s máslem. Vypadalo to jako nemocniční strava.

„Tohle dělal Režná Whiskey?“

„Dělal to jeho pomocník podle mých instrukcí.“

„Vypadá to… nic moc.“

„Myslela jsem, že máte hlad.“

„To mám, ale čekala jsem něco jinýho… něco od Rye. Jídlo od něho je vždycky něčím zvláštní.“

„Používá moc koření a dělá jídlo pro vás příliš exotické.“

„Ale chutná mi. Všechno s ním, a to přece doktor Malisoff chce, ne?“ protestovala jsem.

„Taky chce, abyste jedla věci, které se dají snadno strávit. S ohledem na váš stav –“

Praštila jsem příklopem zpátky. Pocítila jsem vzdor. Dokážu být také ledová jako ona, pomyslela jsem si a zkřížila paže na hrudi.

„Chci něco od Rye. Tohle jíst nebudu.“

Mlčky si mě měřila. Věděla jsem, že jí cloumá vztek, ale oči měla neproniknutelné. Kolem úst jí dokonce pohrával nepatrný úsměv.

„Jak chcete.“ Vzala podnos. „Asi nejste tak hladová, jak jste si myslela.“

„Jsem hladová. Řekněte Ryeovi, ať mi něco udělá.“

„Něco už pro vás uvařili a vy to nechcete,“ konstatovala.

„Možná jsem mrzák, ale pořád dovedu vychutnat jídlo. Řekněte, prosím, Tonymu, ať jsem přijde,“ žádala jsem.

„Neuvědomujete si, jak se chováte, Annie. Snažím se jen dělat to, co je pro vás nejlepší.“

„Zatím jsem neměla s trávením žádný potíže, když pro mě vařil Rye.“

„Tak dobře,“ ustoupila. „Jestli musíte mít něco od něj, řeknu mu, ať připraví kuře.“

„A chci, aby taky připravil zeleninu a brambory. A k tomu jeho domácí chleba.“

„Pak si nestěžujte, až budete mít problémy se žaludkem,“ varovala mě, než odešla. Vždycky musela mít poslední slovo.

Ale už jsem věděla, jak ji přinutit, aby udělala, co chci – prostě ji požádat, aby zavolala Tonyho.

Tony se dostavil, než se ošetřovatelka vrátila s jinou večeří.

„Tak jak se cítíš?“

„Unavená, ale hladová. Čekám, až mi paní Broadfieldová přinese jídlo od Režné Whiskey. Nechci dělat problémy, ale vůbec se mi nelíbilo, co mi dala předtím,“ informovala jsem ho, protože jsem čekala, že si mu bude později stěžovat a překroutí celou záležitost podle svého.

„S tím si nedělej starosti,“ uklidňoval mě. „Jsem si jistý, že Ryeovi by nevadilo pro tebe vařit čtyřiadvacet hodin denně.“

„Já vím, že ne.“

„Zdáš se být nějaká podrážděná.“

Chvíli jsem mlčela a potom jsem se k němu prudce obrátila.

„Tony, já vím, že paní Broadfieldová je profesionální ošetřovatelka a má zkušenosti s léčením mýho postižení. Vím, že mám štěstí, že je tady, ale někdy dá člověku pořádně zabrat.“

„Promluvím s ní,“ slíbil. Oči měl laskavé a plné pochopení. Důvěřovala jsem mu, že ví, co mám na mysli. „Jde mi jen o to, abys byla šťastná, Annie. Všechno ostatní je vedlejší. Víš to, viď?“

„Ano, Tony. Vážím si toho, co pro mě děláte.“ Trochu jsem se uklidnila. Vzpomněla jsem si na dopis, který mi ležel v klíně.

„Tony, napsala jsem Lukovi další dopis. Mohl byste, prosím vás, zařídit, aby ho dostal co nejdřív?“

„Samozřejmě.“

Vzal si ho a spěšně zastrčil do kapsy saka. „Podívám se do kuchyně, jak to vypadá s tvou večeří. Nemůžu dopustit, abys v tomhle domě hladověla.“

„To je dobrý. Můžu počkat.“

„Stejně se na to podívám. A promluvím si s paní Broadfieldovou.“

„Nechtěla jsem vám způsobit potíže.“

„Nesmysl. Říkal jsem ti, že jsi pro mě prvořadá. Chci to tak,“ ujistil mě a obrátil se k odchodu. „A Tony…“

„Ano?“ otočil se ve dveřích. „Bydlí tady ještě někdo jiný? Nějaká žena?“

„Žena? Myslíš kromě paní Broadfieldové?“ Modré oči se mu zúžily.

„Ano. Náhodou jsem vjela do jinýho pokoje, zrovna jako je tenhle, a –“

„Ach.“ Popošel o několik kroků ke mně. „To bylo Jillianino apartmá.“

„Jillianino?“ Ale Jillian je už dávno mrtvá, pomyslela jsem si. Ty pokoje vypadaly, jako by v nich někdo byl dnes.

„Ano. Musel jsem nechat dveře otevřené. Většinou nemám rád, když tam chodí někdo cizí,“ vysvětloval stroze.

„Mrzí mě to. Já –“

„To je v pořádku,“ ujistil mě rychle. „Nic se nestalo. Udržuju pokoj ve stavu, v jakém byl ten den, kdy zemřela. Těžko se dokážu smířit s faktem, že už nežije.“

„Proč jsou všechna zrcadla pryč?“

„To byla součást jejího šílenství ke konci života. No, v každém případě tady nikdo jiný není,“ uzavřel spěšně a vydal ze sebe nucený smích. „Neříkej mi, žes taky viděla Ryeovy duchy.“ Zakroutil hlavou a odešel.

Další místnost udržovaná jako muzeum? Přechází Tony z jedné části minulosti do druhé a udržuje své vzpomínky živé pomocí iluze, že Jillian tu stále je? Dokázala jsem pochopit, proč se osamělý muž zaobírá fotografiemi, dopisy a věcmi, které pro něj měly zvláštní význam, ale udržovat její pokoj ve stavu, v jakém byl v den její smrti… to bylo divné. Po zádech mi přeběhl mráz. Poprvé jsem začala uvažovat o tom, jestli by nebylo lepší požádat, aby mě odvezli zpátky do Winnerrow.

Po chvíli se vrátila paní Broadfieldová s podnosem. Tentokrát mi přinesla Ryeovo vyhlášené smažené kuře s bramborovou kaší a dušenou zeleninou. Všechno vonělo tak báječně, že jsem se na jídlo hladově vrhla a hned jej spořádala.

Ošetřovatelka stála opodál s nezúčastněným výrazem, ale pohled měla mrazivý. Jako kdyby měla na obličeji masku, z níž vystupovaly pouze oči. Odešla do obývacího pokoje a vrátila se brzy poté, co jsem dojedla.

„Bylo to moc dobré,“ pochvalovala jsem si.

„Chcete, abych vám pomohla zpátky do postele?“

„Ne, myslím, že zůstanu sedět a budu se dívat na televizi.“

Vzala podnos a odešla. Zapnula jsem televizor a vybrala si film, který jsem ještě neviděla. Po několika minutách mi však břichem projela ostrá bolest. Zasténala jsem a stiskla si žaludek.

Bolest povolila. Zhluboka jsem dýchala, ale po chvíli se vrátila s mnohem větší intenzitou, takže mi vystřelovala až do hrudníku.

Slyšela jsem, jak mi v žaludku začalo bublat. Tušila jsem, že co nevidět dojde k pohromě.

„Paní Broadfieldová!“ zakřičela jsem. „Paní Broadfieldová!“ Žádná odpověď. Rozjela jsem se ke dveřím. „Paní Broadfieldová!“

Už jsem to nemohla udržet. Moje tělo se bouřilo. „Ach, ne. Paní Broadfieldová!“

Než přišla, seděla jsem na vozíku pokrytá zvratky a úplně vyřízená.

Stála ve dveřích s rukama založenýma v bok a se studeným úsměvem zadostiučinění v kamenném obličeji.

„Nemůžete tvrdit, že jsem vás nevarovala,“ zakroutila hlavou.

Zmohla jsem se pouze na zasténání a prosbu, aby mi pomohla.

Pomsta

paní Broadfieldová

PANÍ BROADFIELDOVÁ MĚ RYCHLE ODVEZLA do koupelny. Začala napouštět vanu a přitom mě nepříliš ohleduplně svlékala. Připadala jsem si jako zralý banán v rukou vyhladovělé opice. Kdyby mi mohla sedřít kůži z těla, jistě by to udělala. Ačkoliv nic neříkala, v zlostných očích jsem jí mohla číst: „Říkala jsem vám to.“ Tiše jsem sténala a držela si žaludek.

„Mám pocit, jako kdyby mi tam někdo škrtal sirkama,“ stěžovala jsem si, ale moje slova dopadala na neúrodnou půdu. Utřela mě ručníkem a potom mě doslova hodila do horké vody. Na ženu její velikosti měla značnou sílu.

Jakmile jsem byla ve vaně, zavřela kohoutek. Sesunula jsem se dolů, až mi hladina dosahovala po krk. Ačkoliv byla koupel vřelá jako obvykle, trochu se mi ulevilo. Zavřela jsem oči, ale jakmile jsem uslyšela Tonyho, hned jsem je zase otevřela. Zaslechl, že se něco děje, a přiběhl mi na pomoc.

„Co se stalo?“ zavolal z obývacího pokoje.

„Zavřete dveře!“ požádala jsem ošetřovatelku.

Paní Broadfieldová se ušklíbla.

„Seďte,“ nařídila a vyšla z koupelny, přičemž za sebou pevně zavřela dveře. Přesto jsem slyšela její rozhovor s Tonym.

„Stalo se Annie něco, paní Broadfieldová?“

„Žádala jsem ji, aby nejedla ta kořeněná, exotická jídla, co vaří váš šéfkuchař. Dokonce jsem domluvila s druhým kuchařem, aby jí připravil něco vhodného a výživného, ale ona zatvrzele požadovala jídlo od vašeho šéf kuchaře, takže jsem musela původní večeři vrátit a donést jí novou od něho.“

„Já vím, ale –“

„Její žaludek je stejně citlivý jako její tělo. Zkoušela jsem jí to vysvětlit, ale ona se chce hned uzdravit a jako většina mladých lidí neposlouchá starší, co mají zkušenosti.“

„Mám poslat pro doktora?“ zeptal se úzkostlivě.

„Ne, zvládnu to sama. Chvíli jí bude špatně, ale doktor není třeba.“

„Můžu nějak pomoct?“ Bůh žehnej Tonymu, pomyslela jsem si. Jeho hlas zněl znepokojeně, ale v porovnání s přísným tónem paní Broadfieldové byl plný soucitu.

„Ne, umyju ji a dám jí něco na uklidnění. Do rána jí bude líp, ale žaludek bude mít ještě choulostivější. Mohl byste si promluvit s šéfkuchařem a říct mu, aby ode dneška připravoval jídlo přesně podle mých pokynů?“

„Udělám to.“

Slyšela jsem, jak Tony odchází. Za okamžik se sestra vrátila do koupelny a postavila se nade mne. Po zrudlých tvářích mi stékaly slzy smíšené s kapkami sražené páry. Náhle jí kamenný obličej změkl, jako by byl z vosku, koutky úst se jí rozšířily a oči zalily soucitem.

„Ubohé dítě. Kdybyste mě poslechla… nemusela jste takhle zbytečně trpět. Už tak toho máte dost.“

Klekla si, vzala žínku a utřela mi slzy.

„Zavřete oči a uvolněte se. Za chvíli vás osuším, obléknu vám hezkou čistou košili a dám vám něco na zmírnění křečí v břiše. Potom budete spát jako miminko.“

„Nerozumím tomu… předtím mi po žádným jídle špatně nebylo.“

Kroužila mi žínkou po krku a ramenech, jako by zálibně leštila porcelán.

„Teď jste v mých rukách. Nechte mě dělat mou práci, a až přijde čas, uzdravíte se, Annie. Necháte mě dělat práci, za kterou jsem placená?“

Se zavřenýma očima jsem přikývla. Bolest trochu polevila, ale v žaludku mi pořád nebezpečně bublalo. Paní Broadfieldová mi sjela prsty mezi prsy a přitiskla mi dlaň na žaludek. Když jsem otevřela oči, měla obličej tak blízko, že jsem viděla póry její kůže, chloupky v nose a praskliny rtů.

„Pořád je to tam dost aktivní,“ zašeptala. Obrátila oči ke mně, ale měla v nich nepřítomný výraz.

„Můžu už vylézt z vody?“

„Cože? Ach… ano, jistě.“ Rychle se vzpřímila a sáhla po ručníku. Pomohla mi z vany a utřela mě. Když jsem si oblékla čistou košili, uložila mě do postele a dala mi spolknout dvě lžíce našedlé tekutiny chutnající jako křída. Za chvilku bublání v žaludku ustalo a potom mi dala prášek na spaní.

Udělala jsem, co mi řekla… zavřela jsem oči a doufala, že mi spánek přinese úlevu. Než jsem usnula, na chvíli jsem je znovu otevřela a viděla, jak stojí vedle postele a shlíží na mě jako kočka, která zahnala myš do kouta, bezpečně si hlídá svou kořist a raduje se z muk, která působí svému slabšímu protivníkovi.

Zítra mi bude líp, utěšovala jsem se, a zítra Luke dostane můj dopis a přijede za mnou. Zdálo se mi o něm. Ve snu byl rytíř na bílém koni, který projel vysokou bránou Farthy a rozběhl se po schodech do mého pokoje. Dveře se rozletěly a on přišel k mé posteli, kde mě rychle objal. Byla jsem tak šťastná, že ho vidím, že jsem odhodila veškeré zábrany a políbila ho na rty. Noční košile mi sklouzla z ramenou a on se zavřenýma očima tiskl rty na má obnažená ňadra a zhluboka vdechoval, jako bych byla růže.

„Ach, Luku, tak dlouho jsem na tebe čekala. Tolik jsem po tobě toužila.“

„Moje Annie.“ Jemně mě hladil a každý polibek ve mně probouzel chvění a sílu, jež se mi rozlévala do nohou a naplnila je opět životem. „Musím tě odsud odvézt, abychom se mohli stát milenci až navěky.“

Vzal mě do náručí a snesl po schodech. Byla jsem stále polonahá, ale vůbec mi to nevadilo. Posadil mě na koně a odcválali jsme pryč, daleko od Farthy. Pouze jednou jsem se ohlédla a viděla jsem, jak nás Tony se smutným výrazem pozoruje z okna. Za ním však stála ještě další tmavá postava. Neviděla jsem tomu člověku do tváře, ale bylo mi smutno, že ho opouštím. Sáhla jsem za sebe, jako bych ho volala, a potom jsem se probudila.

Celé dopoledne a část odpoledne jsem zůstala v posteli. Paní Broadfieldová rozhodla, že jeden den vynechá terapii. Podle jejích pokynů mi Režná Whiskey připravil k snídani horkou ovesnou kaši a k obědu jsem dostala velmi sladký čaj a topinky s džemem. Odpoledne jsem se cítila natolik silná, že jsem vstala a sedla si na vozík. Krátce po druhé hodině se objevil Rye, ještě oblečený v zástěře. Paní Broadfieldová se šla projít.

Vstoupil s ustrašeným a zkroušeným výrazem. Okamžitě jsem věděla, že se cítí zodpovědný za to, co se mi stalo.

„Jak vám je, slečno Annie?“

„Mnohem líp, Ryei. Není to vaše vina. Nemůžete vědět, co je dobrý na můj žaludek a co ne. Předtím mi po ničem špatně nebylo,“ zdůraznila jsem. Zamyšleně přikývl. Viděla jsem, že mu něco vrtá hlavou.

„Právě to jsem si říkal, slečno Annie. V tom jídle nebylo nic, co tam nebylo předtím.“

„Byla to moje chyba,“ přesvědčovala jsem ho. „Neměla jsem paní Broadfieldovou posílat zpátky s jídlem, který uvařil váš pomocník.“

„No jo, přihnala se do kuchyně jako fúrie a práskla s tácem, až jsem vyskočil na metr vysoko. Pak říkala, abych vám udělal kuře se zeleninou a bramborama. Dělal jsem to stejně pro pana Tattertona, tak jsem jí řek, že je to hotový, a naložil to na talíř.“

„A co bylo potom?“

„Nic. Dal jsem jí to, aby vám to vodnesla, protože už tady nemáme žádnou služebnou, a vona vzala ten tác. Jenže jsem zapomněl na chleba, tak jsem šel za ní. Ještě jsem ji chytil, protože se zastavila v jídelně, aby do toho přidala medicínu, a –“

„Medicínu? Jakou medicínu?“

Rye pokrčil rameny. „Říkala, že je to nějakej lék na lepší trávení.“

„Nic takovýho jsem předtím nebrala.“

„Dal jsem jí ten chleba a vona s tím šla do vašeho pokoje a najednou pan Tatterton začne lítat jako splašenej, protože se vám z toho jídla prej udělalo špatně. Přišel kvůli tomu za mnou a já mu slíbil, že udělám všechno, co mi sestra nařídí. A tím to skončilo. Vopravdu je vám už líp?“

„Ano, Ryei. Jste si jistý, že mi přidala do jídla nějaký lék?“

„Jo, do brambor. Zrovna to tam zamíchávala, když jsem vyšel z kuchyně. Napadlo mě, jestli tím nezkazí chuť, ale bál jsem se jí něco říct. Musí to bejt dobrá sestra, protože tu vaši nemoc tak vyděsí, že se uzdravíte.“

„Pokud bude chtít…,“ poznamenala jsem významně. Nebyl to žádný lék. Chtěla se mi pomstít, že jsem jí odporovala a trvala na tom, že chci jídlo od Rye. Panebože, pomyslela jsem si, jsem v rukách sadistického, pomstychtivého a nenávistného člověka. Všechnu tu bolest a hanbu mi způsobila ona! „Nebo vám může nemoc přivolat,“ dodala jsem. Rye to pochopil.

„Slečno Annie…“ Ohlédl se ke dveřím, aby se ujistil, že nikdo nejde. „Třeba už je vám vopravdu líp. Možná by pro vás bylo nejlepší jet domů.“

„Cože?“ usmála jsem se zmateně. „Vy chcete, abych odjela domů?“

„Musím se vrátit do kuchyně. Jsem rád, že už je vám líp, slečno Annie.“ Zmizel dřív, než jsem se zmohla na další otázku, ale neměla jsem nejmenší pochybnosti, že ví mnohem víc o tom, co se děje na Farthy, než byl ochoten říct.

Tony za mnou přišel až večer. K večeři jsem dostala jídlo, které jsem den předtím odmítla: vařená kuřecí prsa s hráškem a karotkou a mdlou bramborovou kaší. Paní Broadfieldová mi přinesla podnos s širokým úsměvem. Sledovala, jak jím, což zdůvodňovala tím, že se chce ujistit, že opět mohu jíst tuhou stravu.

„Dala jste do toho taky něco na lepší trávení?“ zeptala jsem se. Úsměv se jí vytratil z tváře. „Cože? Co jako?“

„To nevím… třeba to, co jste mi dala do té druhé večeře, kterou jste mi přinesla včera večer,“ řekla jsem, aniž bych z ní spustila oči.

„Cože? Kdo vám nakukal takovou věc?“ Nevypadala rozčileně, spíš pobaveně, jako by mluvila s naprostým blbcem. Její cynický úsměv mě rozzuřil.

„Rye mi to pověděl,“ osopila jsem se na ni. „Přišel se na mě podívat a řekl mi, že vás viděl dávat mi něco do jídla, když jste odnesla podnos z kuchyně. Prý jste tvrdila, že je to lék.“

„To jsou pohádky.“ Vyrazila ze sebe mrazivý smích. „Proč bych to dělala? To je směšný.“

„Udělala jste to,“ obvinila jsem ji.

„Moje milé děvče, jenom se pokoušíte zakrýt svou vinu za to, co se vám stalo. Hned první den, kdy jsme sem přijeli, jsem za ním zašla a požádala ho, aby vám nedělal kořeněný jídla. Jistě si pamatujete, že jsem mu řekla, aby vám nedával těžké sladkosti, a stejně vám poslal ten čokoládový dort. Buď je paličatý nebo zabedněný. Pan Tatterton je na něj určitě rozzlobený a možná ho i vyhodí.“

„Vyhodit Rye?“ Nyní bylo na mně se zasmát. „Vy si neuvědomujete, jak dlouho tu jsou spolu. Rye patří do rodiny a zůstane tu, dokud neumře. A pokud jde o to, že by se měl cítit vinen, to je ještě směšnější. Rye je vynikající kuchař. Z jeho jídla se nikomu špatně nedělá.“ Vyzývavě jsem se na ni podívala. Potřásla hlavou a odvrátila oči. To potvrdilo moje podezření.

„Stejně měl na něj pan Tatterton zlost. Teď dojezte to jídlo, než vám vystydne. Chci, abyste dostala do žaludku něco teplýho.“ Otočila se na podpatku a odešla z pokoje.

Brzy potom se objevil Tony.

„Jak se máš, Annie? Volal jsem dneska dvakrát paní Broadfieldové a říkala, že už je ti dobře.“

„Lhala vám,“ utrhla jsem se. Byla jsem rozhodnutá, že tomu učiním přítrž nebo okamžitě odjedu.

„Cože? Lhala?“

„Neudělalo se mi špatně z jídla, Tony. Jídlo nebylo moc kořeněný, ale otrávený!“ prohlásila jsem. Oči se mu rozšířily údivem.

„Otrávené? Uvědomuješ si, co říkáš? Možná jsi jen –“

„Ne, Tony, poslouchejte mě. Jestli vám na mně opravdu záleží, poslouchejte.“ To ho přesvědčilo. Popošel blíž. „Paní Broadfieldová je schopná sestra po technický stránce, ale není to dobrý člověk a nenávidí bohatý lidi. Myslí si, že zvlášť mladý bohatý lidi jsou zkažený a slabí. Měl byste vidět její obličej, když o tom mluví – je ještě šerednější a zrůdnější.“

„Neměl jsem tušení,“ divil se.

„Ano a nesnáší odpor. Dokonce když se jí zeptám, co dělá, hned se naštve. Když jsem chtěla jídlo od Rye a porušila tak její příkazy, rozhodla se udělit mi lekci. Rye se před chvílí přišel omluvit a řekl mi, že od něho vzala večeři a něco do ní dala. Tvrdila, že je to lék, ale já v jídle žádné léky neberu, Tony. To dobře víte. Způsobila tu trapnou scénu jen proto, aby mě naučila poslouchat.“ Obličej mi zrudl rozhořčením.

Kývl. „Aha. No, tak je asi čas se s jejími službami rozloučit, ne?“

„Ano, Tony. S tou ženskou tu nezůstanu pohromadě už ani den.“

„Neboj se, nemusíš. Pošlu ji pryč dneska večer. Bude chvíli trvat najit vhodnou náhradu, ale určitě se nám to brzy podaří,“ sliboval sebejistě.

„Děkuju, Tony. Nechtěla jsem dělat problémy, ale –“

„Nesmysl. Pokud ti ta sestra nesedí a seš s ní nespokojená, nemůžeš se uzdravit. A já tu určitě nechci nikoho tak sadistického, jako se zdá být tahle ženská. Ale teď na to nemysli. Zařídím to. Budeme se zabývat příjemnějšími a veselejšími věcmi.“ Rozhlédl se. „Vím o dalším problému. Ležíš tady a moc se zabýváš svou nemocí. Podívej se na tenhle pokoj. Vypadá to tady jako v nemocnici… invalidní vozík, samé pomůcky a léky… je to deprimující,“ kroutil hlavou. „Ale já mám pro tebe zázračný lék.“ Oči mu blýskly jako rozpustilému chlapci.

„Zázračný lék! Co to je?“

Vyšel ven a za chvíli vstoupil Parson s podlouhlou kartónovou krabicí. Položil ji k oknu a obrátil se k Tonymu. „Chcete to tady, pane Tattertone?“

„Přesně tam.“

„Co to je?“

„Uvidíš.“ Vzal prázdný podnos z mého vozíku, položil ho na prádelník a přitáhl si vozík k posteli, aby si mohl sednout ke mně a oba jsme mohli pozorovat Parsona, jak otvírá krabici. Za chvíli jsem si uvědomila, co to je – malířský stojan. Parson ho rychle složil a nastavil tak, abych mohla malovat vsedě.

„Tony, malířský stojan! To je prima!“ radovala jsem se.

„Je to ten nejlepší, jaký se dá koupit,“ oznámil pyšně.

„Děkuju, Tony, ale –“

„Žádné ale. Musíš zase začít s věcmi, které jsi dělala předtím. Říká mi to každý, s kým jsem o tobě mluvil.“ Pokynul Parsonovi, který došel pro další dvě krabice, z nichž jedna obsahovala malířské potřeby a druhá papír. Tony hned připevnil na stojan arch papíru.

„Moc toho o malování nevím. Dal jsem příkaz svému agentovi, aby koupil všechno, co potřebuje mladý umělec k rozvoji talentu. Někde je tam dokonce baret.“ Prohraboval se v krabici, dokud ho nenašel. Vyndal černý baret a posadil mi ho na hlavu. Rozesmála jsem se.

„Vidíš? Už se směješ.“ Přistoupil ke mně blíž. „Černá je tvoje barva, Annie.“ Otočil mě k zrcadlu, abych se mohla vidět. „Už cítíš inspiraci?“

Cítila jsem ji. Pouhý pohled na sebe v baretu mi připomněl sny, které jsem téměř zapomněla. Nic nemohlo naplnit můj život vnitřní radostí a dát mu význam jako umění. Neuvědomila jsem si, jak mi scházelo. Nehoda a její následky mě oddělily od lidí i věcí, které jsem měla ráda, a zvlášť od malování. Možná to byl další důvod, proč jsem se od té doby cítila jen jako poloviční člověk. Tolik jsem se bála, že všechen ten smutek a tragédie způsobí, že nebudu schopná vyvolat své nejniternější pocity a inspiraci, jež bych mohla přeměnit v něco krásného. Co když zvednu štětec k plátnu a před očima budu mít jen nekonečné bílé pole?

„Já nevím, Tony.“

„No, snad to zkusíš, ne? Musíš to aspoň zkusit. Slibuješ?“

Váhala jsem.

„Tak co? Slibuješ?“

„Zkusím to, Tony. Slibuju.“

„Tak fajn.“ Tleskl rukama. „Teď tě nechám, abys mohla pracovat. Čekám, že za den nebo za dva uvidím něco velkolepého.“

„Moc toho nečekejte, Tony. Nikdy jsem nebyla tak dobrá a –“

„Seš moc skromná. Drake mi to říkal. Dokonce přivezl jeden z tvých obrazů.“

„Cože?“ vykřikla jsem překvapeně.

„Visí dole v mé pracovně.“

„Nic mi o tom neřekl. Který to je?“

„Ten s malým vrabcem na magnoliovém keři. Moc se mi líbí. Doufám, že ti nevadí, že mi ho přivezl.“

„Nejde o to, že by mi to vadilo… ale měl mi to říct. Měl se mě zeptat,“ namítla jsem, přestože jsem byla polichocená, že Drake má o mém výtvarném umění tak dobré mínění.

„No, požádal jsem ho, aby mi jeden obraz přivezl, a on se mi jen snažil udělat radost. Nebuď na něj moc přísná,“ přimlouval se.

„Tak dobře, Tony. Nebudu.“ Usmál se a vykročil ke dveřím. „Tony,“ zavolala jsem. „Ano?“

„Jestli Luke nezavolá do sedmi, chtěla bych mu zavolat sama. Nechápu, proč nepřišel ani neodpověděl na naše dopisy a telefonáty. Něco se muselo stát.“

„Jestli se něco stalo, Annie, měli bychom tě před tím zatím chránit. Řeknu ti, co udělám – když se neozve, zavolám mu sám.“

„Ale zrovna jste říkal, že mi neřeknete, jestli se něco stalo.“

„Řeknu ti to. Slibuju.“

„Tony, chtěla bych mít telefon ve svým pokoji. Nemůžu snést tu izolaci. Prosím vás, požádejte doktora o dovolení.“

Tony se zdál být dotčený slovem „izolace“, ale nemohla jsem si pomoct, protože jsem to tak cítila. Udělal grimasu.

„Ne že byste pro mě nedělal všechno, co je ve vašich silách, Tony. Moc si toho vážím, opravdu, jenže se mi stýská po mých kamarádech a po životě, jaký jsem vedla předtím. Jsem mladá a měla jsem před sebou nejzajímavější část svýho života. Nemůžu za to, že jsem osamělá, i když se mi s Drakem věnujete, jak můžete. Prosím vás, promluvte s doktorem,“ žadonila jsem.

Rysy mu změkly. „Jistě. Určitě bude souhlasit. Nemám nejmenší pochybnosti, že se úplně uzdravíš. Maluj, dobře jez, odpočívej a postavíš se zase na nohy dřív, než se naděješ.“

„Přijďte hned potom, co budete mluvit s Lukem.“ Kývl a odešel.

Chvíli jsem seděla a přemýšlela o tom, co se mi stalo. Možná má Tony pravdu… neměla bych se tolik zaobírat svou nemocí a smutnými myšlenkami. Slíbil, že se okamžitě zbaví paní Broadfieldové. Ale i když budu mít ohleduplnou a soucitnou ošetřovatelku, přesto se budu cítit jako v pasti.

Tony mě může obklopit nejdražšími vymoženostmi a nosit mi jednu věc za druhou: televize, sterea a kdoví, co ještě, ale stejně nebudu spokojená. Stýskalo se mi po mém pokoji doma, po vůni mého polštáře a nadýchané péřové přikrývce. Postrádala jsem své šaty, boty a hřebeny.

Stýskalo se mi po hihňání do telefonu s kamarádkami, po poslouchání hudby, ať sama či s přáteli při obědě v bufetu. Stýskalo se mi po večírcích, tanci a smíchu s lidmi mého věku. Stýskalo se mi po těch nejjednodušších i nejsložitějších věcech. Chyběl mi pohled na rozkvetlé květiny na dvorku nebo na matku tiše háčkující v obýváku. Chyběl mi otec čtoucí noviny a zamyšleně obracející velké stránky, od nichž občas vzhlédl, aby na mě mrkl.

Ze všeho nejvíc mi chyběl Luke. Luke přicházející k nám po ulici nebo čekající na mě v altánu, kde jsem ho kradmo pozorovala. Chyběly mi naše večerní rozhovory po telefonu.

Kdysi sotva uběhl den, abychom se neviděli nebo spolu nemluvili, a nyní se zdál být vzdálený na tisíc mil, patrně zaujatý svým novým životem. Pomyšlení na to mi drásalo srdce. Ale Tony měl pravdu. Příliš jsem přemýšlela o svém postižení. Jediná cesta, jak být opět s Lukem, je dát se zase dohromady a být zdravá.

Měla bych se co nejvíc vrátit ke svému bývalému já a jedním ze způsobů bylo začít opět malovat. Dojela jsem ke stojanu a prohlédla si krabici s malířskými potřebami. Pomalu jsem vybalila věci, které budu potřebovat.

Ale co mám malovat? Jako v odpověď mě přilákal pohled z okna. Hleděla jsem do dálky na rodinný hřbitov Tattertonových. Vzala jsem tužku a začala dělat skicu, jako by mi ruku vedl jeden z duchů Režné Whiskey. Přitom mi z očí vyhrkly slzy.

Jako vždy, když jsem začala kreslit, jsem se zcela ponořila do práce. Skoro jako bych se scvrkla a stala se figurkou na plátně, která se pohybovala po znázorněné scenerii a upozorňovala mé větší já, co mám kde dodělat či opravit. Svět kolem mě zmizel. Ztratila jsem pojem o čase a dokonce i o místě. Neslyšela jsem Tonyho, když se vrátil, a nevěděla jsem, jak dlouho stál za mnou a pozoroval mě. Když jsem si uvědomila jeho přítomnost, leknutím jsem sebou trhla.

„Promiň. Nechtěl jsem tě polekat, ale bál jsem se tě vyrušit a zničit tvou inspiraci. Vím, jak se umělci potřebují soustředit. Jillian je zrovna taková. Chci říct, že byla taky taková, když něco malovala. Mohl jsem u ní stát celé hodiny a ona o tom neměla potuchy. Vždycky mě to fascinovalo – a ty jsi stejně fascinující, když pracuješ, Annie.“ Řekl to s takovým zápalem, že jsem se začervenala.

Usmál se a potom si vzpomněl, proč přišel.

„Chtěl jsem se zeptat, jestli budeš potřebovat prášky na spaní. Než paní Broadfieldová uraženě odešla, nechala mi nějaké instrukce. Jinak bych si totiž na ni stěžoval a už by nikdy nedostala práci.“

„Ne, myslím, že dneska usnu bez prášku, Tony. Děkuju.“

„Fajn. Nechám tě ještě chvíli pracovat a potom se zastavím, jestli budeš potřebovat pomoct do postele.“ Vrhl na mě úsměv a obrátil se k odchodu.

„Tony,“ zavolala jsem. „Jak to dopadlo, když jste volal Lukovi?“

„Ach, ještě jsem se k tomu nedostal, Annie. Nejdřív jsem to musel vyřídit s paní Broadfieldovou. Jistě to chápeš. Zkusím se s ním spojit hned teď,“ slíbil a odešel. Vrátila jsem se k práci.

O pár hodin později jsem se vyčerpaně opřela. Cítila jsem se jako omámená, protože při pohledu na svůj výtvor jsem měla dojem, že ho nakreslil někdo jiný a postavil ho přede mne.

Načrtla jsem okenní rám, který sloužil jako rám obrazu. V jeho středu se tyčil velký náhrobní kámen rodičů, zatímco ostatní byly jen naznačené. Před pomníkem klečela postava. Nebyl to Tony a nebyla jsem to já – byl to onen záhadný muž, kterého jsem tam spatřila. Obličej měl bez výrazu, ale byl vysoký a štíhlý.

Podívala jsem se na paletu a uvažovala, jaké barvy použiji. Měla jsem dojem, že by obraz měl být celý v šedých odstínech a černé, abych vystihla jeho atmosféru. Rozhodla jsem se to odložit na ráno, kdy snad budu v lepší náladě. Odvrátila jsem se od okna a všimla si magického náramku od Luka. Paní Broadfieldová mi ho sundala, když mě svlékala při mé žaludeční nevolnosti. Nyní ležel na nočním stolku. Bylo po osmé hodině večer, takže Tony mu jistě už telefonoval. Proč mi nepřišel říct, co se dozvěděl, jak slíbil? Znamená to, že Luke je stále nedosažitelný nebo se opět vymluvil, že mě nemůže přijet navštívit?

Zhluboka jsem dýchala, abych zklidnila bušící srdce, které znělo jako vojenský buben uprostřed bitvy. Jak jsem si přála, abych mohla sama zjistit, co se děje.

Ani jsem se moc nelitovala, spíš jsem měla zlost. Něco mi říkalo, že to je dobře, protože to může být známka začátku boje za návrat k plnému zdraví. Bezděky jsem sevřela ruce v pěst a narovnala páteř, jako by mi ji někdo z obou stran natáhl. Věděla jsem, že se to nezmění, ani když přijde náhrada za paní Broadfieldovou, bez ohledu na to, jak bude milá.

Stále však budu muset vstávat, když to budou vyžadovat jiní, jíst, když mi přinesou jídlo, podrobit se terapii, když mi to poručí, spát, oblékat se, mýt a mluvit s lidmi, když sestra rozhodné, že to mám dělat. Stala se ze mě loutka, kterou vodí moje ošetřovatelky, doktoři a dokonce i Tony.

„Ne!“ vykřikla jsem do prázdného pokoje. Cítila jsem, jak mi vztek a frustrace proudí tělem a zahřívají krev tekoucí do vzpurných nohou. Náhle jsem ucítila jakési škubnutí, jako by mi dolní částí páteře projel elektrický proud. Nato jsem ucítila bodání v zadní části stehen, které postupovalo ke kotníkům a nakonec do palců u nohou. Snažila jsem se přitisknout nohy na stupačku vozíku.

Cítila jsem tlak na chodidlech. Celé nohy jsem měla napjaté, přestože byly stále ještě slabé. Když jsem se pokusila vstát, tentokrát jsem nebyla zcela závislá na síle svých paží. Pomáhaly mi i nohy. Reagovaly na moje příkazy. Fungovalo to! Dokázala jsem to!… Celé tělo se mi námahou chvělo, ale cítila jsem ho… dokázala jsem se nejisté postavit. Dokázala jsem to, co jsem celý život považovala za samozřejmé, nyní to však byl úžasný výkon! Srdce mi bušilo štěstím a nadějí. Moje tělo reaguje!

Připadalo mi, že trvalo celé hodiny, než se mi podařilo vstát z vozíku a zcela se napřímit. Nohy se mi třásly jako párátka, která měla udržet příliš velkou váhu. Právě v té chvíli vešel Tony. Zastavil se a užasle na mě hleděl.

„Tony… jen jsem to zkusila a ono to jde! Nohy mě zase poslouchají, Tony! Ale mám divný pocit, jako bych stála na vodě.“ Zasmála jsem se a trochu se zapotácela.

„Pomalu,“ pokročil dopředu a vztáhl ruce, jako by mluvil k potenciálnímu sebevrahovi na okenní římse. „Nezkoušej ještě chodit. Mohla by sis něco zlomit.“

Nevypadal tak šťastně a vzrušeně, jak jsem čekala. Spíš rozmrzele. Proč se netěší z mého pokroku jako já? Vždyť se stalo to, v co jsme všichni doufali!

„Uzdravím se!“ ujišťovala jsem ho ve snaze v něm vzbudit radost. Ale jeho výraz se nezměnil.

„Samozřejmě se uzdravíš,“ souhlasil klidně. „Ale nesmis to uspěchat. Radši si zase sedni.“

„Ale ještě nejsem unavená a mám tak dobrý pocit stát zase na vlastních nohou! Tony, je tak nádherný dokázat takovou jednoduchou věc a postavit se! Přála bych si, aby tady byl Drake a viděl to. Aby Luke… co je s Lukem? Volal jste mu?“

„Ano, volal,“ potvrdil Tony.

„Ach, vstanu kvůli němu! Řekněte mi, kdy přijde, a já vstanu ve chvíli, kdy se objeví ve dveřích, a –“

„Zítra nemůže přijít,“ prohlásil Tony bez obalu. „Dělá nějakou vstupní zkoušku.“

Vzrušení, které mě tak rozjařilo, ze mě vyprchalo jako z propíchnutého balonu. Cítila jsem, jak mě opouštějí síly, srdce mi slábne a vkrádají se do něj zase ony nenáviděné stíny.

„Cože? Ale to mu přece nemůže trvat celý den.“

„Prostě se mu to nehodí. Možná pozítří nebo o víkendu. Nevěděl to určitě.“

„Luke řekl, že to neví určitě?“

Nohy se pode mnou nečekaně podlomily. Bez jakéhokoliv varování se proměnily v rosol. Vykřikla jsem. Tony se ke mně vrhl, ale naneštěstí mě nestačil zachytit včas, takže jsem se zřítila na podlahu.

Vzpoura

PRVNÍ VĚC, KTEROU JSEM SI UVĚDOMILA, KDYŽ jsem přišla k sobě, byla, že jsem měla oblečenou jinou noční košili. Byla to jedna z hedvábných košil, které mi Tony přinesl do nemocnice. To znamená, že mě převlékl. Ale proč? Roztrhla jsem si tu původní, když jsem omdlela? Při pomyšlení, že mě v bezvědomí svlékal, jsem se cítila trapně. Byl mnohem starší a byl to můj pradědeček, ale přesto… byl to muž!

Než jsem se ho na to stačila zeptat, přiběhl do pokoje s doktorem Malisoffem. V hlavě se mi vyjasnilo a vybavila jsem si svůj úspěch. Dokázala jsem to – opravdu se uzdravuji! Věděla jsem, že navzdory kolapsu je to pravda. Blížil se konec mé existence coby invalidy. Srdce mi pookřálo. Brzy budu opět chodit bez pomoci a nebudu již závislá na sestrách, lékařích, lécích a zdravotních pomůckách.

Čekala jsem trpělivě, až mě doktor prohlédne a vyzkouší mé reflexy. Tony zatím čekal u dveří. Přitom jsem cítila, že v mých dolních končetinách se děje něco významného. A přestože se lékař tvářil nezúčastněně, když se na mě podíval, viděla jsem v jeho očích něco nového.

„Tak co?“ vyzvídala jsem dychtivě. Tony přistoupil blíž, aby lépe slyšel. „Zlepšila jsem se?“

„Ano,“ potvrdil. „Začínáte mít v nohách cit a vaše reflexy jsou silnější.“

„Ach, díkybohu! Díkybohu!“ opakovala jsem. Podívala jsem se na Tonyho, ale ten vypadal znepokojeně. Lékař se rozhodl se s ním poradit. Vyčkávala jsem, zatímco spolu hovořili v předním pokoji. Nechápala jsem, proč to nemohu slyšet. Napadlo mě jedině, že nechtějí, abych se příliš rozrušila. Když se vrátili, oba vypadali spokojení.

„Annie,“ oslovil mě doktor, „zcela jistě jste na cestě k úplnému uzdravení. Nicméně je velmi důležité, zvláště nyní, abyste to nepřehnala a nezpůsobila si zhoršení stavu.“

„Neudělám to.“

„Musíte plnit moje příkazy do písmene, ano?“ Přikývla jsem. Kdyby mi řekl, abych ostříhala všechnu trávu na Farthy nůžkami, souhlasila bych. „Důvod, proč jste omdlela, když jste se pokusila vstát, je, že jste stále fyzicky vyčerpaná. Chceme vás postupně posilovat pro nadcházející bitvu, když vás teď nohy začínají zase poslouchat. Změním podle toho vaši terapii. Dal jsem panu Tattertonovi jednoduché pokyny. V každém případě se vrátím pozítří a znovu vás prohlédnu.“

„Můžu začít ráno používat chodítko? Chtěla bych zkusit chodit, hned jak vstanu.“

Doktor Malisoff se podíval na Tonyho a zamyšleně si sevřel bradu mezi palec a ukazovák.

„Annie, popsal jsem panu Tattertonovi podrobně stadia vašeho uzdravování. Nedělejte nic bez jeho dovolení, ano?“

„Ano, ale –“

„Žádné ale. Ale působí jenom komplikace,“ zarazil mě s úsměvem. „Můžu se na vás spolehnout?“ Odvrátila jsem oči, protože jsem nedokázala zakrýt zklamání. „Ale no tak, měla byste být šťastná. Jste na nejlepší cestě.“ Poklepal mě po ruce a chystal se k odchodu. Tony si s ním potřásl rukou, ale zůstal a shlížel na mě smutnýma modrýma očima.

„Když si omdlela, byl jsem si jistý, že tě budeme muset odvézt do nemocnice. Teď jsme se dozvěděli dobré zprávy, ale ty nevypadáš šťastně.“

„Jenom už chci být jako dřív, Tony.“

„Samozřejmě.“ Zamyšleně chvíli stál a potom se mu obličej rozsvítil, jak si na něco vzpomněl. „Mám pro tebe další překvapení, a když se teď lepšíš, mám z toho ještě větší radost.“

„Co to je?“ Vypadal vzrušeně – v očích se mu zračil mladistvý elán a tváře měl červené.

„Protože už máš výtah, který tě dopraví nahoru a dolů po schodech, dneska odpoledne jsem se rozhodl, že ti k hlavnímu vchodu postavíme rampu. Budeš se moct sama dostat po rampě ven, aby sis prohlédla okolí Farthy. Samozřejmě tě ze začátku vyvezu ven sám, ale za čas –“

„Za čas si tam dojdu sama, Tony.“ Bylo mi líto, že jsem to řekla tak ostrým tónem. Vypadal zaraženě, jako malý chlapec, kterého nikdo nechce. Ale moje zotavování mě naplnilo velkou nadějí a nyní mi Tony i doktor tvrdili, že budu muset čekat mnohem déle, než jsem si myslela. Pořád budu upoutaná na vozík.

„Jistě. Nechtěl jsem –“

„Ale cením si toho, co jste pro mě udělal, Tony. Nemůžu se dočkat, až se dostanu ven. Děkuju. Děkuju vám za všechno, protože bez vás bych se určitě nezačala uzdravovat tak brzy.“

Obličej se mu opět rozzářil.

„Jsem rád, že si to myslíš, Annie. Ach,“ obrátil hlavu k malířskému stojanu, „vidím, žes zatím udělala pokrok. To je báječné.“ Zatímco upíral pohled na obraz, studovala jsem jeho obličej. Úsměv mu pomalu zmizel z tváře a s ním všechno, co ho činilo mladým. Vyhlédl z okna, jako by mohl proniknout inkoustovou tmu. Nevěděla jsem, co mám říct.

„Je to teprve skica.“

„Ano.“ Když se otočil zpět ke mně, v modrých očích měl znepokojení. Obočí měl nakrčené a koutky úst stažené jako člověk prožívající velké duševní vypětí. „Je to dobré, ale doufal jsem, že budeš malovat zahrady a živé ploty, pěšinky a fontány.“

„Ale Tony, fontány nefungují. Jsou zanesený podzimním listím. A zahrady potřebují údržbu. Všechny květiny zadusil plevel. A některý živý ploty taky potřebují zastřihnout.“ Strnule se díval před sebe. Měla jsem dojem, že neslyšel jediné slovo z toho, co jsem řekla.

„Když svítí slunce, celý pozemek se třpytí,“ usmál se. „Jillian říká, že to působí dojmem, jako by na střeše stál nějaký obr a házel na trávník drahokamy. Je malířka, tak má uměleckou představivost. Maluje jen hezké, příjemné věci, které v ní vzbuzují pocit mládí a života. Proto začala s ilustracemi dětských knížek.“

„Jillian… myslíte mou prababičku Jillian? Ale ta je mrtvá. Tony?“ Hleděl na mě oním nepřítomným pohledem. Roztřásla jsem se. Co se s ním děje? Stávají se jeho návraty do minulosti natolik časté, že má problémy se vrátit do přítomnosti?

„Cože? Ach, myslel jsem tím, že to Jillian dřív říkala.“ Suše se zasmál a znovu se podíval na obraz. „Pokaždé když vidím nějakou malbu a malířské potřeby, myslím na ni a živě si vzpomínám na dobu, kdy sem přišla. No, až ti bude líp, budeš moct jít do zahrady a malovat tam, až ti ze štětců nic nezbyde.

Nepřekvapuje mě, že sis vybrala smutnou scénu, když seš zavřená v tomhle pokoji. Umělec potřebuje prostor, aby mohl dýchat a jeho duše se mohla toulat. Jenom Troy se dokázal zavřít doma a vytvářet jednu krásnou věc za druhou. Asi už byly živé v jeho mysli.“

„Ráda bych viděla víc Troyových výtvorů.“

„Však je uvidíš. Až budeš dole, půjdeme do mé pracovny a prohlédneš si všechny modely na policích. Každý z nich vyrobil sám do nejmenšího detailu.“

„Možná sjedu dolů zítra,“ navrhla jsem.

„Ano. Zařídíme tvůj první výlet ven. Není to nádherné – že se znovu pohybuješ po chodbách Farthinggalu?“

„Znovu?“

Tleskl rukama. Cokoliv řekl, se zdálo být zmatené. Možná to je jenom vzrušením z mého uzdravování, pomyslela jsem si. Musela jsem si připomínat, že Tony už není žádný mladík. Vyrovnat se s tolika událostmi po mnoha letech relativní samoty pro něj jistě není lehké.

„No, měl bych tě nechat spát.“

„Jsem moc rozčilená, abych usnula.“ Vzpomněla jsem si na výměnu noční košile. „Ale Tony, proč mám na sobě jinou košili, než jsem měla předtím?“

„Jinou košili?“ Jeho úsměv byl zmatený. „Nerozumím.“

„Tuhle jsem na sobě neměla. Vy jste mě převlékl, viďte?“

Zavrtěl hlavou.

„Asi sis to popletla. Tuhle jsi měla už předtím. Je to tvoje oblíbená. Často jsi mi to říkala.“

„Já že jsem to říkala?“ Nyní jsem byla sama zmatená. Zakroutila jsem hlavou. Nakonec to nebylo tak důležité.

„Asi bych ti měl dát něco na spaní. Doktor říkal, že máš pořád brát sedativa.“

„Nesnáším prášky na spaní. Mám po nich špatný sny,“ bránila jsem se.

„Annie, musíš dál dělat věci, které ti pomohly dosáhnout tohoto stadia,“ uklidňoval mě. „Doktor si myslí, že bys měla, a za to ho přece platíme – za jeho lékařské znalosti. Hned se vrátím.“

Za okamžik přišel s tabletou a sklenicí vody. Neochotně jsem ji vzala a zapila. Opět jsem si lehla, Tony mi upravil přikrývku a zhasl světlo. Vrátil se k lůžku a vzal mě za ruku. „Je ti dobře?“ zeptal se.

„Ano,“ řekla jsem tiše. Přála jsem si, abych se držela otcovy ruky.

„To je fajn. Tak to odteďka bude pořád,“ ujistil mě Tony. „Budu ti vždycky k dispozici. Stačí zavolat. Přijdu, jak nejrychleji budu moct.“

„Ale nemůžete všechen čas věnovat mně, Tony. Musíte řídit podnik,“ namítla jsem.

„Ach, o podnik se nemusím starat. Ten běží beze mě a mám tam schopné lidi, včetně Draka. Ať tě ani nenapadne si myslet, že seš pro mě přítěž,“ dodal a poplácal mě po ruce.

„Seženete mi zítra novou ošetřovatelku?“

„Zavolám na agenturu hned ráno,“ ujistil mě. „Spi dobře.“ Klekl si a políbil mě na tvář. Tentokrát trvalo ještě déle, než odlepil rty od mé pokožky. Přitom mě držel pevně za rameno, jako kdyby mě nikdy nechtěl pustit. „Dobrou noc.“

„Dobrou noc, Tony.“ Pozorovala jsem, jak pomalu vyšel z místnosti. Pohyboval se jako jeden z duchů Režné Whiskey.

Byla jsem tak rozrušená, že ani prášek na spaní mi nepomohl rychle usnout. Každou chvíli jsem zkoušela pohnout palci a v celých nohou jsem cítila brnění. Připadala jsem si jako novorozeně, které zjišťuje, že má končetiny, a učí se ovládat své tělo. Každý nepatrný pohyb, každý pocit mě přiváděl v úžas. Jak jsem si přála, aby tyto zážitky se mnou sdílel někdo blízký, někdo velmi blízký! Jak by bylo nádherné, kdyby tu byl Luke, až se sama postavím! Objal by mě, políbil a hladil po vlasech. Při té představě jsem se usmála. Slyšela jsem ho, jak mi něco šeptá do ucha a prsty mě hladí po ramenou. Až jsem se při tom pomyšlení, zachvěla. Ach, Luku, jsou tyhle myšlenky opravdu hříšné?

Konečně tableta, kterou mi dal Tony, zabrala. Cítila jsem, jak se mě zmocňuje malátnost a těžknou mi víčka, až jsem je nemohla udržet otevřené. Náhle mě do očí udeřilo sluneční světlo. Tony roztahoval záclony. Byl ještě v županu, ale už čerstvě oholený. V pokoji se rozlila vůně jeho kolínské.

Nejdřív mě vylekala myšlenka, že se mi všechno jen zdálo – návrat citu do nohou, první pokus se postavit. Ale když jsem zkusila pohnout nohou, poslechla.

„Tony!“ vykřikla jsem. Otočil se, jako bych ho píchla do zátylku. „Mý nohy… už s nimi hýbu snadněji a víc je cítím.“

Rychle kývl a dál chodil po pokoji a připravoval mi věci.

„Dneska by sis měla obléct tohle, Annie,“ vytáhl ze skříně jedny z matčiných starých šatů. Obdivné je zvedl. „Vypadáš v nich moc dobře.“

„Nikdy jsem je neměla na sobě, Tony.“

„Pak by sis je měla vzít. Budou ti slušet. Dej na mě.“

Byly to světle modré bavlněné šaty s nabíranými rukávy a širokým vyšívaným límcem, které sahaly téměř ke kotníkům. Napadlo mě, že nejsou moc vhodné. Hodily se spíš na odpolední čajový dýchánek než na běžné nošení.

„Můžu si vybrat nějaký vlastní šaty, Tony. Nedělejte si s tím starosti.“ Byla jsem si jistá, že nepotřebuji tolik pomáhat jako předešlá rána. Abych to dokázala, posadila jsem se a opatrně svěsila nohy z postele.

„Co to děláš?“ vykřikl vyděšeně.

„Vstávám. Vidíte, zvládnu to už sama!“

„Copak jsi neposlouchala, co včera říkal doktor? Počkej na mě,“ nařídil. „Jestli zkusíš sama vstát a spadneš, mohla by sis něco zlomit. Chceš ještě ke všemu ležet šest týdnů v sádře?“

Jeho slova mne naplnila hrůzou.

„Dobře, Tony. Čekám.“

Položil šaty na postel a přistavil k lůžku vozík. Sesunula jsem se z postele, až se mé nohy dotkly podlahy, ale když jsem se o ně chtěla opřít, vzal mě v podpaží a posadil mě do křesla.

„Mohla jsem to udělat sama, Tony.“

„Nechci nic riskovat, Annie. Kdyby se ti něco stalo, co by zbrzdilo úplné uzdravení, doktor by dával vinu mně.“

„Mám pocit, že bych teď měla trénovat, abych získala v nohách větší sílu.“

„Ale pozvolna,“ poučoval mě. „Nesmíš to uspěchat,“ varoval. „Ty šaty –“

„Až se umyju, Tony, něco si sama vyberu.“

„Pomůžu ti,“ nabídl se, chytil rukojeti vozíku a zamířil ke koupelně.

„Ale Tony –“

„Pamatuj, co říkal doktor o ‚ale‘,“ připomněl mi. Zajel k vaně a začal ji napouštět.

„Tony, nemůžete tohle všechno dělat,“ protestovala jsem.

„Nesmysl. Cítím se zodpovědný za to, cos zažila s paní Broadfieldovou. Já jsem ji obstaral. To nejmenší, co pro tebe můžu udělat, než se najde náhrada, je poskytnout ti službu, jakou si zasloužíš a potřebuješ. Představ si mě jako mužského ošetřovatele,“ dodal nenucené. „Dala by sis bublinkovou koupel?“ Nasypal do vody růžový prášek a šel pro žínku a ručník.

„Tony,“ řekla jsem co nejohleduplněji, když se vrátil, „Jsem už dospělá. Potřebuju soukromí.“

„S takovými věcmi si teď nelam hlavu,“ odbyl mě. „A kromě toho tohle dělám podle doktorových instrukcí.“

Nevěděla jsem, co mám odpovědět. Zastavil vodu a usmál se.

„Je čas si vlézt dovnitř,“ řekl. Pohlédla jsem do vany a na něj. Šedé vlasy měl pečlivě sčesané dozadu a oči něžné a láskyplné. „Až budeš ve vaně, nechám tě, aby ses umyla sama,“ navrhl. „Chci se jen ujistit, že neuklouzneš a neuhodíš se.“

Velmi neochotně jsem si svlékla noční košili. Vzal ji ode mne a chytil mě v podpaží. Jeho prsty se po straně nevyhnutelně dotkly mých prsou. Prudce jsem vydechla. Kromě rodičů, lékařů a sester mě nikdo neviděl nahou, natož aby se mě dotýkal. Ale nezdálo se, že by si Tony něčeho všiml. Vzal mě pod stehny a spustil do vody, až bublinky zakryly mou nahotu. Cítila jsem se strašně bezmocná, spíš jako děcko než invalida.

„Tak vidíš, jak to šlo. Tu máš,“ podal mi žínku. „Než se vykoupeš, ustelu postel.“

Asi za deset minut se vrátil.

„Tak jak to jde?“

„Dobře.“

„Chceš, abych ti umyl záda? Jsem na to odborník. Dělal jsem to pro tvou babičku i matku.“

„Vážně?“ Nedovedla jsem si představit, že by mu to matka dovolila.

„Jsem opravdu expert.“ Vzal mi žínku a sedl si na kraj vany. Když se dotkl mého krku, nahnula jsem se dopředu. „Máš stejně hladký a ladný krk, Annie,“ postupoval jemně k ramenům. „Stejně půvabná ramena, která dokážou provokovat a mučit i ty nejsilnější muže.“

Cítila jsem, jak mi krouží žínkou po zádech, ramenech a šíji. Náhle jsem ucítila i jeho dech, a když jsem se podívala do zrcadla na protější zdi koupelny, viděla jsem, že má zavřené oči a hlavu skloněnou, jako by vdechoval mou vůni. Zachvátila mě hrůza.

„Tony,“ položila jsem ruku na jeho svírající žínku, „to mi stačí. Děkuju.“

„Cože? Ach, ano, jistě.“ Rychle vstal. „Položím ti ručník na sedátko vozíku.“ Když to udělal, obrátil se ke mně. „Už seš hotová?“

„Ano, ale budete celý mokrý.“

„S tím se netrap. Všichni už jsme byli někdy promočení,“ žertoval a sáhl pro mě do vody. Opatrně mě vytáhl a posadil na vozík. Rychle jsem se zabalila do ručníku. Tony vzal další a začal mi utírat nohy.

„Udělám to sama, Tony.“

„Nesmysl. Proč by ses měla unavovat, když ti můžu pomoct? Masíroval mi lýtka a pokračoval nad kolena. Dřepl si a zvedl oči ke mně. „Když tě takhle vidím, musím myslet na tvou babičku Leigh.“

„Proč to říkáte, Tony?“

„Protože vypadáš jako ona – tak mladá, nevinná, něžná a tvoje vlasy…“

Začínala jsem litovat, že jsem souhlasila se změnou barvy. Možná právě proto Tony při pohledu na mě neviděl mě.

„Chtěla bych se obléknout, Tony,“ řekla jsem.

„Jistě.“ Vstal a vyvezl mě z koupelny k posteli, na které rozložil světle modré šaty. „Pomůžu ti,“ nabídl se opět a šel pro kalhotky a podprsenku. Znovu si přede mě dřepl.

„Zvládnu to sama, Tony.“ Natáhla jsem se pro kalhotky, ale on mi jednoduše zvedl nohy a přetáhl mi spodní prádlo přes chodidla. S upřeným pohledem mi je pomalu sunul nahoru, přičemž se jeho prsty nedotýkaly mé kůže. Když dospěl na stehna, přestal a obešel vozík, takže mi stál za zády. Nic ho nemohlo zastavit. Trochu mě zvedl, aby mi mohl kalhotky vytáhnout. Zavřela jsem oči, jako bych chtěla popřít, co se se mnou děje. Začal mi odmotávat ručník.

„Tony, prosím vás, nechte mě to udělat samotnou.“

„Jenom ti trochu pomůžu,“ trval na svém a podal mi podprsenku. Rychle jsem provlékla paže ramínky, ale když jsem si ji začala zapínat, okamžitě tento úkon přebral. „A teď zbytek,“ oznámil a přinesl mi šaty.

„Tony, já myslím, že tyhle šaty se ne –“

„Jen zvedni ruce. Bude to snadné.“

Váhavě jsem zvedla ruce a nechala ho přetáhnout mi šaty přes hlavu, protože jsem si uvědomila, že to bude nejsnadnější způsob, jak to všechno rychle skončit. Opět mě nadzvedl, aby mi mohl šaty stáhnout dolů, a potom ustoupil.

„Vidíš? Nic to nebylo. Přijdu ti pomoct každé ráno, Annie.“

„Každé ráno? Ale zítra už jistě budeme mít novou sestru.“

„To doufám, ale budu při výběru mnohem opatrnější. Nechceme přece další paní Broadfieldovou, že?“ Usmál se a tleskl. „Teď ti dojdu pro snídani,“ oznámil a vyběhl z pokoje, jako by mu tyto úkoly dodávaly novou energii.

Za několik minut byl zpátky s podnosem.

„Doufám, že máš dneska hlad.“

„Ano. Umírám hlady.“ Věřila jsem, že je to další známka mého uzdravování.

„Než se nasnídáš, půjdu se obléct,“ usoudil konečně a zmizel.

Když se vrátil, vypadal dost nepořádně, podobný člověku, kterého popsal Drake ve svém dopisu – vlasy měl rozcuchané, kravatu uvolněnou a ušpiněnou, kalhoty i sako zmačkané. Vypadalo to, že vytáhl nějaký starý oblek.

„Dobré ráno,“ pozdravil, jako kdyby mě viděl poprvé. Udiveně jsem na něj hleděla, ale on si toho nevšiml. Nedíval se na mě dlouho. Stál s rukama sepjatýma za zády, houpal se na patách a zíral z okna. Olízl si rty, nafoukl tváře a kývl. Znovu jsem měla dojem, že se pohybuje mezi minulostí a přítomností. Začínalo mě to opravdu lekat.

„Dneska ráno se cítím o hodně silnější, Tony,“ řekla jsem, abych ho vrátila do reality a připravila si půdu pro kontaktování Luka. „Možná byste mě mohl vzít ven.“

Odpověděl, ale nereagoval na to, co jsem řekla. Choval se jako člověk, který poslouchá jinou konverzaci.

„Slibuju ti,“ začal, „že ti poskytnu domov a všechno, co k němu patří…“

„Domov? Tomu nerozumím, Tony. Já mám domov…“

„Z toho, co o tobě vím, se rychle přizpůsobíš. Myslím, že brzy budeš Bostoňanka víc než já, a to jsem se tu narodil.“ Zasmál se, ale hned přestal, rysy mu ztvrdly a ohrnul rty. „Ale nechci, aby se tu ukazovali tví příbuzní, ti omezení horalé, nikdy…“

„Horalé?“ Doufala jsem, že tím nemínil Luka. „Co to říkáte, Tony? Děsíte mě.“

Rychle zamrkal, jako kdyby se probouzel ze snu přímo před mýma očima. Potom potřásl hlavou.

„Tony? Je vám něco?“

„Cože? Ach, ano. Promiň… nějak jsem se zamyslel. No, musím dolů vyřídit nějaké obchodní záležitosti. Rye přijde pro ten podnos,“ poznamenal a odešel.

Srdce mi bušilo. Co se s ním dnes ráno děje? Byla to nějaká reakce na to, že mi pomáhal se vykoupat a obléknout? Potěšilo mě, když se objevil Režná Whiskey, ačkoliv moc šťastně nevypadal.

„Jak se dneska máte, slečno Annie?“

„Už je mi mnohem líp, Ryei, děkuju.“ Vzal podnos a chystal se hned odejít. „Je pan Tatterton v pořádku, Ryei?“

„Vypadá normálně. Pracuje u sebe.“

„Hrozně divně mluvil a chvíli se choval, jako by ani nevěděl, že jsem to já.“

„Možná se mu předtím něco zdálo,“ řekl Rye. „V jeho věku jsou lidi poránu často zmatený.“

„Už je nějakou dobu vzhůru. A pokud jde o věk, vy jste starší než Tony a ráno zmatený nejste, ne?“

„Ale jo, slečno, někdy jsem. Hlavně po minulý noci.“ Mlčky jsem na něj hleděla.

„Po minulý noci? Proč?“ Moc se mu do mluvení nechtělo. „Co se stalo, Ryei? Řekněte mi to, prosím vás.“

„Starej Rye nerad mluví do větru, ale zůstanete tady ještě dlouho, slečno Annie?“

„Moc dlouho ne. Rychle se lepším.“

„To je dobře. Starý duchové jsou ňáký naštvaný. Slyšel jsem je tady chodit celou minulou noc.“

„Ale. Starý duchové?“ usmála jsem se.

„Ty samý, slečno Annie. Doufám, že se rychle uzdravíte a pojedete zpátky domů. Ne že by vás tady starej Rye nechtěl. Když jste tu, vybavujou se mi ty nejhezčí vzpomínky. Jen nechci, aby vás tady někdo strašil.“

„No, budu mít oči na stopkách, Ryei.“ Přikývl. Nedokázal se tomu zasmát. Duchové pro něj byli vážná věc. Znovu kývl a odešel.

Dala jsem se zase do malování, abych přišla na jiné myšlenky. Možná díky znovunabyté síle a naději jsem chtěla přidat víc barev. Soustředila jsem se na stromy a zeleň v pozadí pomníku a pro trávu jsem našla ten nejjasnější odstín. Místo bouřkově šedé jsem oblohu namalovala azurově modrou. Pracovala jsem na celém obrazu kromě postavy u hrobu.

Hned po obědě přišel Drake. Vřítil se do pokoje jako člověk, který chce chytit vlak. Letmo mě políbil na tvář. Toto šílené tempo nabral od doby, kdy začal pracovat pro Tonyho. Jako kdyby se celý jeho život řídil nějakým jízdním řádem. Cítila jsem, že si naplánoval, kolik času se mnou stráví, a až mu zlaté hodinky, které mu nedávno daroval Tony, ukážou, že je čas, odejde, ať se děje, co se děje. Tolik se změnil, že mi připadal jako cizí člověk. Mohla jsem jenom doufat, že to nebude platit i pro Luka, že z něj nebude úplně jiný člověk, až konečně přijde. Toho jsem se nejvíc bála.

O mém pokroku Draka očividně nikdo neinformoval.

„Chceš říct, že ti nikdo neřekl, co se stalo? Že mě paní Broadfieldová málem otrávila, aby prosadila svou, že ji Tony vyhodil a že se uzdravuju?“ divila jsem se.

„No, ještě jsem s Tonym nemluvil. Hned jsem běžel nahoru za tebou. Ale řekni mi to. Co provedla ta ošetřovatelka?“

Rychle jsem mu to popsala. Drake jen kroutil hlavou.

„Nikdy jsem z ní nebyl odvázaný, ale měla dobrý doporučení. To dokazuje, jak je těžký najít solidní kvalifikovaný lidi. V podnikání je to to samý. Taky přijímám nový lidi, víš.“ Odmlčel se a chvíli mě pozoroval. Potom se usmál. „Vypadáš jinak. Silnější a celá vzrušená. Jak je to s tím uzdravováním?“

„Postavila jsem se… úplně sama!“ křičela jsem, protože jeho klid jenom zvětšil mou netrpělivost. „Kdy?“ Vypadal skepticky.

„Včera večer. Mohla bych ti to ukázat, ale doktor i Tony tvrdí, že na to nesmím spěchat. Nemůžu se dočkat, až odsud odejdu po svých.“

Zamyšleně přikývl a upřel na mě pronikavý pohled, jako to často dělal Tony.

„Jsem si jistý, že ti to radí jen pro tvý vlastní dobro, Annie.“

„Ale mně se to nezdá správný,“ bouřila jsem se. „Vím, že se dokážu postavit. Měla bych to dělat častěji, aby si nohy zvykaly a vrátila se mi do nich síla. A měla bych používat chodítko,“ ukázala jsem na pomůcku stojící v rohu. „Nač to tady mám, když to nepoužívám?“ Pokrčil rameny.

„Asi musíš všechno dělat v určitou dobu, jinak… ti to spíš uškodí než prospěje. Nevím, Annie. Doktor ze mě nikdy nebude.“

„Z Luka ano,“ řekla jsem. Trhl sebou, jako bych mu vyťala políček, ale nedokázala jsem skrývat své pocity. „Přála bych si, aby tady byl. Nechápu, proč nepřišel,“ zkřížila jsem ruce na prsou.

„Nechal jsem mu vzkazy.“

„Nedostal je,“ namítla jsem umíněně. „Žádný z nich?“

„Luke takový není,“ nevzdávala jsem se.

„Lidi se mění, hlavně když nastoupí na vysokou. Myslím, že jsem ti to říkal.“

„Luke ne,“ tvrdila jsem. „Draku, záleží ti na mně? Myslím opravdu?“

„Samozřejmě. Jak se můžeš ptát?“

„Tak chci, abys mi pomohl se dostat dolů. Sjedu výtahem a ty mě dovezeš k nejbližšímu telefonu. Chci zavolat Lukovi sama. Tony slíbil, že mi sem dá telefon, ale zatím to neudělal a mám vážný pochybnosti, že se s Lukem opravdu zkoušel spojit.“

„Proč? Jestli říkal, že to zkoušel… a jestli slíbil, že ti opatří telefon –“

„Ne, ne, zapomíná, co říkal a co slíbil. Nevidíš ho tolik jako já, Draku. Myslím, že je trochu senilní, a každý den je to s ním horší.“

„Cože? Vždyť s ním pracuju –“

„Poslouchej mě, Draku. Někdy má všechno popletený… mluví o mý matce, babičce i prababičce najednou. Zapomíná, kdo je mrtvý a kdo ne. Teď lituju, že jsem se nechala přemluvit, abych si odbarvila vlasy. Jenom to zhoršuje chaos v jeho hlavě.“ Když jsem Drakovi vše vyprávěla, zdálo se mi to ještě vážnější než předtím.

Usmál se a zavrtěl hlavou. „Annie, jestli se někdo zdá být senilní, seš to ty.“

„Ne, Draku. Dějí se tady divný věci… kdybys viděl, v jakým stavu udržuje máminy a tátovy pokoje a pokoj prababičky Jillian… jako kdyby byli všichni naživu. Dokonce i Režná

Whiskey si myslí, že se tady děje něco divnýho. Mluví sice o duchách, co se v noci potulují po chodbách, ale určitě ví svý Chce, abych odjela domů!“ Uvědomila jsem si, že celou dobu mi bylo Tonyho líto. Snažila jsem se ho pochopit a neustále jsem ho omlouvala. Když jsem však Drakovi všechno vylíčila, došla jsem k závěru, že bych měla litovat spíš sebe. Možná jsem uvězněná v domě šílence, nejen někoho s občasnými výpadky paměti.

„Rye chce, abys jela domů?“ Drake zakroutil hlavou. „No, pak je jasný, kdo je tady senilní.“

„A Tony udržuje Jillianin pokoj jako muzeum,“ pokračovala jsem, protože jsem si zoufale přála, aby Drake pochopil moje obavy. „Nikoho tam nepustí. Je to… divný. Měls ho vidět před chvílí, jak mumlal něco o tom, že sem nepustí mý příbuzný z hor… Víš, že v Jillianině pokoji jsou ze zrcadel vyndaný všechny skla a –“

„Počkej. Točí se mi z toho hlava.“ Drake se opřel. „Chceš vzít dolů, abys mohla zavolat Lukovi, Tony přeměnil pokoj na muzeum, Tony je zmatený, přeješ si, abys sis nenechala odbarvit vlasy… mohlo by tohle všechno být účinkem léků, který bereš?“

„Draku, ty mě neposloucháš? Začínám se tady bát. Chci spolupracovat a dělat to, co se ode mě čeká, ale nevím, co Tony vyvede.“

„Tony?“ zeptal se nevěřícně. „Nikdy jsem nepoznal nikoho tak laskavýho a starostlivýho, jako je Tony.“

„Vezmi mě ven,“ žádala jsem. „Hned teď.“

„Nejdřív musím mluvit s tvým doktorem.“

„Ne,“ odmítla jsem, protože mě napadla další možnost. „Je ve službách Tonyho. Udělá, co Tony chce.“ Reálnost této alternativy mě naplnila hrůzou. „Panebože… co když…“ Rozhlédla jsem se po místnosti, šílená strachem.

„Co když ani doktor není normální? Annie, měla by ses slyšet. Jsi prostě přetažená z toho všeho, čím jsi prošla… ta nehoda, tvoje postižení… smuteční obřad u hrobu… chápu, jak ti je, ale opravdu se o tebe stará jeden z nejlepších doktorů a máš tady nejlepší možnou péči. Do zítřka budeš mít určitě novou ošetřovatelku a –“

„A k čemu to bude?“ sklonila jsem hlavu. Buď Drake neviděl, co se v domě děje, nebo… Vzhlédla jsem k němu. Nebo nic vidět nechtěl, protože byl tolik spokojený s místem, které mu Tony nabídl. Zamiloval se do své vlastní moci a autority. Tony udělal totéž, co kdysi – koupil si ho. „Stejně mě neposloucháš. Myslela jsem, že se na tebe můžu spolehnout. Teď když naši umřeli, ty, Luke a teta Fanny…“

Bylo mi ze všeho špatně a cítila jsem se osamělá. Moje srdce bylo jako prázdná komora plná pláče a marných výkřiků, které nikdo neuslyší, protože lidé, kteří mě kdysi skutečně milovali, byli mrtví. Dokonce i Luke se zdál být mrtvý.

„Víš co,“ vzal mé ruce do svých, „jsem na cestě do New Yorku. Pracuju na jednom velkým projektu. Budu pryč několik dnů a pak se vrátím rovnou sem. Jestli budeš mít pořád stejný pocit, odvezu tě sám do Winnerrow.“

„Uděláš to? Slibuješ?“ Moc nadějí jsem do něj nevkládala.

„Jasně. Prostě si vezmu tvý uzdravení na starost, seženu jiný doktory a ošetřovatelky –“

„Ach, Draku, kdybys to tak mohl udělat hned.“

„Dej mi pár dní, Annie. Musíš si být jistá, že je to správný rozhodnutí, aby ses zbytečně nezhoršila, když začneme zase od začátku. Ale… jestli budeš, slibuju, že ti pomůžu.“

Něžně mě políbil na tvář a objal mě. Vzápětí vyskočil, jako kdyby mu v hlavě zazvonil budík.

„Musím chytit letadlo.“

„Ale Draku, myslela jsem, že mě aspoň vezmeš dolů, abych mohla zavolat Lukovi.

„Nemá cenu mu pořád volat. Až bude chtít, tak přijde.“

„Draku, prosím tě.“ Snažila jsem se mu dát najevo, jak je to pro mě důležité.

Chvíli se na mě díval a potom přikývl.

„Promluvím o tom s Tonym, než půjdu. Určitě to pro tebe udělá.“

„Ale Draku –“

„Hlavu vzhůru, Annie. Všechno dobře dopadne. Uvidíš. Aspoň žes začala zase malovat,“ ukázal na stojan. Nenamáhal se však k němu jít a prohlédnout si malbu. Usmál se jako nějaký zautomatizovaný funkcionář a na cestě z pokoje mi spěšně zamával. Zjevně se obával, že budu trvat na svých požadavcích, které by mohly vést ke konfliktu s Tonym. Tolik mě zklamal. Drake, můj strýc, který pro mě byl vždy spíš jako starší bratr, se nyní choval jako cizí člověk.

Jakmile odešel a nastalo ticho, ještě víc jsem si uvědomila svou bezmocnost. Byla jsem v pasti jako raněné zvíře v pozlacené kleci.

Odhodlaně jsem dojela ke dveřím a otevřela je. Projela jsem předním pokojem a chodbou ke schodišti. Shlédla jsem dolů a viděla, že tam nikdo není, ale druhý invalidní vozík tam stál, jak Tony slíbil. Sklopila jsem opěradlo, abych se mohla přesunout do výtahu. Když jsem v něm byla bezpečně usazená, zmáčkla jsem tlačítko a začala sjíždět. Srdce mi bušilo, ale byla jsem rozhodnutá se vzbouřit a ukončit svoje věznění.

Když výtah zastavil, přelezla jsem do čekajícího vozíku. Povzbuzena úspěchem jsem zamířila k Tonyho pracovně.

Dveře byly pootevřené. Zastavila jsem, protože jsem odtamtud neslyšela žádný zvuk, nicméně jsem vjela dovnitř. Kromě rozsvícené lampy na psacím stole byla místnost relativně temná, protože průniku odpoledního slunce bránily zatažené závěsy. Rozhlédla jsem se. Nikdo nikde. Kam Tony šel? Nerozhodně jsem vyčkávala. Vtom mi oči utkvěly na telefonu na Tonyho stole.

Konečně mám příležitost mluvit s Lukem osobně! Až když jsem zvedla sluchátko, uvědomila jsem si, že nemám ponětí, jak se s ním spojím. Neznala jsem jeho číslo. Jak se jmenuje kolej, na které bydlí? Drake mi to nikdy neřekl.

Vytočila jsem informace a požádala o číslo Harvardské univerzity. Protože jsem nebyla schopná svůj dotaz upřesnit, operátorka mi začala otráveně číst seznam možných míst. Když došla k ubytovací kanceláři, zastavila jsem ji. Vytočila jsem číslo a vysvětlila, co chci. Sekretářka byla velmi milá. Sdělila mi, že většina studentů ještě nemá telefon na pokojích, ale dala mi číslo na poschodí, kde Luke bydlel. Poděkovala jsem a vytočila ho.

Ozval se nějaký mladík. Jeho hlas měl bostonský přízvuk, takže se zdál být mladší verzí Tonyho.

„Potřebuju mluvit s Lukem Casteelem. Jsem jeho sestřenice Annie. Je to naléhavé.“

„Počkejte chvíli, prosím.“

Čekala jsem a sledovala dveře. Tony mohl vstoupit každým okamžikem. Nemohla jsem se zbavit pocitu, že dělám něco, s čím by nesouhlasil. Nelíbila se mi myšlenka, že pouhý telefonní hovor je pro mě takové dobrodružství.

„Slečno?“

„Ano?“

„Luke Casteel je teď na hodině. Jeho spolubydlící říkal, že mu vyřídí, že jste volala.“

„Ale… prosím vás, řekněte mu ještě něco. Prosím,“ naléhala jsem.

„Ale jistě. Co mu mám vyřídit?“

„Řekněte mu… řekněte mu, že ho hrozně potřebuju a že by měl hned přijet na Farthy.“

„Na Farthy?“

„Ano, on tomu bude rozumět. Ať přijede okamžitě. Je to moc důležitý.“

„A vy jste Annie?“

„Ano.“

„Dobře, předám váš vzkaz jeho spolubydlícímu, který mu ho určitě vyřídí.“

„Děkuju vám.“

„Není zač.“

Zavěsila jsem. Srdce se mi znovu rozbušilo, že mi málem vyskočilo z hrudi. Rozčilením mě polil studený pot.

Narovnala jsem záda, zhluboka dýchala a nutila se ke klidu. Kde je Tony? Říkal, že bude ve své pracovně. Třeba mi šel shánět novou ošetřovatelku. Vyjela jsem na chodbu a poslouchala. Dům byl zcela tichý.

Dojela jsem ke vstupním dveřím a otevřela je. Zalila mě sluneční záře jako vlna teplé vody. Zavřela jsem oči a opřela se, jako bych se ocitla na pláži. Bylo nádherné vdechovat svěží vzduch a vnímat teplo po takové době strávené v uzavřené místnosti. Naplnilo mě to nadějí a energií. Srdce mi pumpovalo krev do celého těla a v nohách jsem cítila sílu, jako by byly zase zdravé.

Vyjela jsem ven a uviděla dřevěnou rampu, o které mi Tony říkal. Připadala mi však velmi příkrá. Odvážím se po ní sjet dolů? Co udělám, až se budu chtít dostat zpátky?

Zmocnil se mě strach. Zajela jsem moc daleko. Dělám toho příliš. Ale při pohledu na rampu jsem pomyslela na Luka a slyšela jsem ho, jak mě nabádá: „Vyber si ty nejvyšší hory.“

Co teď budu dělat… vrátím se do svého pokoje, poražená a skleslá?

Jsem dost silná, přesvědčovala jsem se. Moje tělo mě nezradí. Pomalu jsem vjela na rampu. Srdce mi tlouklo jako zvon, ale nechtěla jsem se vzdát. Musela jsem to dokázat.

Najela jsem na vršek rampy a… začala sjíždět dolů. V pažích jsem měla sotva dost síly, abych kola ubrzdila. Musela jsem vynaložit víc úsilí, než jsem čekala, aby se mi vozík nevymkl z kontroly, ale nakonec jsem bezpečně sjela na cestu. Dokázala jsem to!

Dokázala jsem to a ještě jsem měla sílu se vydat dál.

Podívala jsem se doprava, ale zvuk něčího hlasu obrátil mou pozornost doleva. Tony tam pravděpodobně dohlíží na nějakou práci, usoudila jsem a rozjela se tím směrem. Po kamenné cestě to nebylo snadné, ale přesto jsem ujela dobrých pět set metrů od domu, než jsem se zastavila.

U bazénu jsem zahlédla pomocníka, který odnášel lenošku do skladu. Nikdo jiný tam nebyl. Chvíli jsem hleděla na prostorný altán a myslela na Luka. Nyní jsem si aspoň byla jistá, že dostane můj vzkaz. Pochopí, jak je důležité, aby přišel, a jak jsem zoufalá. Možná má pocit, že jsem ho opustila, protože jsme spolu tak dlouho nemluvili. Třeba jsem se mýlila, když jsem o něm začala pochybovat a přijala Drakovo tvrzení, že Luke se změnil, protože nastoupil na univerzitu a seznámil se s novými lidmi, zejména s děvčaty. Určitě hned přijde. Věděla jsem, že to udělá.

Přála jsem si, abych se dívala na náš altán ve Winnerrow. Přála jsem si, aby tu Luke už byl a čekal na mě.

Za altánem trochu doleva bylo bludiště. Když jsem na něj hleděla vsedě, vybavila jsem si, jak ho Drake líčil jako neobyčejně velké, protože poprvé ho viděl jako malý kluk. Opravdu vypadalo rozlehlé, impozantní a záhadné, přesto mě však přitahovalo. Chtěla jsem se jím projít, jako to jistě dělávaly moje matka i babička.

„Chtěla by ses podívat dovnitř?“ ozval se nějaký hlas. Málem jsem leknutím vypadla z vozíku. Pokoušela jsem se otočit doprava, abych viděla, kdo je za mnou. Chvíli mi to trvalo, protože mi nepomohl. Nakonec se mi to podařilo, ale nikoho jsem neviděla. Pomyslela jsem si, že se mi to asi jen zdálo.

Potom vystoupil zpoza vysokého živého plotu.

Obličej měl stále ve stínu, ale okamžitě jsem věděla, že hledím na onoho záhadného muže, který klečel u hrobu mých rodičů. Jako kdyby vystoupil z mých obrazů a kreseb, z mé představivosti, a nyní přede mnou stál ve skutečném světě.

Druhá strana bludiště

„KDO JSTE?“ FASCINOVANĚ JSEM SI HO PROHLÍŽELA. Vystoupil ze stínu a stál přede mnou s rukama v kapsách kalhot. Ačkoliv byl vysoký a štíhlý, ramena měl široká. Nepoddajné dlouhé hnědé vlasy měl na spáncích prošedivělé a jejich konečky se mu kroutily přes límec bílé umělecké haleny se širokými rukávy.

Pomyslela jsem si, že má velmi pěkné rysy tváře. Nebyl to však obličej hezkého chlapce. Spíš připomínal řeckou sochu. Naklonil hlavu na stranu a nadzvedl husté obočí, jako by odhadoval, co jsem zač. Pozoroval mě tak upřeně, až mi to začalo být nepříjemné. Něco z toho, co viděl, na něj silně zapůsobilo. Přivřel oči, jako to dělal Tony, když se zatoulal do minulosti a začal mluvit z cesty. Proč nic neříká? Roztřásla jsem se, protože jsem se jeho neochotou i jen pozdravit cítila ohrožená. Pohlédla jsem k domu, ale nikdo tam nebyl a nikdo nevěděl, kde jsem.

Když se k němu moje oči vrátily, viděla jsem, že mu rty zvlnil úsměv a něco v tom úsměvu a v tmavohnědých očích mi dodalo pocit bezpečí.

„Nemusíš mi říkat, kdo jsi,“ řekl laskavým, téměř láskyplným hlasem. „Jsi Heavenina dcera. I když s těmi blonďatými vlasy vypadáš spíš jako Leigh. Pověz mi, je to tvoje přírodní barva nebo sis je odbarvila, jako to jednou udělala tvoje matka?“

„Kdo jste?“ opakovala jsem důrazněji. Viděla jsem mu na očích, že rozvažuje, má-li se mnou dál bavit nebo raději zmizet. Drželo ho však něco, co nedokázal překonat.

„Já? Jsem… Brothers. Timothy Brothers.“

„Ale kdo jste? Chci říct, jak znáte mou matku a její matku? A jak víte, že si kdysi odbarvila vlasy?“

„Pracuju pro pana Tattertona.“

Rozhodně nevypadal jako jeden z pomocníků okolo domu a podle Rye nepracoval na pozemku nikdo, jehož popis by odpovídal tomuto muži. Samozřejmě může být Rye zapomnětlivý, ale tento člověk nevypadal na to, že vykonává těžkou práci. Měl v sobě jemnost, která naznačovala přemýšlivou povahu.

„Tak? A co děláte pro pana Tattertona?“

„Já… dělám hračky.“

„Vy děláte hračky?“

„Netvař se tak překvapeně, Annie. Někdo to musí dělat.“

„Jak to, že znáte mý jméno?“ divila jsem se.

„Každý už ho zná. Pan Tatterton o tobě hodně mluví.“

Nespouštěla jsem z něj oči. Cítila jsem, že ho zahaluje větší tajemství, než je ochoten prozradit.

„A co děláte mezi těmi živými ploty? Nebo děláte hračky tady?“

Zaklonil hlavu a rozesmál se.

„To těžko. Zrovna jsem si vyšel na procházku, když jsem tě uviděl, jak jedeš po cestě.“

„Kde bydlíte? Taky na Farthy?“

„Ne. Bydlím na druhé straně bludiště. Tam vyrábím hračky.“

„Na druhý straně bludiště? Není tam… není tam domek?“ zeptala jsem se rychle.

„Á, ty víš o tom domku?“ Přikývla jsem. „Řekla ti o něm tvoje matka?“

„Ne. Moc mi toho o Farthy neřekla. Nemluvila o něm moc ráda.“

Zvolna kývl a zesmutněl. Zadíval se k rodinnému hřbitovu Tattertonových. Způsob, jakým svěsil ramena, mi připomněl sebe, když jsem měla melancholickou náladu. Po chvíli vytáhl pravou ruku z kapsy a odhrnul si vlasy. Měl dlouhé, citlivé a silné prsty. Byly to prsty umělce, dost podobné mým. Pomyslela jsem si, že někteří lidé se asi jako umělci rodí.

„Je mi moc líto, co se stalo tvým rodičům,“ řekl tak tiše, že téměř šeptal. Nepodíval se na mě.

„Děkuju.“

„Tak co?“ vzhlédl náhle. „Vidím, že víš i o bludišti. Všiml jsem si, jak se na něj díváš.“

„Vypadá tak záhadně.“

„Jen pro ty, co ho neznají, jako všechno ostatní. Chtěla bys jím projet?“

„Myslíte… na druhou stranu?“

„Proč ne?“ Vzhlédl k modré obloze se šmouhami dlouhých bílých mraků. „Je hezký den na procházku. Rád tě povozím okolo.“

Váhala jsem říct ano, přestože jsem si přála bludiště prozkoumat a zcela určitě jsem chtěla vidět domek, protože pan Brothers byl navzdory přátelskému vystupování úplně neznámý člověk. Co by tomu řekli ostatní, kdybych s ním šla? Na druhé straně pracoval pro Tonyho a Tony bude rozzlobený, že jsem opustila dům, tak či onak. Takže už na tom nesejde, když podniknu malý výlet, zvlášť tohoto druhu.

„Tak dobře,“ souhlasila jsem. Všiml si, jak se kradmo rozhlížím.

„Pan Tatterton neví, že jsi tady?“

„Ne, ale je mi to jedno,“ odpověděla jsem vzdorně. „Vidím, že jsi zdědila matčinu povahu.“ Obešel vozík a chopil se ho.

„Znal jste ji dobře?“

„Ano. Znal jsem ji dobře. Když jsem ji potkal, byla asi v tvém věku.“

„To pro pana Tattertona pracujete už tak dlouho? Celou tu dobu vyrábíte hračky?“

„Ano.“ Tlačil vozík, takže jsem mu neviděla do tváře, ale hlas měl ještě tišší.

„Ale myslela jsem, že tehdy všechny hračky navrhoval jeho bratr Troy.“

„To je fakt. Já jen dělám repliky podle jeho návrhů. Všechno, co umím, mě naučil on.“

„Aha.“ Cítila jsem, že není zcela upřímný. „Pracoval jste taky v domku? Nebo v továrně?“

„Na obou místech.“

„Kde jste potkal mou matku?“ Blížili jsme se ke vchodu do bludiště. Doufala jsem, že hovorem zaplaším svůj strach.

„Tak různě.“ Zastavil se, protože zřejmě vycítil mou úzkost. „Určitě chceš jet dovnitř?“

Hned jsem neodpověděla. Živý plot byl tak hustý a vysoký a cestičky vypadaly velmi temné. Co když to tam moc nezná a zabloudíme?

„Jste si jistý, že zase najdete cestu ven?“ Zasmál se.

„Se zavázanýma očima. Možná to jednou udělám, abych ti dokázal, že to svedu. Ale jestli se bojíš…“

„Ne, ne. Chci jet dál,“ nutila jsem se být kurážná.

„Tak dobře. Jedeme dovnitř,“ oznámil a vykročil do velkého anglického bludiště. Opravdu tam jedu! To, o čem jsem většinu života snila, se stávalo skutečností! Znovu jsem zatoužila, aby se mnou byl Luke. Zatajila jsem dech a vzápětí jsme se ocitli v hradbách lesklého zeleného břečťanu.

Uvnitř bylo hezky. Živý plot dosahoval výšky tří metrů a všechny zatáčky se ohýbaly do pravého úhlu. Samozřejmě potřeboval lepší údržbu jako všechna zeleň na Farthy. Ale celkově působilo bludiště uklidňujícím dojmem a veškeré napětí a obavy se pomalu rozplývaly.

„Tak co si o tom myslil?“ zeptal se, jakmile jsme zahnuli do první odbočky.

„Je tady takový ticho. Skoro ani neslyším zpívat ptáky v zahradě.“

„Ano, nejradši mám na bludišti právě to uklidňující ticho.“

Vzhlédla jsem. Dokonce naříkavé skřeky mořských racků létajících nám nad hlavami se zdály být tlumené a vzdálené. Když jsme znovu zabočili, zastavil se.

„Sedíš moc nízko, abys viděla střechu Farthy?“

„Ne, vykukuje těsně nad vrškem živýho plotu. Už teď se zdá být hrozně daleko.“

„V bludišti můžeš předstírat, že žiješ v jiném světě. Často to dělám,“ přiznal se. „Představuješ si občas ráda věci, žiješ ve světě fantazie?“

„Ano, moc ráda. Často jsme to dělali s Lukem, a kdybysme teď byli doma, asi bysme to dělali pořád, i když jsme na to už dost starý.“

„S Lukem?“

„Je to můj… bratranec… syn tety Fanny.“

„Ach… teta Fanny. Zapomněl jsem na ni.“

„Vy jste ji taky znal?“

„Slyšel jsem o ní,“ připustil.

Věděl víc, než přiznal. Poznala jsem to. Kdo je tento muž? Byla jsem příliš odvážná, že jsem přijala jeho pozvání tak rychle? Nořili jsme se stále hlouběji do bludiště. Instinktivně jsem si ovinula ruce kolem těla. Část mého já se chtěla hned vrátit do domu, ale silnější část chtěla vidět domek, chtěla se dozvědět víc o tomto záhadném, fascinujícím člověku.

„Není ti zima? Bývá tu dost chladno.“

„Je mi dobře. Jak je to ještě daleko?“

„Jen několik minut. Ještě dvakrát zatočíme, potom pojedeme přímo k dalším dvěma zákrutám a budeme na druhé straně.“

„Nedivím se, že se tady někdo může snadno ztratit.“

„Často se to stává. Tvojí matce se to taky stalo.“

„Opravdu? Nikdy mi o tom neřekla.“ Zasmál se.

„Tenkrát jsem ji poprvé viděl. Nemohla najít cestu zpátky.“

„Povězte mi o tom, prosím vás,“ žádala jsem. „Nechtěla o životě na Farthy moc mluvit.“

„Šla poprvé do bludiště. Pracoval jsem v domku – myslím, že jsem dělal malinká brnění pro figurky rytířů –, když se najednou objevila ve dveřích. Vypadala nevinná a ztracená, skoro jako anděl, který se vynořil z mlhy… tak krásná a plná odhodlání. Ten den byla velká mlha a rychle se setmělo. Bála se, že nenajde cestu zpátky.“

„Byl tam taky Troy?“

„Ano, byl.“

„No a co se pak stalo?“ Jeho dramatické pauzy zvyšovaly mou netrpělivost.

„Uklidnili jsme ji, dali jí něco k jídlu, pokud si dobře vzpomínám, a potom jsme jí poradili, jak se dostane přes bludiště.“

„Nedokážu si matku představit jako mladou dívku.“

„Byla to velmi krásná mladá dáma. Hodně se jí podobáš.“

„No, teď zrovna se moc krásná necítím.“

„Ale brzy budeš. Vůbec o tom nepochybuju. Tak, ještě jedna zatáčka a už tam budeme.“ Vzápětí jsme vyjeli z bludiště.

Před námi vedla vydlážděná cesta lemovaná vysokými borovicemi. Přímo naproti se mezi stromy krčil malý kamenný domek s červenou břidlicovou střechou. Nedokázala jsem se ubránit výkřiku překvapení.

Byla to maminčina hračka, kterou mi věnovala k osmnáctým narozeninám. Replika byla naprosto přesná. Jak zvláštní, pomyslela jsem si. Měla jsem pocit, jako bych náhle vstoupila do světa fantazie, vlastně do světa hraček, kde lidé prožívají své sny.

Kdyby tady se mnou mohl být Luke! Viděl by, že všechny naše hry a fantazie se mohou splnit. Ty dvě postavičky v domečku bychom opravdu mohli být my. Nízký plůtek dosahující pouze ke kolenům, který neměl nikomu zabránit ve vstupu, ale poskytoval oporu růžím, byl také stejný, jako měla hračka.

Na rozdíl od Farthy byl pozemek kolem domku dobře udržovaný láskyplnou rukou – hustý trávník pečlivě posekaný, plot bíle natřený, cesta zametená. Okna se blýskala čistotou.

„No… tak tady je ten domek.“

„Vypadá jako z pohádkový knížky. Kdybych ho tak mohla namalovat!“

„Ty maluješ?“

„Ano. Malování je moje vášeň. Dokonce maluju i teď, když se uzdravuju. Chci studovat výtvarný umění a pořád zdokonalovat svůj talent,“ vysvětlovala jsem nadšeně.

„Jistě, jistě,“ opakoval a opět vypadal ztracený ve vzpomínkách. „No, možná ho jednou namaluješ. Proč ne?“

„Můžeme jít dovnitř?“ zeptala jsem se.

„Ovšem, ale nebudou se po tobě na Farthy shánět?“

„To je mi jedno. Stejně si tam připadám jako vězeň. Dovezte mě do domku, prosím.“

Tlačil mě po dlaždicích ke dveřím, které otevřel a vjel dovnitř. Všude byly Tattertonovy hračky, na policích i na krbové římse. Doplňovalo je aspoň půl tuctu starožitných hodin, které všechny ukazovaly přesný čas. Jakoby na potvrzení mého zjištění odbily skříňové pendlovky v koutě celou a u světle modré hrací skříňky ve tvaru domku se otevřela přední dvířka, v nichž se objevila miniaturní rodina a zase zmizela, přičemž se ozvala sladká, působivá melodie, která mi byla povědomá.

Byla to stejná melodie, která se ozvala při zvednutí střechy domečku, který jsem dostala ve Winnerrow: Chopinovo nokturno. Když hudba dohrála, podívali jsme se na sebe.

„Moje matka měla domeček, který vypadal přesně jako tenhle, s živým plotem a borovicemi, a hrál stejnou melodii. Dala mi ho k osmnáctým narozeninám. Je stejně starý jako já a pořád funguje. Někdo jí ho poslal hned po mým narození.“

„Ano.“ Sotva to dokázal vyslovit. Vypadal polekaně a oči měl rozšířené. Vzápětí se jeho výraz změnil a zdál se být velmi smutný. Hlavu sklonil na stranu, jako by se hluboce zamyslel. Náhle si uvědomil, že ho pozoruji, a usmál se.

Rychle jsem se odvrátila a prohlížela si vnitřek domku. Byl malebný, útulný a teplý, přesně jak jsem si představovala zahradnický příbytek. Ačkoliv byl nábytek starý, nevypadal omšelý či odřený. Police, podlaha, záclony – všechno čisté a upravené, jako by to bylo součástí domova pořádkumilovné osoby. Domek měl pouze dvě místnosti a v obýváku stál před krbem dlouhý stůl pokrytý kousky kovu a nástroji. Hostitel měl na něm rozložený model rozpracované středověké vesnice. Kostel s věží a mozaikovými okny byl již hotový. Ve dveřích stál dokonce kněz, který vítal přicházející farníky. Nechyběly tam obchody, hezké kamenné domy a chatrče pro chudší obyvatele. Několik malých kočárů tažených koňmi nebylo ještě dokončeno, stejně jako některé domy a cesty.

„Jestli chceš, mám tady ledový čaj.“

„To bych si dala.“ Vjela jsem do obývacího pokoje, abych si prohlédla model vesnice zblízka.

„Tahle mi trvá hodně dlouho, protože tam pořád něco přidávám,“ vysvětloval.

„Je tak krásná, jako opravdová! Moc se mi líbí. Podívejte, jak jste vystihl výrazy jejich tváří. Každý je jiný.“ Vzhlédla jsem a přistihla ho, jak mě upřeně pozoruje s něžným úsměvem. Uvědomil si to.

„Aha… čaj. Hned to bude,“ řekl a odešel do kuchyně. Rozhlížela jsem se kolem sebe.

„Tady to je,“ podal mi sklenici čaje. Vzala jsem si ji, ale nenapila se. Zkoušel se vyhnout mému pohledu a odvrátil se, aby uložil nástroje na své místo.

„Vy jste ten muž, kterýho jsem viděla z okna svýho pokoje,“ prohlásila jsem.

„Ano?“

„Viděla jsem vás u hrobu svých rodičů.“

„Jednou jsem se tam zastavil.“

„Víc než jednou,“ opravila jsem ho.

„Možná víc než jednou.“ Vrhl na mě úsměv a sedl si do dřevěné houpací židle u krbu. Založil si ruce za hlavu, natáhl dlouhé nohy a hleděl na strop. Když jsem studovala jeho profil, uvědomila jsem si, že je zvláštním způsobem velice pohledný. Vyzařovala z něj citlivost, která mi připomínala Luka, když byl nejvíc svůj – milující a poetický.

„Procházky jsou teď pro mě jedinou formou pohybu. Chodím po celém pozemku.“

„Byl jste taky na obřadu. Viděla jsem vás,“ řekla jsem významně. „Proč jste nevyšel z lesa a nestoupl si vedle ostatních?“

„Nu… jsem dost ostýchavý. Tak,“ pokusil se změnit téma, „jak probíhá tvoje rekonvalescence?“

„Ale proč jste nechtěl, aby vás tam někdo viděl? Máte strach z Tonyho?“

„Ne.“ Usmál se.

„Nechápu, proč se pořád tak… tak schováváte.“

„Jsem prostě takový. Každý jsme něčím zvláštní. Já jsem typ, co je rád sám.“

„Ale proč?“ naléhala jsem.

„Proč?“ zasmál se. „Ty se nenecháš snadno odradit, když ti něco vrtá hlavou, viď? Zrovna jako tvá matka.“

„Nechápu, jak toho o ní můžete tolik vědět, když jste rád sám.

Znovu se zasmál.

„Vidím, že před tebou budu muset držet svá tajemství pod pokličkou. Jsem rád sám,“ pokračoval tiše, „ale byl jsem rád s tvou matkou a občas mluvím s lidmi, tak jako právě mluvím s tebou. Teď mi řekni, jak se uzdravuješ.“

„Včera jsem se poprvé sama postavila.“

„To je výborné!“

„Ale doktor i Tony si myslí, že bych měla postupovat pomalu. Nechtějí, abych to zkusila znovu, a tvrdí, že musím pořád odpočívat, brát prášky na spaní, být celý den zavřená v pokoji a nemluvit s žádnými lidmi. Tohle je poprvé, co jsem se dostala ven, a jsem tu už skoro týden! Nemůžu ani nikomu zavolat. Nemám žádný telefon!“ stěžovala jsem si.

„Ale?“

„Svýho bratrance Luka jsem neviděla od doby, co mě propustili z nemocnice, a to je už šest dní. Pořád mu posílám vzkazy po Tonym a Drakovi.“

„Kdo je Drake?“

„Matčin nevlastní bratr.“

„Aha, syn Luka seniora.“

„Na zaměstnance toho víte o naší rodině hodně,“ řekla jsem podezřívavě.

„Jsem dobrý posluchač, když se lidi kolem mě baví.“

„Máte neuvěřitelnou paměť na detaily.“ Přimhouřila jsem oči, abych mu dala najevo, že tuším, že toho ví mnohem víc. Na tváři se mu objevil chlapecký úsměv. „A co je s Lukem?“

„Nezavolal ani nepřišel. Než jsem vyjela ven, zavolala jsem mu na Harvard z Tonyho pracovny a nechala mu vzkaz u jeho spolubydlícího.“

„Aha. No, jsem si jistý, že tě přijde brzy navštívit.“

„Já nevím. Každý je teď jiný… Drake se… zamiloval do podnikání, co pracuje pro Tonyho, a Luke mě nikdy předtím takhle neignoroval. Vyrostli jsme spolu a vždycky jsme si byli hodně blízcí. Říkala jsem mu věci, který by jiný holky klukům nikdy neřekly, a on mi zas říkal věci, který by neřekl žádný jiný holce. Protože pro sebe hodně znamenáme,“ zdůraznila jsem. Zamyšleně kývl. „Jsme víc než bratranec a sestřenice.“ Odmlčela jsem se. Z neznámého důvodu jsem cítila, že tomuto muži mohu svěřit rodinná tajemství. Uvědomovala jsem si jeho upřímnost a cítila jsem se s ním naprosto bezpečně a uvolněně. Jako kdybych ho znala celý život. Ve Winnerrow o Lukovi věděli i úplně cizí lidé. Proč by to nemohl vědět on? „Máme s Lukem stejnýho otce,“ vyrazila jsem ze sebe konečně.

„Chápu,“ řekl, ale netvářil se vůbec překvapeně.

„Nic nechápete. Nikdo neví, jak je to těžký,“ namítla jsem. „Hlavně pro Luka. Musí překonat tolik překážek. Lidi někdy dovedou být hodně krutí, hlavně v malým městě, jako je Winnerrow. Nedovolí vám zapomenout na hříchy vašich…“

„Na hříchy vašich otců?“ dokončil.

„Ano.“

„Z Luka musel vyrůst mimořádný mladý muž, že ti na něm tak záleží.“

„To ano. Je moc chytrý. Při maturitě pronesl za třídu závěrečnou řeč! A je ohleduplný a zdvořilý. Každý, kdo je spravedlivý, má Luka rád a váží si ho! Máma ho taky měla ráda. Bylo to pro ni těžký, ale záleželo jí na něm stejně, jako by to byl její vlastní syn,“ prohlásila jsem rozhodně.

„Pověz mi, co jsi udělala s vlasy. Kdy sis je odbarvila? Máš je odbarvené, viď?“

„Ano.“

„Odkdy?“

„Před několika dny přivedl Tony na Farthy kadeřníka a přemluvil mě k tomu. Myslel si, že mi to zlepší náladu.“

„Tony tě k tomu přemluvil?“ Viděla jsem v jeho obličeji znepokojení.

„Ano. Proč se ptáte?“

„Jak se Tony… pan Tatterton poslední dobou má? Nějaký čas jsem ho neviděl.“

„Je divný. Zapomíná a všechno má popletený.“

„Co má popletené?“

„Často si mě plete s mou matkou nebo s babičkou… a někdy dokonce i s prababičkou Jillian.“

„Jak to myslíš?“ Naklonil se v křesle se sepjatýma rukama opřenýma o kolena.

„Mluví se mnou, jako by mluvil s nimi. Říká mi věci, který nemůžu vědět ani si pamatovat.“

Díval se na mě se starostlivým výrazem. „Jak dlouho zůstaneš tady na Farthy?“

„Měla jsem tu původně zůstat, dokud se úplně neuzdravím, ale dneska jsem řekla Drakovi, že chci domů.“ Všechny nahromaděné pocity z mého věznění, mučení krutou ošetřovatelkou a z nuceného pobytu s Tonym, který se pohyboval ve dvou světech, mě náhle přemohly. „Chci pryč!“

„Tak bys měla jít. Jestli tu nejseš spokojená, radši bys měla odjet,“ radil mi a v očích měl takovou rozhodnost, že jsem byla náhle vyděšená.

„Kdo jste… kdo opravdu jste? Víte toho o naší rodině moc na to, abyste byl jen zaměstnanec.“

Znovu se opřel a dlouho na mě hleděl. Srdce se mi rozbušilo, protože jsem věděla, že mám pravdu.

„Když ti to řeknu, musíš si to nechat pro sebe, protože je pro mě velmi důležité, aby to vědělo co nejmíň lidí. Jsem spokojený, že žiju anonymní život, chráněný bludištěm. Samota je pro mě velmi cenná a důležitá. Ke štěstí mi stačí moje vzpomínky a práce, která, jak vidíš, mi zabere hodně času.“ Odmlčel se a smutně dodal: „Je to život, který jsem si vybral. Stejně jsem si nemyslel, že budu žít tak dlouho.“

„Proč ne? Nejste tak starý.“

„To ne, ale když jsem byl mladší, byl jsem hodně nemocný a zdály se mi sny, že umřu hodně mladý… že se nedožiju třicítky. Ale dožil jsem se. Smrt nepřišla. Neptám se proč.

Dělám svou práci, žiju tenhle klidný život a jsem spokojený s tím, co mám. Jsem s tím smířený a překonal jsem všechny smutky a trápení. Moje minulost je jako stará rána, která se zahojila, a já nechci udělat nic, co by ji znovu otevřelo.“ Upřel na mě něžné, laskavé oči, které mě nabádaly, abych mu důvěřovala.

„Takže… dovedeš si takové důležité tajemství nechat pro sebe?“

„Ano,“ ujistila jsem ho.

„Myslím, že to dokážeš. Nevím proč, ale věřím ti… stejně jako bych věřil vlastní dceři, kdybych se býval oženil a měl dceru.“

„Matka mě vždycky učila, abych respektovala, co je pro druhý lidi cenný, i když pro mě to třeba cenný není.“

„Ano, byla taková.“

„Tak vidíte. Na zaměstnance jste ji znal moc dobře.“ Usmál se.

„Měl jsem zůstat ukrytý ve stínu, Annie. Měl jsem vědět, že odhalíš pravdu.“

„A jaká je pravda?“ Čekala jsem se zatajeným dechem. „Nejsem pomocník Troye Tattertona; jsem Troy Tatterton.“

Bylo zajímavé, že Troyovo přiznání mě nešokovalo, jak by se dalo očekávat, protože mi každý vyprávěl o jeho smrti a považoval ho za dávno mrtvého. Přesto jsem měla pocit, jako bych to odjakživa věděla.

„Když vás Režná Whiskey vidí, asi si myslí, že vidí ty svý duchy,“ řekla jsem.

„Rye.“ Usmál se. „Nevím, co si myslí, ale asi máš pravdu.“

„Ale když jste mi teď prozradil, kdo jste, řeknete mi, proč jste nechal všechny při tom, že jste dávno mrtvý?“ zeptala jsem se.

„Vyprávěl ti někdo okolnosti mé domnělé smrti?“ Pozorně mě sledoval.

„Dozvěděla jsem se to po kouskách. Většinu od Režné Whiskey, jenže nevím, kolik z toho je pravda a co je výplodem jeho představivosti. Vím, že jste vjel na koni – na Jillianině koni – do moře a od té doby vás nikdo neviděl.“

„Ano, to je pravda.“

„Jak se to stalo?“ Opět se usmál.

„Když se takhle ptáš – tak zaníceně – moc mi připomínáš tvou matku, když byla v tvém věku. Myslím, že jsi stejně pozorná posluchačka. Chceš to slyšet?“ ujišťoval se.

Přikývla jsem, poněkud vystrašená nečekaně vážným tónem jeho hlasu.

„Co jsem před chvílí říkal, byla pravda. Byl jsem nemocné, melancholické dítě. Celý život mě deprimovaly těžké, smutné myšlenky. Můj bratr Tony, který mi byl spíš otcem, dělal, co mohl, aby to změnil, abych se stal optimističtější, ale bylo to, jako by mi od narození visel nad hlavou šedivý mrak, který se stále zvětšoval, až jsem jednoho dne vzhlédl a viděl zataženou oblohu, i když byl jasný den. Dokážeš to pochopit?“

Zavrtěla jsem hlavou, protože jsem to nedokázala. Nedovedla jsem si představit, jak může někdo žít, když je neustále pod mrakem. Sluneční světlo je tak důležité pro květiny, stromy, trávu a ptáky a zvlášť pro děti, které se potřebují vyhřívat v jeho láskyplném teple. Jak by jinak mohlo něco růst? Jako by mi četl myšlenky.

„Nemohl ze mě vyrůst zdravý muž, když mi celou dobu v hlavě strašily tak ponuré myšlenky. Čím hůř jsem se cítil, tím víc si o mě Tony dělal starosti a věnoval mi čím dál víc času a energie. Jeho manželka Jillian byla sobecká žena, která byla zamilovaná jenom do své podoby v zrcadle a čekala, že všichni kolem z ní budou taky bez sebe. Neumíš si představit, jak žárlila na každého a na všechno, co odvrátilo Tonyho pozornost od ní, byť jen na chvilku.

Takže jsem se nakonec nastěhoval do tohohle domku, abych tu pracoval na Tattertonových hračkách. Byla to dost osamělá existence. Vím, že skoro každý by se z toho zbláznil, ale nebyl jsem zas tak osamělý, jak by sis mohla myslet, protože ty hračky tvořily můj svět a ty malé figurky s jejich životními příběhy byli moji lidé.“

Rozhlédl se po vystavených hračkách a zasmál se.

„Možná jsem byl šílený. Kdo ví? Bylo to ale dobré šílenství.“ Znovu se nahnul dopředu. „Pořád mě ale pronásledovaly myšlenky na vlastní smrt. Zima bylo obzvlášť zlé období, protože má dlouhé noci a zdálo se mi hodně snů. Snažil jsem se oddalovat spánek až do svítání. Někdy se mi to podařilo. Když jsem viděl, že to nevydržím, šel jsem ven na čerstvý vzduch, abych vyhnal ty černé myšlenky. Chodil jsem po cestách mezi borovicemi a vrátil se domů, teprve když jsem měl hlavu čistou.“

„Proč jste tady zůstával přes zimu? Byl jste dost bohatý, abyste mohl jet, kam se vám zachtělo, ne?“

„Ano. Zkoušel jsem tomu uniknout. Trávil jsem zimy na Floridě, v Neapoli, na Riviéře, po celém světě. Pořád jsem cestoval a hledal nějaký únik, ale moje zimní myšlenky se mě držely jako přebytečná zavazadla. Nemohl jsem je setřást, ať jsem dělal cokoli nebo jel kamkoli, takže jsem se nakonec vrátil poražený a smířený s osudem.

Někdy v té době sem přijela tvoje matka. Byla jako květina zasazená do pouště… veselá, chytrá a okouzlující. Věděl jsem, že už v životě zažila hodně zlého, ale zdálo se, že si dokázala uchovat nezdolný optimismus a nevinnost, tak charakteristické pro mladé lidi, což jim starší tolik závidí.

Ty máš v očích stejně nádherné světlo, Annie. Vidím ho. A i když tě potkaly hrozné věci a ztratila jsi lidi, které jsi milovala, to světlo tam pořád je a září jako velká svíce v tmavém tunelu. Někdo bude mít to štěstí, že ho to světlo vyvede z jeho smutných myšlenek a bude v té záři šťastně žít. Vím to.“

Začervenala jsem se. Málo mužů se mnou dosud takto hovořilo.

„Děkuju,“ řekla jsem. „Ale ještě jste mi neřekl, co vás dohnalo k tomu, že jste vjel na koni do moře.“

Opřel se a zase si založil ruce za hlavu. Všimla jsem si, že je to jeho oblíbená pozice. Dlouho seděl zamyšleně s očima upřenýma na strop. Trpělivě jsem vyčkávala, protože jsem cítila, jak obtížné musí být pro někoho vysvětlit, proč chtěl skoncovat se životem. Nakonec se opět napřímil.

„Když jsem viděl tvou matku a záři, kterou vnesla do zdejšího života, na čas ve mně převládla naděje a změnil jsem se. Dokonce jsem si myslel… věřil jsem, že bych si mohl najít někoho jako ona, oženit se a mít děti… možná dceru, jako jsi ty.

Ale když jsem nenašel žádnou, která by se jí podobala, podlehl jsem znovu melancholii. Většinu žen jsem deprimoval, víš, protože neměly dost trpělivosti se vyrovnat s mou povahou. Jednoho dne, během večírku, který Tony uspořádal, aby mě rozveselil, jsem se rozhodl postavit se smrti tváří v tvář… smrti, která mě pronásledovala celý život, která se na mě zubila z příšeří, strašila mě, sledovala mě tmavýma, šedivýma očima… a čekala na svou příležitost. Rozhodl jsem se, že jí tu příležitost poskytnu. Místo toho, abych pořád utíkal před nevyhnutelným osudem, vyšel jsem mu vstříc. To ho tak překvapilo, že nevěděl, jak reagovat. Když jsem vjel na Jillianině koni do moře, byl jsem naprosto přesvědčený, že tím ukončím svou bídnou existenci.

Ale jak jsem říkal, smrt byla překvapená a nevzala si mě. Moře mě nakonec vyvrhlo zpátky na břeh, živého. I v tom jsem selhal.

Nicméně jsem si uvědomil, že se mi tak naskytla příležitost uniknout jiným způsobem. Nechal jsem všechny při tom, že jsem zemřel. Umožnilo mi to stát se někým jiným, pohybovat se jako stín a nebýt obtěžovaný lidmi, kteří mě chtěli rozveselit. Stejně jsem je jenom deprimoval, protože když se jim to nepodařilo, museli se se mnou spokojit s takovým, jaký jsem byl, i s mými chmurnými myšlenkami.

Takhle jsem nikoho neobtěžoval a nikdo neobtěžoval mě. Ale jednoho dne můj bratr zjistil, že jsem naživu. Navíc ho moje smrt tak trápila, že jsem se před ním nemohl dál skrývat. Uzavřeli jsme dohodu… že budu žít tady, anonymně, a on bude dál předstírat, že jsem mrtvý. Po letech, když se skoro všichni, kdo mě znali, odstěhovali nebo zemřeli, jsme řekli lidem, že jsem nový řemeslník, který vyrábí hračky v Troyově stylu.

A tak mě tady nikdo neruší a já tu můžu dál pracovat a žít o samotě, jen se svými vzpomínkami.

Teď znáš pravdu a já na tebe spoléhám, že si ji necháš jenom pro sebe.“

„Nikomu nic neřeknu, ale přála bych si, abyste se vrátil do světa na druhý straně bludiště. Přála bych si, abych vás mohla dovést zpátky.“

„To je od tebe hezké, že tu sedíš v invalidním vozíku a chceš pomoct někomu jinému.“

Dívali jsme se na sebe. V koutcích očí se mu třpytily slzy, ale věděl, že kdyby jim nechal volný průběh, neubránila bych se pláči ani já.

„Tak,“ řekl náhle a tleskl rukama, „říkalas, že ses včera sama postavila?“

„Ano.“

„No, tak bys měla každý den stát o trochu déle a zkoušet kroky.“

„To jsem si taky myslela, ale doktor říkal –“

„Doktoři sice vědí věci o lidském těle, ale často nevědí nic o lidském srdci.“ Vstal a postavil se asi půl metru přede mě, aby mě mohl případně zachytit. „Chci, aby ses znovu postavila, a tentokrát bys měla zkusit udělat krok ke mně.“

„Já nevím… já…“

„Nesmysl, Annie Stonewallová. Postav se na nohy. Jsi Heavenina dcera a Heaven by tady neseděla a nelitovala se, ani by nezůstala dlouho závislá na péči jiných lidí.“

To byla kouzelná slova. Těžce jsem polkla a kousla se do spodního rtu. Chytila jsem se opěradel vozíku a pomalu sesunula nohy na podlahu. Troy povzbudivě kývl. Zavřela jsem oči a napřela veškerou sílu do nohou.

„Představ si, že máš podrážky přilepené k podlaze,“ zašeptal. „Máš je přilepené…“

Ochablé svaly se mi napjaly a pomalu jsem vstala, dokonce snadněji než předešlý den. Otevřela jsem oči. Troy se usmál.

„Dobře. Neboj se. Teď udělej krok dopředu. Pusť se opěradel vozíku.“

„Nemůžu za to, ale mám strach, že spadnu…“

„Nespadneš. Nenechám tě spadnout, Annie. Pojď ke mně, pojď,“ povzbuzoval mě a držel vztažené ruce. „Pojď ke mně… pojď ke mně, Annie.“

Možná to bylo něco v té výzvě, ve zvuku jeho hlasu, co mi připomnělo hlas vzývající mě ve snu, abych vyšla z temnoty na světlo, co mi dodalo sílu a vůli se o to pokusit. Ať to bylo cokoli, stačilo to. Cítila jsem, jak se má chvějící pravá noha trochu posunula kupředu, ač se chodidlo téměř neodlepilo do země. Potom následovala levá noha.

Byl to krok! Krok!

Udělala jsem další a náhle mě tělo zradilo. To velké úsilí jej vyčerpalo. Cítila jsem, jak padám. Avšak trvalo to jen okamžik, protože vzápětí mě sevřely Troyovy paže a bezpečně mě držely.

„Dokázalas to! Dokázalas to, Annie! Uzdravuješ se. Nic tě teď nemůže zastavit!“

Nedokázala jsem zadržet slzy. Plakala jsem štěstím i smutkem. Štěstím kvůli svému úspěchu a smutkem, protože jsem byla v náručí muže, který dokázal být laskavý a milující, ale žil uvězněný ve světě temnoty.

Pomohl mi do vozíku, ustoupil a pyšně na mě shlížel jako rodič, který byl svědkem, jak jeho dítě udělalo první krůčky.

„Děkuju vám.“

„Já bych měl poděkovat tobě, Annie. Díky tobě dnes do mého světa proniklo skrz mraky sluneční světlo. Ale teď,“ podíval se na pendlovky, „bych tě měl dovézt zpátky. Jestli nevědí, kde jsi, jak říkáš, musí být strachem bez sebe.“

Zmohla jsem se jen na kývnutí. Cítila jsem se vyčerpaná a vyhlídka na pohodlnou postel na Farthy mi připadala překvapivě lákavá.

„Přijdete se na mě podívat?“ prosila jsem ho. Moje dny na Farthy se nyní zdály být jasnější, když mi Troy mohl pomoci krátit čas.

„Ne. Ty přijdeš za mnou… sama. Určitě to bude brzy.“

„A až odjedu z Farthy do Winnerrow, přijedete za mnou na návštěvu?“

„Nevím, Annie. Málokdy teď někam jezdím.“

Vyvezl mě ven. Odpolední slunce mezitím značně zesláblo. V zahradě se táhly dlouhé stíny. Bludiště vypadalo mnohem tmavší a hlubší.

„Je ti zima,“ poznamenal Troy. „Počkej.“ Vrátil se do domku a přišel s bezovým propínacím svetrem. Rychle jsem si ho oblékla. „Je to lepší?“

„Ano, dík.“

Když jsme tentokrát vjeli do bludiště, měla jsem pocit, že procházíme nějakou temnou hranicí mezi šťastným a smutným světem. Toužila jsem se vrátit do Troyova domku. Jak rychle jsem mu začala důvěřovat a cítit se s ním v bezpečí.

„Možná mi jednou dovolíte pomoct zase vám udělat první kroky, Troyi,“ řekla jsem.

„První kroky? Co tím myslíš, Annie?“

Zatočili jsme za roh.

„Vaše první kroky do jasnýho a teplýho světa, kam patříte a jaký si zasloužíte.“

„No, možná už jsi to udělala. Řekl bych, že oba jsme svým způsobem postižení.“

„Na cestě k uzdravení,“ ujistila jsem ho s úsměvem.

„Ano, na cestě k uzdravení,“ souhlasil. „Oba dva?“ zvedla jsem obočí.

„Ano, oba dva.“ Zasmál se. „Myslím, že s tebou bych nemohl zůstat deprimovaný Dlouho bys mi to netrpěla. Tvoje matka byla taky taková.“

„Řeknete mi o ní víc, co pamatujete z doby, když byla mladá… až spolu budeme zase mluvit?“

„Řeknu.“

„Tak to spolu musíme mluvit často,“ naléhala jsem. „Slibujete?“

„Udělám, co budu moct.“

Když jsme vyjeli z bludiště, před domem nikdo nebyl. Stoprocentně jsem věděla, že mě už shánějí, ale usoudila jsem, že je nenapadlo, že bych mohla být venku. Samozřejmě našli můj vozík vedle výtahu a tušili, že jsem sjela do přízemí, ale nejdřív mě určitě hledali po domě.

„Pomůžu ti vyjet po rampě,“ nabídl se Troy. Dojel se mnou až ke dveřím. „Tak jsi zpátky!“ Obešel vozík, takže stál čelem ke mně. „Dobrou noc, Annie, a děkuju. Dneska mě nebudou strašit žádné noční můry,“ dodal a usmíval se na mě s laskavým výrazem v očích.

„Mě taky ne.“

„Můžu tě políbit na rozloučenou?“

„To bych ráda.“

Naklonil se a něžně mě políbil na tvář. Než jsem se nadála, zmizel, pohlcený stíny, jako kdyby byl také jenom součástí snu, který mi měl ukrátit dlouhé, osamělé hodiny ve Farthinggalu.

Otevřela jsem dveře a vjela dovnitř. Stála jsem na půl cesty k výtahu, když se objevil Tony doprovázený Parsonem a dalším pomocníkem.

„Tady je! No to jsem blázen!“ vykřikl Parson.

„Kdes byla?“ vyjel na mě Tony. Vypadal velmi neupraveně a oči měl téměř nepříčetné.

„Venku… jen venku,“ pokusila jsem se o nenucený tón, ale to Tonyho ještě víc popudilo. Zaměřil na mě překvapivě zlostný pohled.

„Venku? Nenapadlo tě, že se po tobě budeme shánět, když si klidně vyjedeš ven? Hledali jsme tě jako blázni. Obrátili jsme dům naruby. Nikomu jsi nic neřekla. Říkal jsem ti, že tě poprvé vyvezu sám. Jak jsi to mohla udělat ke všemu, co se stalo?“

„Kdybych si myslela, že to nezvládnu, tak bych to neudělala, ale dokázala jsem se dostat ven sama bez pomoci, a až vám povím zbytek, pochopíte to,“ bránila jsem se, zaskočená jeho výbuchem. Toto byl rys Tonyho osobnosti, který dosud přede mnou skrýval. Byl to Tony Tatterton, před nímž se zaměstnanci třásli a služebnictvo běhalo jako divé, bezohledný podnikatel, který nesnášel, když někdo jednal v rozporu s jeho přáními a příkazy.

„Vyneste ji nahoru,“ zahřměl, než jsem mohla pokračovat. „A nepoužívejte výtah. Chci, aby byla co nejrychleji ve svém pokoji! Vypadá vyčerpaně.“

Parson s pomocníkem se na jeho příkaz ke mně rozběhli, dovezli vozík k patě schodiště a zvedli mě, aby mě vynesli po schodech.

„Počkejte, Tony. Ještě nechci nahoru. Cítím se v tom pokoji jako ve vězení. Chci dneska jíst v jídelně a chci se volně pohybovat po domě. Už jsem udělala první kroky,“ oznámila jsem hrdě.

„První kroky? Kde? Potřebuješ odpočinek, horkou koupel, masáž. Vůbec nevíš, co děláš. Doktor bude zuřit. Úplně to zastaví tvůj pokrok.“

„Ale Tony –“

„Vezměte ji nahoru,“ opakoval Tony. „Rychle.“

„Nechte toho. Položte mě,“ žádala jsem. Parson s pomocníkem pohlédli na Tonyho, ale výraz jeho obličeje je donutil pokračovat.

„Promiňte, slečno, ale jestli pan Tatterton myslí, že je to tak pro vás nejlepší, radši to uděláme.“

„Tak dobře,“ souhlasila jsem, protože jsem viděla, že jsou kvůli mně ve svízelné situaci. „Udělejte, co chce.“

„Ano, slečno.“ Snadno mě zvedli a vynesli po schodech.

„Už mě můžete položit,“ navrhla jsem nahoře. „Dojedu do pokoje sama.“

Projela jsem dveřmi a zabouchla je za sebou. Tiše jsem seděla a hleděla na postel a zdravotní pomůcky. Po pobytu venku všechno působilo tak depresivně. Rozhodla jsem se to skončit. Luke jistě dostane můj vzkaz, a až přijde, řeknu mu, aby mě odvezl domů.

Odejdu z tohoto domu plného duchů a vzpomínek na bolestné události.

Možná jsme s Lukem ztratili náš svět fantazie, ale budeme mít jeden druhého. Právě tato myšlenka ve mně rozhodnutí odejít ještě víc posílila.

Útěk z vězení

DOJELA JSEM K POSTELI, PROTOŽE JSEM SE Cítila vyčerpaná z prvního výletu ven, pokusu o chůzi a Tonyho dramatického vzplanutí. Právě ve chvíli, kdy jsem se vzepřela na rukou a naklonila nad lůžko, vešel Tony do dveří.

„Annie, nikdy nesmíš zavírat dveře,“ káral mě. „Jak se dozvím, že něco potřebuješ? A podívej, jak se namáháš, aby ses dostala do postele. Mělas vědět, že tu hned budu a pomůžu ti.“ Odtáhl vozík a přenesl mě na postel.

„Dokážu to sama,“ bránila jsem se.

„Ale Annie. Jsi stejná jako Heaven – paličatá. Vy dvě byste zvedly mandle i světci.“

„My dvě?“ Prudce jsem se otočila. „Máma je mrtvá… mrtvá!“ křičela jsem. Byla jsem tak unavená a podrážděná, že jsem neměla sílu tolerovat jeho zmatenost.

„Já vím, Annie,“ odpověděl tiše a na okamžik zavřel oči. „Je mi moc líto, že jsem na tebe byl dole tak přísný, ale udělala jsi moc špatnou věc a bylo toho na mě moc.“

„To je v pořádku, Tony.“ Nechtěla jsem náš rozhovor protahovat. Chtěla jsem jen ležet, odpočívat, sníst večeři, spát a čekat na Lukův příchod.

„Ne, není to v pořádku, ale vynahradím ti to. Slibuju ti to. Uvidíš. Chci pro tebe udělat tolik věcí, Annie. Věci, které pro tebe můžu udělat teď a které jsem mohl udělat pro Heaven, kdyby mi to dovolila.“

„Dobře.“ Zavřela jsem oči a ucítila jeho ruku na čele.

„Moje malá Annie.“ Láskyplně mě hladil po vlasech, a když jsem se mu podívala do očí, uviděla jsem v nich opět něžnou starostlivost. Byl příliš složitý, příliš mě mátl. Nedokázala jsem si s ním poradit. Jediné, co jsem si přála, bylo odejít.

Náhle se světlo v jeho očích změnilo.

„Ten svetr, co máš na sobě. Kdes ho vzala?“ vyzvídal.

Nechtěla jsem Troyovi způsobit potíže, ale nemohla jsem lhát. Když Drake přivezl mé věci z Winnerrow, Tony si prohlédl můj šatník a věděl, jaké oblečení mi visí ve skříni a co mám v zásuvkách prádelníku.

„Někdo mi ho dal,“ řekla jsem.

„Někdo? Kdo?“

„Moc milý pán, který žije v domku na druhý straně bludiště,“ odpověděla jsem. Rozhodla jsem se předstírat, že nevím, kdo Troy ve skutečnosti je.

„Na druhé straně bludiště? Tys projela bludištěm?“

„Jsem unavená, Tony. Moc unavená. Prosím, nechce se mi mluvit. Chci spát.“

„Ano, jistě. Pomůžu ti se svléknout.“ Vztáhl ruce, aby mi stáhl svetr.

„Ne! Můžu to udělat sama. Chci mít soukromí. Nechte mě být!“ žádala jsem. Ucukl, jako kdybych ho uhodila do tváře.

„Jistě,“ zamumlal. „Nechám tě odpočívat a pak ti donesu večeři.“

„Děkuju.“ Nepohnula jsem se, abych mu dala najevo, že nehodlám nic dělat, dokud neodejde. Pochopil to, kývl a s ohromeným výrazem opustil pokoj.

Byla jsem mnohem víc unavená, než jsem čekala, a úsilí se svléknout a obléci si noční košili bylo vyčerpávající. Připadalo mi, že to trvalo celou věčnost. Když jsem si konečně lehla a přikryla se, byla jsem u konce sil. Okamžitě jsem usnula.

Probudila jsem se náhle. Chvíli mi trvalo, než jsem se vzpamatovala. Když jsem se podívala na hodiny u postele, uvědomila jsem si, že jsem spala mnohem déle, než jsem zamýšlela. Dům byl tichý jako pohřební síň, závěsy zatažené a pouze lampička v obýváku vrhala na stěny dlouhé, bleděžluté stíny.

V žaludku mi kručelo, protože jsem zaspala večeři. Posadila jsem se. Proč mě Tony nevzbudil k jídlu? Ani Rye tu nenechal podnos s večeří.

„Tony?“ zavolala jsem. Nikdo se neozval. Neslyšela jsem ho ani se pohybovat v předním pokoji. „Tony?“ zvýšila jsem hlas a čekala, ale opět nepřišla žádná odpověď. „Tony!“ zakřičela jsem.

Předpokládala jsem, že po odpoledním výbuchu hned přiběhne a bude přičítat fakt, že jsem zaspala večeři, mé exkurzi po okolí Farthy. Ale nepřišel. Všechno zůstalo tiché.

Natáhla jsem ruku, abych rozsvítila lampu na nočním stolku, protože jsem se rozhodla vstát z postele a podívat se, co se děje a proč nikdo neodpovídá. Když však lampa osvítila pokoj, zděšeně jsem zjistila, že můj invalidní vozík je pryč. Stejně tak zmizelo i chodítko! Byla jsem v posteli jako v pasti.

„Tohle nemůžeš dělat, Tony,“ mumlala jsem si pro sebe. „Nemůžeš mě tu držet jako ve vězení. Odjedu odsud. Slyšíš mě? Ráno odsud odjedu!“

Žádná odpověď. Vyčerpaně jsem padla na polštář. Musela jsem znovu usnout, protože mě probudil pohyb u postele, který mi rozbušil srdce. Pěstmi jsem si protírala oči, abych zahnala spánek. Tony se musel vrátit do mého pokoje a zhasnout lampu. Dokonce světlo linoucí se z obýváku se zdálo být slabší. Sotva jsem rozeznala jeho siluetu u paty postele.

„Tony? Co to děláte? Proč jste tady potmě a proč jste odsud vzal vozík a chodítko?“ zeptala jsem se. Neodpověděl. Jen tam stál ve tmě a díval se na mě. „Tony!“ zavolala jsem ostřejším tónem. „Proč neodpovídáte? Proč tam stojíte a díváte se na mě? Děsíte mě!“ Odpověděl až po dlouhé pauze.

„Neboj se, Leigh,“ uklidňoval mě.

„Cože?“

„Neboj se mě. Nic ti neudělám.“ Říkal to, jako by mluvil s malou holčičkou, kterou by jeho náhlý příchod mohl polekat. „Tony, co to říkáte?“

„Říkám, že tě miluju, že tě chci. Potřebuju tě, Leigh.“ Jeho hlas se změnil v chraptivý šepot.

„Leigh? Nejsem Leigh, jsem Annie. Tony, co je to s vámi? Prosím vás… sežeňte mi Rye. Chci mluvit s Ryem. Mám hlad.“ Byla jsem nervózní, protože jsem dostávala strach. „Zaspala jsem večeři a mám hlad. Rye určitě rád vstane a něco mi udělá.“ Doufala jsem, že když na něj budu mluvit, vytrhnu ho z jeho snu. Hovořil a vypadal jako náměsíčník. „Jděte ho vzbudit, prosím vás.“

„Ona spí. Nic se nedozví,“ řekl a popošel blíž.

„Ona? Kdo spí?“ Srdce mi bušilo stále prudčeji. Měla jsem pocit, že se mi roztrhnou plíce. Nemohla jsem popadnout dech. Do obličeje mi stoupalo horko a v ústech mi vyschlo. Nedokázala jsem polknout.

„Ne že by na tom záleželo. Ona stejně neví, co dělám v noci nebo kam jdu. Nezajímá ji to. Má své vlastní zájmy, své přátele.“ Zasmál se. „Má sebe. Vždycky měla sebe a to jí stačí. Jenže mně to nestačí, Leigh. Mělas pravdu.“ Chtěl mě vzít za ruku, ale já jsem ji stáhla a rychle jsem se odsunula na druhou stranu postele, ovšem síla v dolní části těla, kterou jsem pocítila během dne, byla pryč. Strach a šok mě připravily o veškerou energii. Začínala jsem se cítit celá ochromená, nejen v nohou. Musela jsem ho přivést k rozumu. Prostě jsem musela.

„Tony, nejsem Leigh. Jsem Annie. Annie!“

Dlouho se nepohnul, ani nic neřekl. Myslela jsem si, že mu to konečně došlo, ale vtom si rozvázal pásek županu a nechal ho spadnout na podlahu. V tlumeném světle pronikajícím z druhého pokoje jsem spatřila, že je úplně nahý

Ach ne! pomyslela jsem si. Tony je jako ve snu, ve svém světě fantazie a nikdo tu není, aby mi pomohl, dokonce ani ta hrozná ošetřovatelka. Chtěla jsem křikem přivolat Rye, ale hned mě napadlo, jestli bych v Tonym neprobudila násilnické sklony nebo jestli by nezačal jednat ještě zcestněji. Navíc Rye spal s ostatním služebnictvem v odlehlé části domu, takže jsem měla jen nepatrnou šanci, že by mě slyšel. Mou jedinou nadějí bylo na Tonyho mluvit, abych ho vrátila do přítomnosti.

„Tony, nejsem Leigh. Nejsem ani Heaven. Jsem Annie, Annie. Děláte hroznou chybu.“

„Myslím, že jsem tě miloval od první chvíle, kdy jsem tě uviděl,“ odpověděl. „Jillian je krásná. Pořád bude krásná, ale jako motýl. Když se jí dotkneš, nebude moct létat a umře. Takový druh krásy patří do zamčené vitríny, aby se na ni lidé dívali a oceňovali ji, ale ne aby ji milovali a prožívali její krásu jako tvou, Leigh. Jillian je jako obraz, který se pověsí na stěnu, ale ty jsi žena, skutečná žena.“ Jeho hlas měl erotický podtón.

Sedl si na postel a vztáhl ke mně ruce. Ucukla jsem.

„TONY! Jste manžel mý prababičky. Jsem Annie, Heavenina dcera, Annie. Neuvědomujete si, co děláte. Prosím vás, jděte pryč. Prosím.“ Moje prosba však nebyla vyslyšena, protože vnímal pouze zvuky a slova zaznívající v jeho představivosti.

„Ach, Leigh… Leigh, můj miláčku, Leigh.“ Chytil mě za levé zápěstí a pomalu mě táhl k sobě. Zkoušela jsem mu vzdorovat, ale byla jsem příliš slabá a unavená. Věděla jsem, že to považuje spíš za povzbuzení. „Budeme se milovat celou noc jako předtím, a jestli chceš, můžeš mi říkat tati.“

Říkat mu tati? Jak může navrhovat tak hroznou věc?

Tonyho ruka ležela na mém rameni. Snažil se mě políbit. Odvrátila jsem hlavu, ale druhou rukou mě pevně svíral v pase. Vzhledem k tomu, že jsem měla dolní polovinu těla téměř nepohyblivou, jsem byla ve velké nevýhodě.

„TONY! PŘESTAŇTE! NECHTE TOHO!“

Přejel mi rukou od pasu k ňadrům a zasténal rozkoší.

„Ach, Leigh, moje Leigh.“

Uvolnila jsem si zápěstí a prudce mu odtrhla ruku od své hrudi. To ho překvapilo.

„TONY! PŘESTAŇTE! JSEM ANNIE! DĚLÁTE HROZNOU VĚC! BUDETE TOHO LITOVAT!“

Moje slova konečně našla svůj cíl. Ztuhl a zůstal nehnuté sedět. Abych dala najevo svůj odpor, naklonila jsem se dopředu, oběma rukama jsem se mu opřela o hruď a odstrčila ho. Tato námaha mě připravila o poslední zbytky sil, takže jsem se vyčerpaně zhroutila na polštář.

„Cože?“ zeptal se, jako by slyšel hlasy, které jsem já neslyšela. „Cože?“

„Jděte pryč,“ prosila jsem ho přiškrceně, „jděte pryč. Nechte mě samotnou.“

„Cože?“ otočil se a zíral do nejtemnějších koutů pokoje. Představoval si tam někoho? Volal ho některý z duchů Režné Whiskey? Možná duch mé prababičky nebo dokonce babiččin ho nabádal, aby mě nechal na pokoji. „Panebože,“ řekl si pro sebe. „Ach, Bože.“

Vstal a ohlédl se na mě. Vyčkávala jsem s tlukoucím srdcem. Co se děje v té zmatené a zmučené mysli? Vrací se do reality nebo se jen vydal jiným tunelem v bludišti svého šílenství, aby znovu skončil v mé posteli?

„Já… je mi to líto,“ zašeptal. „Promiň mi to…“ Klekl si a sebral župan. Rychle si ho oblékl a utáhl pásek. Mlčky jsem ho pozorovala, protože jsem se bála, že by ho zvuk mého hlasu mohl opět vrátit do předešlého stavu. „Musím… musím jít,“ řekl. „Dobrou noc.“ Zadržovala jsem dech, a když se obrátil a odešel z ložnice, ani jsem neotočila hlavu. Avšak ani potom se mé srdce neuklidnilo. Byla jsem vyděšená, že se vrátí, a příliš zesláblá a zničená, abych se dokázala dostat z postele a doplazit se ke dveřím a ven z pokoje.

Potila jsem se, až se mi košile lepila k tělu. Musím se odsud dostat, rozhodla jsem se. Musím přesvědčit Draka nebo Luka nebo někoho jiného, aby mě odsud okamžitě odvezli. Ale Drake je v New Yorku. A co když Luke nepřijde? Zoufale jsem probírala jiné možnosti. Cítila jsem se jako pták v kleci. Režná Whiskey! Musím ho přinutit, aby mi pomohl! Nebo Troye! Nebo Parsona! Kohokoli! Prosím vás, pomozte mi někdo utéct od toho šílence! Co udělal mé babičce, že utekla z domu? Nemohla jsem na to ani pomyslet. Jediné, co mě utěšovalo, bylo zjištění, že brzy bude ráno. Ovinula jsem si paže pevně kolem těla, jako mě objímala matka, když jsem měla špatné sny a ona si ke mně přišla lehnout. Toto však bylo víc než noční můra. Byla to hrozivá skutečnost. Bála jsem se usnout, protože jsem měla strach, že se vzbudím a znovu uvidím u postele nahého Tonyho, ale víčka mi ztěžkla a nakonec jsem se propadla do vyčerpané dřímoty.

„Dobré ráno,“ pozdravil Tony rozjařeně. Otevřela jsem oči a spatřila ho, jak roztahuje závěsy. Sluneční zář vyhnala všechny stíny. Pootevřel okno, aby dovnitř vpustil čerstvý vzduch. Záclony se vesele třepotaly nad římsou. Nezvedla jsem hlavu z polštáře. Tiše jsem ležela a pozorovala ho, jak se pohybuje po místnosti. Měl na sobě čistý světlemodrý hedvábný župan a vypadal neuvěřitelně čilý. Předstírá to, abych si myslela, že se minulou noc nic nestalo? „Hned ti donesu snídani,“ oznámil.

„To že ke mně teď budete milý, moc nepomůže, Tony. Nezapomněla jsem, co se stalo v noci.“

„V noci?“ S úsměvem se otočil. „Ach… ty myslíš včera večer, když jsem na tebe dole křičel. Už jsem ti to vysvětlil a omluvil se, Annie. Neměla by ses kvůli tomu na mě zlobit. Všichni děláme chyby.“

„O tom nemluvím. Mluvím o tom, že jste v noci přišel do mýho pokoje,“ utrhla jsem se na něj. Už jsem k němu necítila žádný soucit. Musel nést zodpovědnost za to, co dělal. Rozhodla jsem se za každou cenu odjet ještě ten den.

„Co? Zase se ti něco zdálo? Ubohé dítě. Co všechno musíš vytrpět.“ Zakroutil hlavou a stiskl rty jako ustaraný dědeček. „No, až dostaneš něco pořádného do žaludku –“

„Chci svůj vozík. Pojedu dolů k telefonu.“

„Vozík? Ne, dneska ne, Annie. Po včerejšku musíš aspoň jeden celý den odpočívat. Přinesu ti snídani do postele. To se ti bude líbit, ne?“

„CHCI SVŮJ VOZÍK!“ rozkřikla jsem se na něj jako nikdy předtím. Chvíli se na mě díval a potom se obrátil k odchodu, jako by mě neslyšel.

„TONY!“

Neotočil se a tentokrát za sebou zavřel dveře.

„NEMŮŽETE MĚ TADY DRŽET JAKO VE VĚZENÍ!“

Posadila jsem se a pomalu přehodila nohy přes pelest. Cítila jsem se slabá a unavená, ale moje odhodlání bylo pevné. Dostanu se z pokoje, i kdybych se měla plazit po zemi. Potřebovala jsem se dostat k Ryeovi. Byla jsem si jistá, že mi pomůže.

Zrovna jsem začala spouštět nohy na zem, když se vrátil Tony s podnosem se snídaní.

„Ale ne, Annie. Musíš sedět tak, abys měla záda opřená a mohl jsem ti položit podnos na nohy.“

Položil tác na noční stolek, vzal mě v podpaží a otočil mě. Můj chabý odpor neměl žádný účinek.

„Prosím vás,“ dožadovala jsem se, „nechte mě vstát.“

„Až se najíš a odpočineš si, uvidím, jak na tom budeš, Annie. Slibuju ti to.“ Usmál se, jako bychom byli nejlepší přátelé, a naaranžoval přede mě podnos. Ustoupil a se zdviženými koutky úst se zubil jako klaun.

Je šílený, pomyslela jsem si. Včera v noci mu definitivně přeskočilo. Nemělo cenu se pokoušet ho přivést k rozumu.

Podívala jsem se na podnos. Byla na něm sklenice pomerančového džusu a ovesná kaše s medem. Také obvyklá suchá topinka a sklenice nízkotučného mléka. Rye tuto snídani nepřipravoval. Tony musel vstát časně a udělat ji sám. Protože nade mnou pořád stál, rozhodla jsem se, že bude nejlepší se najíst, abych získala trochu energie. Vypila jsem džus a snědla pár lžic kaše. Topinka chutnala jako kus lepenky, ale zapila jsem ji mlékem. Spokojeně kývl a nepříčetně se usmál.

Když jsem skončila a opřela se, zvedl podnos.

„Tak, teď by ses měla cítit mnohem líp, ne? Chceš, abych tě namasíroval?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděla jsem co nejdůrazněji. „Ne? Znamená to, že je ti o tolik líp?“

„Ano,“ potlačovala jsem slzy. „Prosím vás, přivezte mi můj vozík.“

„Uvidíme, až se vyspíš,“ slíbil. Šel k prádelníku a vytáhl novou rudou noční košili, další z těch, které mi přinesl do bostonské nemocnice. „Měla by sis vzít čistou košili. Myslím, že tahle ti sluší. Šarlatová barva se mi na tobě vždycky líbila.“ Přinesl ji k posteli. Seděla jsem s pokrývkou přitaženou pevně ke krku. „No tak. V čisté košili se budeš cítit o hodně líp.“

Napadlo mě, že mi nedá pokoj, dokud si košili neobléknu. Vzala jsem ji od něj, rychle si svlékla starou a oblékla novou, zatímco mě pozoroval.

„No, není to lepší?“

„Je,“ přisvědčila jsem, aby dostal, co chtěl. Byla jsem ještě víc vyděšená, protože místo abych se po snídani cítila svěží a energická, padla na mě znovu únava a ospalost. Tonyho hlas zněl jakoby z velké dálky.

„Chci… chci…“

„Chceš spát. Vím. Čekal jsem to. Hezky si odpočiň.“ Omotal kolem mě přikrývku tak pevně, jako by to byla svěrací kazajka.

„Ne… já…“

„Spi, Annie, spi. A až se vzbudíš, všechny ty směšné noční můry budou pryč.“

Zkoušela jsem promluvit, ale nedokázala jsem zformulovat slova. Měla jsem pocit, že mi někdo sešil rty. Za okamžik jsem spala, přičemž poslední myšlenka byla, že mi dal do snídaně sedativa.

Když jsem se probudila, byla jsem velmi dezorientovaná. Neměla jsem ponětí, kolik může být hodin. Postupně se mi podařilo se vymotat z přikrývky. Připadalo mi, že mi to trvalo celé hodiny. Ležela jsem s hlavou opřenou o polštář a těžce oddychovala. Srdce mi tlouklo jako na poplach.

Viděla jsem, že je téměř poledne. Dveře do ložnice zůstaly zavřené, ale okny proudil do místnosti svěží mořský vánek. Zatoužila jsem být zase venku. Vtom jsem zaslechla známý hlas. Zprvu se zdál být velmi slabý, ale jak jsem se na něj soustředila, postupně zesiloval. Přicházel odzdola… od domovních dveří.

„Luku!“

Zaslechla jsem i Tonyho hlas.

Snažila jsem se nasměrovat veškerou sílu do dolních končetin a sesunula se z postele. Nohy mě však neunesly. Něco, co mi dal Tony, jejich nově nabytou vitalitu opět utlumilo.

„Luku!“ vykřikla jsem. Můj hlas se rozlehl v prázdném pokoji. Zhroutila jsem se na podlahu jako šaty, jež ve skříni sklouzly z ramínka. Otočila jsem se na břicho a namáhavě se začala plazit k oknu, povzbuzená Lukovým hlasem. Rozeznávala jsem některá slova.

„Ale chtěla, abych přišel,“ nedal se odbýt.

„Není schopná přijímat návštěvy.“

„Tak proč telefonovala?“

„Nevolala. Ani nemohla. Musí to být nějaký omyl.“

„Jel jsem takovou dálku. Nemohl bych ji vidět aspoň na chvilku?“ přemlouval Luke Tonyho. „Lékaři to nedoporučují.“

„Proč?“

„Mladý muži, nemůžu strávit celý den tím, že vám budu vysvětlovat lékařské postupy. Stejně je teď čas na Anniinu terapii, během které nemůže přijímat návštěvy.“

„Dobře, tak tady počkám.“

„Jste tvrdohlavý.“

Byla jsem pouze necelého půl metru od okenní římsy. Vzepřela jsem se na pažích, abych zvedla trup, a rychle jsem sáhla na římsu, abych se zachytila, ale minula jsem a narazila hlavou do zdi. Na chvíli jsem byla tak omráčená, že jsem zůstala nehybně ležet.

„Dobře, tak půjdu, ale řeknete jí, že jsem tady byl?“ V hlase mu zazněla rezignace. „Samozřejmě.“

„Ne,“ mumlala jsem. „Ne… ne…“

Znovu jsem se vzepřela a tentokrát jsem se zachytila římsy. „Děkuju.“

Slyšela jsem, jak se přední dveře zavřely. On odchází! Luke odchází! Tony ho vyhnal! Moji naději! Luku… Z kleku jsem se vší silou vysunula do otevřeného okna.

„LUKU!“ vykřikla jsem z plných plic. „LUKU! NECHOĎ PRYČ! PŘIJĎ SEM PRO MĚ! LUKU…“ Ječela jsem, dokud mi stačil dech. Tváře mi námahou málem praskly a paže mi tak zeslábly, že už mě neudržely. Měla jsem dojem, že než jsem opět klesla na podlahu, zahlédla jsem Troye stojícího na okraji bludiště, jak ke mně vzhlíží. Ale možná jsem si to jenom přála.

Ležela jsem schoulená na koberci, plakala a volala Luka. Tak mě Tony našel.

„Chudinko Annie, vypadlas z postele. Tušil jsem, že se něco takového může stát. Měl jsem na ni připevnit postranice.“

„VY ZVÍŘE!“ křičela jsem. „Jak jste ho mohl poslat pryč? Víte, jak dlouho čekám na jeho návštěvu. Víte, jak je to pro mě důležitý. Jak jste to mohl udělat? Jak jste mohl být tak krutý? Je mi jedno, co vám je nebo jak smutný a tragický byl váš život. To bylo od vás podlý. Nenávidím vás za to! Jděte za ním. Přiveďte ho zpátky. PŘIVEĎTE HO ZPÁTKY!“

Moje obvinění ignoroval, jako kdybych byla já šílená a on normální.

Chytil mě v podpaží a zvedl. Tělo se mi přitom otřásalo vzlyky. Donesl mě zpátky do postele a znovu pevně zabalil do přikrývky. Ustoupil, aby nabral dech.

„Neměla bys sis takhle ubližovat, Annie. Jenom se ti přitíží. Víš dobře, že chci pro tebe jen to nejlepší, to nejlepší pro mou malou Annie.“

„Nejsem vaše malá Annie. Chci, aby se Luke vrátil,“ mumlala jsem. „Luke se vrátí… vrátí se.“

„Jistěže. Až ti bude líp, přijde znovu. Kdybys mě poslouchala, byla bys na tom mnohem líp. Co jsem to chtěl? Aha, postranice k posteli.“

Vrátil se s nimi a já jsem jen bezmocně přihlížela, jak je připevňuje. Byla jsem jako zvíře uvězněné v kleci.

„Tak. Teď se nemusíme bát, že zase vypadneš. Cítíš se bezpečná?“

Odvrátila jsem se, zavřela oči a čekala, až odejde. Když byl pryč, představila jsem si, že jsem v altánu ve Winnerrow. Přála jsem si, aby byl Luke u mě. Aby mě slyšel i na dálku a uvědomil si, v jak hrozné jsem situaci a jak moc potřebuji, aby mě odsud odvezl.

Farthy není ráj, kouzelný zámek, jak jsme si ho vysnili. Je to strašné vězení, temné a nebezpečné, plné bezedného, šíleného zoufalství. Měla jsem poslechnout matku… ona věděla… věděla.

Nejdřív jsem si myslela, že stále s ním, protože když jsem otevřela oči, slyšela jsem hlasy. Podívala jsem se na hodiny a viděla, že je skoro sedm večer. Spala jsem celý den. Hlasy zesílily. Blížily se po chodbě k mému pokoji.

O chvíli později se dveře mé ložnice otevřely a v nich stála teta Fanny a… díkybohu… Luke.

„Jé, vypadá jako mimino v kolíbce,“ ozval se Fannyin pronikavý hlas. „A koukni se na ni… má jiný vlasy. Tuhle barvu měla kdysi Heaven.“

„Annie!“

Zvedla jsem ruku a Luke běžel k posteli, aby ji chytil. Jakmile se naše prsty dotkly, rozplakala jsem se. „Neplač, Annie. Jsme u tebe.“

Opravdu tu jsou? divila jsem se. Pásla jsem se na nich pohledem jako se trosečník na opuštěném ostrově dívá na své zachránce, napůl nevěřícně, napůl s bláznivou radostí. Jako kdyby do tohoto bezútěšného pokoje vniklo krásné světlo, jako kdyby odpadly mříže z oken a zámky se odemkly. Do dveří vtrhl můj winnerrowský život a zaplavil mě lavinou vzpomínek a nádherných pocitů. Noční můry se rozplynuly. Mohu uniknout z tohoto šíleného domu. Srdce mi překypovalo radostí. Luke slyšel mé volání. Naše láska je tak silná, že překoná všechny překážky. Cítila jsem, jak se mi vrací síla. Byla jsem jako květina, která byla zastrčená v tmavém koutě a nikdo ji nezaléval. Těsně předtím, než nadobro zvadla, byla vyjmuta z vězení, pohladilo ji světlo a osvěžil vlahý deštík. Znovu rozkvete. Budu opět kvést. Budeme s Lukem zase spolu.

„Ach, Luku… vezmi mě domů, prosím.“

„Odvezeme tě, Annie.“

Tony se přiřítil za Fanny.

„Jste teď spokojení? Nevidíte, jak je nemocná?“ křičel.

„Ne, Luku. Nejsem nemocná… je mi špatně z něho. Dává mi do jídla léky, abych byla slabá. Nevěř mu.“

„To jsem si myslela… zrovna tak to ten pán říkal.“ Fanny přistoupila k posteli s obličejem svraštělým starostmi.

„Jaký pán, Luku?“

„Nějaký muž volal mý matce a řekl jí, aby jsme sem co nejrychleji přijeli a odvezli tě domů.“

„Troy!“ vykřikla jsem. Kdo jiný by to mohl být? „Kdo to je?“ vyptával se Luke.

„To nic… díkybohu, že ses vrátil.“

„Budeš vodsuď pryč, dřív než se naděješ, Annie.“

„Nemůžete ji odsud odvézt bez svolení doktora. Je postižená a potřebuje zvláštní péči.“ Tony byl rudý jako krocan a sotva se ovládal. Oči měl vykulené a vlasy rozježené. Vypadal jako někdo, kdo zrovna utrpěl elektrický šok.

„Neposlouchej ho, teto,“ prosila jsem.

„Mohla by mít těžkou recidivu… dokonce byste jí mohla způsobit smrt.“

Fanny se zvolna otočila, založila si ruce v bok a zvedla ramena. Vypadala jako jestřáb, který se chystá vrhnout na myš.

„Mně se zdá, že ste to vy, z koho by tohle dítě mohlo mít recidivu. Koukněte se na ni. Je bledá a hubená, zavřená v tyhle“ – prudce vdechla – „smradlavý hrobce. Vypadá to tady přesně tak, jak jsem čekala.“

„Jdu… zavolat doktorovi.“

„Klidně mu zavolejte. Co je to vůbec zač? Podívejte se, jak to tady vypadá. Je snad slepej nebo blbej nebo prostě není tak fikanej, jak vo sobě tyhle drahý doktoři tvrděj? Jak tady moh mou neteř nechat? Je to tu jako na smetišti. Smrdí to shnilotinou.“

„Nenechám si takové urážky líbit,“ vzplanul Tony. Jeho tvář vyzařovala hrdost a aroganci Tattertonů. Opustil pokoj, ale nečekala jsem, že by šel daleko.

Teta Fanny obrátila pozornost ke mně.

„Nedělej si starosti, Annie. Pojedeš s námi domů. Luku, sundej ty postranice, ať může vylízt z tý postele. Já najdu kufr a sbalím jí věci.“

„Moje šaty jsou na pravý straně skříně, teto. Není toho moc. Kufr je tam na dně.“

Luke mi stiskl ruku. „Jsem tak rád, že tě zase vidím.“

„Nedovedeš si představit, jak ráda vidím tebe, Luku. Proč jsi nepřišel dřív?“

„Zkoušel jsem to. Volal jsem Tonymu Tattertonovi a on pořád říkal, že doktor nechce, abys měla návštěvy.“

„A Drake?“

„Drake tvrdil to samý. Chtěli, abych ještě počkal.“

„I potom, cos dostal můj dopis?“

„Dopis? Žádný dopis jsem nedostal, Annie.“

„Neposlal ho. Mohlo mě to napadnout. Všechny ty řeči o tvých zkouškách a přátelstvích a kamarádech… kamarádkách.“ Cítila jsem se hrozně, že jsem Luka podezřívala, že se změnil v sobeckého a domýšlivého člověka. Jak jsem o něm mohla pochybovat? Měla jsem to vědět. Byla jsem na Farthy vězeň od samého začátku a od začátku mě Tony podváděl. Zvedal se mi žaludek z toho, že mi tak nezřízeně lhal. „Jaký kamarádky?“

„Budete vy dva pořád klábosit, nebo jedeme domů do Winnerrow?“

„Jedeme domů, mami.“

„Tak udělej, co sem ti řekla, a sundej ty postranice.“ Luke tak učinil, zatímco Fanny mi balila věci a připravila šaty na cestu.

„Dones ten kufr dolů, Luku, a já zatím Annie vobleču.“

„Luku, prosím tě, přivez mi zpátky invalidní vozík. Jeden je nahoře a jeden v přízemí.“

„A nikde se tu nezastavuj a s nikým se nebav,“ nařídila Fanny.

„Jasně, šéfe,“ zasalutoval Luke. Bylo tak příjemné se moct zase smát.

„No tak, nech toho. Vidělas někdy takovýho kluka…?“

„Je to báječný kluk. Ach, teto… jsem tak ráda, že jste přijeli. Nikdy jsem nebyla tak šťastná, že vás vidím.“

„Vsadím se, že ne. Ale teď vo tom nemluv. Musíme vodsuď vypadnout. S čím ti mám pomoct?“

„Včera bych to všechno zvládla sama, ale dneska jsem unavená a slabá, tak mi pomoz jen se spodním prádlem. Slibuju, že pro vás ve Winnerrow nebudu přítěž.“

„Ale ty moje dítě.“ Oči se jí zastřely slzami. Nikdy jsem si neuvědomila, jak laskavá a vřelá dovede Fanny být. „Vo to mi vůbec nejde. Můžeš bejt přítěž, jak budeš chtít, a vůbec si s tím nemusíš lámat hlavu. Jsme přece rodina, ať si lidi říkaj, co chtěj.“

„Co tím myslíš, teto?“

„Nic. Teď tě voblíknu.“

Pomohla mi s oblečením a Luke se vrátil s vozíkem. Zvedl mě z postele, jako bych byla choulostivé dítě, a pomalu mě posadil do křesla. V jeho náručí jsem se cítila v bezpečí. Potom se mnou vykročil ke dveřím.

Ohlédla jsem se na postel s nebesy, toaletní stolek a prádelník, na pokoj, který kdysi patřil matce a měl pro mě být příjemným a pohodlným místem.

Jak je smutné, že se místo toho změnil v pokoj plný nočních můr. Postel se stala klecí, koupelna a vana plná vřelá vody mučírnou. Skutečně jsem se cítila jako vězeň prchající z cely. Veškeré kouzlo a divy Farthy byly jen výplodem mojí a Lukovy fantazie, dětským snem. Realita byla mnohem střízlivější a krutější.

Když jsem se podívala Lukovi do tváře, vyčetla jsem z ní stejné zklamání. Viděl pavučiny, prasklé žárovky v lustrech, ošoupaný koberec, otlučené zdi a vyrudlé závěsy v oknech, jež v chodbách udržovaly šero a zatuchlost.

Nasměrovala jsem ho k výtahu.

„Bude to tak jednodušší.“

„Víš určitě, Annie, jak s tou věcí zacházet? Nechci, abys tady přišla k úrazu a poskytla tak Tonymu Tattertonovi šanci nás votravovat a tvrdit, že nás varoval.“

„Je to snadný, teto.“

Připásala jsem se, zmáčkla tlačítko a začala sjíždět.

„Koukni se na to, Luku. Budem muset něco takovýho rychle pořídit v Hasbrouckově domu.“

„Název výrobce je přímo na křesle,“ všiml si Luke. Vytáhl z kapsy tužku a zapsal si ho. Byl stále připravený, stále student.

„Jaký je to na vysoký, Luku?“

„Dobrý, Annie.“ Sestupoval po schodech vedle křesla. „Ale změnil jsem plány.“

„Jakto?“

„Přeruším letní školu. Stejně tam nemusím chodit.“

„Přerušíš? Proč?“

„Abych strávil zbytek léta doma s tebou a pomohl ti se uzdravit,“ odpověděl s úsměvem.

„Ale Luku, to bys neměl.“ U paty schodiště se křeslo zastavilo a já jsem se přesunula do přistaveného vozíku.

„Nemá cenu se o to přít, Annie. Už jsem se rozhodl,“ uzavřel nekompromisním tónem.

Věděla jsem, že je to ode mne sobecké, ale byla jsem šťastná, že se tak rozhodl.

„A co tomu říká teta?“

„Je ráda, že budu ještě nějakou dobu doma. Matka se změnila, Annie. Uvidíš sama. Ta tragédie z ní udělala zodpovědnýho člověka. Jsem na ni opravdu hrdý.“

„Mám z toho radost, Luku.“

„Slečno Annie,“ ozvalo se. Zastavili jsme se u domovních dveří. Byl to Režná Whiskey, který vyšel z kuchyně. „Ryei. To je Režná Whiskey, Luku. Kuchař.“

„Jedete domů, slečno Annie?“

„Ano, Ryei. Tohle je moje teta Fanny a bratranec Luke. Přijeli pro mě.“

„To je dobře, slečno Annie,“ reagoval bez váhání. Fanny kývla, protože někdo jiný potvrdil její podezření. „Nemoh jsem vám uvařit nic speciálního, když se ta sestra pořád motala kolem a koukala mi přes rameno, a teď…“

„Já vím, Ryei. Mrzí mě to.“

„To nevadí. Až budete zdravá, můžete zase přijet a udělám vám to nejlepší jídlo na světě.“

„Beru vás za slovo, Ryei.“ Obličej mu opět zvážněl. „Ty duchové nezmizeli, viďte, slečno Annie?“

„Asi ne, Ryei.“ Přikývl a pohlédl na Fanny. „Co pil? Ježíši, to je ale barák!“

„Jenom pití proti hadímu ušknutí, slečno.“

„Vopravdu?“

V Ryeových očích blýsklo.

„Jo, madam, a funguje to, protože mě nikdy žádnej neštíp.“

„Deme, Luku,“ kývla Fanny směrem k hlavním dveřím. Luke je otevřel, ale v okamžiku, kdy se pro mě vrátil, jsme uslyšeli Tonyho křik.

Všichni jsme se otočili ke schodišti. Stál nahoře a hrozil nám zaťatou pěstí.

„Jestli tu dívku odsud odvezete, odpovídáte za to, co se stane. Volal jsem jejímu doktorovi. Je pobouřený.“

„No, tak mu řekněte, ať se dá sám prohlídnout,“ navrhla Fanny a zasmála se své odpovědi. Bez dalšího váhání pokynula Lukovi, aby mě vyvezl před dům.

„Stůjte!“ zaječel Tony a hnal se k nám po schodech.

„Ten chlap je cvok,“ zabručela Fanny.

„Stůjte!“ opakoval. „Nemůžete ji odsud odvézt. Je moje.“

„Vaše?“ Fanny se pohrdlivě rozesmála.

„Je moje! Moje!“ Zhluboka se nadechl a vyrazil ze sebe zoufalou zpověď. „Ve skutečnosti je moje vnučka, ne moje nevlastní pravnučka. Je to jeden z důvodů, proč odsud tvoje matka utekla,“ oslovil mne, „když zjistila…“

„Co zjistila, Tony?“ natočila jsem křeslo k němu, abych mu viděla do tváře.

„Zjistila, že Leigh a já… její matka a já… Heaven byla moje dcera, ne Lukova.“

„Panebože,“ ustoupila Fanny dozadu.

„Je to pravda. Stydím se za to, co jsem udělal, ale nestydím se, že jsi moje vnučka, Annie. Copak to nevidíš? Patříš sem, ke mně, ke svému dědečkovi,“ žadonil.

Dívala jsem se na něj a uvědomila si, že jeho jednání předešlou noc nyní dávalo smysl. Není divu, že mě oslovoval Leigh, když za mnou přišel do ložnice. Prožíval znovu svůj milostný poměr, který s ní udržoval v době, kdy byla ještě nezletilé děvče!

„Takže to, co se stalo minulou noc, se opravdu stalo předtím,“ usoudila jsem nahlas.

„Co se stalo minulou noc?“ pokročila teta Fanny opět kupředu.

„Mrzí mě, co se stalo minulou noc, Annie. Byl jsem zmatený.

‚ „Zmatený?“ Po celou dobu, kdy mě líbal, dotýkal se mě, kdy mě koupal a téměř mi přitiskl rty na šíji… všechno se mi náhle vybavilo a udělalo se mi z toho nanic. Cítila jsem se pokořená a pošpiněná, že jsem ani nedokázala jasně myslet. Moje mysl byla jako komora s ozvěnami výkřiků. „Jste hnusný!“ zaječela jsem. „Nedivím se, že máma utekla a už s vámi nechtěla mít nic společnýho.“ Náhle mě napadla děsivá myšlenka. Zdálo se, že čekal, že ji vyslovím. Viděla jsem mu to na očích, které se mu náhle rozšířily. Ustoupil zpátky. „Nebyl jste najednou taky zmatený, když tady byla máma? Nebyl to pravý důvod, proč odjela z Farthy?“

„Ne, já… nebyla to moje vina.“ Podíval se na Luka a Fanny s nadějí, že mu přijdou na pomoc, ale ti na něj zírali se stejným zděšením a znechucením. „Nesmíte mě nenávidět. Nedokážu to všechno… prožívat znovu, Annie. Odpusť mi, prosím. Nechtěl jsem…“

„Co jste nechtěl? Přivést mou babičku do jinýho stavu? Tak proto odešla z Farthy a od svý matky. Vyhnal jste ji odsud, stejně jako jste vyhnal mou mámu a mě.“ Moje slova se do něj zarývala jako hřebíky do rakve. Zbledl a zavrtěl hlavou. „Chtěl jste mě vlastnit jako… jako… jako ten mámin portrét na stěně,“ obvinila jsem ho. „Proto jste mi lhal, že jste volal Lukovi. Nikdy jste mu nevolal, ani jste neposlal můj dopis. Chtěl jste mě tady uvěznit!“

„Udělal jsem to jenom proto, že tě mám rád a potřebuju tě. Ty jsi pravá dědička Farthinggalu a všeho, co k tomu patří. Nenechám tě odejít,“ zvýšil hlas.

„Ale necháte,“ vstoupil mezi nás Luke. Můj Luke, můj galantní princ přicházející mi na pomoc, aby se utkal se zlým čarodějem. Osud tomu chtěl, že se naše fantazie stala skutečností.

Lukův pohled Tonyho zastavil.

„Vypadnem vodsuď, Luku,“ vmísila se do toho Fanny. Luke znovu obrátil můj vozík ke dveřím.

„Annie,“ volal za mnou Tony, „prosím tě…“

Fanny otevřela dveře a Luke mě vytlačil ven.

„ANNIE!“ ječel Tony. „ANNIE! HEAVEN! ACH, HEAVEN, NE…“

Fanny za námi zavřela dveře, aby přehlušila jeho hrozný křik. Zakryla jsem si uši. Luke se mnou sjel po rampě k přistavenému autu.

„Můžeš sedět vepředu, jestli chceš, Annie.“

„Chci,“ řekla jsem.

Luke otevřel dveře a zvedl mě z křesla. Položila jsem mu hlavu na hruď a on mě jemně přenesl na sedadlo.

„Mužem ten vozejk vzít klidně s sebou, Luku. Nemá cenu, aby tady shnil jako všecko vostatní.“

Uložil ho do kufru. Fanny nastoupila dozadu a Luke si sedl za volant a nastartoval.

„Luku, teto, než odjedeme, ráda bych se zastavila u hrobu. Prosím.“

„Samozřejmě, Annie.“

Luke zabočil k rodinnému hřbitovu Tattertonových a zastavil co nejblíž u náhrobního kamene. Vyhlédla jsem z okénka. Už byla tma, ale světlo měsíce hřbitov dostatečně osvětlovalo.

„Zatím sbohem, mami a tati. Odpočívejte v pokoji. Brzy se vrátím a sama dojdu k vašemu hrobu.“

„Určitě to dokážeš,“ poplácala mě teta Fanny po rameni. Luke mi stiskl ruku. Obrátila jsem se k němu, abych absorbovala teplo a lásku jeho úsměvu. „Pojeďme domů, Luku,“ řekla jsem.

Když jsme se rozjeli, ohlédla jsem se a všimla si, že z lesa, odkud bezpochyby sledoval celou scénu mého odjezdu, vystoupil Troy Tatterton.

Nenápadně jsem zvedla ruku a zamávala mu. Na oplátku mi taky zamával.

„Komu to máváš, Annie?“

„Nikomu, teto… nikomu.“

Návrat domů

V LETADLE JSEM BYLA PŘÍLIŠ ROZRUŠENÁ, ABYCH dokázala spát. Seděli jsme s Lukem vedle sebe blízko okna a Fanny seděla před námi. Štěstím, že ho zase vidím, jsem od něj nemohla odtrhnout oči, a podle toho, jak se na mě díval, jsem věděla, že cítí totéž.

„Štípni mě, ať vím, že se mi to jen nezdá, Luku. Řekni mi, že jsi opravdu se mnou.“

„Není to sen,“ ujistil mě s úsměvem.

„Tolik jsem si to přála, že si pořád myslím, že si to jen představuju,“ přiznala jsem se. Poprvé jsem se nezačervenala, když jsem vyjádřila svoje city k němu, a on neodvrátil oči. Dívali jsme se na sebe a on položil ruku na mou a jemně ji stiskl. Všechno ve mně po něm toužilo, nutilo mě říct víc. Chtěla jsem, aby mě něžně objímal a líbal.

„Annie, dělal jsem si o tebe starosti ve dne v noci. Nemohl jsem se ve škole na nic soustředit. Každý mě lákal na večírky, ale já jsem na nic neměl náladu. Trávil jsem hodně času na koleji a psal ti dopisy.“

„Žádný jsem nedostala!“ Dostala jsem vztek. Lukovy dopisy mohly proměnit mé temné a depresivní dny v jasné a plné naděje.

„Teď to vím, ale nechápal jsem, proč jsi nezavolala nebo nenechala vzkaz. Myslel jsem…“ Sklopil hlavu.

„Co sis myslel, Luku? Pověz mi to, prosím tě.“

„Myslel jsem, že když ses dostala do bohatýho světa na Farthy, zapomnělas na mě. Že tě Tony zahrnul tolika věcmi a potkalas tolik nových lidí, že jsem pro tebe už nebyl důležitý. Mrzí mě, Annie, že jsem se nedokázal ubránil takovým myšlenkám,“ omlouval se.

Dojalo mě, že měl stejné pocity jako já.

„To nevadí, Luku. Chápu, proč sis to myslel, protože já jsem si myslela to samý o tobě,“ doznala jsem se.

„Vážně sis to myslela?“ Přikývla jsem a on se usmál. „Takže ti na mně nepřestalo záležet?“

„Luku, nedovedeš si představit, jak se mi po tobě stýskalo, jak jsem si přála slyšet tvůj hlas. Pořád jsem si ho vybavovala v mysli a vzpomínala na všechny hezký věci, kterýs mi v minulosti řekl. Jen pomyšlení na tebe a na všechno, cos v životě dokázal, mi dávalo naději a odvahu.“ Usmála jsem se. „Šla jsem rovnou na ty vysoký hory.“

„Jsem moc rád, že jsem ti nějak mohl pomoct, i když jsem nebyl u tebe.“

„Pomohls mi a taky jsem si nás pořád představovala v altánu.“

„Já taky,“ řekl a tváře se mu lehce zbarvily červení. Věděla jsem, že pro něj jsou tato přiznání těžší než pro mě. Mnozí muži by ho mohli považovat za příliš měkkého, ba nedospělého. „Když jsem seděl sám na koleji, vzpomínal jsem na naše osmnáctiny. Přál jsem si, aby se v ten den navždycky zastavil čas. Annie,“ sevřel mi ruku ještě pevněji, „nevím, jak tě dokážu znovu opustit.“

„Nechci, abys mě opouštěl, Luku,“ zašeptala jsem. Byli jsme u sebe tak blízko, že se naše rty málem dotýkaly. Fanny se zasmála něčemu, co četla v časopisu. Odtáhli jsme se. Luke se díval z okénka a já jsem zavřela oči. Stále mě držel za ruku, takže jsem se cítila opět bezpečná a chráněná.

Měla jsem radost, když letadlo konečně přistálo, ale poté, co jsme na letišti ve Virginii nasedli do Fannyina auta, jsem brzy usnula a prospala většinu cesty do Winnerrow. Když jsem otevřela oči, byli jsme už v hornaté oblasti a stoupali po klikaté silnici. Do hor Willies žádná dálnice nevedla. Brzy benzinové pumpy prořídly a nové výstavní motely vystřídaly chatrče krčící se ve stínu lesa. Ve venkovských městečkách jsme projížděli kolem omšelých, neomítnutých budov.

Fanny usnula na zadním sedadle. Poslouchali jsme s Lukem tichou, uklidňující hudbu z rádia. Musel dávat pozor na cestu, ale na rtech mu pohrával spokojený úsměv. Připadal mi mnohem dospělejší. Uvědomila jsem si, že v důsledku rodinné tragédie jsme oba náhle zestárli a změnili se, i když teprve čas ukáže, jak to ovlivní náš další život.

Pohled na známou krajinu mě naplnil pocitem bezpečí. Napadlo mě, jestli matka cítila totéž, když utekla z Farthy. Život mimo Willies a Winnerrow jí musel připadat stejně tvrdý, studený a krutý, jako nyní připadal mně.

„Za chvíli budeme doma,“ oznámil Luke tiše. „Už jsme skoro zpátky v našem světě, Annie.“

„Mysleli jsme si, že když z něj utečeme do vysněného místa, bude to krásnější, ale domovu se nic nevyrovná, viď?“

„Dokud jsi jeho součástí, Annie, tak ne,“ odpověděl a vzal mě za ruku. Naše prsty se do sebe pevně zapletly, protože ani jeden z nás se nechtěl pustit. Srdce se mi rozbušilo štěstím.

Všiml si mého výrazu a náhle zvážněl. Tušil, jak hluboké jsou moje city, a já jsem viděla, že jeho jsou stejně intenzivní. Věděla jsem, že ho to trápí, protože jsme se oba těmto pocitům vzdávali, místo abychom brali na vědomí náš příbuzenský vztah.

„Nemůžu se dočkat, až uvidím Hasbrouckův dům,“ zašeptala jsem. „Už brzy.“

S každým kilometrem má netrpělivost a vzrušení vzrůstaly. Konečně jsme vjeli mezi rozlehlá zelená pole na okraji Winnerrow s kukuřicí, jež čekala na sklizeň, a farmami, ve kterých seděly rodiny pospolu při světle lamp. Málem jsem vykřikla radostí, když jsem na úpatích hor zahlédla světélka hornických chatrčí. Vypadaly jako hvězdy, které spadly z nebe, ale zachovaly si svou zář.

A potom jsme projížděli winnerrowskou hlavní třídou, míjejíce pastelové domy nejbohatších obyvatel, za nimiž vykukovaly menší stavby střední třídy, jejíž příslušníci pracovali na vedoucích místech v dolech.

Když jsme zabočili do ulice vedoucí k Hasbrouckovu domu, zavřela jsem oči. Za okamžik budu doma, ale bez mámy a táty to bude jiný domov. Věděla jsem, že až zastavíme před vchodem, otec s matkou nás nebudou vítat… žádné úsměvy, žádné vřelé polibky a objetí. Vědomí reality mě zalilo jako mohutná vlna oceánu. Nemohla jsem před ní uniknout ani ji zadržet. Otec s matkou byli mrtví a pohřbeni daleko na Farthy. Pořád jsem byla invalida. Nic z toho nebyl sen.

„No zaplať pánbu, že jsme tady,“ zabručela Fanny, když jsme dojeli k domu. „Zatrub, Luku, ať to služebnictvo ví.“

„Annie toho tolik nemá, mami.“

„Jen zatrub.“

Rychle vystoupila a otevřela dveře na mé straně. Seděla jsem a hleděla na vysoké bílé sloupy a velká okna Hasbrouckova domu. Vdechla jsem vůni magnolií a na chvilku se cítila opět jako malá holčička, kterou přivezli domů z rodinné dovolené u moře, a jako tehdy i nyní služebnictvo vyšlo před dům nás uvítat.

Paní Averyová se hned rozplývala v slzách a její hedvábný kapesník, který jsem jí kdysi dala k narozeninám, vypadal vlhký a pomačkaný. Mávala jím na uvítanou jako vlajkou, zatímco scházela po schodech k autu tak rychle, jak jí to dovolila artróza v nohách.

„Ach, Annie. Vítejte doma.“ Fanny ustoupila, aby mě paní Averyová mohla obejmout a políbit.

„Dobrý den, paní Averyová.“

„Váš pokoj je připravený… uklizený a vyleštěný a pěkně vyvětraný.“

„Děkuju.“

Obrátila jsem pohled k domu a uviděla George, jak schází po schodech mnohem rychleji než obvykle. Jeho obličej prozrazoval víc emocí, než jsem u něj kdy viděla. Vzpřímená postava byla tentokrát uvolněnější a úsměv, který zpravidla ztuhl ve dvou třetinách, mu nyní zvedl koutky nahoru, takže vypadal jako kočka.

„Vítejte doma, Annie.“ Škrobeně natáhl ruku, ale jeho dlouhé, štíhlé prsty se zálibně ovinuly kolem mých.

„Děkuju vám, Georgi. Ráda vás zase vidím.“

Ve dveřích se objevil Roland v čisté, naškrobené zástěře. Donesl k autu vanilkový dort s nápisem

VÍTEJTE DOMA, ANNIE, BŮH VÁM ŽEHNEJ,

aby mi ho ukázal.

„Rolande, to je od vás moc hezký!“

„To jen abych se něčím zaměstnal, slečno Annie. Vítejte.“

„Díky, Rolande.“

Luke už měl invalidní vozík připravený. Sloužící ustoupili a sledovali, jak mě vynesl z auta a posadil do křesla. Obličej měl vážný, ale když se naše oči setkaly, usmál se. Bylo tak příjemné být v jeho náručí. Viděla jsem, že je pyšný na to, jak pevně mě drží. Byl stále můj princ a já jeho princezna.

„Jde ti to čím dál líp, Luku Casteele,“ zašeptala jsem.

„Zřejmě talent od přírody.“ Vrhl na mě úsměv a v tmavě safírových očích mu šibalsky blýsklo, jako to dělával otec.

„Odnesu zavazadla,“ nabídl se George rychle, když se se mnou Luke rozjel k domu. Roland podal dort paní Averyové a pomohl Lukovi vynést mě po schodech.

„Asi budem potřebovat taky rampu,“ přemýšlela Fanny nahlas.

„Ne, teto. Budu chodit sama dřív, než ji postaví.“

„To je správnej přístup, slečno Annie,“ pochválil mě Roland.

Vynesli mě s Lukem rovnou do mého pokoje. Nikdy předtím mi nepřipadal tak útulný a pohodlný. Po tvářích mi stékaly slzy štěstí. Tady jsem se cítila opravdu doma. Budu spát ve vlastní posteli, obklopena vlastními předměty. Na okamžik jsem měla dojem, že všechno, co se událo, byl opravdu jenom sen. Takovou mocí oplýval můj pokoj.

Avšak potom mi oči zabloudily k replice domku a začala jsem myslet na Troye. Měla jsem pocit, jako bych se stala obrem a shlížela na sebe, jaká jsem kdysi bývala. Měla jsem mu tolik za co děkovat. Svým způsobem mě také zachránil.

„Ach, Luku, vypadá to tady nádherně. Už nikdy to nebudu považovat za samozřejmý.“

Dychtivě jsem se rozhlížela po svých věcech, obrázcích a malířských potřebách, které ležely úhledně srovnané jako v den, kdy jsem je opustila. Na stojanu byl dosud nedokončený obraz Farthy. Jak jsem se mýlila, pomyslela jsem si. Barvy jsem zvolila příliš zářivé a okolí sídla příliš lákavé. Tu malbu skutečně inspirovala fantazie. Není divu, že si matka přála, abych se věnovala jiným námětům. Věděla, že žiji ve vysněném světě, což může mít někdy nebezpečné a tragické následky.

Jediná věc, kterou jsem na plátně přesně vystihla, byl Luke. Nic na něm nebylo výplodem představivosti, ale o to to bylo důležitější. Tak jsem ho potřebovala nejvíc – vedle sebe, ochotného pro mě přijít a přivézt mě domů.

„Na Farthy je všechno jinak, Luku,“ řekla jsem. „Moje obrazy byly jen výplodem mé fantazie.“

„Nemusíš si dávat vinu za to, žes chtěla, aby Farthy bylo něco víc, než je, Annie. Kdybysme si nedovolili snít, svět by byl hrozně nudný. Třeba budeme teď spokojenější s tím, co máme a co jsme,“ dodal.

„To doufám, Luku.“

Ruch kolem nás zaplašil lítost a černé myšlenky. George přinesl zavazadla a paní Averyová odestlala postel. Všichni mluvili jeden přes druhého. Jejich vzrušení bylo nakažlivé.

„Pomůžu teď Annie sama, dámy a pánové,“ oznámila Fanny.

„Ano, paní,“ přisvědčil Roland a všichni poslušně odešli. Podle jejich reakce jsem poznala, že Fanny v domě skutečně přebrala velení.

„Přijdu se na tebe podívat později, Annie. Chceš, abych ti něco přinesl?“ zeptal se Luke.

„Ne, nic, Luku. Jenom sebe.“

„To nebude problém. Brzy tě asi unaví mě pořád vidět. Budu jako stará tapeta.“

„To si nedokážu představit.“ Stiskla jsem mu ruku. Držel obličej tak blízko u mého, že jsem čekala, že mě políbí na tvář. Ale než se k tomu odhodlal, ozvala se Fanny.

„Tak už di, Luku! Máme spoustu práce.“

„Promiň. Ahoj, Annie.“

„Zavolám doktoru Williamsovi, aby přišel hned ráno, prohlíd tě a řek nám, co s tebou máme dělat.“

„A zeptej se, jestli by sem zítra mohl přijít kadeřník, teto. Chtěla bych zpátky svou barvu, co nejrychleji to půjde.“

Fanny přikývla.

„Řekni mi, Annie, pročs to udělala?“

„Tony mě k tomu přemluvil, že prý se budu cítit zase přitažlivá. Pořád mluvil o mámě a jak to taky udělala a ukázal mi fotky, na kterých měla blonďatý vlasy. Tolik se mi po ní stýskalo, že jsem asi doufala, že když budu vypadat jako ona, nějakým způsobem se mi vrátí. Jenže jsem neznala skutečný zvrácený důvody, proč to Tony chtěl. Přál si, abych vypadala jako máma a babička Leigh. Bylas tam. Slyšelas proč.“

Fanny přemýšlivě přivřela oči.

„Kdysi jsem Heaven nenáviděla, že mě nepozvala na Farthy, abych tam s ní mohla žít. Záviděla jsem jí, že má kolem sebe bohatý mecenáše a všecko, na co si vzpomene, ale teď vím, co tam asi zažila. Svým způsobem to tam pro ni muselo bejt horší než tady v horách.

Nikdy sem si neuvědomila právej důvod, proč se pořád snažila dát naši rodinu zase dohromady,“ pokračovala. „Potřebovala rodinu víc než já, i když byla obklopená bohatstvím. Taky byla obklopená šílenýma. Ta její potrhá babička… a Tony Tatterton… kdo ví, co se tam ještě dělo. A my sme tě tam nechali napospas…“ zavrtěla hlavou.

„Není to tvoje vina, teto. Kdo to mohl tušit? Měla jsem nejlepší doktory. Tony koupil všechno, co jsem potřebovala, včetně soukromý ošetřovatelky. Jenže se ukázalo, že to byla zrůda.“

Popsala jsem část z toho, co jsem ve Farthy prožila. Fanny poslouchala, kroutila hlavou a občas nesouhlasně stiskla rty.

„Přála bych si, aby tady teď byla. Zakroutila bych jí krkem.“

„Teto, když Tony prozradil, že je mámin otec, nevypadalas vůbec překvapená. Jaks to věděla?“

„Krátce předtím, než mýho bratra Torna zabil tygr v cirkuse, mi napsal dopis vo rozhovoru, kterej měl s mým tátou Lukem. Byl celej rozčílenej, protože se dozvěděl, že Heaven není Lukova dcera. Měli se s Heaven moc rádi, proto ho to trápilo a potřeboval se někomu svěřit. Vypadá to, že když se můj táta voženil s tvou babičkou Leigh, byla už v jiným stavu s Tonym. Luke řek Tomovi, že Tony prej Leigh znásilnil… a možná víc než jednou. Proto utekla z toho jejich hradu, vzdala se všeho bohatství a skončila v horách s tátou. Umřela při porodu, takže ji nikdo z nás nepoznal. Heaven si vždycky myslela, že ji táta nenávidí, protože jeho anděl umřel při jejím narození, víš? Ale já si myslím, že v tom bylo něco víc, zvlášť když si uvědomíš, že Luke věděl, že Heaven nebyla jeho.“

„Takže Tony je opravdu můj děda. Neřekl to jen proto, aby mě přinutil zůstat,“ usoudila jsem.

„Vypadá to tak, Annie,“ potvrdila Fanny, která si špatně vyložila můj zasmušilý výraz. „To, že je padlej na hlavu, neznamená, že jednou budeš taky, Annie.“

„Ne, na to jsem nemyslela, teto. Přemýšlela jsem o mámě a jak to pro ni muselo být těžký, když se všechny tyhle věci dozvěděla. Nikdy o tom nikomu nic neřekla, viď? A ty taky ne.

„Ne. Nikomu jsem to neprozradila, kromě toho bezvýznamnýho právníka, když sme se soudily vo vopatrovnictví Draka. Nakonec to nevyšlo najevo, protože sme s Heaven udělaly vobchod. Koupily a prodaly sme Draka mezi sebou zrovna jako sme byly prodaný a koupený my.“ Zahanbeně sklopila hlavu.

„Co jsi udělala v minulosti, je pryč, teto. Teď jsi to víc než odčinila.“

„Myslíš to vážně, Annie, miláčku?“ Kývla jsem. „Dokonce i to, že sem měla Luka s tvým tátou?“

„Všichni děláme, co můžeme.“

„Seš vopravdu moc hodný děvče.“ Náhle zesmutněla. „Ale teď víš, že ve skutečnosti nejsem tvoje teta.“

„Ale ne. Vždycky budeš moje teta. Nezáleží na tom, jestli jsme pokrevně spřízněný.“

„No, já tě mám ráda stejně, jako bysme byly pokrevní příbuzný, Annie. Mám tě ráda eště víc – mám tě ráda jako dceru a s Lukem ste pořád poloviční sourozenci.“

„Ano.“ Zahleděla jsem se z okna na střechu altánu. Musela jsem myslet na to, co všechno se změnilo od té nešťastné nehody. Moje matka nikdy nebyla Casteelová, přestože byla vychována jako jedna z nich, žila v chatrči a věřila, že Toby a Annie Casteelovi jsou její prarodiče. Toto odhalení pro mě bylo bolestné, ale nedokázala jsem si představit, jaké to muselo být pro matku, když se konečně dozvěděla pravdu. Bylo to, jako by v mžiku ztratila celou rodinu a znenadání ji adoptovali úplně cizí lidé.

A potom se z ní stala Tattertonová a musela žít v onom domě naplněném vzpomínkami, které v jejím skutečném otci vzbudily žárlivost a šílenství. Není divu, že odtamtud uprchla i s malým Drakem v náručí. Drake! Vlastně není můj strýc, ale určitě to neví, pokud mu to Tony jednoho dne v nějakém záchvatu neprozradí. Já jsem rozhodně neměla chuť mu to říkat. Bolest z těchto nových skutečností musí zůstat uzamčena v mém srdci, rozhodla jsem se.

Uvědomila jsem si, že jsem nejen ztratila rodiče, ale také svůj původ, jednu z důležitých věcí, jež mě pojily s Lukem. Už jsme spolu nesdíleli minulost plnou zajímavých příběhů o životě ve Willies, příběhů o našem pradědečkovi Tobym. Nyní jsem neměla žádnou minulost, protože mě spojovala s Tonym Tattertonem a já jsem toto pouto nechtěla, nechtěla jsem si pamatovat nic z toho, co mi řekl o svém otci a dědovi.

Chtěla jsem začít úplně nový život a být někým jiným. Kým budu? Jak to změní můj vztah k Lukovi? Budoucnost byla tak nejistá a lekala mě víc než kdy předtím. Ocitla jsem se v jiném bludišti a neměla jsem tušení, jak dlouho v něm budu tápat a hledat východ. Toužila jsem po někom, jako byl Troy, po někom, kdo by mě vzal za ruku a vedl mě. Fanny se ke mně chovala tak hezky, že se mi ani nesnilo, že by taková mohla být, ale i ji zaskočily události poslední doby.

Nemohla jsem zavolat otce ani jít za matkou. A Drake se tak upnul na Tonyho Tattertona a jeho podnik, že už na něj nebylo spolehnutí jako dřív. Ztratila jsem strýčka, který mi byl víc starším bratrem. Vzal mi ho lesk bohatství a moci. V této chvíli se mi Tony jevil jako ďábel a Drake jako jedna z jeho obětí.

Jediné příjemné myšlenky se týkaly Luka. Jemu jsem mohla říct, jak se cítím a čeho se bojím. Ale nebude toho na něj moc? Bude schopen unést zodpovědnost za to být oporou pro někoho tak zoufalého a osamělého? Určitě to bylo víc, než čekal, to bylo jisté.

Fanny mi pomohla se převléknout do noční košile a uložila mě do postele… do mé vlastní postele s péřovými přikrývkami a povlečením s šeříkovou vůní. Paní Averyová se vrátila, aby mi uklidila věci, a potom pobíhala po pokoji a všechno urovnávala a oprašovala, dokud jí Fanny neřekla, aby mě nechala odpočívat.

„Pudeme s Lukem koupit nějaký věci, co budeš potřebovat, třeba ten noční stolek, co se dá votočit nad postel.“

„A chodítko. Chci začít trénovat hned zítra ráno.“

„Dobře. Vítej doma, miláčku. Patříš sem.“ Políbila mě na čelo a obrátila se k odchodu.

„Teto Fanny.“

„Ano.“

„Děkuju ti, teto, že jste mě přivezli domů.“ Zavrtěla hlavou a v očích se jí zatřpytily slzy. Spěšně vyšla z pokoje.

Dívala jsem se na dveře pokoje napůl v očekávání, napůl s marnou nadějí. Kdyby tak jimi matka ještě jednou vstoupila. Kdybychom si mohly ještě jednou popovídat. Jak jsem ji potřebovala, její moudrost a schopnost mě utěšit. Možná když zavřu oči a budu si to opravdu přát, uslyším její kroky na chodbě a tichý, hřejivý smích.

Otevře okna a vytáhne žaluzie. „Vstávej, Annie, a buď šťastná a spokojená. Nepromarni ani chvilku, protože každý okamžik je vzácný. Každý okamžik je dar a ty přece nechceš být nevděčná, viď, Annie?“

„Ale mami, jsem pořád invalida. Nohy mám jako starý klády nasáklý vodou.“

„Nesmysl,“ slyšela jsem ji říkat. „Život je takový, jaký si ho uděláš. Teď těm svým nohám řekni, že už měly dost dlouhé prázdniny. Je čas zase nastoupit do práce, víš?“

Byl to zvuk mého smíchu? Cítila jsem, jak se její ruce pohybují po mých nohou a magickým kouzlem jim vracejí sílu.

„Tak je to správné,“ vstala z postele. Náhle se začala ztrácet a stával se z ní jen přízrak. „Mami? Mami… Mami!“ Byla pryč a slunce zahalil velký černý mrak. Můj pokoj byl šedivý a bezútěšný. Všude se ploužily temné stíny. „Mami!“

„Annie?“

„Co… kdo… Luku?“

Stál u mé postele.

„Je ti něco? Slyšel jsem tvůj křik.“

„Ach, Luku… prosím tě, drž mě,“ plakala jsem.

Rychle si sedl na postel a objal mě. Zabořila jsem mu hlavu na hruď a vzlykala. Jemně mi hladil vlasy a šeptal: „Už je to dobrý. Jsem u tebe. Už je to dobrý.“

Potom jsem na čele ucítila jeho rty a na tváři jeho teplý dech. Bušení jeho srdce souznělo s mým.

„Asi jsem měla zlý sen,“ řekla jsem trochu v rozpacích. „A pak jsem se probudila a zdálo se mi, že tam stojí paní Broadfieldová. Byla na mě tak zlá, Luku. Nutila mě se koupat ve vařící vodě. Měla jsem potom kůži červenou jako krocan a trvalo celý hodiny, než jsem zchladla.“

Dotkl se mého krku a kývl.

„Tolik jsi trpěla, Annie, a já jsem ti nepomohl. Štve mě, že jsem byl tak zabedněný.“

„Nebyla to tvoje chyba, Luku. Nevěděls to.“

Drželi jsme se v objetí a ani jeden se nechtěl pustit. Nakonec mě položil zpátky na polštář a hleděl na mě.

„Annie, já –“

Dotkla jsem se jeho rtů a on mi políbil prsty. Celé tělo se mi tím probudilo k životu.

„Měl bych si jít zase lehnout,“ řekl.

„Počkej. Zůstaň se mnou ještě chvilku. Zůstaň u mě, dokud neusnu. Prosím.“

„Zůstanu. Zavři oči.“

Zavřela jsem je. Přikryl mě a uhladil mi přikrývku u krku. Cítila jsem, jak se prsty dotýká mého obličeje a vlasů. „Luku –“

„Spi, Annie. Jsem tady.“

Nakonec se spánek znovu dostavil, tentokrát uklidňující a osvěžující. Když mě vzbudilo slunce pronikající oknem, našla jsem spícího Luka svinutého do klubíčka u mých nohou. Na chvíli jsem zapomněla, co ho přivedlo do mého pokoje. Jakmile jsem se pohnula, víčka se mu zachvěla a otevřel oči. Když si uvědomil, že je v mé posteli, zapůsobilo to na něj jako studená sprcha. Rychle se posadil.

„Annie!“ rozhlédl se kolem.

„To je hezký pyžamo, Luku.“

„Cože? Aha… musel jsem usnout. Promiň.“ Rychle vstal. „To nevadí, Luku.“ Nemohla jsem se ubránit úsměvu. Kalhoty jeho pyžama byly trochu moc široké.

„Já… vrátím se, až se oblíknu,“ slíbil a rychle vyšel z pokoje.

Brzy po mém probuzení přišel doktor Williams. Byl naším rodinným doktorem od nepaměti. Byl to malý, podsaditý muž s kudrnatými, světle zrzavými vlasy, které však už byly většinou šedivé. Jakmile vešel do mého pokoje, na přivítanou se usmál. Hned se mi ulevilo. S ním jsem se necítila jako laboratorní vzorek, který zkoumají a proklepávají, a hlavně mu přes rameno nekoukala žádná sestra a nemračila se na mě, když jsem se na něco zeptala.

„Tvůj krevní tlak je dobrý a srdce zní taky dobře, Annie. Samozřejmě si musím vyžádat rentgenové snímky a zprávy z Bostonu. Udělám to hned, ale nevidím žádný důvod, proč bys neměla chodit.“

„Už jsem se sama postavila a dokonce jsem udělala pár kroků, pane doktore,“ chlubila jsem se. „Jenže oni nechtěli, abych to znovu zkoušela.“

„Nechtěli?“ Přimhouřil oči a ukazováčkem a palcem si sevřel bradu. „Reflexy máš dobré. V nohách máš cit. Většina tvých problémů je psychických. Neměli žádný důvod držet tě na vozíku a prodlužovat tak tvou invaliditu.“

„Takže mi nic nebrání začít znovu zkoušet chodit?“

„O ničem takovém nevím. Jenom to nepřeháněj, aby ses nevyčerpala. Tvé tělo si řekne samo, co zvládne. Vrátím se, jakmile získám informace z Bostonu. Vítej doma, Annie. Určitě budeš brzy zase zdravá.“

„Děkuju vám, pane doktore.“ Všiml si, že mám v očích slzy, a ve tváři „se mu objevil otcovský výraz. Usmál se ještě víc a z jeho pohledu jsem vyčetla náklonnost a starostlivost.

„Ty víš, co jsem cítil k tvým rodičům a co cítím k tobě. Teď musíš být silná, protože budeš mít hodně nových úkolů a zodpovědnost.“ Jemně mě štípl do tváře, jako to dělal vždycky, a odešel.

Brzy poté se do pokoje vřítil Luke.

„Ach, promiň,“ omlouval se a otočil se zase k odchodu. „Myslel jsem, že už jsi vstala a půjdeš se nasnídat.“

„Počkej, Luku. Pojď sem, vezmi si židli a pověz mi, cos dělal celou dobu, co jsem žila na Farthy. Chci slyšet všechno o životě na univerzitě… hlavně o tvých přítelkyních.“ Vzpomněla jsem si, jak mi v letadle říkal, že si o mě dělal takové starosti, že skoro nikam nechodil, ale také jsem měla v živé paměti Drakovo vyprávění. Musela jsem to slyšet přímo od Luka.

„O jakých přítelkyních?“ Popošel blíž k posteli. „Když ses předtím zmínila o kamarádkách, nerozuměl jsem tomu.“

„Tys nepotkal žádnou, která by tě hned zaujala?“ vyptávala jsem se.

„Kdepak. Neměl jsem moc čas na seznamování, protože jsem sháněl knihy a materiály a zařizoval si pokoj na koleji… a ještě se pokoušel tě navštívit.“

„Ale myslela jsem… Drake za tebou jednou byl, ne?“ Srdce mi tlouklo. Lže Luke, aby mě nezarmoutil? Měla bych ho přinutit, aby mi řekl pravdu?

„Jo, přišel asi na deset minut. Zrovna jsem seděl ve společenský místnosti, kde jsem si četl.“

„Sám?“ Jako bych se chtěla mermomocí mučit, protože jsem z něj tahala věci, které mi zlomí srdce.

„Byli tam i jiný studenti, ale ještě jsme se moc neznali. Říkal jsem ti, že jsem měl o tebe takový strach, že –“

„Drake si myslel, že tam někoho znáš moc dobře,“ neudržela jsem se.

Luke vypadal zmateně. „Fakt? Já bych řekl, že si nemyslel vůbec nic. Mluvil o tvým zdravotním stavu, že musíš být v klidu a nikdo tě nesmí rušit, a pak spěchal na nějakou obchodní schůzku. Slíbil, že zůstane ve spojení. Hodněkrát jsem mu volal a pokaždý mi jeho sekretářka řekla, že není v kanceláři nebo má nějaký jednání. Volal jsem i do Tonyho kanceláře a většinou mi říkali to samý. Nakonec jsem zatelefonoval na Farthy a mluvil s paní Broadfieldovou, ale jak víš, nebyla zrovna příjemná.

Proto jsem byl moc rád, když mi můj spolubydlící vyřídil tvůj vzkaz. Potom… když mě Tony nepustil dovnitř, málem jsem ho srazil na zem a běžel za tebou. Neudělal jsem to jen proto, že jsem měl strach, abych ti nezpůsobil ještě větší problémy. Díkybohu, že matce zavolal ten člověk. Teď mi řekni, o čem jste mluvili s Tonym, když jsme odjížděli z Farthy… jak byl zmatený?“

„To bylo hrozný, Luku, a nechutný. Cítila jsem se tak bezmocná. A nejhorší na tom je, že teď vím, že se to nemuselo stát, protože to, co jsem považovala za terapii, byla součást toho šílenství okolo. Budu z toho mít noční můry do konce života!“ naříkala jsem.

„Ne, nebudeš, protože až se ty špatný vzpomínky vrátí, budu u tebe a zaženu je,“ slíbil s odhodláním v očích. „Ale pověz mi, co se stalo. Třeba ti pomůže o tom mluvit.“

„Bylo to hrozně trapný, Luku, a teď, když znám Tonyho zvrácený důvody, cítím se ještě víc zahanbená.“ Otřásla jsem se, abych se zbavila nepříjemných pocitů.

Luke vzal mé ruce do svých. „Co ti udělal, Annie?“

„Musela jsem se před ním svlíknout a trval na tom, že mi pomůže se vykoupat.“

Lukův obličej ztuhl v úžasu.

„Nemohla jsem mu v tom zabránit. Nebyl tam nikdo, kdo by mi pomohl, a on se tvářil tak… otcovsky. Dovolila jsem mu umýt mně záda a… ach, Luku, dělá se mi špatně, když si na to vzpomenu.“ Zakryla jsem si obličej rukama. Sedl se vedle mne na postel, objal mě a pevně držel. Hladil mi vlasy a potom mě políbil na čelo a zvedl mi hlavu.

„Mám na sebe takový vztek, že jsem ti nepřišel na pomoc dřív.“

„Nemohls to vědět,“ uklidňovala jsem ho. „Ale byl jsi se mnou a pomáhals mi. Když mi bylo nejhhůř, myslela jsem na tebe. S tebou se cítím tak bezpečná, Luku.“ Naše obličeje byly těsně u sebe. Dívali jsme se jeden druhému do čí. „Vím, že to ode mě není fér. Neměla bych si tě tak přivlastňovat. Měl by sis najít nějakou přítelkyni, ale –“ Položil mi prst na ústa.

„Už nic neříkej, Annie. Jsem štastný, když… když jsem s tebou.“

Políbil mě na tvář. Zavřela jsem oči a čekala, doufala, že ucítím jeho rty na svých, ale neudělal to. Cítila jsem nával horka. Prsem jsem se tiskla k jeho paži.

„Ach, Luku, nemůžu za to, co k tobě cítím,“ zašeptala jsem.

„Já taky nemůžu za to, co cítím k tobě, Annie.“ Znovu mě k sobě přitáhl a dlouho jsme zůstali v objetí. „No,“ odtáhl se, „všechny hrůzy už máš za sebou. Kdo byl ten muž, co telefonoval matce? Jeden z pomocníků na panství?“

Váhala jsem, protože jsem nevěděla, jestli mám Lukovi svěřit tajemství Troyova života. Ale sdíleli jsme spolu už tolik. Věděla jsem, že se na něj můžu spolehnout a že neudělá nic, co by mi uškodilo.

„Když ti to řeknu, necháš si to pro sebe a nikdy to nikomu neprozradíš?“

„Jasně. Mezi námi je tolik věcí, který bych nikomu neprozradil, že jedna navíc nic nezmění.“

„Byl to Troy Tatterton. „Troy Tatterton? Ale myslel jsem –“

„Troy Tatterton není mrtvý, Luku, ale chce, aby si lidi mysleli, že je.“

„Proč?“

„Chce žít v anonymitě. Prožil velmi smutný život a chce být prostě sám.“

„Tak to on volal matce? Bylo štěstí, že to udělal.“

„Myslím, že víc než štěstí. Asi se rozhodl, že mi bude pomáhat. Ukázal mi domek, ve kterým žije, a představ si, Luku, že tahle hračka,“ ukázala jsem na ni, „je udělaná přesně podle něho.“

„Fakt?“

„Když jsem byla u něj, pomohl mi vstát a donutil mě udělat pár kroků. Připadala jsem si jako dítě, který se učí chodit, ale přesvědčilo mě to, že bych to měla zkoušet víc, aby si nohy zvykaly na větší zátěž.“

„Určitě. Dneska ti seženeme chodítko, a až budeš chtít, pomůžu ti.“

„Pomoz mi do vozíku, prosím.“ Bezmocně se rozhlédl. „Seš si jistá? Myslím –“

„Jasně že jsem si jistá. Nejsem z porcelánu.“ Přistavil vozík k posteli a jemně odhrnul přikrývku. Jednu ruku mi vsunul pod stehna a druhou mě objal v pase. „Nejsem moc těžká?“

„Těžká? Jsi lehká jako vánek.“

Chvíli mě držel v náručí. Obličeje jsme měli tak blízko u sebe, že když jsem se k němu otočila, naše rty se málem o sebe otřely. Hleděli jsme si vzájemně do očí. Cítila jsem, jak se mi tělem šíří teplá vlna.

„Mohl bych tě takhle držet věčně,“ zašeptal. Jeho pohled byl tak intenzivní, že jsem měla dojem, jako by mi pronikal přímo do duše.

„Co kdybych ti řekla, abys to udělal. Abys mě už nikdy nepustil?“ škádlila jsem ho.

Usmál se a políbil mě na čelo. Zavřela jsem oči. „Nepustím tě, dokud mi neřekneš.“

„Pojď si zahrát naši hru,“ vyzvala jsem ho. „Předstírej, žes mě našel, jak spím na Farthy v tom hrozným pokoji, zakletá zlým ďáblem. Polož mě zpátky na postel,“ nařídila jsem. Usmál se a splnil můj rozkaz. Položila jsem ruce podél těla a zavřela oči.

„Vtrhnul jsem do dveří!“

„Ano!“ přisvědčila jsem vzrušeně, spokojená, že se hned zapojil do hry. „A pohled na mě ti zlomí srdce.“ Držela jsem oči zavřené.

„Protože si myslím, že se už nikdy nevzbudíš a že jsem tě navždy ztratil.“

„Ale vzpomeneš si na kouzlo. Před dávnou dobou ti předpověděli, že se to stane a že musíš spící princeznu políbit, abys ji vzbudil. Ale ten polibek musí být upřímný,“ dodala jsem.

Neodpověděl a na okamžik jsem si myslela, že hra skončila, ale neodvážila jsem se otevřít oči. Nejdřív jsem cítila, jak se nade mnou sklonil. Potom se jeho obličej blížil k mému… až se jeho rty dotkly mých a dlouho tak zůstaly.

„Musel jsem ti dokázat, že je ten polibek upřímný,“ zašeptal. Otevřela jsem oči. Chtěla jsem ho přitáhnout k sobě, ale vlastní pocity a výraz jeho očí mě tak ochromily, že jsem se nemohla pohnout. Po chvíli se usmál.

„Zabralo to! Seš vzhůru.“

Znovu mě zvedl v náručí.

„Můj princi,“ objala jsem ho ještě pevněji.

„A teď tě odvezu daleko odtud.“ Chvíli mě držel. Pokud ho to zmáhalo, nedal to najevo. Nakonec jsem se zasmála.

„Tak dobře, můj princi, posaďte mě do křesla. Věřím vám.“ Měla jsem strach, že by někdo mohl přijít a uvidět nás tak.

Ohleduplně mě posadil a ustoupil.

„Jak vypadám? Řekni mi pravdu,“ vyzvala jsem ho se strachem, že jsem se hodně změnila a ztratila veškerou krásu.

„No… seš hubenější. A nějak si nemůžu zvyknout na tu novou barvu vlasů.“

„Dneska si je nechám obarvit na svůj původní odstín.“

„Ale jinak… ses nezměnila. Seš stejně hezká jako předtím.“

„Luku, ty bys tvrdil, že jsem hezká, i kdybych měla tvář poďobanou od neštovic,“ zkoušela jsem zakrýt svou radost.

„Pamatuju se, kdyžs měla neštovice, a i tenkrát jsi byla hezká, nebo aspoň roztomilá.“ Chvíli otálel. „Chceš, abych tě někam dovezl?“

„Ne, chvíli tady zůstanu.“

Přikývl a upíral na mě pohled temně modrých očí.

„Když jsem se na tebe díval, jaks měla zavřený oči… já… nechtěl jsem nic předstírat. Chtěl jsem, aby to byl opravdový polibek, Annie,“ přiznal.

„Byl to opravdový polibek,“ ujistila jsem ho. „A nádherný.“

Kývl a rychle odvrátil oči, protože věděl, že kdyby to neudělal, řekli bychom příliš mnoho.

„Luku, hrozně jsi mi chyběl.“

Lehce se kousl do spodního rtu a znovu kývl. Viděla jsem, že zadržuje slzy.

„No, to sem ráda, že tě vidím vzhůru. To je dobře.“ Ve dveřích se znenadání objevila Fanny. „Chceš, abych tě před snídaní umyla a voblíkla?“

„Ano, teto.“

„Tak jo. Ty maž vodsuď, Luku, a já dám Annie do pořádku.“

„Přinesu snídani nahoru,“ nabídl se Luke a obrátil se k odchodu.

„Luku,“ zavolala jsem. Rychle se otočil. „Díky, ale odteďka už žádný jídlo v posteli jako invalida.“

Usmál se. „Prima. Budeme zkoušet chodit tolikrát denně, kolikrát budeš chtít.“ Pohlédl na matku.

„Jestli nepřestanete povídat, vrátím se do vobejváku chytat lelky.“

„Už jdu.“ Usmál se na mě a vyšel z pokoje.

„Vidělas někoho tak užvaněnýho jako toho kluka? To má po dědovi Tobym. Ten vydržel sedět celej den na verandě chatrče, vyřezávat zajíce a tlachat, dokud slunce nezapadlo. Eště dlouho potom, co babička umřela, na ni pořád mluvil, jako kdyby byla živá.“

„Teď chápu, proč to dělal, teto. Je těžký se vzdát lidí, který máš ráda, a někdy prostě odmítáš přijmout realitu.“

Ustoupila a zamyšleně se na mě podívala. „Asi ses hodně změnila, Annie. To neštěstí tě donutilo dospět. Možná ses naučila věci vo lidech, který sem se já nikdy nenaučila. Babička říkala, že člověk nejvíc zmoudří v těžkejch dobách. Vím, že u Heaven to tak bylo. Byla vo hodně chytřejší než já. Já sem taky zažila těžký časy, jenže sem se vždycky akorát litovala, takže sem se z ničeho nepoučila.“ Potřásla hlavou.

„No, a teď tady žvaním jako Luke. Musí to bejt dědičný. Dovezu tě do koupelny a pak tě voblíknu.“

Paní Averyová přišla také pomoct. Způsob, jakým mě s Fanny obletovaly, mi připomněl, že jsem skutečně opět doma. Jaký byl rozdíl mezi jejich láskyplnými slovy a jemnýma rukama a necitelným jednáním paní Broadfieldové! Žádné peníze a vyspělá lékařská technika mi nemohly nahradit něžnou péči rodiny. Měla jsem to vědět od začátku, a když mi Tony nabídl zajistit prvotřídní lékaře a léčbu, měla jsem jednoduše požádat, aby mě poslali domů.

Zakrátko jsem byla vykoupaná a oblečená a Luke se vrátil, aby mě dopravil do přízemí.

„Seš hotová?“ zeptal se. Paní Averyová i Fanny se ke mně tázavě obrátily, jestli necouvnu a nepožádám, aby mi přinesly jídlo nahoru, místo abych čelila světu bez otce a matky. Pohlédla jsem na Luka. Jeho oči byly plné odhodlání. Věděla jsem, že bude při mně.

„Ano,“ přisvědčila jsem, „jsem hotová.“

Luke položil ruku na mou a chytil držadla vozíku.

„Bude to dobrý,“ zašeptal, a když se k nám Fanny s paní Averyovou obrátily zády, spěšně mě políbil na tvář.

Požehnaní

či prokletí láskou

JAKMILE JSME VSTOUPILI DO JÍDELNY, OČI MI zabloudily na prázdná místa rodičů u stolu. Srdce mi sevřela ledová ruka. Chvíli nikdo nemluvil a všichni, včetně Luka, se na mě soucitně dívali.

Vzápětí začali mluvit jeden přes druhého… Fanny vydávala příkazy, paní Averyová si stěžovala na to či ono, Roland sliboval nejlepší snídani ve Winnerrow. Dokonce i George, který obvykle mlčel jako sfinga, kladl zbytečné otázky, například jestli by měl donést další ubrousek nebo jestli přinesl správný džbán na džus.

„Prosím vás,“ překřikla jsem je, „pojďte se nasnídat. Není tak důležitý, aby bylo všechno dokonalý. Pro mě je báječný tu být zase s vámi. Mám vás ráda a po všech se mi moc stýskalo.“

Znovu na mě všichni pohlédli a tentokrát měli ve tvářích vepsánu lásku a náklonnost.

„No, tak se najíme,“ prohlásila Fanny, „než to všecko bude studený jako postel starý panny.“

„Páni,“ sepjala paní Averyová ruce na hrudi. Všichni jsme se rozesmáli a posadili se ke stolu.

„Vobjednala jsem tě dneska ráno do kadeřnictví,“ informovala mě Fanny.

„Je krásný den,“ usmál se Luke. „Mohl bych tě tam dovézt na vozíku.“

„To by bylo fajn.“

Snídaně byla veselá. Nepamatuji se, že bych toho někdy tolik snědla, ale Roland mi stále nosil z kuchyně něco nového na ochutnání.

Hned po snídani mě Luke pomalu vezl do města stejnou trasou, kterou jsme chodili celý život: kolem magnoliových stromů lemujících ulici a domů rodin, které jsem tak dobře znala. Byl nádherný den, jeden z těch vzácným dní pozdního léta, kdy slunce září na jasně modré obloze a vzduch není příliš horký, protože z hor vane mírný, svěží větřík. Lidé nám mávali z verand, někteří nás dokonce přišli pozdravit a vyjádřit soustrast nad smrtí mých rodičů.

„Mám pocit, že je mi sto roků a že jsem z toho byla pětasemdesát pryč,“ řekla jsem Lukovi.

„To je zajímavý, že když člověk na čas odjede, vypadá to tady úplně jinak,“ poznamenal Luke. „Nikdy jsem si neuvědomil, jak úzká je hlavní třída. Když jsem byl malý, zdála se mi široká a osvětlená jako náměstí Times Square v New Yorku.“

„Jsi zklamaný?“

„Ne. Docela se mi to líbí. Myslím, že by se mi líbilo se sem jednou vrátit a usadit se tu. Co ty?“

„Asi taky. Ale nejdřív bych chtěla cestovat a poznat svět.“

„To já určitě taky.“

„Možná tvoje žena nebude chtít žít v tak malým městě, Luku,“ zkusila jsem mu připomenout bolestnou realitu, kterou bych nejraději popírala do konce života. Byli jsme však poloviční sourozenci. Jednou si najdeme někoho jiného, koho budeme milovat. Až se Luke vrátí na vysokou školu, nezbyde mu než se znovu smířit s faktem, že nebudeme pořád spolu.

V obličeji se mu objevil bolestný výraz. Přimhouřil oči a svraštil čelo.

„Bude muset, jestli bude chtít být moje žena,“ řekl zlostně, protože předem nenáviděl manželku, která nebudu já. Když se zlobil, byl tak hezký a vypadal tak nebezpečně. Oči mu přitom blýskaly. „Kromě toho se tvoje matka taky vrátila do Winnerrow, i když předtím žila v bohatým a kultivovaným prostředí. Když to stačilo někomu jako ona…“

Nechtěla jsem mu prozradit pravé důvody jejího návratu.

„Vyrostla tady a vrátila se do krásnýho starýho domu a do velkýho novýho podniku. Ale na škole, jako je Harvard, potkáš holky, který pocházejí z mnohem větších a rušnějších měst než Winnerrow. Možná se jim to tady bude zdát malebný, ale budou chtít žít někde, kde budou moct nakupovat v luxusních obchodech, jíst v módních restauracích a chodit do divadla a na operu.“ Nerada jsem to říkala, ale chtěla jsem, aby si spolu se mnou uvědomil nevyhnutelné.

„Takový holky mě nezajímají,“ odbyl mě. „Kromě toho se ti může stát to samý. Potkáš muže, který tě bude chtít odsud odvést, protože zdejší prostý život se mu nebude líbit.“

„Já vím, Luku,“ řekla jsem jemně. Bylo tak bolestné na to myslet, natož to vyslovit nahlas, ale ještě víc bolelo nechat tyto věci nevyřčené. Jedna věc byla předstírat a snít, ale jiná byla něco si nalhávat. To jsem se naučila za svého krátkého a mučivého pobytu na Farthy.

„Víš co,“ rozjasnila se mu náhle tvář, „dívku, o který si myslíš, že si vezmu, a kluka, o kterým si budu myslet, že si vezme tebe, oddáme dohromady. Tak budou šťastný.“

Zasmála jsem se a zakroutila hlavou. Luke nechtěl přijmout realitu. Možná si myslel, že mě musí nadále chránit, protože jsem se mu zdála ještě příliš křehká.

„Ale co potom bude s námi, Luku?“

„S námi? Ty… z tebe bude stará panna, já zůstanu starým mládencem a zestárneme spolu v Hasbrouckově domě.“

„Ale mohli bysme tak být šťastní, Luku?“ zeptala jsem se a sama jsem o tom přemýšlela.

„Dokud jsem s tebou, Annie, jsem šťastný,“ tvrdil.

„Mám pocit, že ti bráním v normálním životě, Luku.“

„To nikdy neříkej,“ prosil a zastavil se. Ohlédla jsem se a uviděla, že má v očích opět bolestný výraz. Mračil se jako malý chlapec, kterého pošťuchují starší kluci a on jim v tom nemůže zabránit.

„Promiň,“ omluvila jsem se, ale stejně pořád vypadal, jako by se měl rozplakat. Potřásl hlavou.

„Myslím to vážně, Annie. Nemohl bych se oženit s žádnou dívkou, pokud by nebyla jako ty. A…,“ dodal váhavě, „jako ty žádná být nemůže.“

Hleděl na mě tak upřeně, že se mi zrychlil tep. Uvědomila jsem si, že se na nás kolemjdoucí dívají.

„No, až najdeš nějakou podobnou, pošli ji za mnou a já jí dám pár lekcí,“ pokusila jsem se celou věc zlehčit. Ale ve skrytu duše jsem cítila sobeckou touhu, aby se naše životy vyvíjely přesně tak, jak Luke předpověděl… že žádný z nás si nikoho nenajde a zůstaneme spolu, přestože nám bude odepřeno, co mohou mít ostatní zamilovaní – sňatek a děti.

Pokračovali jsme směrem ke kadeřnictví. Museli nás vyhlížet z okna, protože těsně před naším příchodem vyběhla ven majitelka Dorothy Wilsonová se dvěma pomocnicemi, aby mě přivítaly.

„Teď si ji vezmeme na starost my, Luku,“ chytila Dorothy rukojeti vozíku.

Všechny tři potom pracovaly na mé hlavě, dělaly mi manikúru a pedikúru a informovaly mě o místních drbech. Luke šel mezitím navštívit kamarády a vrátil se jen chvilinku poté, co jsem byla hotová.

Dívky mi nejen vrátily původní barvu vlasů, ale přemluvily mě, abych si nechala zaplést cop. Když Luke vstoupil, hned jsem viděla, že se mu to moc líbí. Oči se mu rozšířily a na rtech a v očích se mu usadil onen zvláštní úsměv, který jsem si pamatovala z pamětihodných příležitostí, jako když mi dal magický náramek a já jemu prsten.

„Jak vypadám?“

„Seš moc krásná,“ vykoktal. Podíval se na Dorothy a začervenal se, protože si uvědomil přílišnou spontánnost své odpovědi. „Chci říct… vypadáš o hodně líp, když máš zase svou barvu. Všichni se mnou budou určitě souhlasit. No,“ přešlápl, „radši bysme měli jít domů, než za námi máma pošle Geralda a ten se ztratí.“

„Opravdu se ti to líbí?“ ujišťovala jsem se na cestě do Hasbrouckova domu.

„Moc. Seš zase taková, jak jsem na tebe zvyklý.“

„Cítím se o mnoho líp, co jsem zpátky doma, Luku. Až se vrátíme, hned zkusím chodit, abych se přesvědčila, že si to jen nenamlouvám.“ Můj elán v něm vyvolal úsměv.

„Jasně. Kde to chceš zkusit?“ Zpomalil a já jsem se na něj ohlédla. Nemusela jsem nic vysvětlovat. Naše oči mluvily za nás. Kývl a jeli jsme dál.

Doma šel Luke hned pro chodítko. Objel se mnou dům a zastavil vozík u schodů do altánu. Vzal mě za ruku. Oba jsme na něj beze slova hleděli.

„Nejdřív tě vynesu nahoru a posadím na lavici.“

„Dobře.“ Skoro jsem nemohla mluvit. Byla jsem tak šťastná, že jsem opět v altánu s Lukem.

Něžně mě vzal do náruče. Levou ruku jsem mu ovinula kolem krku a naše tváře se dotkly. Pomalu mě vynesl po schodech a spustil na lavici. Klekl si přede mě, držel mě za ruku a díval se na mě. Rozhlédla jsem se.

„Měls pravdu, že když na čas odjedeš, všechno vypadá menší a starý.“

„Ale my jsme zase spolu. Zavři oči, vzpomeň si, jaký to bylo předtím, a přej si, aby to bylo zase takový. Určitě se to splní. Víš, zašel jsem sem ten den, co jsme se s mámou vrátili z nemocnice v Bostonu.“

„Vážně?“ podívala jsem se mu do očí, které hleděly upřeně do mých. Připadalo mi, jako bychom dohlédli do nejhlubší části našeho já, na samé dno našich duší, daleko za hranice těla a dokonce i mysli. Věřila jsem, že nás pojí cosi zvláštního, kouzelného, co můžeme sdílet a čeho se můžeme dotknout pouze my dva.

„Jo. Sedl jsem si sem a zavřel oči, a když jsem je otevřel, uviděl jsem tebe, jak sedíš naproti mě, směješ se a vítr ti čechrá vlasy. Taky jsi na mě mluvila.“

„Co jsem říkala?“ Můj hlas se změnil v šepot.

„Říkalas: ‚Nebuď smutný, Luku. Uzdravím se a vrátím se do Winnerrow.‘ Musel jsem zase zavřít oči, abych tě neztratil, a když jsem je otevřel, stalo se něco zvláštního, Annie.“

„Co?“

„Našel jsem tohle na podlaze.“ Sáhl do kapsy kalhot a vytáhl růžovou saténovou stuhu, kterou jsem si svazovala vlasy. „Já vím, že lidi by řekli, že to tady leželo pořád, třeba schovaný pod lavicí, a vítr to vyfoukl ven, ale já jsem to předtím neviděl.“

„Ach, Luku.“ Vzala jsem stuhu do ruky. „Ani nevypadá vyrudlá.“

„Nosil jsem ji pořád s sebou a chodil jsem s ní i spát. Můj spolubydlící na koleji si musel myslet, že jsem divnej, ale bylo mi to jedno. Dokud jsem tu stuhu měl, cítil jsem se blízko tebe. Tak vidíš, že se v našem altánu dějí kouzla.“

Pokud je láska kouzlo, pomyslela jsem si, pak je altán skutečně kouzelný. Věděla jsem, že to není správné. Věděla jsem, že tak blízcí příbuzní by si na sebe neměli myslet, neměli by se na sebe takhle dívat, neměli by po sobě toužit, ale zdálo se, že ani jeden z nás není schopen s tím přestat. Neměli bychom otevřeně vyjevit své city? Anebo je lepší nadále předstírat, že jsme pouze důvěrní přátelé?

Přestala bych po něm toužit? Přestalo by mi bušit srdce pokaždé, když se mě dotkne? Přestala bych o něm snít? Pokud je láska opravdu kouzelná, pro nás toto kouzlo znamenalo zároveň požehnání i prokletí.

Požehnání, protože kdykoli jsem byla s Lukem, cítila jsem se být doopravdy naživu, cítila jsem se tak, jak se má cítit žena. Prokletí, protože byla muka chtít a potřebovat někoho, koho jsem milovat nesměla.

Možná by bylo lepší, kdyby nás to kouzlo minulo.

„Chtěla bych ti být blízko, Luku,“ zašeptala jsem, „ale –“

„Já vím,“ položil mi prst na rty, aby v nich uzamkl slova, kterých jsme se oba báli. Potom ho odtáhl a nahnul se ke mně. Srdce mi bušilo a dech se mi zrychlil.

„Luku…,“ zašeptala jsem, ale on se ovládl a rychle se odtáhl. Chvíli vypadal rozčilený a potom vstal.

„Přinesu ti chodítko. Určitě budeš zase chodit bez problémů. Dokážeš to pro nás oba,“ povzbuzoval mě. Chytila jsem ho za ruku, abych ho zastavila.

„Luku, nečekej ode mě moc. Teprve nedávno jsem začala nohy zase cítit.“

Usmál se, jako by věděl věci, které jsem já neznala. Svírala jsem růžovou stuhu a čekala, až postaví chodítko přede mne. Ustoupil a založil si ruce na hrudi.

Chytila jsem se horní části chodítka a začala se zvedat. Nohy i paže se mi třásly, ale nakonec jsem se postavila. Luke vypadal ustaraně a postoupil o krok ke mně.

„Ne. Zůstaň stranou. Musím to dokázat sama.“

Slunce zakryl velký mrak a vrhl na altán stín jako temnou oponu, která nás oddělila od okolního světa. Ačkoliv bylo teplo, po zádech mi přejela zimnice. Soustředila jsem se na to, abych posunula pravou nohu dopředu. Cítila jsem, jak se mi obličej zkroutil námahou do grimasy.

„Tak jdi, Annie, jdi,“ pobízel mě Luke.

Silou vůle jsem udělala krok. Srdce mi tlouklo radostí a optimismem. Začala jsem posunovat levou nohu. Bylo to jako natahovat se na kolotoči po zlatém prstenu, až se ho člověk po obrovském úsilí dotkne konečky prstů a nakonec ho uchopí. Udělala jsem krok i levou nohou. Mrak odplul a slunce zvedlo z altánu tmavou oponu. Měla jsem pocit, jako by ze mě někdo sejmul velkou tíhu, osvobodil mě a odstranil pouta z kolenou a kotníků. Nohy mi připadaly mnohem silnější.

Usmála jsem se a opět vykročila pravou nohou a za ní hned levou. Každý krok byl rychlejší a delší. Záda se mi ještě víc vzpřímila, až jsem stála zcela vlastní silou.

Dokázala jsem to!

„Já stojím, Luku! Stojím! Vůbec se neopírám!“

„Ach, Annie! Věděl jsem, že to dokážeš!“ Zvážněla jsem a zvedla pravou ruku z chodítka. „Počkej, Annie. Nesmíš toho dělat moc najednou.“

„Neboj, Luku. Zvládnu to. Musím to zvládnout!“ Vykročil ke mně, ale gestem ruky jsem ho zastavila. „Nepomáhej mi.“

„Jestli spadneš, máma mě zastřelí.“

„Nespadnu.“

Posunovala jsem chodítko před sebou pouze levou rukou, takže jsem na něm tolik nezávisela. Když bylo dost daleko, pustila jsem se i levou a napřímila se.

Stála jsem úplně sama! Měla jsem v nohách dost síly, aby mě unesly.

Luke vztáhl ruce. Stál těsně u mě. „Annie.“

Na okamžik jsem zavřela oči. V levé ruce jsem stále svírala růžovou stuhu. Bez váhání jsem zvedla pravou nohu a posunula ji o několik centimetrů před sebe. Totéž jsem udělala s levou. Lukův obličej se rozzářil nádherným úsměvem. Usmála jsem se také a udělala delší krok a ještě jeden. Potom se mi nohy tou námahou podlomily, ale stačila jsem se sesunout na podlahu. Luke mě pevně chytil kolem pasu a líbal mě na tváře.

„Annie, dokázalas to! Dokázalas to!“

Opojená štěstím jsem ho také začala líbat na tváře.

A náhle se naše ústa dotkla. Bylo to tak rychlé a nečekané, že se nikdo z nás neodtáhl a chvíli se naše rty k sobě vášnivě tiskly. Luke zvedl hlavu první.

„Annie… já…“ Vypadal provinile. Překročili jsme pomyslnou hranici a porušili zákaz.

„To nevadí. Jsem ráda, že jsme se políbili,“ ujistila jsem ho.

Stále mě pevně objímal.

Najednou nás vylekal Drakův hlas. Oba jsme se otočili.

„Annie!“ V očích měl šok a hněv. Sáhla jsem za sebe, abych se chytila chodítka a vymanila se z Lukova objetí. Drake vyběhl do altánu a se zlostným výrazem se obořil na Luka.

„Když jsem se dozvěděl, co se stalo na Farthy, přerušil jsem důležitou obchodní cestu. Teď jsem rád, že jsem to udělal. Vypadá to, že jsem přišel právě včas.“

„Co to má znamenat?“ nedal se Luke zastrašit. Oba stáli proti sobě se zaťatými pěstmi.

„Ty a ta tvoje omezená máma jste neměli právo odvézt Annie z Farthy, kde měla prvotřídní péči ve dne v noci a kde –“

„Draku, prosím tě,“ zasáhla jsem. „Ty nevíš, co se tam dělo. Zkoušela jsem ti to říct, ale tys neposlouchal. Vyslechni mě aspoň teď.“

„Co mám vyslechnout?“ Ušklíbl se. Nikdy jsem ho neviděla tak rozzlobeného. „Že ses chtěla vrátit sem, aby sis s ním zase hrála ty svý hry? Vždycky jsem si myslel, že to není správný, a teď si to myslím ještě víc. Ale ty za to nemůžeš, Annie,“ odvrátil se ode mne. „Využil toho, že seš oslabená.“

„Ne, Draku. To není pravda,“ bránila jsem se, ale on si nenávistně měřil Luka a oči mu svítily jako žhavé uhlíky.

„Měl jsem tě už dávno přerazit,“ zkroutil opovržlivě rty a obličej svraštil do ošklivé grimasy.

„Možná bys to měl zkusit,“ odpověděl Luke se stisknutými rty a přimhouřenýma očima. V obličeji celý zrudl.

„Ne, Luku! Draku, poslouchej! Zavolala jsem Lukovi. Chtěla jsem, aby mě odvezl z Farthy.“

Postoupili k sobě, oba hluší k mému křiku.

„Vůbec mě to nepřekvapuje. Věděl jsem, co se z tebe vyklube. Jak bys mohl být jiný, když máš takovou matku? Teď se to konečně projevilo. Viděl jsem, jak ses na Annie celý ty léta díval.“

„Draku, nech toho!“ Měla jsem hrůzu z toho, co ještě řekne. „No, ale teď to skončí. Udělám tomu přítrž…“

„Draku! Luku!“ prosila jsem je.

Altán se se mnou najednou zatočil, jako bych byla na kolotoči. Chodítko se dalo do pohybu, příliš rychle, abych udržela rovnováhu. Hlava mi spadla dozadu. Než se ke mně dostali, skácela jsem se na podlahu a všechno kolem zčernalo.

Probrala jsem se až v posteli s mokrou utěrkou na čele. Vedle mě stála Fanny s paní Averyovou. Luke seděl v jednom rohu pokoje, Drake ve druhém a oba se tvářili zavile.

„Poslala sem pro doktora Williamse. Bude tady každou chvilku. Přehnalas to, viď? Věděla sem, že se to stane.“ Luke i Drake se ke mně oba otočili s výrazem lítosti. „Nic mi není.“

„Nejlepší bude, když o tom rozhodne doktor, Annie,“ poznamenal Luke tiše.

Paní Averyová mi vyměnila utěrku na hlavě za studenější. Když přijel doktor Williams, všichni kromě Fanny z pokoje odešli.

Zkontroloval mi puls, krevní tlak a poslechl si srdce. Potom zakroutil hlavou a přejížděl očima z Fanny na mě se zdviženým hustým obočím, jež vypadalo jako dva vykřičníky.

„Co se tady stalo?“

„Asi to přehnala, doktore. Dovolili sme jí vstát z postele a nasnídat se v jídelně. Potom ji Luke dovez do kadeřnictví, kde byla dost dlouho, a když se vrátili, zkoušela v altánu chodit.“

„Nezkoušelas toho zvládnout za jeden den moc, Annie? Varoval jsem tě,“ zahrozil mi krátkým, tlustým ukazovákem. „Myslím, že ne, pane doktore.“

„Aha. No, puls máš v pořádku. Krevní tlak je trochu zvýšený, ale není to nic hrozného. Teď si odpočiň a do ničeho se nenuť. Podařilo se mi spojit se s tvým doktorem v Bostonu. Slíbil, že mi hned pošle zprávu. Ale z toho, co mi řekl, soudím, že se úplně uzdravíš. Je to jen otázka času.“

„Já vím, že jo, pane doktore. Jsem si tím jistá.“

„Dobře, Annie.“ Vstal a otočil se k Fanny. „Bude v pořádku. Ať se pár dní šetří.“

„Slyšíš pana doktora?“ varovala mě Fanny.

„Jo, teto. Děkuju vám, pane doktore.“

„Brzy se zase zastavím.“ Povzbudivě se usmál a poklepal mě po ruce.

Fanny se chystala doprovodit ho z pokoje.

„Teto, prosím tě, pošli sem Draka. Musím s ním mluvit. To snad můžu, pane doktore, ne?“

„Jistě. Hlavně když budeš hodně odpočívat.“

Drake se vrátil se zachmuřeným výrazem, jenž svědčil o tom, že jeho hněv dosud nevyprchal.

„Draku, prosím tě, sedni si sem. Musím si s tebou promluvit. Doktor Williams to schválil.“

Zůstal stát ve dveřích. Potom postoupil o několik kroků, ale viděla jsem, že nemá v úmyslu se posadit a v klidu mě vyslechnout.

„Nemůžeš poslouchat, co ti řekne doktor Williams. Je to starý maloměstský doktor, Annie. Nech mě sbalit ti věci a vzít tě zpátky na Farthy.“

„Draku, když jsi mě naposledy navštívil na Farthy, slíbils mi, že mi pomůžeš odjet, když na tom budu trvat.“

„Řekl jsem to jen proto, žes byla nervózní ze všech těch léků a tak.“

„Draku, to nebylo z léků. Celá ta hrůza začala s paní Broadfieldovou. Byla to krutá, panovačná ženská. Myslela si, že jsem rozmazlená bohatá holka, a ona bohatý lidi nesnáší. Chovala se ke mně hrozně.“

„No… taky se jí Tony zbavil, ne? Chtěl ti opatřit jinou ošetřovatelku. To nebyl problém.“

„Tony je problém, Draku. Tony byl největší problém. Nechtěl, abych se uzdravila.“

„Cože? Poslouchej –“

„Ne, ty mě poslouchej. Prosím. Tony chtěl, abych tam zůstala natrvalo. Chtěl mě uvěznit ve svých snech a zvrácených fantaziích. Schválně mi nedovolil nic, co by mi pomohlo se uzdravit. Prodlužoval můj invalidní stav, aby mě mohl držet v posteli a abych na něm byla pořád závislá. Když zjistil, že dokážu sama vstát z postele, odvezl vozík z pokoje, abych nemohla ven!“

„Určitě to udělal jen proto, abys to nepřehnala a neublížila si,“ usmál se Drake. „Nemocný lidi jsou často netrpěliví, protože se chtějí uzdravit co nejdřív, a –“

„Ne, Draku, nemyslel na mý uzdravení. Myslel jenom na sebe.“

„Ale Annie,“ naklonil se dopředu, „vím, že –“

„Není normální!“ zvýšila jsem hlas. Drake byl tak překvapený, že na chvíli zmlkl. „Draku, on… přišel za mnou v noci v domnění, že jsem moje babička Leigh, když byla mladá.“

„Cože?“ Ve tváři se mu objevil nevěřícný úsměv.

„Jo, chtěl… chtěl se se mnou milovat, protože si myslel, že jsem Leigh.“

„Ale Annie, muselas mít nějaký halucinace z léků. Tony je přece… jen osamělý starý muž. A proto jsem přijel rovnou sem,“ nasadil přesvědčivý tón. „Zlomilo mu srdce, žes dovolila Lukovi a Fanny, aby tě odvezli z Farthy. Málem mi brečel do telefonu. Nechápe, pročs odjela bez rozloučení. ‚Udělal jsem pro ni, co jsem mohl,‘ říkal, ‚a udělal bych víc, udělal bych všechno, co by chtěla. Celý dům bych dal do pořádku.‘“

„Draku, jak můžeš být tak slepý! Copak nevidíš, co se tam děje?“

„Nejsem slepý. Vidím hodnýho člověka, který nám chce pomoct, zařídil mi významný místo… slíbil mi řízení továrny tady ve Willies a další projekty… člověka, který udělal všechno pro tvý uzdravení a byl ochoten na to vynaložit cokoli.

Ale taky vidím svou prohnanou nevlastní sestru, která tě krmí lží, aby tě dostala zpátky a mohla žít v tomhle domě a užívat si všeho, co měli Heaven s Loganem. A můj perverzní synovec předstírá, jak se obětuje, aby mohl… aby tě mohl mít pro sebe. Neztrácel čas, aby tě dostal do altánu. Do vašeho kouzelnýho místa,“ dodal s úšklebkem.

„Není perverzní, Draku. A chtěla jsem tam jít, do altánu. Věřím v něj.“

„Annie, seš teď tak oslabená… tvý city jsou zranitelný… každý tě může využívat… Fanny ti nalhává směšný věci, Luke se od tebe nehne, aby tě mohl osahávat… proto chci, aby ses vrátila na Farthy, kde budeš v bezpečí a –“

„V bezpečí? Tys neslyšel, co jsem říkala?“

Drake na mě chvíli hleděl a tmavé oči mu svítily.

„Luke ti napovídal nesmysly, aby ses obrátila proti mně. To jsou ty vaše hry na představivost. Proto mě nechceš poslechnout a –“

„Přestaň ho obviňovat. Luke není takový. Chová se ke mně báječně a záleží mu na mně. Dokonce přerušil letní školu, aby mi pomohl.“

„Vždycky jsi ho hájila. Ať řeknu cokoli, vždycky si najdeš způsob, jak ho ospravedlnit,“ stěžoval si Drake jako někdo, kdo se celý život cítil přehlížený.

„Draku!“ Vztáhla jsem k němu ruku.

„Ne!“ Couvl a zakroutil hlavou. „Heaven by byla na mý straně. Nerada vás viděla tolik spolu.“

„To není pravda,“ namítla jsem, i když jsem věděla, že je.

„Je to pravda,“ nedal se zviklat. „Dělala si kvůli tomu starosti. Ale já se na to dívat nebudu. Až přijdeš k rozumu, zavolej mi a já všeho nechám, ať je to sebedůležitější, přijedu pro tebe a odvezu tě, kam patříš. Farthy je tvoje, je naše. Bude celý naše!“

„Ale já ho nechci. Chci žít tady, Draku. Farthy není takový, jak si myslíš. Máma měla pravdu. Tys neposlouchal, ne já. Je to… pohřebiště smutných vzpomínek. Nejezdi tam zpátky. Zůstaň tady. Můžeš pracovat u nás v továrně a zapomenout na Farthy. Draku, prosím tě.“

„Ne. Jednou bude moje… všechno bude mý. Tony mi to slíbil. Pamatuj, co jsem ti řekl. Až přijdeš k rozumu, zavolej mi.“

Otočil se a vyběhl z pokoje.

„Draku!“

Můj výkřik zanikl v prázdných dveřích. Zabořila jsem tvář do polštáře a rozplakala se. Drake vypadal tak útočně a rozhněvaně. Pryč byl milující starší bratr. Oči mu nyní plály žárlivostí a nenávistí. Změnily ho peníze, moc a prestiž Tattertonovy rodiny. Jako kdyby zaprodal svou duši ďáblu.

Luke za mnou po Drakově útěku nepřišel, takže jsem nevěděla, jestli mezi nimi nedošlo k další hádce. Paní Averyová se přišla zeptat, jestli chci obědvat v jídelně, ale byla jsem příliš rozčilená, abych byla s jinými lidmi, proto mi Fanny oběd přinesla. Zeptala jsem se jí na Luka.

„Říkal, že se pojede projet, aby moh přemejšlet. Na nic víc jsem se neptala. Když dostane Casteel takovouhle náladu, nejlepší je ho ignorovat, protože jinak začne bejt pěkně protivnej.“

„Nikdy jsem neviděla Luka protivnýho, teto.“

„No, tos ho neviděla rozzuřenýho jako já. Vím, že mu k tomu vobčas poskytnu důvod. S tebou je jinej. Asi krev tvýho táty zředila horkou casteelovskou krev, ale stejně nikdy nevíš, co se může stát. Nejlepší je, když vodjede a uklidní se.“

„Až se vrátí, prosím tě, řekni mu, ať za mnou přijde.“

Kývla a nechala mě o samotě. Abych si ukrátila čas, vrátila jsem se k poslední malbě Farthy a provedla změny, které sídlo zpodobnily realističtěji. Bylo důležité to udělat nyní, abych se jednou provždy zbavila dětských fantazií. Přikreslila jsem muže vycházejícího z bludiště. Když jsem ho dokončila, zdálo se mi, že jsem vystihla Troyovy oči, nos a ústa tak dobře, že to na mě samotnou udělalo dojem. Rozhodně mě velmi inspiroval.

Práce mi obnovila sílu a zároveň mě uklidnila, takže jsem se rozhodla povečeřet s ostatními. Fanny přišla s paní Averyovou, aby mě dovezly do jídelny. Byla jsem zklamaná, že Luke se ještě nevrátil. Ačkoliv Roland připravil pečené kuře s třešňovou omáčkou, jedno z mých oblíbených jídel, a jako zákusek se podával lákavě vypadající čokoládový dort, neměla jsem na jídlo moc chuť. Stále jsem se dívala ke dveřím v naději, že se v nich objeví Luke, ale marně.

Potom jsem se dívala s Fanny na televizi a přitom poslouchala, jestli se neozve motor přijíždějícího auta, ale hodiny ubíhaly a Luke se nevracel. Nakonec jsem si šla lehnout, unavená a zklamaná.

Neustále jsem se budila a naslouchala, zdali uslyším povědomý zvuk Lukových kroků. Někdy po půlnoci jsem se probudila znovu, protože jsem cítila jeho přítomnost. Otevřela jsem oči a skutečně stál nade mnou v záři měsíčního světla.

„Luku, kdes byl? Pročs byl pryč tak dlouho?“ stěžovala jsem si. Zamyšleně na mě shlížel.

„Jel jsem do srubu v horách, Annie, abych tam mohl v klidu přemýšlet,“ odpověděl tiše.

„Do srubu?“ Posadila jsem se.

„Když jsem byl mladší, jezdil jsem tam často,“ vysvětloval, ale vzápětí se zamračil, neschopný potlačit hněv, který v něm stále doutnal. „Je Drake ještě tady?“

„Ne. Odjel. Byl na mě rozzlobený, že se nechci vrátit na Farthy.“

„Nikdy jsem na něj neměl takový vztek. Doufal jsem, že mi dá ránu, abych mu ji mohl vrátit.“ Lukovy oči se zúžily chladným odhodláním. Musel si uvědomit, že vypadá nenávistně, protože mu záhy výraz změkl a uvolnil ramena. „Asi to mám v krvi a on taky. Máma mi často vyprávěla o výbušný povaze Casteelů.“ Sedl si vedle mne a usmál se. „Přál bych si, abych byl víc jako ty, Annie. Máme v sobě přesně stejnou krev, Stonewallových a Casteelových, a přesto jsi tak jiná, tolerantní, trpělivá a chápavá.“

„Luku… my v sobě nemáme stejnou krev. Tony nemluvil nesmysly, když jsme odjížděli z Farthy. Máma nebyla Casteelová.“

Úsměv mu na chvíli ztuhl na rtech a poté se vytratil. „Jak to můžeš vědět určitě? Tony je tak popletený…“

Řekla jsem mu, co jsem se dozvěděla od Fanny. Zaujatě poslouchal a přitom občas kývl, jako by očekával, že se jednoho dne něco takového dozví.

„Takže nejsi můj bratranec a nevlastní bratr. Seš jenom můj nevlastní bratr,“ skončila jsem.

„Annie,“ potřásl Luke hlavou jako unavený stařec a vzdychl, „naše životy jsou tak podivně zašmodrchaný, že mi připadá, jako bysme my dva byli odsouzený k věčnýmu utrpení.“

„Já se uzdravím, Luku. Všechno bude lepší,“ slíbila jsem. Vypadal tak zničeně a malomyslně. Nebyl to můj odhodlaný Luke, který se nebál „zdolávat nejvyšší hory“. Ztratil-li on naději a víru, co bude se mnou?

„Tohle utrpení jsem nemyslel, Annie.“ Podíval se na ruce složené v klíně a opět vzhlédl. I v matném měsíčním světle jsem si všimla, že se mu oči lesknou slzami. „Měl jsem vztek na Draka, že byl na tebe tak zlý, ale ještě větší vztek jsem na něj měl, protože… protože měl pravdu. Annie…“ Vzal mou ruku do své. „Nemůžu si pomoct, ale miluju tě a není to láska, jakou by měl cítit bratr k sestře. Miluju tě, jako miluje muž ženu.“

„Ach, Luku…“ Zeď mezi námi se rozpadla v prach. Srdce se mi vzedmulo citem. Nedokázala jsem tomu zabránit, protože tím, že Luke pronesl ona slova nahlas, porušil zákaz a uvolnil cestu vášni, která celou dobu čekala na tento okamžik, kdy jeden z nás projeví své opravdové city.

Ve tváři měl onen známý rozhodný výraz. Nespouštěl ze mě oči. „V horách jsem se rozhodl, že ti všechno řeknu. Drake měl pravdu. Díval jsem se na tebe celý ty roky s touhou a vášní. Se žádnou jinou dívkou jsem se necítil šťastný. Proto jsem nikdy neměl žádný opravdový přítelkyně. Pořád s ním jenom o tobě. Vím, že to není správný, ale nemůžu si pomoct. Proto jsem dneska utekl. Je to pro mě moc bolestný, Annie.“

„Chápu tě, Luku.“ Zvedla jsem se ještě víc, takže naše obličeje byly jen několik centimetrů od sebe.

„Opravdu?“ zeptal se s výrazem, jako by to odjakživa věděl.

„Cítím k tobě to samý a mám dojem, že moje city jsou ještě silnější od doby, cos pro mě přijel na Farthy,“ přiznala jsem. Na chvíli mi vzduch mezi námi připadal jako okno, kterým jsme se vzájemně dívali do očí a na jehož sklo jsme tiskli rty.

„Myslel jsem si to,“ zašeptal a rukama mi přejel po pažích k ramenům. „Poslední dva dny jsem ti to kolikrát chtěl říct. Málem jsem to udělal v altánu.“ Já taky.“

Noční košile mi sklouzla z ramenou a povážlivě se sunula dolů, ale necítila jsem se zahanbeně. Lukovy prsty mi přejížděly po klíční kosti, jako by je neovládal vůlí. Vzdychl.

„Ach, Annie, příroda si s námi ošklivě zahrála. Nenávidím se za to, že tě takhle miluju, ale nevím, jak to zastavit. Ani nechci, aby to skončilo!“

„Nesmis se za to nenávidět, Luku. Taky tomu nedokážu zabránit, ale to není důvod, abych se nenáviděla.“

„Annie…“

Už jsme se nedokázali držet od sebe. Oba jsme proklouzli pomyslným oknem a když se jeho rty dotkly mých, košile mi spadla a odhalila ňadra. Prsty mu sjely dolů. Zasténala jsem a znovu se přitiskla k jeho rtům, ale on se náhle prudce odtáhl.

„Ne, Annie… to nesmíme dělat. Drake měl pravdu, když říkal, že sem nepatřím. Nemůžu tady zůstat. Zlo, který proudí v žilách všech Casteelů, proudí i v mých. Kdybych tu s tebou zůstal, nebyl bych schopen se ovládnout a skončili bysme jako naši předci z hor… incestem, jako hnusný zvířata.“

„Ne, to nemůže být hnusný, Luku. Nevím proč, ale cítím, že neděláme nic špatnýho.“

„Seš pro mě moc dobrá, Annie. Nezasloužíš si, aby nad tvým životem viselo prokletí jen proto, že se nedokážu kontrolovat. Zřejmě nejsem lepší, než bývala moje máma. V tom měl Drake pravdu. Musím na nějaký čas pryč, Annie, aby ses mohla duševně i tělesně zotavit.“ Ustoupil od postele.

„Ne, Luku, potřebuju tě. Prosím tě, nechoď pryč.“ Vztáhla jsem k němu ruce, ale on stále couval.

„Musím. Brzy se uzdrav, Annie.“

Otočil se a vyběhl z pokoje.

„Luku!“ Pokoušela jsem se dostat z postele. Nohy se pode mnou podlamovaly. I tak jsem dokázala obejít postel a chytit se chodítka. S jeho pomocí jsem došla ke dveřím ložnice. V té chvíli jsem uslyšela bouchnout domovní dveře.

„Luku!“

„Annie! Co se stalo?“ Fanny vyšla na chodbu.

„Teto, honem běž za Lukem. Zastav ho. Klade si vinu za všechno, co se stalo mezi mnou a Drakem… za… za všechno.“

Kývla, ale viděla jsem, že ví víc, než jsem si myslela.

„Muselo k tomu dojít, dítě. Stejně jako Heaven sem věděla, že se to stane, ale nevěděla sem, jak tomu zabránit.“ Vedla mě zpátky k posteli.

„Že se to stane?“ Cožpak všichni tušili, co jsme drželi v tajnosti v hloubi našich srdcí?

„Viděla sem, jak se na tebe díval, jak ste se chovali, když ste byli spolu. Viděla sem světlo v tvejch vočích a v jeho a věděla sem, co se mezi várna vyvíjí.“

„Ale teto, neudělala jsem to úmyslně. Já…“ Seděla jsem na posteli s rukama svěšenýma v klíně a kroutila hlavou.

„Já vím, miláčku.“ Sedla si vedle mě a vzala mě za ruku. „Vím, že kdyby to šlo, zabránila bys tomu, ale láska prostě vytryskla z tebe i z něho. Žádnej z vás za to nemůže. Voba vás to k sobě přitahovalo už vod dětství. Byli ste jako dvě divoký kytky v lese, schovaný před vostatníma, a vaše láska rostla volně a divoce, až ste se vzájemně propletli. Ale není to správný a teď se musíte vod sebe voddělit. Bude to bolet a pro tebe to bude v tvým stavu dvakrát tak těžký, ale budu s tebou a pomůžu ti, Annie.“

„Ale co Luke,“ namítla jsem. Neměl nikoho, kdo by mu pomohl a utěšil ho.

„Musíš ho nechat jít svou cestou, Annie. Říkala sem ti to. Nemá jenom jméno Luka Casteela. Má i jeho krev. Měla sem svýho tátu ráda, ale byl to chlap, v kerým hořel voheň.“

„Teto, je mi z toho špatně a cítím se tak prázdná a sama. Nemůžu to vydržet,“ kvílela jsem. Objala mě a na chvíli přitiskla k sobě. Potom mě políbila na čelo a odtáhla se.

„No tak, Annie. Pomůžu ti do postele. Musíš teď myslet na svý zdraví.“

Nechala jsem ji, aby mě uložila. Když mě přikryla, sklonila se, políbila mě na čelo a pohladila po vlasech, jako to dělávala moje matka.

„Spi, Annie. Budu s tebou a pomůžu ti, dokud se zase nepostavíš na nohy.“

„Děkuju ti, teto.“

„My ženský teď musíme držet spolu,“ usmála se a narovnala ramena, aby mi naznačila, že to zvládneme.

Znovu mě políbila a nechala mě samotnou ve tmě pouze s ozvěnou Lukova hlasu. Stále jsem viděla jeho oči blízko mých.

„Nemůže to být špatné, nemůže to být špatné,“ opakovala jsem si a usnula se vzpomínkou na jeho polibek.

Tajemství Troyova domku

NÁSLEDUJÍCÍ TÝDEN BYL TĚŽKÝ. V NĚKTERÝCH směrech dokonce těžší než období strávené na Farthy. Ne že by se ke mně někdo choval krutě. Právě naopak, všichni sloužící i teta nemohli být starostlivější o ohleduplnější. Ale záhy potom, co jsem ztratila rodiče, jsem ztratila i Luka, jediného člověka na světě, o kterém jsem si myslela, že mi vždycky zůstane a bude mi pomáhat, jediného člověka, kvůli kterému jsem byla ochotná vydržet všechnu bolest a trápení. Odešel a já jsem se uvnitř cítila stejně mrtvá a ztracená, jako když jsem přišla o otce i matku.

Dny byly tmavé a pošmourné, i když zářilo slunce. Pořád jsem byla unavená a byla mi zima. Trávila jsem hodiny zamuchlaná do přikrývky, civěla na strop, a když padl soumrak, ani se mi nechtělo rozsvítit. Někdy jsem byla otupělá a někdy jsem usedavě plakala, až mě bolelo na prsou. Když jsem usnula vyčerpaná pláčem, ráno jsem se probudila s vědomím, že všichni lidé, kteří mi byli blízcí, jsou pro mě ztraceni. Nikdy jsem se necítila tak osamělá, ani když mě věznili na Farthy. Tam jsem aspoň ještě měla své sny a fantazie.

Nyní se však všechny sny rozplynuly. Nespřádala jsem žádné fantazie, které by mi pomohly ukrátit nudnou šeď dnů. Ještě horší bylo, že vzpomínky na vztah s Lukem se nyní zdály jaksi pošpiněné. Pěstovali jsme zakázanou lásku a všechno, co kdysi bylo nádherné, mi nyní připadalo špatné a nemorální. To pomyšlení mi drásalo srdce a naplňovalo mě bolestí.

Bylo hrozné ztratit nejen ty, které jsem milovala, ale rovněž radost a potěšení ze vzpomínek. Osud mi vydrancoval srdce, vytrhal všechny květy z mé zahrady a zanechal pouze plevel a holé stonky, připravené o svou krásu, o důvod svého bytí.

Někteří z přátel rodičů přicházeli s opožděnými projevy soustrasti, protože jsem předtím byla tak daleko. Oceňovala jsem jejich účast, ale při každé návštěvě jsem znovu prožívala celou tragédii a znovu cítila bolestnou ztrátu.

Některé z matčiných přítelkyň se v mé přítomnosti rozplakaly a jejich lítost mě bodala jako nůž a otvírala rány, které se již potáhly strupem. Přesto jsem vystupovala jako ta silnější a často jsem je utěšovala.

„Heaven by se chovala přesně stejně,“ poznamenala Fanny po jedné takové epizodě. „Nikdo nebyl silnější než tvoje máma. Já sem pořád fňukala a stěžovala si, ale vona s Tomem nám sháněli jídlo, když sme málem umírali hlady, a taky vošetřovala Naši Jane, když vonemocněla.“

Tyto příběhy o matce mi poskytovaly sílu se dál zotavovat i poté, co mě Luke s Drakem opustili. Fanny říkala, že Luke často volá a ptá se na mě, ale pokaždé když se ho zeptá, jestli se mnou chce mluvit, odpoví, že někdy jindy. Mnohokrát jsem se pokoušela mu napsat dopis, ale když jsem si ho přečetla, vždycky jsem ho roztrhala, protože nic z toho nevyjadřovalo přesně, co jsem cítila.

Doktor Williams chodil kontrolovat, jak se mi daří. Nohy mi sílily každým dnem. Poslal za mnou rehabilitačního pracovníka, který mi pomáhal cvičit, až jsem dosáhla stadia, kdy jsem nepotřebovala chodítko. Potom mi doktor dal hůl, abych dokázala udržet rovnováhu. Za několik dnů jsem dokázala sejít ze schodů a brzy jsem si vyšla i ven. Seděla jsem v altánu a přemýšlela o všem, co postihlo mě i Luka. Teta Fanny za mnou přišla a naléhala, abych si oblékla svetr.

„Vzduch je studenej a ještěs pořádně nepřibrala.“

Podzim se tiše vplížil jako štíhlá, studená kočka. Jednoho rána jsem si náhle všimla, že už skoro všechno listí je žluté.

Vzpomínala jsem, jak matka milovala podzim. Říkala mi, že ve Willies byl obzvlášť hezký. „Hrozně ráda jsem v tu dobu chodila lesem. Nade mnou se ve slunci třpytily koruny stromů a každý měl jiný odstín žluté a oranžové či kaštanově hnědé nebo mahagonové. Jdi do lesa na podzim, Annie,“ radila mi, „a uvidíš tam všechny barvy, které potřebuješ k malování.“

V tom měla pravdu, ale myšlenka na procházky v lese mi jenom připomínala Luka, protože jsme tam tolikrát chodili spolu. Jak jsem si přála, aby byl se mnou, zvlášť když jsem opět mohla chodit. Ale vrátil se do školy a pokoušel se zapomenout.

Začala jsem ho malovat. Nejdříve jsem načrtla altán a do něj jsem umístila Luka, jak se zamyšleně rozhlíží kolem. Práce trochu zmírnila bolest, že jsme od sebe tak daleko, ale čím víc jsem se blížila dokončení, tím větší ztrátu jsem pociťovala. Neustále jsem něco přidávala a předělávala, abych mohla pokračovat. Brzy však už nebylo vyhnutí. Když jsem konečně odložila štětec a odstoupila, milovala jsem a nenáviděla ten obraz zároveň.

Přestože jsem Luka malovala zpaměti, dobře jsem vystihla, jak trochu naklání hlavu doprava, což dělal vždy, když byl zamyšlený, a s prameny vlasů padajícími mu jako obvykle do čela. Zachytila jsem pohled jeho očí, když se podíval do mých a viděl v nich mou lásku k němu.

Ten portrét mě mučil, protože jsem toužila slyšet jeho hlas a cítit jeho přítomnost. Pomyslela jsem si, že se v něm slévá umělecká vášeň i agónie, kdy se malíř zamiluje do svého díla, nemůže jej však nikdy opravdově uchopit či vlastnit.

V takové chvíli se mě vždy zmocňovala melancholie. V minulosti, když jsem propadla depresi nebo přemýšlela o skličujících filozofických otázkách, jsem mohla jít za matkou a zbavit se břemene smutku. Stačil její vřelý úsměv a téměř okamžitě jsem byla zase veselá a šťastná. Listovaly jsme módními časopisy a probíraly poslední výstřelky jako dvě dospívající dívky, hihňaly se legračním věcem a vzdychaly nad něčím krásným.

Dosud jsem do ložnice rodičů nevkročila. Neměla jsem odvahu jít do pokoje, kde spali, kam jsem často chodila, když mě tížily noční můry nebo nepříjemné myšlenky, kde mě často utěšovali a kde jsem byla milována. Bála jsem se pohlédnout na jejich prázdnou postel, vidět jejich skříně a šaty, otcovy boty, matčiny šperky, fotografie, všechno, co jim patřilo.

Ale věděla jsem, že pokud chci dál žít a vyrovnat se s rodinnou tragédií, jež tolik změnila můj život, budu muset čelit skutečnosti, že věci, které jsem milovala, jsou nenávratně ztracené. Budu muset překonat duševní muka a trápení. Pouze tehdy budu natolik silná, aby se ze mě stala žena, jakou si mě otec s matkou přáli, jakou jsem se musela stát kvůli sobě i kvůli nim.

Pomalu jsem vyšla ze svého pokoje a přitom jsem se opírala o hůl. Na chodbě jsem se zastavila a zaváhala, mám-li skutečně vykročit k jejich ložnici, ale tentokrát jsem se nemusela přesvědčovat dlouho. Byla jsem rozhodnutá.

Otevřela jsem dveře. Závěsy byly roztažené a okna otevřená, aby se místnost provětrala. Našla jsem všechno urovnané a uklizené jako ten večer, kdy došlo k nehodě.

Chvíli jsem stála ve dveřích a všechno si prohlížela, jako bych si chtěla vtisknout do paměti každý vjem. Na toaletním stolku ležely matčiny pudry a voňavky, modré mušlové náušnice, které tu nechala v předvečer Fannyina osudného večírku, a mahagonová šperkovnice, kterou jí otec koupil k Vánocům. Vedle ležely úhledně srovnané perlové hřebeny.

Pohled se mi zastavil na posteli. Na jedné straně vykukovaly matčiny červené saténové pantoflíčky, které jistě toužily po dotyku jejích drobných chodidel. Na nočním stolku dosud ležela kniha, kterou právě četla. Asi v polovině byla zastrčená záložka.

Nad postelí samozřejmě stále visel obraz chatrče v horách Willies. Pomyslela jsem na Luka, jak tam jel, aby dospěl k rozhodnutí, že by se měl vrátit na univerzitu a na čas se se mnou nestýkat. Možná mu to poradili duchové pradědečka Tobyho a prababičky Annie. Třeba to byla správná rada.

Na otcově prádelníku stála velká fotografie rodičů na svatební hostině na Farthy. Nyní jsem poznávala její pozadí. Oba vypadali tak mladí a plní života. Když jsem však obrázek studovala zblízka, zdálo se mi, že matčina tvář vyjadřuje jakousi nenaplněnou touhu. Věděla jsem, že museli stát čelem k bludišti.

Pomyšlení na bludiště mi připomnělo Troye a jeho příbytek. Náhle mě osvítilo poznání. Vrátila jsem se do svého pokoje a prohlížela si repliku domku, kterou mi matka věnovala k osmnáctým narozeninám. Ten dárek pro mě mnoho znamenal, protože jsem věděla, jak hodně znamenal pro ni, ale když jsem se na něj dívala nyní, zjistila jsem, že se mi prolíná s dojmy z opravdového domku na druhé straně bludiště na Farthy. Přitom jsem si uvědomila, že to musel být sám Troy Tatterton, kdo hračku vyrobil a poslal ji matce krátce po mém narození. Nikdy nemluvila o tom, od koho ji má. Pouze mi s otcem řekli, že ji pravděpodobně zhotovil některý z řemeslníků pracujících pro Tattertonovy.

Bylo to proto, že matka nevěděla, že Troy je stále naživu, takže ji ani nenapadlo, že domeček vyrobil on a poslal jí ho? Neměl obavy, že by mohla pojmout podezření?

V mysli se mi vynořil další obraz: jak Troy seděl v křesle a mluvil se mnou… s rukama založenýma za hlavou. Byla to stejná pozice, jako měla figurka muže v domečku. Pouhá náhoda? A figurka dívky vypadala jako matka, měla stejnou barvu vlasů a nosila stejné šaty. Máma musela vědět, kdo jí hračku poslal. Kdo jiný by dokázal tak věrně zachytit tu scénu než Troy? Pokud však věděla, že je stále naživu a poslal jí onu repliku, proč to držela v tajnosti?

Posadila jsem se na židli u toaletního stolku a odložila hůl. Opatrně jsem nadzvedla střechu domečku. Okamžitě se ozvalo Chopinovo nokturno. Jako by celou dobu čekalo, až ho někdo opět spustí. Zkoumala jsem figurky uvnitř a utvrdila se v domněnce, že muž skutečně vypadá jako Troy a dívka jako matka.

Po návštěvě ve skutečném domku jsem si nyní všimla dalších věcí: maličkých hraček, které miniaturní muž vyráběl, šálků na stole v kuchyni a pootevřených zadních dveří. Dají se skutečně otvírat a zavírat?

Třesoucími prsty jsem se dotkla dvířek zavěšených na titěrných pantech. Otevřely se a já jsem sklonila hlavu, abych nahlédla dovnitř. Uviděla jsem schodiště vedoucí dolů. Něco mě na něm upoutalo. Byl tam zastrčený kousek papíru. Otvor byl tak malý, že jsem nemohla prostrčit prsty a uchopit ho. Mohla jsem to udělat jedině způsobem, jakým tam musel být vstrčen – pinzetou.

Našla jsem ji v matčině zásuvce a se soustředěním chirurga jsem záhadný papír opatrně vytáhla. Všimla jsem si, že je pečlivě složený, aby se tam vešel.

Položila jsem ho na stolek. Sklopila jsem střechu domečku, aby hudba přestala hrát, a rozbalila ho. Byl trochu zteřelý a zažloutlý časem, jako repliky historických dokumentů, které mají vypadat autenticky. Hrozilo, že se mi rozpadne v prstech.

Konečně přede mnou ležel rozbalený list. Byl to celý arch papíru, jehož záhyby byly tak hluboké, že jsem měla potíže písmo rozluštit.

Moje drahá, zakázaná lásko,

víc než kdy jindy se mi teď zdá minulá noc jako sen. Tolikrát jsem si to za uplynulý rok představoval, že když se to skutečně stalo, nemůžu tomu uvěřit.

Seděl jsem tady a myslel na tebe, na vzácné okamžiky s tebou, na něhu tvých očí a dotyků. Musel jsem vstát a pokusit se najít v posteli tvoje vlasy. Díkybohu se mi to podařilo. Dám si udělat medailon a budu je nosit na srdci. Utěšuje mě, že budu mít u sebe pořád něco tvého.

Doufal jsem, že tu nějakou dobu zůstanu, i když jsem si uvědomoval, že to budou muka. Myslel jsem, že tě budu na Farthy sledovat. Bylo by pro mě potěšením i bolestí vidět tě procházet se nebo sedět a číst. Vím, že bych byl jako trapný školák.

Dnes ráno, nedlouho potom, co jsi odešla, za mnou přišel Tony a sdělil mi zprávu, kterou mi zřejmě přineseš i ty. V té době tu už ale nebudu. Vím, že se to zdá kruté, že Tonyho opouštím v takové době, ale poskytl jsem mu veškerou útěchu, jaké jsem byl schopen, když jsme měli příležitost si promluvit.

Neřekl jsem mu o nás, o tvé návštěvě v noci. Neví, že víš o mé existenci. Nemohl jsem mu přidávat ještě další starosti. Možná budeš mít někdy v budoucnu pocit, že by se to měl dozvědět. Nechám to na tobě.

Zřejmě se divíš, proč považuji za nutné odjet tak rychle po Jillianině smrti.

Moje drahá Heaven, i když pro tebe bude asi těžké to pochopit, částečně se cítím zodpovědný. Pravda je, že jsem ji rád mučil svou přítomností. Jak jsem ti říkal, několikrát mě viděla a vždycky ji to šokovalo. Mohl jsem jí říct pravdu, že nejsem mrtvý, ale rozhodl jsem se, že ji nechám věřit, že jsem duch. Chtěl jsem, aby měla výčitky svědomí, protože i když nebyla její vina, že jsi Tonyho dcera, nikdy jsem jí nemohl odpustit, že mi to řekla, že tu hroznou pravdu postavila mezi nás. Vždycky byla závistivá a žárlila na Tonyho náklonnost ke mně, i když jsem byl malý chlapec.

Nyní cítím hroznou vinu. Neměl jsem právo ji trestat. Měl jsem si uvědomit, že tím jen způsobím bolest Tonymu a dokonce i tobě. Připadá mi, že všem okolo přináším jenom smutek a utrpení. Tony to samozřejmě tak nevidí. Nechtěl, abych odjel, ale nakonec jsem ho přesvědčil, že je to tak nejlepší.

Prosím tě, stůj při něm v době, kdy tě potřebuje, a utěš ho, jak nejlíp dovedeš. Uděláš to za nás za oba.

Předpokládám, že se na sebe už nikdy nepodíváme, ani se nebudeme jeden druhého dotýkat jako minulou noc. Ale vzpomínku na tebe mám tak hluboko vrytou v srdci, že si ji ponesu s sebou, ať odjedu kamkoli.

Navždy tvůj, Troy

Ohromeně jsem se opřela.

„Mami, vědělas, cos mi zanechala, když jsi mi dala tenhle domeček, symbol vaší lásky?“ zašeptala jsem.

Nespravedlivost, smutek a tragédie toho příběhu mě udeřila jako poryv ledového větru. Jak hrozným způsobem se historie opakovala. Něco, co jsem cítila v srdci, ale nedokázala vyjádřit slovy, se stalo pravdou: matka a Troy Tatterton byli milenci, ale jejich láska byla přesně taková, jakou ji Troy nazval hned na začátku dopisu – zakázaná. Byla stejně zakázaná jako láska mezi mnou a Lukem, protože Troy byl Tonyho bratr, matčin strýc. Pokrevní příbuzenství jejich lásku poskvrnilo, stejně jako tomu bylo v našem případě.

Takže matka věděla, že Troy je naživu, ale nikdy s ním nemohla mluvit, ani mu psát, ani ho navštívit. Nyní jsem chápala, proč si mě Troy tak prohlížel, když mě poprvé uviděl. Jistě jsem v něm oživila vzpomínky, zvlášť když jsem měla vlasy odbarvené jako matka.

Protože jsem strávila nějakou dobu na Farthy, mnohé z dopisu mi dávalo smysl. Chápala jsem narážky na Jillianino šílenství, zmínku o duchách bloudících po domě, Tonyho muka a důvod, proč se Troy učinil pro okolní svět neviditelný. Do této chvíle jsem však nevěděla, jak velké muselo být matčino utrpení, protože z obsahu dopisu vyplývalo, že musela Troye milovat stejně, jako miloval on ji.

Jak dobře by rozuměla tomu, co se událo mezi mnou a Lukem, pomyslela jsem si. Také jsem nyní chápala, proč ji tak znepokojovalo, že spolu trávíme hodně času. Obávala se, co se může stát, protože totéž prožila ona.

„Ach, mami,“ zašeptala jsem, „jak bych si přála, abysme si mohly ještě jednou promluvit. Jak moc teď potřebuju tvoje rady a moudrost. Věděla bych, žes zažila stejnou bolest, a tvoje slova by mi poskytla útěchu.“

Neuvědomila jsem si, že pláču, dokud na dopis nedopadla slza. Luke by mi jistě napsal mnohé z toho, co Troy napsal matce. Ve skutečnosti jsem při čtení dopisu slyšela Lukův hlas.

Svinula jsem papír a vsunula ho do původní skrýše v domečku, kde byl schovaný tolik let. Patřil k té hračce, byl její součástí. Chopinova hudba mi drásala duši, jako ji musela drásat matce, kdykoliv ji poslouchala, protože přitom nepochybně viděla Troyovu tvář a slyšela slova na rozloučenou.

Možná také proto se nikdy nechtěla vrátit na Farthy. Hněv na Tonyho nebyl jediným důvodem. Vzpomínky na ztracenou lásku byly příliš bolestné. A po všechnu tu dobu, co jsme s Lukem hovořili o bludišti a spřádali fantazie o Farthy… jsme jí nevědomky působili bolest. Ach, mami, odpusť nám to. Naše představy v tobě musely pokaždé vzbudit potřebu oplakávat lásku, kterou jsi pohřbila navždy.

Zrovna v té chvíli zaklepala na dveře paní Averyová. Zavolala jsem, aby vstoupila. Vypadala neobvykle rozčileně.

„Volá nějaký pán a říká, že je z Farthinggalského panství. Prý je to moc důležitý.“

Budu mít někdy pokoj od Tonyho Tattertona a jeho šílených halucinací a představ? Začala se ve mně vzmáhat zlost. „No, budete muset Tonymu říct –“

„Ne, Annie, to není Tony Tatterton. Ten pán říká, že se to týká Tonyho Tattertona. Prý byste to měla vědět.“

„Co bych měla vědět?“ Srdce se mi na chvíli zastavilo a vzápětí se prudce rozbušilo.

„To neříkal, Annie. Chtěl mluvit přímo s vámi, tak jsem pro vás šla.“

„Aha. Řekněte mu, že už jdu.“ Zhluboka jsem se nadechla a snažila se potlačit zimnici, která mi začala přejíždět po zádech.

Následovala jsem paní Averyovou, jak nejrychleji to šlo. Teď když jsem konečně mohla chodit, trápila mě pomalá a neohrabaná chůze.

Hospodyně mi předala sluchátko. Posadila jsem se. „Haló,“ řekla jsem tichým, vystrašeným hlasem. Měla jsem dojem, že dotyčný musí slyšet tlukot mého poplašeného srdce. „Annie,“ ozval se hlas, který jsem ihned poznala, stejně jako by ho jistě poznala matka, kdyby se jí po letech ozval. „Myslel jsem, že bys to měla vědět a možná chtěla přijet na pohřeb.“

„Na pohřeb?“ Srdce se mi zastavilo. Zatajila jsem dech.

„Tony před několika hodinami zemřel. Byl jsem u něj.“

„Zemřel?“ Náhle mi bylo Tonyho líto, jak se na Farthy trápil a chřadl, protože se domníval, že žena, kterou miloval, ho opět opustila. Mým prostřednictvím znovu prožíval vlastní tragédii. Nedobrovolně jsem se stala herečkou ve hře, jejíž děj se odehrál před mnoha a mnoha lety. Hrála jsem roli náhradnice, kterou byla kdysi přinucena hrát i moje matka. Nyní snad konečně spadla opona, světla zhasla a všichni herci opustili pódium. Agónie Tonyho Tattertona skončila.

Troyův hlas naplňovala upřímná lítost. Nebyla v něm žádná úleva. Ztratil bratra, který pro něj býval otcem.

„Ach, Troyi. Je mi to líto. Nevěděla jsem, že byl fyzicky nemocný. Byl jste s ním?“

„Zrovna jsem se rozhodl, že se víc zviditelním, abych mu poskytl útěchu v době, kdy zoufale někoho potřeboval, protože je pravda, že se o mě staral, když jsem byl jako dítě nemocný. A měl mě moc rád,“ dodal selhávajícím hlasem. „Nakonec jsme měli jen jeden druhého.“

Hrdlo se mi stáhlo a chvíli jsme nemohla polknout. Cítila jsem, jak se mi oči plní slzami. Nebylo těžké si představit Troye u Tonyho lůžka, jak se skloněnou hlavou drží staršího bratra za ruku, když z něj vyprchal život, a ramena se mu otřásají vzlyky.

„Jak umřel?“ zeptala jsem se konečně téměř šeptem.

„Byla to mrtvice. Měl nějakou menší mozkovou příhodu už předtím, ale nevěděl jsem o tom.“

„Drake nedávno volal a říkal, že s Tonym mluvil, ale nezmínil se, že by byl vážně nemocný.“

„Zavřel se ve svém pokoji, takže ani Rye nevěděl, co se děje. Když si to uvědomil, bylo už pozdě. Aspoň že jsem s ním mohl ke konci být. Hodně blábolil a pletl si lidi, takže jsem si nebyl jistý, jestli, ví, kdo jsem, ale zmínil se o tobě a musel jsem mu slíbit, že tě vyhledám a přesvědčím se, že jsi v pořádku. Vím, že zakoušel velké duševní utrpení, a něco z toho jsi jistě zažila, ale vcelku byl neškodný. Jenom potřeboval lásku a hledal způsob, jak by odčinil své hříchy… o to se nakonec nějakým způsobem pokoušíme všichni.“

„Já vím.“ Zajímalo mě, jestli z mého hlasu poznal, kolik toho doopravdy vím. „Troyi, já vím, že Tony byl ve skutečnosti můj dědeček. Vychrlil to na mě, když jsem odjížděla z Farthy, a teta Fanny to potvrdila.“

„Aha.“ Odmlčel se. „Nechci ho omlouvat, ale měl složité a obtížné manželství.“

„Ano.“ Neměla jsem chuť o tom všem mluvit. „Troyi, chtěla bych přijet na pohřeb. Kdy se koná?“

„Pozítří ve dvě hodiny. Všechno bude na rodinném hřbitově. Vaše služebná mi říkala, že se pořád lepšíš. Mám z toho radost, Annie, ale nechci, aby sis nějak přitížila, takže jestli je ta cesta pro tebe moc –“

„Není a nepřitížím si. Já… chci vás zase vidět. Neměla jsem příležitost vám poděkovat, že jste zavolal mý tetě a řekl jí, aby pro mě s Lukem přijeli. Udělal jste to vy, viďte?“

„Nechtěl jsem, abys odjela. Doufal jsem, že budeme mít víc příležitostí být spolu, ale viděl jsem, co se tam děje. Navíc mi bylo jasné, že patříš k lidem, které máš ráda, i když si dovedu představit, jak bolestný pro tebe musel být návrat domů. Pamatuju si, když mi Tony říkal, jaké to bylo kdysi pro něj, když přišel do domku a myslel si, že jsem mrtvý.“

„Bylo to bolestný. Přála bych si, abych měla domek jako vy, ve kterým bych se mohla schovat před smutkem a trápením a kde by mě chránilo bludiště před lidmi, který nechci vidět.“

„Tragédie si tě vždycky nějak najde, pokud tomu osud chce, Annie. To jsem si ověřil až moc dobře,“ řekl smutně.

„Já vím.“ Můj hlas byl sotva slyšitelný. Chtěla jsem říct víc, snad se zmínit i o tajném dopisu, který jsem našla. Musel něco vycítit, protože naši konverzaci rychle ukončil.

„Uvidíme se pozítří, Annie. Jsem rád, že tam budeš se mnou. Do té doby nashledanou.“

„Nashledanou, Troyi.“

Pomalu jsem zavěsila a myšlenky mi zabloudily zpátky k Tonymu. Navzdory jeho šílenství a lžím jsem pro něj musela plakat. Troy měl pravdu – přestože byl Tony pohádkově bohatý, byl osamělý a ztracený a jako každý jiný hledal někoho, koho by mohl milovat a kdo by miloval jeho.

Možná měl Režná Whiskey pravdu, když mluvil o duchách a přízracích na Farthy. Možná právě oni ukončili Tonyho muka a konečně ho přijali mezi sebe.

Když jsem Fanny oznámila, že plánuji jet Tonymu na pohřeb, vyvedlo ji to z míry.

„Nikdo neví, že to byl tvůj děda, Annie, a nikdo nečeká, že pojedeš takovou dálku, abys viděla, jak ho pochovávaj.“

„Ale já vím, kdo byl, teto. Nemůžu na něj zapomenout a nenávidět ho. Svým způsobem se mi snažil pomoct.“

„To místo je jako jed. Všichni zazobaný lidi se nakonec nějak zničej. Ne že bych nechtěla bejt bohatá, ale tyhle velkoměstský snobové si myslej, že jsou lepší než vostatní. Z toho jim pak vždycky přeskočí. Byla bych ráda, kdyby sis to rozmyslela.“

Stěžovala si celý den, ale viděla, že nepovolím. Krátce po rozhovoru s Troyem jsem zavolala Lukovi. Když jsem uslyšela jeho hlas, skoro jsem se nezmohla na slovo. Zněl tak smutně a osaměle. Roztřásly se mi ruce, ale zavřela jsem oči a začala mluvit. Jakmile mě uslyšel, jeho hlas nabyl na síle a lehkosti.

„Zkoušela jsem ti napsat dopis, Luku, ale nejde mi to.“

„Já vím. Proto jsem s tebou nemluvil ani ti nepsal. Ale jsem rád, žes zavolala. Zkouším se zaměstnat a nemyslet na tebe, ale není to lehký. Jsem tak rád, že zase slyším tvůj hlas, Annie.“

„Já zas ráda slyším tvůj, ale nemám moc dobrý zprávy.“ Informovala jsem ho o Tonyho smrti a Troyově telefonátu. „Tvoje matka se zlobí, že chci jet na pohřeb, a tvrdí, že se tam už nevrátí. Doufá, že nepojedu sama, ale já stejně pojedu. Chodím teď už jen o holi, takže cestování je pro mě snadnější.“

„Přijedu ráno v den pohřbu a doprovodím tě na Farthy,“ nabídl se Luke rychle.

„Ach, Luku. Věděla jsem, že to pro mě uděláš.“

„Miluju tě, Annie. Nemůžu si pomoct. Budu s tím žít a trpět, dokud neumřu.“

„Já taky, Luku.“ Chvíli ani jeden z nás nepromluvil. Měla jsem tak stažené hrdlo, že bych ze sebe stejně asi nic nevypravila. Nakonec jsem vzdychla a pohlédla na Lukův portrét, který mi dodával sílu. „Luku, namalovala jsem obraz, jak stojíš v altánu.“

„Fakt? Mohl bych si ho pověsit tady na koleji?“

Chtěla jsem ho pro sebe, ale připadalo mi příliš sobecké to přiznat.

„Jistě.“

„Uvidím ho, až pro tebe přijedu. Nedělej si starosti. Zařídím všechno potřebný.“

„Děkuju ti, Luku.“

„Annie, je tak těžký popírat, co k tobě cítím.“

„Já vím. Se mnou je to stejný.“

„Brzy se uvidíme.“ Oba jsme museli rozhovor ukončit ze stejného důvodu. Každé slovo působilo jako ostrý meč, který nám probodával srdce.

Později odpoledne telefonoval Drake. Byl překvapený, že jsem už věděla o Tonyho smrti, a ještě víc ho udivilo, když jsem mu řekla, že přijedu na pohřeb. Dokonce se ani nezeptal, jak to vím, takže jsem se o Troyovi vůbec nezmínila. Chladný tón jeho hlasu nezněl moc povzbudivě.

„No, když ses rozhodla, že přijedeš, mělas mi zavolat. Ale ještě není pozdě. Zařídím to pro tebe.“

„To není třeba. Luke se o všechno postará. Pojede se mnou.“

„To mě mohlo napadnout.“

„Draku, prosím tě, už kvůli Tonyho památce bysme se neměli hádat,“ prosila jsem ho.

„Máš pravdu. Budu se chovat důstojně. Ujišťuju tě, že tam budou všichni, kdo něco znamenají v obchodním světě.“

„Nemyslela jsem –“

„Navíc si nedovedeš představit, co všechno musím zařídit. Nemůžu marnit čas kvůli Lukovi. Mám štěstí, že jsem tady začal pracovat dřív, než se tohle stalo. Podle toho, jak se na mě všichni obracejí, bych mohl být klidně Tonyho syn. Chtěl jsem tě překvapit až tam, ale můžu ti to říct rovnou. Než Tony zemřel, nechal na mě převést velkou část akcií jeho podniku.“ Odmlčel se, a protože jsem mu dostatečně rychle nepoblahopřála, dodal suše: „Myslel jsem, že tě to potěší.“

„Vím, žes to chtěl, Draku, a že z toho máš radost.“

Moje odměřená reakce ho zklamala.

„No, tak se uvidíme na pohřbu.“

„Ano, Draku.“ Čím dál víc se mi odcizoval.

Luke se dostavil časně ráno v den Tonyho pohřbu, aby mě odvezl na letiště. Když vešel do mého pokoje, byla jsem už oblečená a připravená. Stála jsem a opírala se o hůl. Dlouho jsme na sebe hleděli. Nakonec obrátil oči k obrazu.

„Páni, je to opravdu dobrý.“

„Doufala jsem, že se ti bude líbit.“

„Líbit? Miluju ho. Seš fantastická malířka, Annie. Lidi budou za tvý obrazy platit tisíce. Jsem o tom přesvědčený. Aspoň já bych klidně tolik zaplatil.“

Znovu jsme na sebe hleděli. Zdálo se, že kdykoliv jeden z nás dokončil větu, nastala dlouhá pauza, během které hovořily naše oči. Moje mu říkaly, jak ho miluji a potřebuji a jak se cítím podvedená osudem. Jeho mi sdělovaly totéž.

Myslela jsem, že Fanny povolí a pojede s námi, ale měla v sobě stejný díl casteelovské zatvrzelosti, jako to tvrdila o Drakovi a Lukovi. Když vešla do pokoje s rukama založenýma v bok a zakloněnou hlavou, jak měla ve zvyku, prolomila mučivé ticho mezi mnou a Lukem.

„Nechce se mi věřit, žes jel takovou dálku až sem, Luku, abys ji tam moh vodvízt. Neměla bych tě v tom podporovat.“

„Jela bych tak či onak, teto.“

„Tvoje matka vodtamtuď utekla, Annie, a vod toho chlapa taky.“

„Já vím.“ Podívala jsem se na jednu z matčiných fotografií na toaletním stolku. Byla to moje oblíbená, protože se na ní dívala směrem k horám a chrpově modré oči jí rozjasnila nějaká příjemná vzpomínka. „Ale vždycky po dešti dokázala vidět duhu. Myslím, že by Tonymu šla taky na pohřeb, teto.“ Otočila jsem se k ní se stejně odhodlaným pohledem, jaký mívala matka. Fanny to viděla.

„Musím tam jet za obě.“

Konečně

s mým princem

KDYŽ JSME SE CHYSTALI NA LETIŠTĚ, NEMOHLA jsem se ubránit představám, jaké by to bylo, kdyby nás letadlo odvezlo na svatební cestu. Co kdybychom se vzepřeli osudu a dali se oddat? Byla by to naše nejromantičtější cesta. Letušky a spolucestující by se dívali, jak se k sobě tulíme, usmívali by se a mysleli si, jak nádherná je láska mladých lidí a jak je s ní život vzrušující a hřejivý.

Když mi Luke pomáhal do auta, pohlédla jsem mu do tváře a pomyslela si, že navzdory všemu patříme k sobě. Jak tragický a krátký může být život. Pomyslela jsem na to, co se stalo rodičům, co všechno prožil Tony. Proč nemůžeme být šťastni?

Během cesty na letiště ve Virginii i během letu jsem přemýšlela, jestli mám Lukovi říct o dopisu, který jsem našla v domečku. Choval se zdvořile, téměř formálně. Věděla jsem, že to dělá proto, aby mezi nás a naše city postavil zeď, ale pro oba to byla trýzeň. Témata k běžné konverzaci nám brzy došla, a pokaždé když jsme se na sebe podívali, srdce se nám rozbušila a tváře zrudly. Naše city se nedaly potlačit. Bylo by snazší zkrotit oceán či uhasit blesk protínající letní oblohu.

Protože to, co se stalo mezi Troyem a matkou, se tolik podobalo tomu, co jsme prožívali s Lukem, usoudila jsem, že má právo se dozvědět, co vytrpěli. Jistě lépe pochopí, proč s matka tolik obávala našeho vztahu.

Nejdřív jsem mu připomněla repliku domku a potom jsem vylíčila svůj objev. Když jsem mu citovala některá Troyova slova, v koutcích temně safírových očí se mu objevily slzy.

„Teď chápu jeho osamění a proč chtěl žít odloučený od svět* na druhý straně bludiště,“ poznamenal. „Mám úplně stejný pocit.“

„Ne Luku. Nemůžeš jen tak zahodit svůj život. Musíš se stát doktorem, jaks o tom snil, a najít si někoho, koho bys mohl milost úplně a čistě, bez

pocitu viny. Zasloužíš si to.“

„A ty?“ ‚á udělám to samý…“

„Nejseš moc dobrá lhářka, Annie. Tvý modrý oči tě prozradily.“

„No, aspoň to zkusím,“ přesvědčovala jsem ho.

Usmál se s typickou casteelovskou arogancí. Drake měl stejný úsměv.

„Nemysli si, že víš všechno, Luku Toby Casteele.“

Po mé výtce mu obličej změkl a zesmutněl, jako by byl malý chlapec.

„Vím, co cítím v srdci a co cítíš ty, a vím, co to znamená.“

„Stejně se o to pokusím a ty bys měl taky,“ opakovala jsem nejisté. Odvrátila jsem se, aby neviděl mé slzy. Luke po zbytek cesty dřímal a já jsem se dívala z okénka na maličké domy a silnice pod námi. Znovu jsem si přála, abychom žili ve světě Tattertonových hraček, ve kterém by se naše sny mohly splnit.

Na letišti v Bostonu jsme si půjčili auto a vydali se na Farthy. Vzpomněla jsem si na Tonyho vzrušení, když mě poprvé vezl do sídla po mém propuštění z nemocnice. Byl tak šťastný a dychtivý mi pomoci. Jak mě mohlo napadnout, co se stane? Možná kdyby měla matka příležitost mi povědět víc o své minulosti, vyhnula bych se mnohým obtížím a zmatkům.

Když jsme přijeli na místo, před domem už postával zástup smutečních hostí. Kromě Milese, Curtise a Režné Whiskey tam bylo několik desítek Tonyho obchodních společníků a mnoho jeho zaměstnanců. Většina z nich měla formální černé šaty. Postávali ve skupinkách, vzájemně se zdravili, potřásali si rukama, líbali se na tvář a tiše hovořili.

Byl teplý podzimní den s oblohou zataženou mraky. Dokonalý den na pohřební obřad, pomyslela jsem si. Všechno vypadalo šedivější než obvykle a v této atmosféře ještě víc vynikla ‚Omšelost Farthinggalského panství. Připomněla jsem si, jak pyšně ho Tony popisoval při mé první návštěvě… dům jeho předků, který každý dědic dál vylepšoval a rozšiřoval. Bylo ironií, že nyní Tony měl následníka, který půjde v jeho stopách, ač s ním neměl žádný příbuzenský vztah, protože Drake byl syn Luka Casteela, muže, od kterého Tony koupil svou vlastní dceru. Stejně tak si v pravém slova smyslu koupil i Draka, svého dědice.

A Drake se vskutku ujal svého úkolu svědomitě. Stál vedle pohřebního vozu, oblečený v ebenově černém smokingu a s výrazem stejně strohým a zamračeným jako pohřební zřízenci. Uděloval instrukce lidem, z nichž někteří ukazovali autům, kde mají zaparkovat, jiní rozdávali kartičky s modlitbami.

Luke se zařadil do fronty k ostatním vozům a vzhlížel k budově z šedého kamene, jejíž záhadnost vystřídaly nepříjemné vzpomínky. Okno mého bývalého pokoje bylo temné. Všechny závěsy byly zatažené a tabulky oken odrážely chmurnou, zamračenou oblohu.

Nejdřív mě přišli přivítat sluhové. Curtis vypadal otřesený a namodralé rty se mu chvěly. Miles vypadal jakoby omráčený a v očích měl nepřítomný pohled. Dokonce Rye vypadal staře. Zármutek mu přidal léta. Sloužil u Tonyho Tattertona tak dlouho.

Brzy potom k nám přišel Drake. Luka ignoroval a obešel auto k mému okénku. „Jak se máš, Annie?“

„Dobře, Draku.“ Rozhodla jsem se, že se budu chovat jako dcera své matky, důstojně a rozhodně.

„Brzy to začne.“ Naklonil se ke mně. „Víš kdo je tady? Kdo je naživu?“

„Vím.“

Překvapením sebou trhl. „Jak to víš?“

„Kdybys mě nechal mluvit, místo abys mě obviňoval z nevděku a Luka ze špatných věcí, měla bych možnost ti říct, že jsem ho tady potkala a že to byl on, kdo zavolal tetě Fanny a požádal ji, aby pro mě přijela.“

„Ale… proč?“

„Protože viděl, co se tady děje, Draku. Věděl věci, který tys odmítal vidět.“ Ani jsem se nepokoušela zakrýt hněv.

Drake letmo pohlédl na Luka a znovu obrátil pohled ke mně.

„No… já… dělal jsem, co jsem pro tebe považoval za nejlepší, Annie. Mrzí mě to,“ omlouval se.

„Nechrne to být, Draku. Teď jsme tady kvůli něčemu jinýmu,“ řekla jsem pevně.

„Jistě.“ Jeden ze zřízenců na něj zamával. „Promluvíme si později.“

Šel zpátky k vozu. Rozhlížela jsem se po Troyovi, ale nikde jsem ho neviděla. Kde je?

Moje otázka byla zodpovězena, když se kolona aut rozjela a zamířila k rodinnému hřbitovu. Už tam stál, aby se s Tonym rozloučil o samotě. Jakmile jsme dojeli, šel přímo k našemu autu. Když mě uviděl, tmavé, melancholické oči se mu rozjasnily.

V tmavém obleku s kravatou vynikla jeho podoba s Tonym. Ovšem zatímco Tonyho oči odrážely jeho zmatek a smutek, Troyovy byly klidné.

„Ahoj, Annie. Měli jste dobrou cestu?“

„Ano. Troyi, tohle je Luke.“

„Aha.“ Potřásli si rukama. Ze způsobu, jakým se vzájemně prohlíželi, jsem poznala, že si hned padli do oka, což mě hřálo u srdce. Otevřela jsem dveře auta a oba hned spěchali ke mně. Luke však byl rychlejší. Troy ustoupil a sledoval, jak mi pomáhá vystoupit.

„Máš už jen hůl. To je dobře,“ poznamenal, když mi ji Luke podal. „Je vidět, jak zázračně působí péče lidí, kteří tě mají rádi.“

Popošli jsme k čelu zástupu. Viděla jsem, jak Troyův pohled sledoval Lukovu ruku, která uchopila mou. Pozoroval nás zvláštním způsobem, s přimhouřenýma očima, a obličej mu potemněl. Mírně kývl pro sebe a potom se zaposlouchal do knězových slov.

Poté pronesl Drake krátkou pochvalnou řeč, ve které vylíčil Tonyho jako průkopníka ve světě podnikání, jehož imaginace dobyla nové trhy a vytvořila zcela nové průmyslové odvětví. Udělalo na mě dojem, jak fundovaně a zkušeně vystupoval. Vypadal o mnoho let starší. Napadlo mě, že Tony ho odhadl správně – skutečně se hodil na vedoucího pracovníka.

Nato kněz požádal přítomné, aby zazpívali žalm, který jsme dostali na kartičkách. Během zpěvu mi pohled zabloudil z Tonyho hrobu na náhrobek rodičů. Pomyslela jsem si, že na hřbitovech se všechny životní zápasy zdají být nicotné. Také se zde pohřbí všechny rodinné sváry a tragédie: Jillianino šílenství, Tonyho žádostivost a nepříčetná vášeň, útěk babičky Leigh před tím, kým byla, matčina nenaplněná a ztracená lásku… to všechno bylo pochováno. Jenom ti z nás, co zůstali, museli stále bojovat.

Dlouho jsme s Troyem na sebe hleděli. Myslím, že poznal, že jsem pochopila, proč se chtěl onen osudný den utopit v oceánu. Díval se střídavě na mě a na Luka. Jakmile kněz obřad ukončil, obrátil se k nám.

„Nechcete zajít ke mně a dát si něco k jídlu a pití, než pojedete domů?“

„Rád,“ odpověděl Luke. Já jsem jen přikývla. Dívala jsem se po Drakovi, ale ten si potřásal rukama s obchodními partnery a probíral s nimi, co podniknou v blízké budoucnosti. Zřejmě si ani nevšiml, že jsme odešli.

Když jsme jeli k domku, měla jsem zvláštní pocit, jako bychom se všichni stali malými figurkami a chystali se vstoupit do hracího domečku, do světa kouzel a fantazie, ve kterém jsme s Lukem žili podstatnou část našeho života. Troy, hlavní tvůrce Tattertonových hraček, byl náš kouzelník. Dotkne se nás kouzelnou hůlkou a ošklivý a smutný svět kolem nás zmizí.

Lukovi se domek moc líbil a fascinovaly ho všechny Troyovy nové výtvory, zvlášť středověká vesnice. Troy pro nás připravil sendviče a pití a s Lukem se bavili o univerzitě, Bostonu a Troyově práci. Poslouchala jsem je s pocitem uspokojení, že spolu tak dobře vycházejí.

Nakonec se Troy opřel a s jemným úsměvem zaměřil pohled na mě.

„Pověz mi, jaké teď máte plány.“

„Plány? Luke se vrátí na univerzitu. Bude z něj doktor. Já asi budu cestovat po Evropě, jak původně chtěli rodiče, abych se seznámila s díly velkých umělců, a potom půjdu taky na univerzitu studovat výtvarné umění. Každý půjdeme svou cestou a budeme se snažit, aby náš život byl smysluplný.“

„Aha.“ Odvrátil pohled a úsměv se rozplynul jako dým. Když se na nás opět podíval, obličej měl plný lítosti a bolesti. „Musím se přiznat, že jsem vás sem zavedl s postranními úmysly. Věřte mi, hodně jsem se tím trápil. Největší pokušení je pohřbít mou minulost vedle Tonyho, Jillian, Heaven a Logana a žít dál jako duch, mimo realitu, ve světě mých hraček.

Tento svět fantazie je bezpečný a chráněný. Ale mám pocit, že vy dva to už víte, protože jste se do něj uchýlili se svými pravými city.“ S vědoucím pohledem si nás prohlížel. Divila jsem se, že má utajovaná duševní muka může pochopit někdo, kdo mě zná tak krátce.

Otočil se ke svým miniaturním výtvorům.

„Dokážu si pro sebe představit celý život, zalidnit ho typy lidí, které mám rád, a vymyslet si příhody a události, které chci, aby se přihodily. Je to můj zvláštní druh šílenství, který není tak vyčerpávající jako Tonyho, nicméně je to jistý únik.

Jenže když jsem viděl vás dva, uvědomil jsem si, že to nemůžu udělat. Nemůžu zapomenout a pohřbít se tady. I když tím otevřu staré rány a budu muset čelit smutné realitě, nesmím dopustit, aby se tobě a Lukovi stalo to, co se stalo Heaven a mně.“

„Troyi, nemusíte to dělat.“ Podívala jsem se na Luka. „My už to víme.“

„Víte?“

„Prohlížela jsem si domeček, který jste poslal matce krátce po mým narození. Byl jste to vy, viďte?“ Kývl. „Náhodou jsem se podívala do dvířek za kuchyní… jako máte tady,“ ukázala jsem na dveře, „a našla jsem dopis, který jste napsal matce v den, kdy umřela Jillian a vy jste se rozhodl odjet.“

Místo překvapení či dokonce rozpaků, které jsem očekávala, Troy pouze přikývl. V koutcích rtů se mu objevil zvláštní úsměv a oči dostaly nepřítomný výraz.

„Ona ho schovala, viď? To je celá ona. Ach, Heaven… moje milovaná Heaven.“ Zaměřil zrak opět na mě. „Takže jsi zjistila, že jsme s tvou matkou byli milenci, tajní milenci.“

Vstal, šel k oknu a díval se ven tak dlouho, až jsem si myslela, že už nic neřekne. Luke mě vzal za ruku a trpělivě jsme čekali. Náhle všechny hodiny odbily celou a u světle modrého domečku se otevřela dvířka a objevila se v nich miniaturní rodina za zvuků působivé melodie, kterou jsem znala tak dobře.

„Troyi…“

„Nic mi není.“ Vrátil se ke svému křeslu. „Něco z toho, co ti teď řeknu, možná už víš od své matky.

Před mnoha lety, když se probíjela nelehkým životem v horách, potkala tvého otce a zaslíbili se. Kdyby zůstala ve Willies, zřejmě by se za něj provdala a žila klidný život ve Winnerrow, ale osud rozhodl jinak.

Když Luke Casteel rozbil rodinu a prodal své děti, Heaven žila s velmi sobeckou ženou, Kitty Dennisonovou, a jejím manželem Calem. Byl to těžký život, protože Kitty na tvou matku žárlila a Cal… ji nakonec zneužil. Není těžké pochopit, jak se to stalo. Tvoje matka byla mladá a zoufale potřebovala někoho, kdo by ji měl rád. Cal, který byl o dost starší a byl pro ni spíš otcem, to vycítil.

Logan se s tím nějaký čas nemohl smířit a dokonce i po Kittyině smrti, když Heaven odešla žít na Farthy a Logan studoval na univerzitě v Bostonu, ji odmítl. Byla tady dost osamělá. Já sám jsem tehdy prožíval špatné období, protože jsem byl přesvědčený, že nebudu dlouho žít. Byl jsem zatrpklý a uzavřený do sebe. Když jsme se setkali, na čas naplnila můj život nadějí a štěstím. Mluvili jsme o svatbě a dělali nádherné plány do budoucna.

Potom Heaven odjela, aby našla ztracenou rodinu, a když byla pryč, Jillian mi řekla pravdu – jak už víš z dopisu. Tony byl Heaveniným otcem, takže byla mou neteří. Věděl jsem, že se nemůžeme vzít, tak jsem jí napsal onen dopis a odjel, abych zkusil zapomenout.

Vrátil jsem se v době, když tu zrovna nebyla, a vjel na Jillianině koni do moře. Všichni včetně Tonyho byli přesvědčení, že jsem mrtvý.

A v jistém smyslu jsem byl skutečně mrtvý, mrtvý vůči všemu, co vyzařovalo teplo a naději. Jenom jsem bloumal po světě a čekal na nevyhnutelný konec mé marné existence.

Jenže ten nepřišel. Překročil jsem věk, kterého jsem se ve svých snech neměl dožít. Znovu ve mně vzklíčila naděje, vrátil jsem se na Farthy a doufal, že najdu způsob, jak žít s Heaven, ale v té době se dala dohromady s Loganem a vzali se. Žil jsem tajně v domku, vskrytu pozoroval jejich svatební hostinu a srdce se mi svíralo.

Nějaký čas jsem se potloukal po panství a dokonce nepozorovaně vstoupil do domu, kde jsem vystupoval jako jeden z duchů Režné Whiskey, abych ji mohl vidět. Tvoje matka vycítila mou přítomnost a přišla do domku. Zkoušel jsem se před ní skrýt v podzemních tunelech, ale pronásledovala mě a… zjistila, že jsem stále naživu.

Oba jsme truchlili nad ztracenou lásku, ale,“ zvedl ke mně oči, „to nám nestačilo, přestože jsme se rozešli a rozhodli se, že se už nikdy neuvidíme. Tu noc se vrátila. Bůh mi odpusť, modlil jsem se, aby to udělala. Dokonce jsem nechal otevřené dveře.

Strávili jsme spolu poslední noc, drahocennou noc, Annie, protože při pohledu na tebe nepochybuji, že tvoje narození byl přímý důsledek té ukradené noci lásky.“

Během jeho vyprávění mi po tvářích stékaly slzy, ale při posledních slovech se mi zastavilo srdce a Luke mi stiskl ruku, jako by ho někdo prudce vzbudil ze sna.

„Co… co to říkáte?“

„Říkám, že jsi moje dcera, Annie, ne Loganova. Říkám, že nejste s Lukem pokrevně spříznění. Fanny s Heaven nebyly sestry a Logan nebyl tvůj otec, i když jsem si jistý, že tě miloval stejně hluboce, jako miluje každý otec svou dceru, přestože v skrytu duše asi věděl, že nejsi jeho.

Věř mi, že jsem se hodně trápil, jestli ti to mám říct, protože jsem se bál, že to pokazí tvé mínění o matce, ale nakonec jsem usoudil, že Heaven by si přála, abych ti to řekl, abyste s Lukem neztratili jeden druhého, jako se to stalo nám.

Pokud jsou Tattertonové skutečně prokletí, je to proto, že si odmítají přiznat pravdu. Nechci, aby to postihlo i tebe.

Odežeň stíny z Farthy, ať ho může ozářit světlo, Annie. Snaž se pochopit lidi, kteří byli zasaženi a zdeformováni krutým osudem, a odpusť jim, protože jejich jedinou vinou bylo, že příliš toužili po lásce.“

Svěsil hlavu, vyčerpaný svým přiznáním. Dlouho nikdo nepromluvil. Potom jsem vztáhla ruku a uchopila otcovu. Vzhlédl, aby se na mě podíval. V jeho očích jsem uviděla matčin obličej, její krásnou, usmívající se tvář. Cítila jsem její lásku a útěchu a věděla jsem, že všechna Troyova slova se zrodila z lásky, tryskala mu přímo ze srdce.

Neměla jsem důvod nikoho nenávidět či vinit. Události, k nimž došlo před dlouhou dobou, zapříčinily, že osudy a cesty dvou rodin rozdílných jako den a noc se protnuly. Vichry vášně a nenávisti, které se rozpoutaly, některé přivedly k šílenství a otřásly oběma rodinami v základech.

Nyní jsme s Lukem zůstali v tomto zmatku sami. Můj pravý otec rozhodl, že je čas to vše ukončit. Ukázal nám cestu z bludiště ven.

„Nechceme nikoho nenávidět a není komu odpouštět.“

Usmál se skrz slzy.

„Máš v sobě tolik z Heaven. Věřím, že její silná vůle ti pomůže překonat melancholii, kterou jsi zdědila po mně. Dlouho jsem žil s pocitem hanby a litoval té noci lásky, kterou jsme s Heaven prožili, ale když jsem viděl, jak jsi krásná a jaký by tvůj život mohl být, kdyby ses oprostila od všech lží a klamů, rozhodl jsem se ti dát to nejlepší, jediný dárek, který ti můžu dát… pravdu.“

„Je to ten nejlepší dárek ze všech. Děkuju ti… tati.“ Vstala jsem a objala ho. Pevně jsme se drželi, a když jsme se konečně pustili, políbil mě na čelo.

„Teď můžete žít bez stínů minulosti.“

Potřásl Lukovi rukou.

„Miluj ji a opatruj, jako tvůj otec miloval a opatroval Heaven. „Budu.“

„Nashledanou.“

„Ale budeme za tebou jezdit,“ slibovala jsem.

„To bych rád. Nebude těžké mě najít. Vždycky budu tady. Už nebudu utíkat ze života.“

Dovedl nás ven a znovu jsme se objali a políbili. Potom jsme s Lukem nasedli do auta. Ohlédla jsem se a zamávala mu na rozloučenou. Melancholická část mého já se obávala, že ho už nikdy neuvidím, a představovala si, že přijdu do prázdného domku s nedokončenými hračkami. Ale šťastnější a snad i silnější část mého já odsunula temné představy stranou a nahradila je obrázky staršího Troye, jak stále pracuje na svých hračkách a vítá se se mnou, Lukem a našimi dětmi.

Luke natáhl ruku a sevřel mou.

„Luku, zastav ještě jednou na hřbitově, prosím tě.“

„Jistě.“

Vystoupili jsme a šli k hrobům. Tiše jsme u nich stáli a drželi se za ruce.

V dálce se tyčil kamenný dům, stejně majestátní a vysoký jako předtím. Slunce si našlo průrvu v mracích a jeho paprsky osvětlily budovu a okolí.

Podívali jsme se s Lukem na sebe. V paměti se mi vybavila slova naší hry: „…třeba je takový, jaký ho chceš mít… když ho chci mít z cukru a javorovýho sirupu, bude takový.“

„A když ho chci mít jako krásný zámek se šlechtici a dvorními dámami a smutným princem, který v něm bloumá a touží, aby se vrátila jeho princezna, bude takový.“

„Buď mou princeznou, Annie,“ řekl Luke náhle, jako kdyby slyšel mé myšlenky. „Až navěky?“

„Až navěky.“

„Ano, Luku, ano.“

Ovinul mi ruku kolem pasu a vykročili jsme zpět k autu. Usmála jsem se pro sebe, protože jsem si byla jistá, že v domku Troy naslouchá cinkotu Chopinovy melodie.

Virginia Andrewsová

Příslib naděje