o

Virginia Andrewsová

Temný stín

V. C. Andrews

DARK ANGEL

Copyright © 1986 by Vanda Productions, Ltd.

V. C. Andrews is a trademark of the Virginia C. Andrews Trust

Translation © 1995 by Jana Pacnerová

Jacket photo © 1995 by Graphics – Photos – Art

Verlag und Vertrieb GmbH

Jacket design © 1995 by Viera Fabianová

Czech edition © 1995 by Ikar

Z anglického originálu Dark Angel

(Pocket Books, New York 1986)

přeložila Jana Pacnerová

Redigovala Jana Pleskotová

Fotografie na obálce Graphics – Photos – Art

Verlag und Vertrieb GmbH

Obálku navrhla Viera Fabiánová

Graficky upravila Elena Benková

Vydalo nakladatelství Ikar Praha, spol. s r. o.,

v roce 1995 jako svou 125. publikaci

Vydání první

Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

TS 13

ISBN 80-85944-36-7

ČÁST PRVNÍ

Konečně doma

VŠUDE KOLEM MĚ SE TYČIL VELKÝ DŮM – tmavý, záhadný a opuštěný. Stíny šepotaly o tajemstvích, o příhodách, na něž je lépe zapomenout, a naznačovaly nebezpečí, neříkaly však vůbec nic o bezpečí a jistotě, které jsem potřebovala ze všeho nejvíc. Byl to domov mé matky, domov mé mrtvé matky. Ten vytoužený domov, který mě přivolával, když jsem žila v horské chatrči ve Willies; jeho volání, hlasité a sladké, doléhalo do mých dětských uší, až mě posedla myšlenka na všechno to štěstí, co mě čeká, jakmile se tu ocitnu. Zde v těch duhových pokojích splněných snů naleznu poklad rodinné lásky – té, kterou jsem nikdy nepoznala. A ověnčím se perlovým náhrdelníkem kultury, moudrosti a původu, které mě ochrání před újmou, před opovržením, před nepřáteli. A tak jsem jako nevěsta čekala, až se všechny ty skvělé věci objeví a ozdobí mě, ale nic z toho se nedostavilo. Seděla jsem tady na její posteli a vibrace jejího pokoje ve mně probouzely ustarané myšlenky, které se mi odjakživa shlukovaly v nejtemnějších koutech mozku.

Proč utekla má matka z domu, jako je tenhle?

Chudák babi mě vyvedla před tolika lety do té studené zimní noci na hřbitov, kde mi řekla, že nejsem Sářino první dítě a ukázala mi maminčin hrob. Hrob mé maminky, krásné uprchlice z Bostonu jménem Leigh.

Chudák babi se svým nechápavým, nevinným mozkem. Co to bylo za důvěřivou dušičku, když věřila, že její nejmladší syn Luke dřív nebo později dokáže, že je hoden pozvednout opovrhované a zesměšňované jméno Casteelů. „Chcípáci,“ slyšela jsem vyzvánět jako kostelní zvony ve tmě všude kolem sebe, „nejsou k ničemu, nikdy nebudou k ničemu, žádný z nich nebude k ničemu…“ a ruce mi vylétly k hlavě, abych ten zvuk umlčela.

Jednoho krásného dne na mě bude babi hrdá, i když je už mrtvá. Jednoho krásného dne, až budu ověšená poctami a tituly, vrátím se do Willies, pokleknu u paty jejího hrobu a řeknu všechna ta slova, která přinesou babi víc štěstí, než poznala za celý život. Nepochybovala jsem ani v nejmenším, že se na mě bude babi seshora z nebe usmívat a bude vědět, že aspoň jeden Casteel dokázal dokončit střední školu a pak vysokou…

Co jsem to byla za nevinného hlupáka, když jsem přijížděla s tolikerou nadějí!

Všechno se to strhlo tuze rychle: přistání letadla, má šílená lopota, abych si našla cestu davem na letišti k dopravnímu pásu se zavazadly, všechny ty světské věci, které mi předem připadaly tak jednoduché, ale zdaleka tak jednoduché nebyly. Byla jsem vyděšená ještě i potom, co jsem našla své dva modré kufry, které mi připadaly ohromně těžké. Rozhlížela jsem se a okouněla, celá ustrašená. Co když mí prarodiče nepřijedou? Co když si to rozmysleli a nechce se jim uvítat neznámou vnučku ve svém bezpečném, bohatém světě? Obešli se beze mě tak dlouho, tak proč by se neobešli navždy? A tak jsem jen stála a čekala a s ubíhajícími minutami jsem byla čím dál víc přesvědčená, že se vůbec neukážou.

Ještě když se ke mně blížil úžasně hezký pár lidí v nejpřepychovějším oblečení, jaké jsem kdy viděla, stála jsem jak přibitá k podlaze a nedokázala uvěřit, že mi možná přece jen Pánbůh nadělil ještě něco jiného než těžkosti.

Muž se usmál první a opravdu pečlivě si mě prohlédl. Ve světle modrých očích mu poskočilo světýlko, jasné, jako zlatá svíčka spatřená na Štědrý den skrz okenní tabuli. „Ale ty musíš být slečna Heaven Leigh Casteelová,“ pozdravil ten usměvavý plavovlasý muž. „Poznal bych tě mezi všemi. Jsi celá maminka, až na ty tmavé vlasy.“

Srdce mi poskočilo, a pak pokleslo. Má kletba, mé tmavé vlasy. Otcovy geny mi zase pokazily budoucnost.

„Ach prosím, prosím, Tony,“ zašeptala krásná žena po jeho boku, „nepřipomínej mi, co jsem ztratila…“

A už tu byla, babička mých snů. Desetkrát krásnější než jsem si kdy představovala. Předpokládala jsem, že matka mé maminky bude rozkošná šedovlasá stará dáma. Nikdy mě ani nenapadlo, že by nějaká babička mohla vypadat jako tahle elegantní kráska v šedém kožichu, šedých kozačkách a dlouhých šedých rukavicích. Vlasy měla jako těsně přiléhavou čapku z bledě zářivého zlata stažené z obličeje dozadu, takže zvýrazňovaly sošný profil a tvář bez vrásek. Nepochybovala jsem o tom, kdo to je, navzdory jejímu ohromujícímu mládí, protože se příliš podobala obrazu, který jsem si zvykla vídat denně v zrcadle. „Pojď. Pojď,“ řekla mi a manželovi pokynula, aby posbíral má zavazadla a pospíšil si. „Nesnáším veřejná místa. Můžeme se seznámit v soukromí.“ Dědeček hbitě jednal, sebral mé dva kufry, ona se do mě zavěsila a za chvilku už jsem seděla v čekající limuzíně se šoférem v livreji.

„Domů,“ řekl dědeček šoférovi, aniž by se i jen podíval jeho směrem.

Když jsem usedla mezi ně, babička se konečně usmála. Jemně si mě přitáhla do náručí, líbala mě a mumlala slova, kterým jsem tak docela nerozuměla. „Promiň, že to bylo všechno tak na honem, ale nemáme moc času nazbyt,“ říkala mi babička. „Miles míří rovnou domů, milá Heaven. Doufáme, že ti nevadí, když ti dneska neukážeme Boston. A tenhle hezký muž vedle tebe je Townsend Anthony Tatterton. Já mu říkám Tony. Někteří z jeho přátel mu říkají Townie, aby ho dopalovali, ale to bych ti neradila.“

Jako bych chtěla.

„Já se jmenuji Jillian,“ pokračovala, stále pevně svírajíc mou dlaň ve svých, zatímco já seděla uchvácena jejím mládím, její krásou i zvukem jejího měkkého, šepotavého hlasu, který se tolik lišil od všeho, co jsem byla zvyklá slýchat. „Tony a já hodláme udělat všechno, co se dá, aby se ti návštěva u nás líbila.“

Návštěva? Já nepřijela na návštěvu! Já sem přijela bydlet! Bydlet napořád! Nemám jinak kam jet! Copak jim táta řekl, že jsem k nim přijela jen na návštěvu? Jaké další lži jim nasadil do hlavy?

Podívala jsem se z jednoho na druhého v obavách, abych se neztrapnila slzami, o nichž jsem instinktivně vytušila, že by je považovali za projev špatného vkusu. Proč jsem si prve myslela, že by pěstění městští lidé chtěli nebo potřebovali takovou vnučku ze Zapadákova, jako jsem já? Nějaká hrouda v hrdle mě dusila. A co mé vysokoškolské vzdělání? Kdo je zaplatí, když ne oni? Kousla jsem se do jazyka, abych se nerozplakala nebo neřekla něco nesprávného. Možná bych si mohla vydělávat. Psát na stroji umím…

A tak jsem seděla dlouhou chvíli v jejich černé limuzíně, úplně ohromená tím, jak vůbec nechápou mou situaci.

Než jsem se stihla vzpamatovat z tohohle šoku, začal mluvit její manžel, tlumeným a chraplavým hlasem, s jakousi zvláštní výslovností: „Myslím, že nejlepší by bylo, abys od začátku věděla, že nejsem tvůj pokrevní dědeček. Jillian byla poprvé provdaná za Cleava VanVoreena, který zemřel asi před dvěma léty, a ten byl otcem tvé maminky, Leigh Diany VanVoreenové.“

Znovu mě to ohromilo, připadalo mi, jako bych se scvrkávala. Tolik se podobal otci, jakého jsem odjakživa chtěla, tichému a laskavému člověku. Zklamání mě tolik tísnilo, že jsem ani nedokázala plně prožívat tu radost, kterou jsem očekávala kdysi zakusit, až se dozvím maminčino celé jméno. Znovu jsem polkla a kousla se ještě silněji do jazyka. Vzdala jsem se představy, že tenhle jemný, hezký člověk je má vlastní krev a pracně jsem se pokoušela představit si Cleava VanVoreena. Co je to za jméno, VanVoreen? Nikdo v kopcích a údolích Západní Virginie se nikdy nejmenoval tak divně, jako VanVoreen.

„Velice mi lichotí, že se tváříš tak zklamaně, když jsem ti řekl, že nejsem tvůj rodný dědeček,“ podotkl ten Tony s potěšeným úsměvem.

Zmatena jeho hlasem i tónem jsem obrátila tázavě oči na babičku. Kdovíproč se zarděla a tím přílivem barvy se její krásná tvář stala ještě půvabnější.

„Ano, drahá Heaven, jsem jedna z těch ostudných moderních žen, co se nesmíří s manželstvím, které je neuspokojuje. Můj první manžel si mě nezasloužil. Ze začátku našeho manželství, dokud mi ze sebe dost dával, jsem ho milovala. Naneštěstí to dlouho netrvalo. Zanedbával mě kvůli svému podniku. Možná už jsi slyšela o VanVoreenově paroplavbě. Cleave byl na ni nepatřičně hrdý. Ty jeho hloupé lodi a čluny vyžadovaly veškerou jeho pozornost, takže jsem byla okradena i o dovolené a víkendy. Byla jsem stále osamělejší, stejně jako tvá maminka…“

Tony ji přerušil: „Jillian, podívej se laskavě na to děvče!

Věřila bys těm očím? Ty neuvěřitelně modré oči, celá ty, celá Leigh!“

Předklonila se a vrhla na něj chladný, káravý pohled. „Samozřejmě že není celá Leigh, ne docela. Nejde jen o barvu vlasů. Něco má v očích… něco, co není, no, tak nevinné.“

Ach! Musím být opatrná! Měla jsem myslet víc na to, co by mohly prozradit mé oči. Nikdy, nikdy by neměli ani vytušit, co se stalo mezi Calem Dennisonem a mnou. Opovrhovali by mnou, kdyby to věděli, stejně jako mnou pohrdal Logan Stonewall, má láska z dětství.

„Ano, samozřejmě máš pravdu,“ souhlasil Tony s povzdechem. „Nikdo se nikdy nedá okopírovat do všech podrobností.“

Ty dva roky a pět měsíců, co jsem strávila v Candlewicku poblíž Atlanty, u Kitty a Cala Dennisonových, mě nenaučily natolik rafinovanosti, kolik jsem teď potřebovala, i když jsem si to původně myslela. Kitty bylo sedmatřicet, když zemřela, a svůj věk považovala za pokročilý. A teď tu byla má babička, která musela být mnohem starší než Kitty, a nevypadala zdaleka tak staře jako ona, a pokud jsem mohla soudit, měla velmi silné sebevědomí. Po pravdě řečeno jsem nikdy neviděla babičku, co by vypadala tak mladě. A babičkami se v kopcích stávaly ženy ve velmi raném věku, vždyť se vdávaly ve dvanácti, třinácti nebo čtrnácti letech. Přistihla jsem se při dohadech, jakpak asi je má babička stará.

V únoru mi bude sedmnáct, ale do té doby ještě uplyne několik měsíců. Mamince bylo teprve čtrnáct, když jsem se narodila; téhož dne zemřela. Kdyby byla naživu, bylo by jí jedenatřicet. Už jsem byla dost sečtělá a ze všeho, co jsem se dozvěděla o bostonských příslušnících modré krve, mi bylo jasné, že se tam nevstupovalo do manželství, dokud člověk neukončil vzdělání. Manželé a děti se nepovažovali za podstatnou součást života mladých bostonských dívek, na rozdíl od Západní Virginie. Téhle babičce bylo aspoň dvacet, když se poprvé vdávala. To znamená, že teď jí musí být přinejmenším přes padesát. Jen si to představte! V tom samém věku jsem si nejlíp pamatovala babi. Babi, s dlouhými řídkými bílými vlasy, nachýlenými rameny, přihrblostí matróny, artrózou pokřivenými prsty a nohama, žalostně chudou garderobou v šedohnědých a tmavých odstínech, s obnošenýma botama.

Ach babi, a bývalas kdysi stejně krásná jako tahle žena.

To, jak jsem soustředěně a neúnavně studovala svou mladistvou babičku, vehnalo dvě lesklé slzy do koutků chrpově modrých očí, tolik podobných mým. Slzy, které se tam tetelily, aniž by skanuly.

Osmělena těmi nehybnými slzičkami jsem znovu našla hlas: „Babičko, co ti o mně říkal tatínek?“ Má otázka vyzněla třaslavě, tlumeně a ustrašeně. Táta mi řekl, že mluvil s mými prarodiči, že mě prý rádi uvítají ve svém domě. Ale co ještě jim řekl? Odjakživa mnou opovrhoval, zazlíval mi, že jsem zabila jeho ženu, „Anděla.“ Řekl jim táta všechno? Pokud ano, nikdy si mě neoblíbí, natož aby si mě zamilovali. A já potřebovala, aby mě někdo miloval takovou, jaká jsem – ne zcela dokonalou.

Ty svítivě modré oči mžikly směrem ke mně, naprosto bez výrazu. Vadilo mi, jak prázdný výraz dokázala dát svým očím, jako by věděla, jak vypínat a zapínat veškeré emoce. Navzdory těm chladným očím a slzám, jež nesvědčily o zatvrzelosti, byl její hlas, když promluvila, sladký a přívětivý: „Heaven, miláčku, byla bys tak hodná, zlatíčko, a neříkala mi ‚babičko‘? Já se tolik snažím uchovat si mládí, a mám pocit, že jsem v té snaze úspěšná, a kdybys mi říkala ‚babičko‘ před všemi mými přáteli, co si myslí, že jsem o celá léta mladší než ve skutečnosti jsem – to by všechnu tu námahu zmařilo. Byla bych tak ponížená, kdyby mě nachytali při lži! Přiznávám, že vždycky lžu, pokud jde o můj věk, někdy i doktorům. Takže prosím tě – nechci ti ublížit ani tě urazit, ale prosím tě, abys mi od nynějška říkala… Jillian.“

Další šok, ale už jsem si na ně zvykala. „Ale… ale…“ vyhrkla jsem, „jak vysvětlíš, kdo jsem? – a odkud přicházím? – a co tu dělám?“

„Ach, má milá, moje zlatá pusinko, prosím tě, netvař se tak ublíženě! V soukromí, možná při vzácných příležitostech bys mi mohla říkat… ale ne! Když o tom uvažuju, to by nešlo. Kdybych ti dovolila… zapomněla by ses a zavolala na mě ‚babičko‘. Takže mám pravdu, když to takhle zavedu hned od začátku. Víš, miláčku, to vlastně není lež. Ženy musí dělat, co se dá, aby si vytvořily vlastní mystiku. Doporučuji ti, abys začala lhát o svém věku už teď. Nikdy není moc brzo. A já tě budu prostě představovat jako svou neteř, Heaven Leigh Casteelovou.“

Trvalo mi pár vteřin, než jsem to pochopila a zmohla se na další otázku. „Máš sestru, jejíž příjmení je stejné jako moje – Casteelová?“

„Ale ne, samozřejmě že ne,“ řekla se strojeným smíchem. „Ale obě mé sestry se tolikrát vdaly a rozvedly, že si nikdo nemůže pamatovat všechna jména, co kdy měly. A nemusíš přece nic rozpitvávat, ne? Jen řekneš, že nechceš mluvit o své minulosti. A kdyby byl někdo tak neomalený, že by na tom trval, řekneš, že tě tvůj odporný budižkničemu tatíček odvezl zpátky do svého rodného města… Jakže jsi říkala, že se jmenuje?“

„Winnerrow, Jill,“ napověděl Tony, zkřížil nohy a puntičkářsky si přejel prsty po ostrém puku šedé nohavice. Ve Willies většina žen soupeřila, která z nich se stane babičkou v co nejranějším věku! Tím se tam člověk chvástal, byl na to hrdý. Vždyť má vlastní babi se stala babičkou už v osmadvaceti, ačkoliv ten první vnuk nežil ani celý rok. Ale stejně… babi v padesáti vypadala nejméně na osmdesát.

„Dobře, teto Jillian,“ řekla jsem zase slabým hláskem.

„Ne, miláčku, ne teto Jillian, jen Jillian. Nikdy jsem neměla ráda tituly – matka, teta, sestra nebo manželka. Mé křestní jméno úplně stačí.“

Její manžel se vedle mě zachechtal. „Nikdy jsi neslyšela pravdivější slova, Heaven, a mně můžeš říkat Tony.“

Sklouzla jsem k němu užaslýma očima. Zlomyslně se zubil.

„Může ti říkat ‚dědečku‘, jestli chce,“ prohlásila Jillian chladně. „Koneckonců, miláčku, ty přece stojíš o rodinná pouta, ne?“

Plynuly tu jakési spodní proudy, kterým jsem nerozuměla. Hlava se mi otáčela od jednoho k druhému, a tak jsem věnovala velmi málo pozornosti tomu, kam naše dlouhé auto míří, dokud se státní silnice nerozšířila na několikaproudou dálnici a pak jsem uviděla nápis, podle kterého jsme směřovali na sever. Nejistá ze své situace jsem zopakovala svůj chabý pokus zjistit, co jim táta řekl během toho meziměstského telefonního hovoru.

„Velmi málo,“ odpověděl Tony a Jillian sklonila hlavu a jako by popotáhla, ať už chladem nebo pohnutím, to jsem nepoznala. Krajkovým kapesníčkem se čas od času jemně dotýkala očí. „Tvůj otec působí jako velmi příjemný chlapík. Prý jsi právě ztratila matku a žal tě uvrhl do hluboké deprese, a tak jsme přirozeně chtěli udělat, co je v našich silách, abychom ti pomohli. Odjakživa nás trápilo, že se s námi tvá matka nikdy nestýkala, ani nám nedala vědět, kde je. Asi dva měsíce potom, co utekla, nám napsala pohlednici, že je v pořádku, ale už se nám pak nikdy neozvala. Snažili jsme se ji najít ze všech sil; dokonce jsme i najali detektivy. Razítko na pohlednici bylo tak rozmazané, že se nedalo přečíst, a obrázek byl z Atlanty, ne z Winnerrow v Západní Virginii.“ Odmlčel se a položil ruku na mou. „Nejmilejší děvčátko, oba jsme velice smutní ze smrti tvé maminky. Tvá ztráta je i naší ztrátou. Kdybychom se jen byli dozvěděli o jejím stavu dřív, než bylo pozdě! Bylo by se toho dalo udělat hodně, abychom jí ulehčili alespoň ty poslední dny. Myslím, že se tvůj otec zmiňoval… o rakovině…“

Ach, ach!

Ten táta strašně lže!

Maminka mi umřela ani ne pět minut po mém narození, krátce poté, co mě pojmenovala. Až mi z jeho lží a podvodů stydla krev v žilách, jako by mi v břiše zela díra, ze které mi bylo nanic. Nebylo to fér nutit mě, abych si na lži budovala pevné základy pro šťastnou budoucnost! Jenže život ke mně nikdy nebyl spravedlivý; proč bych teď měla čekat, že to bude jinak? Čert tě vem, táto, žes neřekl pravdu! To Kitty Dennisonová zemřela před několika dny! Kitty, ta ženská, které mě prodal za pět set babek! Kitty, která byla tak nemilosrdně krutá, že mě div kolikrát neopařila při koupání, Kitty se svou prudkou povahou, Kitty, která nikdy nešla pro ránu daleko, než jí nemoc vzala sílu.

Seděla jsem s koleny u sebe a rukama zoufale stisknutýma v klíně, snažila jsem se nezatínat je v pěsti a namluvit si, že tahle lež byla možná od táty moc chytrá.

Pak byla řada na Jillian, aby mě konejšila. „Nejmilejší Heaven, jednou – brzo, velmi brzo – si s tebou sednu a položím ti nejmíň milion otázek o mé dceři,“ zašeptala ochraptěle, zajíkavě a zapomínajíc si setřít slzy. „V téhle chvíli jsem prostě příliš rozčilená a rozcitlivělá, abych se chtěla dozvědět ještě víc. Šetři mě, miláčku, prosím tě.“

„Ale já bych rád věděl něco víc hned,“ Tony mi zmáčkl ruku, které se opět zmocnil. „Tvůj otec prý volal z Winnerrow a říkal, že tam s maminkou žili po celou dobu svého manželství. Líbilo se ti ve Winnerrow?“

Nejdřív se můj jazyk vzpíral slovům, jak se ale mlčení protahovalo a nepříjemně houstlo, připadla jsem konečně na něco, co ve skutečnosti ani nebyla lež. „Ano, ve Winnerrow se mi docela líbilo.“

„To je dobře. Nesnesli bychom pomyšlení, že Leigh a její dítě byly nešťastné.“

Odvážila jsem se krátce mu pohlédnout do očí, než jsem znovu upřela skoro slepě zrak na okolní scenerii. Pak se zeptal: „Jak se tvá maminka seznámila s otcem?“

„Prosím, Tony!“ vykřikla Jillian, zřejmě velmi stísněná. „Neřekla jsem právě, že jsem příliš rozrušená, než abych poslouchala podrobnosti? Má dcera je mrtvá a celá léta mi nenapsala! Mohu zapomenout a odpustit jí to? Čekala jsem a čekala, až napíše a poprosí o odpuštění! Ublížila mi, když utekla! Celé měsíce jsem proplakala! Nesnáším pláč; ty to víš, Tony!“ Vzlykala drsně a chraplavě, jako by byl vzlykot doopravdy pro její hrdlo čímsi novým, pak se znovu dotkla očí tím svým krajkovým hadříčkem. „Leigh věděla, že jsem citová a senzitivní a že budu trpět, ale bylo jí to jedno. Nikdy mě nemilovala. To Cleava měla nejraději. A vlastně pomohla zabít otce, který už se nedokázal dát znovu dohromady od té doby, co byla pryč… a tak jsem se právě rozhodla, že nedovolím, aby mě žal nad Leigh připravil o štěstí a poničil mi zbytek života lítostí!“

„Ale Jill, ani vteřinu jsem nepředpokládal, že by sis nechala zničit život žalem. Kromě toho musíš mít na paměti, že Leigh prožila sedmnáct let s mužem, kterého zbožňovala, nemám pravdu, Heaven?“

Dál jsem slepě zírala z postranních okének. Ach, dobrý Bože, jak na to mohu odpovědět, aniž bych si zničila všechny možnosti? Kdyby tak věděli – a oni zřejmě nevědí, mohlo by to změnit jejich postoj ke mně. „Vypadá to na déšť,“ podotkla jsem nervózně s očima upřenýma ven.

Poposedla jsem dozadu na měkkém semišovém sedadle a snažila se uvolnit. Jillian nepatřila do mého života ještě ani hodinu a už jsem uhádla, že nechce nic slyšet o cizích problémech, ani mých, ani maminčiných. Silněji jsem se kousla do dolního rtu ve snaze nedat najevo pohnutí, a pak, jako náhlé požehnání, jímž někdy může být bílá lež, se mi hrdost vrátila v plné parádě. Napřímila jsem se a polkla slzy. Zbavila jsem se té hroudy v hrdle. Ramena mi ztuhla. A k mému nesmírnému překvapení jsem uslyšela svůj vlastní hlas, silný, upřímný, opravdový:

„Maminka a otec se seznámili v Atlantě a hluboce se do sebe zamilovali na první pohled. Taťka ji odvezl ke svým rodičům do Západní Virginie, aby mohla přenocovat ve slušném domě. Jeho domov nebyl tak docela ve Winnerrow, spíš na předměstí. Byli oddáni řádným církevním obřadem, s květinami, svědky a knězem, co měl řeč, a později odjeli na líbánky do Miami. A když se vrátili, přistavěl taťka k domu novou koupelnu, jen aby udělal mamince radost.“

Ticho!

Mrtvé ticho, které se táhlo a táhlo – Neuvěřili mé lži?

„Ale to je moc hezké, jen považ,“ zamumlal Tony a zadíval se na mě tuze prapodivně. „To by mě nikdy nenapadlo, nová koupelna, ale praktické, velmi praktické.“

Jill seděla s hlavou odvrácenou, jako by nechtěla slyšet nic z detailů manželského života své dcery. „Kolik lidí bydlelo u tvých rodičů?“ ptal se dál Tony.

„Jen babi a děda,“ řekla jsem defenzivně. „Byli do maminky celí pryč, neřekli jí jinak než Anděli. To bylo Anděli sem, Anděli tam! Nemohla nic udělat špatně. Moje babi by se vám líbila. Umřela před pár lety, ale děda pořád ještě bydlí u táty.“

„A který den a měsíc ses narodila?“ vyzvídal Tony. Měl dlouhé, silné prsty, a nehty se mu leskly.

„Dvaadvacátého února,“ uvedla jsem správné datum, ale nesprávný rok – udala jsem rok, kdy se narodila Fanny, jeden rok po mně. „Byla provdaná za tátu už víc než rok,“ dodala jsem, protože mi připadalo, že to zní líp, než když mezi datem narození a sňatku leží pouhých osm měsíců, což by mohlo vyzradit, jak se mí rodiče nemohli dočkat, až se spolu vyspí.

A teprve když jsem ta slova vypustila z úst, uvědomila jsem si, co jsem vůbec provedla.

Chytila jsem sebe sama do pasti. Teď si budou myslet, že je mi teprve šestnáct. Teď jim nikdy nebudu moct povědět o svých nevlastních bratřích Tomovi a Keithovi a o svých nevlastních sestrách Fanny a Naší Jane. A to jsem měla vážně v úmyslu získat si pomoc rodičů své matky, abych mohla dostat zase celou svou rodinu pod společnou střechu. Ach Bože, odpusť mi, že jsem si chtěla v první řadě pojistit vlastní místečko!

„Tony, jsem unavená. Víš, že mezi třetí a pátou musím odpočívat, pokud mám na té dnešní slavnostní večeři vypadat svěže.“ Mírně ustaraný výraz jí zastínil tvář, než se zas rychle rozjasnila. „Heaven, miláčku, nebude ti vadit, když si s Tonym dneska večer na pár hodin odskočíme, viď? Budeš mít ve svém pokoji televizi a v přízemí je nádherná knihovna se spoustou knih.“ Naklonila se, aby mi vtiskla jemný polibek na tvář a zaplavila mě parfémem, kterého už tak bylo v uzavřeném prostoru plno. „Byla bych to zrušila, ale úplně jsem až do dnešního rána zapomněla, že máš přijet…“

Otupělost mě šimrala ve špičkách prstů, snad proto, že jsem je měla tak pevně propletené. Už si nalézají záminky, aby přede mnou mohli utíkat. Nikdo tam v kopcích by nenechal hosta o samotě v cizím domě. „To je v pořádku,“ řekla jsem slabě. „Sama jsem trošku unavená.“

„Tak vidíš, Tony, nevadí jí to. Já ti to říkala. A vynahradím ti to, Heaven, miláčku, opravdu vynahradím. Zítra tě vezmu na vyjížďku. Umíš jezdit na koni? Pokud ne, tak tě to naučím. Já se narodila na koňském ranči a můj první kůň byl hřebec…“

„Jillian, prosím tě! Tvůj první kůň byl vyjukaný poníček.“

„Ale ty jsi přece otrava, Tony! Vážně, co na tom záleží? Prostě to zní líp učit se na hřebci než na poníkovi, ale Scuttles byl miláček, slaďounký miláček.“

Už se nezdálo tak milé dát si říkat „Heaven, miláčku,“ když jsem teď věděla, že „miláček“ je každý a kdeco. A přece – když se na mě usmála a zlehka se dotkla mé tváře rukou v rukavičce, tolik jsem dychtila po její náklonnosti, až jsem se celá roztřásla. Víc než co jiného jsem chtěla, abych se jí líbila, aby si mě zamilovala, a chtěla jsem, aby se to stalo rychle, rychle!

„Pověz mi, že byla tvá maminka šťastná, nic víc nepotřebuju vědět,“ zašeptala Jillian.

„Byla šťastná až do dne, kdy zemřela,“ zašeptala jsem jí v odpověď a vlastně to nebyla lež. Byla šťastná, pošetile šťastná – podle babi a dědy – navzdory všem těžkostem studené a nuzné chatrče v kopcích a manželovi, který jí nedokázal poskytnout nic z toho, nač byla zvyklá.

„Pak nepotřebuju slyšet víc,“ zavrkala Jillian, objala mě kolem ramen a přitáhla si mou hlavu do hluboké kožešiny límce svého kožichu.

Co by asi řekli, kdyby se dozvěděli pravdu o mně a mé rodině?

Jen by se usmáli a pomysleli si, že dost brzo budu pryč a co na tom koneckonců záleží?

Nedokázala jsem jim říct pravdu. Musí mě přijímat, jako bych byla jednou z nich; musím je přimět, aby mě potřebovali, a přece nevěděli, že mě potřebují. A nehodlala jsem se dát zastrašit a ukázat jim svou bezbrannost.

A přece mluvili jiným jazykem než já. Musela jsem poslouchat velmi pečlivě; i známá slova zněla v jejich výslovnosti cize. Byla jsem však odhodlána postarat se, abych byla brzy přijata do jejich světa, tak odlišného od všeho, co jsem kdy poznala. Byla jsem chytrá, učila jsem se rychle a dřív nebo později přijdu na to, jak najít Keithe a Naši Jane.

Parfém, který mi zprvu připadal rozkošný, mě nyní omamoval svou těžkou jasmínovou vůní, až se mi točila hlava a připadala jsem si nadobro neskutečně. Letmo mě napadly myšlenky na mou macechu. Ach, kdyby tak Sarah mohla mít jednou jedinkrát v životě lahvičku Jillianina parfému! Plechovku nebo krabičku Jillianina hedvábného pudru na obličej!

Déšť, který jsem prve předpovídala, začal jako jemné mrholení, a za pár vteřin už na černou střechu bubnovala záplava vody. Řidič zpomalil a jako by dával větší pozor, zatímco my tři jsme za skleněnou přepážkou přestali mluvit a pohroužili se každý do svých myšlenek. Jedu domů, jedu domů, na nic jiného jsem nemyslela. Jedu tam, kde je to lepší, hezčí, kde si budu dřív nebo později připadat opravdu vítaná.

Můj sen se odehrával příliš rychle, než abych stihla vstřebávat všechny dojmy. Chtěla jsem si uchovat a vychutnat všechno z té první cesty tam, kam mě vezou, a uvažovat o těch vzpomínkách později, až budu sama. Dnes v noci, sama v cizím domě. Nějaké lepší myšlenky. Ach, jen počkejte, až napíšu Tomovi o své krásné babičce! Nikdy neuvěří, že někdo tak starý může vypadat tak mladě. A jak bude žárlit má sestra Fanny! Kdybych jen mohla zavolat Loganovi, který byl odtud jen pár kilometrů v nějaké velké vysokoškolské koleji! Jenže já byla tak lehkověrná a naivní, že jsem podlehla svodům Cala Dennisona. Logan už mě nechce. Bezpochyby by zavěsil, kdybych mu zavolala.

Když potom řidič zahnul doprava, začala Jillian repetit páté přes deváté o svých plánech, jak mě pobavit. „A Vánoce jsou u nás vždycky zvláštní událost, děláme pro to takříkajíc všechno možné.“

Už mi to bylo jasné. Říká mi po svém, že bych mohla zůstat přes Vánoce. A to byl teprve říjen… ale říjen byl odjakživa hořkosladký měsíc: sbohem létu a všemu veselému a šťastnému; teď čekej na zimu, na všechno studené, bezbarvé a strohé.

Proč takhle uvažuju? Zima nebude v hezkém a bohatém domě studená ani bezbarvá. Bude tam spousta topného oleje nebo uhlí nebo dřeva nebo elektrického tepla, co já vím, ať tak nebo tak, bude mi dost teplo. Než bude po Vánocích, vnesu do jejich osamělé domácnosti tolik veselí, že žádný z nich nebude chtít, abych odjela. Ne, to nebude. Budou mě potřebovat… ach panebože, ať mě potřebujou!

Kilometry míjely a aby se mi vylepšila nálada i sebevědomí, vykouklo náhle z chmurných mraků zářivé slunce. Stromy se rozsvítily živými barvami podzimu a já byla přesvědčena, že Bůh mě chce přece jen ozářit svým světlem. Do srdce mi zasvitl paprsek naděje. Zamiluju si Novou Anglii. Tolik se podobá Willies – jenomže bez hor a bez chatrčí.

„Brzo tam budem,“ řekl Tony a zlehka se dotkl mé ruky. „Otoč hlavu doprava a dívej se po mezeře v řadě stromů. První pohled na Farthinggaleské sídlo stojí za zapamatování.“

Dům, co má jméno! To na mě udělalo dojem. Obrátila jsem se k němu a usmála se. „Je to tak velkolepé, jak to zní, ano?“

„Do puntíku tak velkolepé,“ odvětil chmurně. „Můj domov pro mě hodně znamená. Postavil ho můj pra-pra-pradědeček a každý prvorozený syn, který jej převezme, ho vylepší.“

Jillian odfrkla, jakoby opovržením nad jeho domovem. Já ale byla vzrušená, dychtila jsem po dojmech. S velikou nedočkavostí jsem se předklonila a hledala mezeru mezi stromy. Brzy se objevila. Šofér zahnul na soukromou cestu označenou vysokou bránou z tepaného železa, která se klenula napříč nad námi a nesla ozdobný nápis Sídlo Farthinggale.

Zajíkla jsem se už jen při pohledu na tu bránu, na skřítky a víly a gnómy, co vykukovali mezi železným listovím.

„My Tattertonovi říkáme svému prastarému domu z čiré lásky Farthy,“ informoval mě Tony s nostalgií v hlase. „Když jsem byl kluk, myslíval jsem si, že na světě neexistuje druhý dům tak krásný jako ten, ve kterém jsem žil. Samozřejmě existuje mnoho domů, které Farthy překonají, ale v mých představách ne. Když mě bylo sedm, poslali mě do Etonu, protože můj otec byl toho názoru, že v Anglii toho vědí o disciplíně víc, než v našich soukromých školách. A v tom měl pravdu. V Anglii jsem pořád jen snil o tom, jak se vrátím domů na Farthy. Kdykoliv se mi stýskalo po domově, což bylo skoro pořád, zavřel jsem oči a představoval si, že cítím pryskyřici jedlí a borovic, a ze všeho nejvíc slanou vůni moře. A probouzel jsem se celý rozbolavělý touhou, jak jsem chtěl ucítit na tváři vlhký, chladný ranní vzduch, a chtěl jsem zpátky domů tolik, až mě to fyzicky bolelo. Když mi bylo deset, vzdali mí rodiče Eton jakožto beznadějnou záležitost, jinak bych umřel steskem po domově, a směl jsem se vrátit domů – a propána, to byl šťastný den.“

Věřila jsem mu. Nikdy jsem neviděla tak krásný a obrovský dům, postavený z šedého kamene, takže poněkud připomínal hrad, což podle mého názoru nebylo bez úmyslu. Střecha byla červená a členitá, tvořila vížky a malé červené můstky, které umožňovaly přístup na jednotlivé části vysoké střechy, jež by byla jinak nedostupná.

Miles pak zvolna zastavil limuzínu před vysokým a širokým schodištěm, které vedlo ke klenutému hlavnímu vchodu. „Pojď,“ zvolal Tony, náhle vzrušený, „dopřej mi to potěšení, abych tě seznámil s Farthy. Hrozně rád se dívám, jak žasnou ti, kdo je vidí poprvé, protože pak jako bych je sám zase viděl poprvé.“

A pak jsme zvolna vystupovali po širokém kamenném schodišti, Jillian zdaleka ne tak nadšeně za námi. Po stranách hlavního vchodu byly obrovské nádoby s půvabnými japonskými borovicemi. Nemohla jsem se dočkat, co asi uvidím uvnitř. Dům mé matky. Brzy budu uvnitř. Brzy uvidím její pokoje a věci, které jí patřívaly. Ach maminko, konečně jsem doma!

Sídlo Farthinggale

UVNITŘ TOHO DOMU Z KAMENE, JAKMILE JSEM si odložila plášť, jsem se otáčela v pomalých kruzích s dechem zatajeným, očima dokořán otevřenýma a hleděla a hleděla. Až příliš pozdě jsem si uvědomila, že je to nevychovanost, takhle zírat, že je to venkovská neotesanost dát se ohromit tím, co jiní považují za samozřejmost. Jillian na mě pohlížela nesouhlasně, Tony s radostí. „Takhle sis to představovala?“ zeptal se.

Ano, bylo to víc, než v co jsem se opovažovala doufat! Tohleto byl můj splněný sen, předmět mých horských tužeb, úniková cesta snů.

„Musím si pospíšit, Heaven, miláčku,“ připomněla mi Jillian, náhle velmi šťastná. „Rozhlížej se tu po libosti a buď v tomhle hradě na hraní jako doma. Mrzí mě, že tu nemohu zůstat a být svědkem tvých prvních dojmů, ale musím si pospíšit, abych si stihla zdřímnout. Tony, ukaž miláčkovi Heaven to svoje Farthy a pak ji zaveď do jejích pokojů.“ Vrhla na mě sladký, prosebný úsměv, který utišil trochu bolesti v mém srdci nad tím, jak mě už teď zanedbává. „Nejmilejší holčičko, odpusť mi, že spěchám pryč kvůli svým věčným potřebám. Nicméně později mě budeš vídat až dost na to, aby tě začala nudit, jak jsem pořád stejná. Kromě toho Tony bude pro tebe desetkrát zajímavější; ten si nikdy zdřímnout nepotřebuje. Jeho energie je bez hranic. Nemá žádné starosti se zdravím ani s krásou a obléknout se dovede v okamžení.“ Vrhla na něj ten nejpodivnější pohled, dopálený a závistivý zároveň. „Někdo tam nahoře ho musí mít rád.“

Byla teď rozjařená, jako by jí zdřímnutí, kosmetika a příslib slavnostní večeře poskytovaly víc vzrušení, než bych kdy mohla dokázat já. Vyběhla do schodů, půvabná a hbitá, ani jednou se neohlédla a já zatím stála a zírala vzhůru, úplně bez dechu úžasem.

„Pojď, Heaven,“ Tony mi nabídl rámě. „Uděláme si velkou obchůzku, než půjdeš do svých pokojů – anebo se potřebuješ umýt, upravit?“

Trvalo mi vteřinu nebo dvě, než jsem pochopila, co tím myslí, a pak jsem se zarděla. „Ne, to je v pořádku.“

„Dobře. To znamená, že na sebe máme víc času.“

Po jeho boku jsem si prohlédla obrovitý obývací pokoj s koncertním křídlem, o kterém řekl, že je používá jeho bratr Troy, když přijede. „… ačkoliv bohužel musím říct, že Troy málokdy vidí důvod k pobytu na Farthy. On a má žena nejsou zrovna přátelé, i když ani ne docela nepřátelé. Dřív nebo později se s ním seznámíš.“

„Kde je teď?“ zeptala jsem se víceméně ze zdvořilosti, protože místnosti s mramorovými stěnami a podlahami vyžadovaly většinu mé pozornosti.

„To vlastně nevím. Troy přichází a odchází. Je velmi chytrý, odjakživa. V osmnácti promoval na vysoké škole a od té doby rejdí po světě.“

Promoce v osmnácti? Co má vůbec tenhle Troy za mozek? Mně je sedmnáct a zbývá mi ještě jeden ročník střední školy. A nečekaně mi vyvstal v hrudi silný odpor k tomuhle Troyovi se všemi jeho talenty a mimořádnými schopnostmi, takže už jsem o něm nechtěla slyšet nic. Doufala jsem, že nikdy nepoznám nikoho tak nadaného, abych si vedle něj připadala jako trouba, když jsem se odjakživa považovala za dobrou studentku.

„Troy je mnohem mladší než já,“ pohlédl na mě Tony z odstupu. „Když byl malý, byl tak dlouho nemocný, že jsem ho spíš považoval za mlýnský kámen kolem krku. Když nám zemřela matka a později i otec, považoval mě Troy za svého otce, nejen za staršího bratra.“

„Kdo maloval ty fresky?“ zeptala jsem se, abych převedla řeč. Na stěnách a na stropě hudebního salonku byly nádherné fresky, zobrazující scény z pohádek – šeré lesy se záblesky slunečního světla, točité pěšiny vedoucí do mlžných hor s hrady na vrcholcích. Nad hlavami se nám klenula kopule stropu, takže jsem musela zaklonit hlavu, abych si ji mohla prohlédnout. Ach, jaká krása, mít nad hlavou namalované nebe s ptáky v letu, s mužem na létajícím koberci a dalším záhadným, vzdušným hradem napůl skrytým v oblacích!

Tony se zachechtal. „Jsem šťastný, když tě vidím takhle zaujatou těmi freskami. To byl Jillianin nápad. Tvá babička bývala velmi slavná ilustrátorka dětských knih; tak jsem se s ní seznámil. Jednoho dne, když mi bylo dvacet, jsem přišel domů z tenisu a už jsem se nemohl dočkat, až se osprchuju, převléknu a vypadnu z domu, než mě uvidí Troy a bude chtít, abych ho nenechával o samotě… když jsem nahoře na žebříku uviděl ty nejkrásnější nohy, jaké jsem kdy poznal, a když to nádherné stvoření slezlo dolů a já uviděl jeho tvář, připadala mi úplně neskutečná. Byla to Jillian, přijela s jedním ze svých přátel architektů, a to ona navrhla ty fresky. ‚Kulisa z pohádkových knížek pro krále hračkářů,‘ tak to podala, a já ten nápad spolkl i s navijákem. Taky tím získala záminku, aby mohla zase přijít.“

„Proč ti říká král hračkářů?“ zeptala jsem se úplně zmatená. Hračka je hračka, ačkoliv panenka-portrét mé matky byla rozhodně víc než pouhá hračka.

Zřejmě jsem nemohla položit otázku, která by udělala Tonymu větší radost. „Mé milé dítě, ty sis myslela, že jsem vyráběl jen obyčejné hračky z plastu? Tattertonovi jsou králové hračkářů, protože to, co my vyrábíme, je určeno pro sběratele, pro bohaté lidi, kteří ani v dospělosti nedokážou zapomenout na své dětství, kdy nic nenacházeli pod vánočním stromečkem a nikdy nezažili oslavu narozenin. A doopravdy by tě překvapilo, kolik bohatých a slavných nemělo příležitost být dětmi, a tak si teď, ve středním nebo i pokročilém věku musí opatřit něco, o čem odjakživa snili. A tak si kupují umělecké kusy, sběratelská díla vyrobená řemeslníky a umělci – nejlepšími na světě. Když vstoupíš do Tattertonova hračkářství, vstupuješ do pohádkové země. Vstupuješ taky do kterékoli doby, po které zatoužíš, ať už do minulosti nebo do budoucnosti. Kupodivu zajímá mé klienty nejvíc minulost. Máme na pět let dopředu zakázky na kamenné modely hradů s cimbuřími, padacími mosty, baštami, kuchyněmi, stájemi, obydlími rytířů a panošů, chlévy pro dobytek, ovce, prasata, kuřata. Ti, kdo si to mohou dovolit, si zakládají vlastní království, vévodství nebo co se jim zlíbí, a zalidňují je patřičným služebnictvem, rolníky, pány a dámami. A my vyrábíme hry tak složité, že zaměstnají i ty nejlepší myslitele na celé hodiny. Protože bohatí a slavní se za chvíli začnou tak nudit, Heaven, tak nepřekonatelně nudit a tehdy začnou něco sbírat, ať už hračky, obrazy nebo ženy. Nakonec je to prokletí, tahle nuda, pro všechny, kdo mají tolik, že už nemají co získat… a já se snažím tu mezeru zaplnit.“

„Existují lidi, co zaplatí stovky dolarů za kuřátko na klíček?“ zeptala jsem se hlasem plným ohromení a úžasu.

„Existují lidé, jež zaplatí tisíce, aby měli něco, co nemá nikdo jiný. A tak jsou všechny Tattertonovy sběratelské předměty unikáty, a taková jemná práce je velmi cenná.“

Děsilo mě to, ohromovalo a dělalo na mě veliký dojem zjištění, že na světě existují lidé, kteří mají tolik peněz nazbyt. K čemu to je, když člověku patří jediná labuť ze slonoviny s rubínovýma očima, anebo jediný pár kuřátek vyřezaných z nějakého polodrahokamu? Tisíc hladových děcek ve Willies by mohlo být celý rok živo z toho, co jeden bohatý potentát zaplatí za svou unikátní šachovou soupravu!

Jak mluvit s člověkem, jehož rodina emigrovala z Evropy, přinesla s sebou své umění a hned začala své jmění zdesateronásobovat? V takové oblasti jsem byla jako ztracená, a tak jsem zamířila do známějších vod.

Zaujala mě představa Jillian, jak maluje. „Dělala to sama?“ zeptala jsem se s úžasem; velmi to na mě zapůsobilo.

„Udělala originální skicy, pak je předala několika mladým umělcům, aby je dokončili. Ačkoliv musím přiznat, že přicházela každý den překontrolovat, jak práce postupují, a jednou nebo dvakrát jsem přišel a uviděl ji se štětcem v ruce.“ Do hlasu se mu vetřela snivost. „Vlasy měla dlouhé, spadaly jí tehdy do poloviny zad. Jednu chvíli vypadala jako dítě, vzápětí zase světácky. Měla svou osobitou krásu, která byla velmi vzácná, a samozřejmě to věděla. Jillian ví, co krása dokáže a co nesvede, a já ve dvaceti nedovedl nijak dobře skrývat své pocity.“

„Ach. Jak byla tenkrát stará?“ zeptala jsem se celkem nevinně.

Zasmál se krátce a tvrdě, rozhodně chladně. „Hned od začátku mi říkala, že je pro mě moc stará, ale tím mě jen víc zaujala. Líbily se mi starší ženy. Jako by měly víc co nabídnout než hloupá děvčata mého věku. Když mi tedy řekla, že je jí třicet, byl jsem sice trochu překvapený, ale stejně jsem ji chtěl vídat zas a znova. Zamilovali jsme se do sebe, ačkoliv byla vdaná a měla jedno dítě – tvou matku. Ale nic z toho jí nezabránilo dělat všechny ty zábavné věci, na které její manžel nikdy neměl čas.“

Jaká náhoda, že Tony byl o deset let mladší než Jillian, stejně jako Cal byl o deset let mladší než jeho žena, Kitty Dennisonová.

„Představ si mé překvapení, když jsem jednoho krásného dne – když už jsem s ní byl šest měsíců ženat – zjistil, že mé nevěstě není třicet, ale čtyřicet.“

Vzal si ženu o dvacet let starší? „Kdo ti to řekl? Ona?“

„Jill, milé děvče, jen zřídka mluví o věku kohokoli. To tvá matka Leigh mi to vykřičela do obličeje.“

Rozrušilo mě pomyšlení, že má maminka zradila vlastní matku v tak významné záležitosti. „Copak ona neměla svou vlastní matku ráda?“

Konejšivě mě pohladil po ruce, široce se usmál a pak vykročil jiným směrem; pokynul mi, abych ho následovala. „Samozřejmě že Leigh Jillian milovala. Byla nešťastná kvůli svému otci… a nenáviděla mě, že jsem její matku od něj odvedl. Nicméně jako většina mladých lidí i ona se brzy přizpůsobila tomuhle domu i mně, a s Troyem se stali velmi dobrými přáteli.“

Poslouchala jsem jen na půl ucha, napůl jsem se zajíkala nad přepychem tohoto nádherného domu; zanedlouho jsem zjistila, že v přízemí je devět místností a dvě koupelny. Pokoje služebnictva byly za kuchyní, která tvořila vlastní křídlo. Knihovna byla tmavá a vznešená, s tisíci knih vázaných v kůži. Pak tu byla Tonyho pracovna, kterou mi ukázal jen v krátkosti.

„Bohužel jsem dost velký tyran, pokud jde o mou pracovnu. Nevidím tady nikoho rád, pokud ho sám nepozvu. Nemám dokonce ani rád, když mi tady služebnictvo utírá prach a já na to nemohu sám dozírat. Víš, většina služek považuje mé organizované hromádky za binec a hned mi chce uklízet papíry, vracet otevřené knihy na poličky a mně je hned jasné, že už nikdy nic nenajdu. Děsná spousta času se dá vyplýtvat hledáním toho, co člověk chce.“

Ani na minutu jsem si nedokázala představit tohohle laskavě vyhlížejícího muže v roli tyrana. Táta byl tyran! Táta se svým řvaním, těžkými pěstmi, prudkou náturou – ačkoliv stejně, když jsem si na něj teď vzpomněla, vhrkly mi do očí palčivé slzy. Kdysi jsem tolik potřebovala jeho lásku, a on mi vůbec žádnou neposkytoval, měl jí jen trošičku pro Toma a Fanny.

A pokud někdy objal Keithe nebo Naši Jane, pak jsem to neviděla…

„Ty jsi zvláštní děvče, Heaven. Jednu chvíli jen záříš štěstím a vzápětí je všechno štěstí pryč a ty máš v očích slzy. Myslíš na maminku? Musíš se smířit s tím, že už není, a čerpat útěchu z toho, že měla šťastný život. To o sobě každý z nás tvrdit nemůže.“

Ale tak krátký… ačkoliv jsem nevyjádřila nic ze svých myšlenek nahlas. Musela jsem obezřele kličkovat, dokud si v tomhle domě nezískám přítele, a jak jsem se tak dívala na Tonyho, měla jsem podezření, že on bude tím, koho budu vídat častěji než Jillian. V té chvíli jsem věděla, že ho požádám o pomoc, jak jen budu najisto vědět, že mě má dost rád, aby ji poskytl…

„Vypadáš unaveně. Pojď, ubytuju tě, aby sis mohla odpočinout a trošku se uvolnit.“ A bez dalších dodatků jsme zamířili nazpátek stejnou cestou a zanedlouho jsme byli v prvním poschodí. Dramaticky rozevřel dokořán široké dvojité dveře. „Když jsem si vzal Jillian, nechal jsem dva pokoje předělat pro Leigh, které bylo tehdy dvanáct. Chtěl jsem jí polichotit, a tak jsem jí dal ženské pokoje, ne holčičí. Doufám, že se ti budou líbit…“

Hlavu měl odvrácenou tak, abych mu nemohla číst v očích.

Sluneční světlo za světle slonovinovými záclonami bylo zamžené a křehké a dodávalo obývacímu pokoji jakési nezvyklé neskutečnosti. V porovnání s pokoji, které jsem viděla dole, byl tenhle malý; stejně byl ale dvakrát větší než celá naše chatrč. Stěny byly pokryty jakousi jemnou hedvábnou tkaninou, slabě protkávanou jemnými orientálními vzorky v zelené, fialkové a modré barvě, a dvě malé pohovky byly potaženy tímtéž materiálem. Podušky na nich byly měkce modré, stejně jako čínský koberec na podlaze. Pokusila jsem se představit si sebe samu, jak odpočívám v tomhle pokoji, schoulená u toho malého krbu, a vůbec jsem to nedokázala. Moje hrubé šatstvo by odřelo tak jemnou tkaninu. Budu si muset dát velký pozor, abych neupatlala stěny, pohovku a stínidla četných lamp. Pak jsem se div nezasmála. Tady nebudu žít v kopcích a pracovat na zahradě a drhnout podlahu jako v naší chatě a v candlewickském domě Kitty a Cala Dennisonových.

„Pojď se podívat na svou ložnici,“ zavolal Tony, kráčející přede mnou. „Musím se honem obléknout na ten večírek, co o něj Jillian nechce přijít. Musíš jí odpustit, Heaven. Dělala si plány dřív, než věděla, že přijedeš, a ta žena, co ten večírek pořádá, je její nejlepší přítelkyně a nejhorší nepřítelkyně zároveň.“ Polechtal mě pod bradou, pobaven mým výrazem, a zamířil ke dveřím. „Kdybys něco potřebovala, použij tady ten telefon a služka ti to přinese. Jestli budeš chtít jíst raději v jídelně, zavolej dolů do kuchyně a řekni jim to. Dům je tvůj, bav se dobře.“

Byl ze dveří venku a zavřel je za sebou dřív, než jsem stihla odpovědět. Otáčela jsem se kolem dokola a zírala jsem na hezkou dvojitou postel se čtyřmi sloupky a klenutými nebesy z těžkých krajek. Modrá a slonovinová. Jak jí musely tyhle dva pokoje slušet! Lehátko bylo z modrého saténu, kdežto další tři křesla v ložnici byla stejná jako v obývacím pokoji. Vydala jsem se dál, do prostor oblékárny a koupelny, radostně vzrušená všemi těmi zrcadly, křišťálovými lustry i skrytým osvětlením v obrovské šatně. Dlouhý toaletní stolek lemovaly zarámované fotografie. Zanedlouho už jsem seděla a dívala se na hezkou holčičku, usazenou na otcových kolenou.

To dítě je určitě má matka! A ten muž můj opravdový dědeček! Vzrušeně a rozechvěle jsem zvedla malý stříbrný rámeček.

Právě v tu chvíli někdo tiše zaťukal na dveře ložnice. „Kdo je tam?“ zavolala jsem.

„Tady je Beatrice Percyová,“ odpověděl upjatý ženský hlas. „Pan Tatterton mě poslal zjistit, jestli vám mohu pomoct vybalit a uložit věci.“ Dveře se otevřely a do mé ložnice vstoupila vysoká žena v černé uniformě služky. Neurčitě se na mě usmála. „Každý mi tady říká Percyová. Vy můžete taky. Budu vaše osobní služebná, dokud tady budete. Mám dostatečnou kvalifikaci, abych vám mohla upravit vlasy a udělat manikýru, a pokud si přejete, napustím vám hned vanu.“ Čekala s výrazem soustředění v očích.

„Obyčejně se koupu před spaním nebo se sprchuji hned ráno,“ řekla jsem v rozpacích. Nebyla jsem zvyklá mluvit o intimních věcech s cizí ženskou.

„Pan Tatterton mi nařídil, abych se vás zeptala.“

„Děkuju, Percyová, ale zrovna teď nic nepotřebuju.“

„Je něco, co nejíte nebo nesmíte jíst?“

„Mám moc dobrý apetyt – můžu jíst, co chci a ráda mám skoro všechno.“ Ne, na jídlo já žádná fajnovka nejsem, jinak bych už dávno umřela hlady.

„Přejete si poslat večeři sem?“

„Co je pro vás jednodušší, Percyová.“

Zamračila se rychle, ale slabě, jako by ji taková ležérní paní znepokojovala. „Služebnictvo je tu od toho, aby obyvatelům tohohle domu zpříjemňovalo život. Ať budete večeřet tady nahoře nebo v jídelně, obsloužíme vás, jak bude třeba.“

Představa, jak večeřím o samotě v té obrovské místnosti dole a sedím u toho dlouhého stolu se všemi těmi prázdnými židlemi, ve mně probudila silný pocit osamělosti. „Kdybyste mi přinesla něco lehkého kolem sedmé, tak by to stačilo.“

„Ano, slečno,“ řekla. Zřejmě se jí ulevilo, že pro mě přece jen může něco udělat, a pak zmizela.

A já se jí zapomněla zeptat, jestli znala mou maminku!

Znovu jsem se vrátila k dokončení prohlídky maminčiných pokojů. Připadalo mi, že tu všechno zůstalo tak, jak to bylo toho dne, co utekla, ačkoliv tu bylo čerstvě vyvětráno, vyluxováno a utřený prach. Začala jsem zvedat jednu fotografii ve stříbrném rámečku za druhou, zblízka jsem je zkoumala a snažila se najít v nich tu stránku maminčiny povahy, o které babi a děda nic nevěděli. Tolik momentek. Jak krásná byla Jillian, když seděla se svou dcerou a oddaný manžel stál za nimi. Vybledlý a slabý, dětským písmem napsaný titulek na okraji fotografie: „Taťka, mamka a já.“

V zásuvce jsem objevila tlusté album fotografií. Pomalu, pomaloučku jsem obracela těžké stránky a zírala na momentky holčičky, která s léty rostla, do krásy. Oslavy narozenin vyvedené sytými barvami: páté, šesté, sedmé až třinácté. Leigh Diana VanVoreenová, bylo tu napsáno zas a znovu, jako by se radovala z vlastního jména. Cleave VanVoreen, můj tatínek. Jillian VanVoreenová, moje maminka. Jennifer Longstoneová, má nejlepší kamarádka. Winterhaven, kam budu brzy chodit do školy. Joshua John Bennington, můj první chlapec. Možná poslední.

A už teď, a to jsem zdaleka ještě neprošla polovinu těch stránek, jsem žárlila na tu krásnou plavou dívku a její bohaté rodiče a pohádkové šaty. Měla své výlety do zoologických zahrad, muzeí a dokonce i do cizích zemí, kdežto já znala jen obrázky Yellowstoneského národního parku z opotřebovaných, špinavých výtisků National Geographic nebo ze školních učebnic. V hrdle mi vyrostl knedlík, když jsem uviděla Leigh s taťkou a mamkou na parníku mířícím k jakémusi vzdálenému přístavu. Tady byla, Leigh VanVoreenová, a jako šílená mávala na rozloučenou někomu, kdo ji fotografoval. Další obrázky Leigh na palubě lodi, jak plave anebo jak ji taťka učí tančit a mamka fotografuje. V Londýně před Big Benem anebo jak přihlíží střídání stráží u Buckinghamského paláce.

Dlouho předtím, než se maminka na fotografiích změnila z dítěte v dospívající dívku, jsem ztratila většinu lítosti nad dívkou, která zemřela příliš mladá. Poznala za svůj krátký život desetkrát víc zábavy a vzrušení, než já kdy zakusila, anebo než s největší pravděpodobností zakusím v nejbližších dvaceti letech. Měla v tom nejdůležitějším věku skutečného otce, hodného a slušného člověka, podle toho, jak vypadal na obrázcích, ke kterému si mohla v noci vlézt do postele, který poslouchal její modlitbičky, který ji učil, co jsou zač muži. Jak jsem si vůbec mohla někdy myslet, že by mě Cal Dennison miloval? Jak bych teď mohla předpokládat, že mě bude Logan ještě někdy chtít, když bylo víc než pravděpodobné, že ve mně budou vidět totéž, co ve mně viděl táta?

Ne, ne, snažila jsem se přesvědčit sama sebe. Že mě nemiloval, to byla tátova prohra, ne moje. Já nebyla poškozena trvale. Jednoho krásného dne ze mě bude dobrá manželka a matka. Setřela jsem si všechny slzy slabosti a přikázala jim, aby už se nevracely. K čemu je dobrá sebelítost? Už nikdy tátu neuvidím. Už nikdy nechci tátu vidět.

Znovu jsem studovala fotografie. Nikdy jsem netušila, že by mladé dívky mohly nosit tak hezké šaty, když já jsem ve svých nejsmělejších snech (jako devíti – až jedenáctiletá holka) toužila mít něco z konfekce visící na věšácích v obchodním domě Sears. A Kitty mě poučila o K Martu. Zírala jsem na fotografie, na nichž Leigh seděla v sedle leskle hnědého koně v jezdeckém úboru, který dokonale zdůrazňoval její plavý půvab, a u ní byl taťka. Vždycky byl u ní taťka.

Viděla jsem Leigh na školních fotografiích, jak se koupe na pláži, v soukromých bazénech, hrdá na svou rozvíjející se postavu. Z držení těla jsem poznala, že byla hrdá, a všude kolem sebe měla přátele a obdivovatele. Pak náhle taťka z obrázků zmizel.

Spolu s taťkou vymizely i její šťastné úsměvy. Oči jí usouženě potemněly a rty se přestaly usmívat. Byla tu mamka s novým mužem, mnohem mladším a hezčím mužem. Hned jsem věděla, že tenhle veleopálený a plavovlasý muž je dvacetiletý Tony Tatterton. A kupodivu – ta krásná, zářivá dívka, co se dřív usmívala do čoček kamery s upřímnou sebedůvěrou, už se nezmohla ani na slabý falešný úsměv. Teď už dokázala jen stát kousek od své matky a jejího nového manžela.

Rychle jsem obrátila poslední stránku. Ach…! Jillianina druhá svatba. Má dvanáctiletá matka v dlouhých růžových družičkových šatech, s kyticí růží, a kousek vedle ní velmi mladý hoch, který se pokoušel o úsměv, zatímco Leigh Van Voreenová se vůbec nesnažila.

Ten chlapeček musel být Tonyho bratr Troy. Štíhlý chlapec s hřívou tmavých vlasů a obrovskýma očima, které nevypadaly šťastně.

Byla jsem už unavená, citově vyprahlá a chtěla jsem uniknout poznání, které se na mě prostřednictvím fotografií tak rychle hrnulo. Maminka svému otčímovi nedůvěřovala a neměla ho ráda! Jak mu teď mohu věřit já? A přece tu musím zůstat a dosáhnout promoce na vysoké škole, která znamená celou mou budoucnost.

Stála jsem u okna a dívala se dolů, na kruhovou příjezdovou cestu, která se kroutila dokolečka, aby se změnila v jedinou dlouhou, klikatou cestu ven. Pozorovala jsem, jak Jillian a Tony ve večerním odění nastupují do krásného nového auta, které řídil on. Tentokrát ne limuzína… protože nechtějí, aby na ně šofér čekal?

Cítila jsem se strašně osaměle, když auto zmizelo z dohledu.

Co si se sebou počnu až do sedmi? Už teď jsem měla hlad. Proč jsem to neřekla Percyové? Co to se mnou je, že se tak stydím a připadám si tak bezbranně, když jsem se rozhodla být silná? To je tím, že jsem byla tak dlouho pořád někde zavřená, v letadle, v autě, tady, říkala jsem si. A sešla jsem dolů a vytáhla svůj modrý kabát ze skříně, v níž viselo půl tuctu kožichů, náležejících Jillian. Pak jsem zamířila k hlavnímu vchodu.

V labyrintu

KRÁČELA JSEM RYCHLE A ZUŘIVĚ, ANIŽ BYCH věděla, kam jdu, jenom jsem si uvědomovala, že zhluboka vdechuji „slanou vůni moře,“ jak to říkal Tony. Několikrát jsem se otočila, abych mohla obdivovat Farthy, viditelné na pozemku zvenčí. Tolik oken k mytí! Tak vysoká a široká okna. A všechen ten mramor, jak jej udržují v čistotě? Couvala jsem, zpomalila chůzi a snažila se poznat, která okna jsou má. Náhle jsem do něčeho narazila, a když jsem se rychle otočila, neměla jsem před sebou zeď, ale živý plot, který byl skoro zdí, jak byl vysoký, a vedl dál a dál. Fascinována tím, co mě napadlo, že to snad je, sledovala jsem jej, až jsem to objevila, ano! Anglické bludiště. A s určitým dětinským potěšením jsem do toho labyrintu vstoupila, ani na okamžik mě nenapadlo, že bych v něm mohla zabloudit. Najdu cestu ven. Vždycky mi šly hádanky. V inteligenčních testech jsme přece s Tomem vždycky věděli, jak se myš dostane k sýru nebo piráti k pokladu.

Bylo tu hezky, živý plot dorůstal až do výšky tří metrů a tvořil přesné pravoúhlé zátočiny. A jaké tu bylo ticho! Všechno cvrlikání zahradního ptactva znělo z dálky a slabě. I naříkavé skřeky mořských racků, kteří mi přelétali nad hlavou, byly tlumené a vzdálené. Dům, který se zdál tak blízko, se ztratil, když jsem se po něm ohlédla – kde to jsem? Vysoký živý plot stínil teplo slábnoucího slunce. Brzy už mi bylo víc než jen chladno. Zrychlila jsem krok. Možná jsem měla říct Percyové, že jdu ven. Podívala jsem se na hodinky. Skoro půl sedmé. Za půl hodiny mi někdo přinese nahoru večeři. Snad nepropasu své první jídlo ve vlastním obývacím pokoji? A někdo nepochybně zapálí ta polena, co už byla připravená na ohništi. Bude to milé, sedět u vlastního ohně, stočená do klubíčka v tom senzačním křesle a uždibovat dobroty, jaké jsem pravděpodobně nejedla nikde jinde než tady. Znovu jsem zahnula. Tentokrát doprava. Teď jsem se ale několikrát otočila v kruhu, ztratila směr a nepoznávala pěšiny, kterými už jsem prošla. Tehdy vytáhla z kapsy kabátu papírový kapesníček, proužek z něj utrhla a uvázala na větev živého plotu. Tak, a teď uvidíme, jak rychle se odtud dostanu.

Slunce sestupující k obzoru rozpálilo oblohu zářivými barvami, které mě upozorňovaly, že brzy padne noc s ještě silnější pokrývkou chladu. Co však je tahle civilizovaná bostonská oblast v porovnání s divočinou ve Willies? Tuze brzy jsem zjistila, že kabát koupený v Atlantě nebyl určen pro tenhle severský Boston!

Ale no tak, vždyť je to hloupost! Mám na sobě nejlepší kabát, jaký jsem kdy měla, koupil mi ho Cal Dennison. Měl malý modrý sametový límeček, který mi ještě před měsícem připadal elegantní.

Mně, která jsem šmejdívala po kopcích, když mi byly dva nebo tři roky a nikdy jsem se neztratila, teď zmátlo hloupé bludiště, určené pro zábavu! Neměla bych panikařit. Něco určitě dělám špatně. Potřetí jsem dorazila k růžovému proužku papírového kapesníku třepetajícímu se ve větru. Pokusila jsem se soustředit… představovala jsem si bludiště, místo, kudy jsem vstoupila, ale všechny pěšiny mezi vysokými keři vypadaly stejně a já se skoro bála opustit jistotu útržku papírového kapesníku, která mi aspoň zvěstovala, že tady už jsem třikrát byla. Jak jsem tam tak nerozhodně stála a napínala uši, abych uslyšela bušení příboje o pobřeží, uslyšela jsem nejen vlny oceánu, tříštící se o skaliska, ale i pravidelné ťuk-ťuk-ťuk. Někdo tluče kladivem. Člověk nablízku. Dala jsem se vést podle sluchu.

Noc padala rychle a těžce a mlžné závoje se převalovaly u země tam, kde chladný vzduch narážel na teplejší povrch. Tam dole nebyl vítr, který by je rozfoukal a odvál. Šla jsem dál a dál za zvukem kladiva. Pak mě polekal zvuk zavíraného okna. Buch! A konec klepání! Ticho mě ohromilo děsivou předtuchou. Můžu se tady potloukat celou noc a nikdo se to nedozví. Koho by napadlo hledat v zahradním labyrintu? Ach, proč jsem se vracela? Můj zvyk z hor se teď zdál hloupý.

Založila jsem si ruce na hrudi, jak to dělávala babi, a znovu jsem odbočila doprava, pak zas hned doprava, ani jednou jsem nezahnula doleva a najednou jsem byla venku! Pravda, ne tam, kde jsem do bludiště vstoupila, protože jsem tu nic nepoznávala, ale rozhodně to bylo lepší než uvnitř. Bylo příliš tma a mlha, než abych viděla dům. Kromě toho přede mnou ležela pěšina z plochých kamenů, které se ve tmě slabě třpytily. Cítila jsem vysoké pinie, zjemnělé mlhou a tmou, a pak jsem uviděla malý kamenný domek s červenou břidlicovou střechou, přikrčený nízko u země a obklopený hájem pinií. Tolik mě to překvapilo, až mi unikl slabý výkřik.

Ach, jaká je to zábava, být bohatá! Mít peněz nazbyt! Takovýhle domeček patřil do pohádkové knížky, ne sem. Laťkový plot, po kolena vysoký, který by nikomu nezabránil ve vstupu, se vinul kolem chaloupky a po něm šplhaly pnoucí růže, které už bylo v šeru sotva vidět. V denním světle by to všechno bylo kouzelné, v noci však má podezíravost dostala křídla, a tak jsem se bála. Nehybně jsem stála a uvažovala o své situaci. Mohla bych se otočit a jít zpátky. Ohlédla jsem se a zjistila, že mlha se za mnou zavřela a já už nevidím ani bludiště!

Podle čpavého pachu hořícího dřeva tu někde musel stoupat kouř. Domek zahradníka, to je ono! Uvnitř je nějaký starý muž se svou ženou, připravují se zasednout k prostému jídlu, které by nepochybně uspokojilo můj apetyt víc než lahůdkové pokrmy připravené v kuchyni, již se mi Tony ani neobtěžoval ukázat.

Světlo z oken ven nepronikalo, ani nedopadalo na pěšinu, aby se mi snáz šlo. Bylo to tlumené světlo, jenjen zmizet. Zamířila jsem k těm čtvercům oken, než mi i ty zmizí v mlze.

U dveří domku jsem zaváhala, pak jsem zaťukala.

Třikrát nebo čtyřikrát jsem zabušila na bytelné dveře, až mě bolely ruce, a stejně nikdo neotevřel! Někdo tam přece je! Věděla jsem, že tam někdo je. Netrpělivá z toho, jak mě ten někdo ignoruje, a přesvědčená už, že jsem plnoprávným a významným členem Tattertonovy rodiny, vzala jsem za kliku a vstoupila do zšeřelé místnosti osvětlené ohněm v krbu.

V domku bylo velmi teplo. Zůstala jsem stát zády ke dveřím a zadívala se na mladého muže, který seděl ke mně zády. Podle délky štíhlých nohou, oděných v těsných černých kalhotách, jsem poznala, že je vysoký. Ramena měl široká, tmavohnědé neupravené vlasy s měděným nádechem tam, kde se zaleskly odrazem plamenů ohně. Zírala jsem na ty vlasy a myslela na to, že takovouhle barvu vlasů jsem odjakživa předpovídala Keithovi, až bude dospělý. Husté, vlnité vlasy, které mu sahaly k zátylku a zatáčely se vzhůru, stěží se dotýkaly bílého límce tenké blůzy, která připomínala halenu malíře nebo básníka, s velmi širokými rukávy.

Trošku se pootočil, jako by si teprve pod mým upřeným pohledem uvědomil mou přítomnost. Teď jsem viděla jeho profil. Zatajila jsem dech. Nebyl jen hezký. Táta byl svým silným, zvířeckým a brutálním způsobem pohledný, a Logan byl hezký po svém, zarputile; ale tenhle muž byl přitažlivý jinak, zvláštním způsobem, jaký jsem ještě nikdy neviděla, a v hlavě mi vyvstala podoba Logana a naplnila mě pocitem viny. Jenže Logan mě nechal. Nechal mě stát na hřbitově v dešti, vůbec nechtěl pochopit, že patnácti nebo šestnáctiletá dívka někdy neví, jak zacházet s mužem, který se s ní spřátelí. Leda se mu oddat, aby přítele neztratila.

Jenže Logan byl včerejšek. A co já vím, možná už ho nikdy neuvidím. A tak jsem zírala na tohohle muže, víc než zmatena nečekaností reakce svého těla na jeho pouhé spatření. Ani se na mě nepodíval, a přece na mě hned zapůsobil… jako by vysílal, že mě potřebuje… a to mi říkalo, že i já potřebuji jeho! A také mě cosi upozorňovalo, že mám postupovat pomaloučku, opatrně a udržovat odstup. Nepotřebovala jsem v tomhle stádiu svého života milostný poměr, ani jsem o něj nestála. Už dost mužů mi vnucovalo sex, na který jsem ještě nebyla připravená. A přece jsem tam stála, třásla se a uvažovala, co udělám, až se otočí docela, když mě pouhý jeho profil už tolik vzrušoval. Cynicky jsem si říkala, že bude po okouzlení, až ho uvidím celého, a možná právě proto si dává tolik námahy, aby udržel většinu obličeje skrytou ve stínu. Seděl dál napůl odvrácený. I tak z něj ale vyzařovala citlivost jako z ideálního romantického básníka – anebo spíš připomínal divokou antilopu, větřící a nehybnou, naslouchající, bdělou, připravenou uprchnout, kdybych se pohnula příliš prudce nebo agresivně.

To je ono, usoudila jsem. On se mě bojí! Nechce mě tady. Muž jako Tony by nikdy takhle neseděl. Tony by vstal, usmál se, ovládl situaci. Tohle musí být nějaký sluha, zahradník, podomek.

Už jen podle držení těla, podle toho, jak nakláněl hlavu trošku na stranu, jsem poznala, že čeká, možná mě i vidí na okraji zorného pole. Jedno tmavé, husté obočí se tázavě pozvedlo, ale stále ještě se nepohnul. Tak ať si tu zvědavě sedí, protože já mám aspoň skvělou příležitost si ho prohlédnout.

Znovu se pootočil, kladívko pozvednuté k další ráně, a teď jsem uviděla větší část jeho obličeje i to, že se mu nozdry chvějí, roztažené doširoka, i když jsem vycítila, že dýchá stejně ztěžka a rychle jako já. Proč nepromluví? Co to s ním je? Je slepý, hluchý, nebo co?

Rty se mu začaly vlnit v úsměvu, když spustil kladívečko a jemně ťukl do tenkého plíšku zářivého, stříbrného kovu – jako by chtěl z jeho svítivého povrchu odstranit drobné nerovnosti. Ťuk-ťuk-ťuk, klepalo kladívečko dál.

Roztřásla jsem se, cítila jsem se ohrožena jeho neochotou byť i jen pozdravit. Jak si dovoluje mě ignorovat? Co by dělala v mé situaci Jillian? Rozhodně by se nedala tímhle člověkem zastrašit! Já ale byla jenom Casteelová, balík z vrchoviny, a ještě jsem se nenaučila být arogantní. Zmohla jsem se na slabé nucené odkašlání. Ani pak nijak nepospíchal, aby se otočil a uvítal mě. Napadlo mě, jak jsem tam tak stála, že jsem ještě neviděla mladíka, který by vypadal a jednal neobvykleji.

„Promiňte,“ řekla jsem tlumeným hlasem, který se pokoušel napodobit Jillianin šepotavý tón. „Slyšela jsem vás klepat, když jsem se ztratila v labyrintu. Nejsem si jistá, jestli dokážu najít cestu zpátky do hlavního domu, venku je taková tma a mlha.“

„Vím, že nejste Jillian,“ řekl, aniž by se na mě ohlédl, „jinak byste brebentila a vykládala mi tisíc věcí, které nepotřebuju vědět. A protože nejste Jillian, nepatříte sem. Je mi líto, ale mám práci a nemám čas bavit nezvané hosty.“

Ohromilo mě, že mě tak neomaleně vyhazuje – ještě dřív, než se vůbec podíval, kdo jsem. Co je to za člověka? Podívej se na mě! chtělo se mi zařvat. Nejsem ošklivá, i když nejsem Jillian! Otoč hlavu a mluv, protože za chvilku uteču a bude mi jedno, jestli se ještě někdy sejdeme! To Logana jsem milovala, ne tohohle cizince s lhostejným přístupem! Logana, který mi jednoho krásného dne odpustí něco, čemu jsem nemohla zabránit.

Zamračil se, na čele mu vyvstaly vrásky. „Prosím, jděte. Jen se otočte a neříkejte ani slovo.“

„Ne, nepůjdu, dokud mi nepovíte, kdo jste!“

„A kdo jste vy, že se ptáte?“

„Nejdřív mi řekněte, kdo jste vy.“

„Prosím, připravujete mě o čas. Hned odejděte a nechte mě dokončit to, co dělám. Tohle je soukromý příbytek, můj příbytek. Sem nesmí ani služebnictvo z Farthinggaleského sídla. A teď vypadněte!“ Vrhl po mně letmý, zkoumavý pohled, který nespočinul na žádném rysu ani bodu mé postavy, na kterou jiní muži jen zírali, načež mě opět obdařil výhledem na svá záda.

Vzal mi dech! Bolelo mě, jak mě přejel pohledem a pak odvrhl, jako bych nestála za trochu slušnosti. Já hloupá se svou horáckou pýchou! Odjakživa jsem byla příliš hrdá. Kvůli pýše jsem mnohokrát zbytečně trpěla, a zatím by bylo mnohem snazší prostě jen nechat být něco, co nemělo skutečnou hodnotu. A stejně ta pýcha rostla až k povýšenosti, jako vždycky, když někdo jako on kouká svrchu na někoho jako já! Přiměla jsem se ho nemít ráda. Nic než sluha, to je on. Najatý nádeník, kterého usadili do zahradnického domku, aby tu opravoval prastarý stříbrný tácek! A v návalu tohoto nepravděpodobného závěru jsem vyhrkla naprosto nejillianovsky: „Vy jste sluha?“ Přikročila jsem blíž, abych ho přiměla obrátit se ke mně, aby mě doopravdy uviděl. „Zahradník nebo jeden z jeho najatých pomocníků?“

Hlavu měl skloněnou k práci. „Prosím, vy jste v mém domě, ne já ve vašem. Nemusím odpovídat na vaše otázky. Kdo jsem já, to pro vás není důležité. Prostě odejděte a nechte mě být. Nejste první žena, co říká, že zabloudila v labyrintu, a všechny skončí tady. Kolem bludiště vede pěšina, která vás zavede zpátky tam, kde labyrint začíná. I dítě by po ní dokázalo jít – dokonce i v mlze.“

„Viděl jste mě přicházet!“

„Slyšel jsem vás přicházet.“

Nevím, proč jsem zařvala: „Já tu nejsem ve službě!“ Vzplála jsem hlasitě a po venkovsku jako táta a Fanny, až mě to samotnou překvapilo. „Farthinggaleské sídlo je dům mého dě… mého strýce a mé tety, kteří mě sem pozvali.“ A všechen strach, co se mi krčil v myšlenkách, mi velel utéct, a to rychle.

Tentokrát se ke mně otočil docela, takže mě mužnost, jež z něj vyzařovala, zasáhla naplno, jak se mi ještě nikdy u žádného muže nestalo. Tmavé oči měl skryté ve stínu, když si mě prohlížel, tentokrát zvolna vnímal mou tvář, hrdlo, zvedající se a klesající hruď, pas, boky, nohy, pak zase zpátky, zvolna, zvolna. A když jeho oči opět dorazily k mému obličeji, zastavily se u mých rtů a pak se mi dlouze a hluboce zahleděly do očí. Bylo mi, jako by se do mě vpíjel těma očima, které se jakoby trochu rozostřily. Ach! Zapůsobila jsem na něj, to jsem poznala; něco z toho, co viděl, ho přimělo sevřít rty a zatnout pěsti. Odvrátil se ode mě a znovu zvedl to zatracené kladívko, jako by chtěl pokračovat a nedat se rušit v tom, co dělal! Vykřikla jsem podruhé, po casteelovsku hlasitě, po casteelovsku hněvivě: „Dost! Proč se ke mně nemůžete chovat normálně? Jsem tady první den a můj hostitel a hostitelka odjeli na slavnostní večeři a nechali mě samotnou se služebnictvem, abych se bavila, jak chci, a já nevím, co si sama počít. Potřebuju s někým mluvit – a oni mi neřekli, že na pozemcích žije někdo jako vy.“

„Jako já? Co tím myslíte?“

„Mladý jako vy. Kdo jste?“

„Já vím, kdo jste vy,“ řekl, jako by se mu nechtělo vůbec mluvit. „Kéž byste nepřijela. Neměl jsem v plánu se s vámi setkat. Ale ještě není pozdě. Vyjděte ze dveří s oběma rukama nataženýma dopředu a po padesáti krocích narazíte na živý plot. Jakmile ho před sebou nahmatáte, držte se dál pravou rukou plotu a pusťte se podle něj doleva, a než se nadějete, budete zpátky ve velkém domě. V knihovně je pěkný výběr knih, jestli ráda čtete. A pokud ne, tak je tam televize. A ve skříni na třetí polici zezdola jsou alba fotografií. Ty by vás měly pobavit. A když všechno ostatní selže, šéfkuchař v kuchyni je velmi přátelský a hrozně rád si povídá. Jmenuje se Ryse Williams, ale my mu říkáme Režná Whisky.“

„Kdo jste?“ zařvala jsem na něj, už celá rozzuřená.

„Skutečně nechápu, proč to potřebujete vědět; nicméně když pořád naléháte – jmenuju se Troy Langdon Tatterton. Váš ‚strýček‘ je můj starší bratr.“

„Vy určitě lžete!“ vykřikla jsem. „Byli by mi řekli, že jste tady, kdybyste mluvil pravdu!“

„Nepovažuju za nutné lhát v takových trivialitách, jako je moje totožnost. Oni možná ani nevědí, že tu jsem. Koneckonců jsem plnoletý. Neposílám jim předem oznámení, když chci přijet do svého domku a dílny. Ani kdy odjedu.“

Zakolísala jsem. „Ale… ale proč nebydlíte ve velkém domě?“

Krátce a zářivě se usmál. „Mám své důvody, proč se mi víc líbí tady. Musím vám je vysvětlovat?“

„Ale v tom domě je tolik pokojů a tady je to tak malé,“ zamumlala jsem, už tolik v rozpacích, že jsem sklopila hlavu a připadala si úplně bídně. Měl samozřejmě pravdu. Udělala jsem ze sebe osla. Jaké mám právo strkat nos do jeho záležitostí?

Tentokrát uložil kladívko do zvláštního výklenku ve zdi, kde byly úhledně urovnány další nástroje. Zapadlé, vážné oči měl smutné, plné čehosi, co jsem nechápala, když pohlédly do mých. „Co o mně víte?“

Kolena se mi podlomila a já automaticky usedla na malou pohovku u ohně. Vzdychl, když to uviděl, jako by mě raději už viděl venku ze dveří, já ale nechtěla uvěřit, že o to doopravdy stojí. „Vím jen, co mi řekl váš bratr. A toho není moc. Prý jste geniální a v osmnácti jste promoval na Harvardu.“

Vstal od stolu, natáhl se do křesla naproti mně a gestem odmávl všechno, co jsem říkala, jako by to byl jen obtížný kouř, co kazí vzduch. „Neudělal jsem se svou takzvanou genialitou nic zvláštního, takže jsem se klidně mohl narodit s IQ padesát.“

Otevřela jsem pusu dokořán, když jsem uslyšela něco úplně opačného, než čemu jsem předtím věřila. Když má člověk vzdělání, má přece svět u nohou! „Ale promoval jste na jedné z nejlepších univerzit světa!“

Konečně se usmál. „Chápu, že to na vás udělalo dojem. Jsem rád. Teď mé vzdělání získalo jakous takous hodnotu, aspoň viděno vašima očima.“

Vzbudil ve mně pocit, že jsem mladá, naivní – a hloupá. „Co se svým vzděláním děláte kromě toho, že boucháte kladívkem do kovu jako dvouleté batole?“

„Touché,“ zazubil se, takže vypadal dvojnásob přitažlivě, a Bůh ví, že už tak mě přitahoval až dost.

Zastyděla jsem se, když jsem si uvědomila, jak snadno dokáže mé tělesno zatemnit mozek. Obrátila jsem svůj hněv proti němu. „Nemáte víc co říct?“ zabouřila jsem. „Svým neomaleným způsobem jsem se vás právě pokusila urazit.“

Ani nevypadal uraženě, když vstal, vrátil se ke stolu a znovu zvedl to neodolatelné kladívko. „Co kdybyste mi řekl, kdo jsem?“ naléhala jsem. „Řekněte mi mé jméno, když toho tolik víte.“

„Okamžik, prosím,“ pravil zdvořile. „Musím udělat spoustu maličkých brnění pro velmi zvláštního sběratele, který si tyhle věci tuze cení.“ Zvedl kousek stříbra ve tvaru písmene S. „Tyhle kousíčky budou mít nakonec na obou koncích dírky a až se navzájem spojí nýtky, budou se ty řetězové spoje moci volně pohybovat, aby se ten, kdo je nosí, mohl dobře pohybovat, na rozdíl od těch brnění, která se objevila později.“

„Ale copak nejste Tatterton? Vám společnost nepatří? Proč byste měl plýtvat námahou na něco, co může dělat někdo jiný?“

„Vy toho ale chcete vědět! Tuhle otázku však zodpovím, protože tolik jiných už se mě ptalo na totéž. Rád pracuju rukama a nemám nic lepšího na práci.“

Proč jsem k němu byla tak protivná? Byl jako nějaká vyfantazírovaná postava, kterou jsem si kdysi dávno stvořila, byl tu z masa a kostí a čekal, až ho objevím, a když se to teď stalo, dělala jsem, co se dalo, abych se mu znelíbila.

Na rozdíl od Logana, který působil silně a sebejistě jako gibraltarská skála, vypadal Troy velmi bezbranně, stejně jako já. Neřekl jediné slovo, aby mě pokáral za ošklivé chování, a přece jsem vycítila, že jsem mu ublížila. Byl jako příliš napjatá houslová struna, jenjen prasknout při sebeméně neopatrném doteku.

A pak, když jsem se ani nepokusila jej vyrušit v práci, odložil kladivo a obrátil se ke mně s vítězoslavným úsměvem. „Mám hlad. Přijala byste mou omluvu, že jsem byl tak hrubý, a zůstala u mě na něco menšího k jídlu, Heaven Leigh Casteelová?“

„Vy znáte mé jméno!“

„Samozřejmě že znám vaše jméno. Taky mám oči a uši.“

„Pověděla… pověděla vám o mně Jillian?“

„Ne.“

„Tak kdo?“

Podíval se na hodinky a jako by ho překvapilo, kolik je hodin. „Úžasné. Myslel jsem, že uplynulo jen pár minut od té doby, co jsem ráno začal pracovat.“ Jeho tón byl omluvný. „Čas utíká tak rychle, vždycky mě překvapí, jak minuty pádí, jak brzo je den pryč.“ Oči se mu zamyšleně zamžily. „Samozřejmě máte pravdu. Marním svůj život tím, že si hraju se stříbrnými vojáčky.“ Hrábl si rukama do vlasů, které se úhledně poskládaly do vln. „Připadá vám někdy, že je život moc krátký? Že než napůl doděláte to, co máte v úmyslu, jste už stará a slabá a zubatá s kosou vám klepe na dveře?“

Nemohl být starší než dvaadvacet nebo třiadvacet. „Ne! Tak si nikdy nepřipadám.“

„To vám závidím. Já mám odjakživa pocit, že běžím šílený závod s časem a s Tonym.“ Tu se na mě usmál, až mi to úplně vzalo dech. „Tak dobře, zůstaňte. Neodcházejte. Plýtvejte mým časem.“

Teď jsem nevěděla, co si počít. Toužila jsem zůstat, a přece jsem pociťovala rozpaky a strach.

„Ale jděte,“ pošťouchl mě, „máte, co jste chtěla, ne? A já jsem neškodný. Rád si hraju v kuchyni, ačkoliv nemám čas na víc, než abych do sebe naházel pár sendvičů. Nemám časový rozvrh na jídlo. Jím, když mám hlad. Naneštěstí spaluju kalorie stejně rychle jako je doplňuju, takže mám hlad pořád. A tak, Heaven, zkrátka a dobře, se spolu poprvé najíme.“

Právě v tu chvíli se mi mělo podávat jídlo ve Farthinggaleském sídle, ale já na to úplně zapomněla – všechno zakrylo vzrušení z toho, jak jsem následovala tohoto muže do jeho kuchyně, která připomínala kuchyňku, jaké bývají na jachtách, všechno po ruce a účelné. Otevřel dvířka a vyndával ven chléb, máslo, salát, rajčata, šunku a sýr. Jakmile měl z kredence, to co chtěl, zavřel čelem dvířka, protože měl obě ruce plné, ale stejně jsem stihla zahlédnout jejich obsah. Všechny poličky byly úhledně zarovnané a hodně plné. Měl tu dost jídla pro pět Casteelových dětí na rok – kdyby šetřily. Když upravoval sendviče, nestál o mou pomoc a trval na tom, že budu jeho hostem, abych si sedla a nedělala nic než mluvila, abych ho zabavila. Vypadal přitom současně ostýchavě rád, že mě u sebe má, a současně nejistě a rozpačitě. Bylo mi zatěžko mluvit, a tak navrhl, abych prostřela stůl. Rychle jsem to udělala a pak využila příležitosti, abych si domek lépe prohlédla. Nebyl zevnitř tak malý, jak vypadal zvenčí. Rozkládal se do několika křídel, v nichž byly další místnosti. Domov muže, spoře zařízený.

Při prostírání stolu se mi vrátila sebejistota, jako ostatně vždycky, když jsem něco dělala, a tak jsem se mohla otočit a pozorovat ho bez rozpaků. Bylo to prapodivné, takhle tu s ním být, v osamělém domku obklopeném tmou a mlhou, jako bychom byli sami na světě. Oheň za mými zády praskal a prskal a jiskry sršely do komína. Tvář mi zahřál ruměnec.

Bylo mi příliš horko, připadala jsem si teď příliš bezbranná, když on se zaměstnával přípravou sendvičů. Ten, kdo pracuje, vždycky působí nadřazeněji než ten, kdo přihlíží. Příliš dlouho jsem mu zírala do tváře, sledovala jsem hru mihotavých světélek na jeho vlasech, příliš dlouho jsem nespouštěla oči z jeho těla, ohromena tím, jak mé tělo ochotně reaguje už jen na pouhý pohled na něj. Zaplavila mě provinilost a stud. Jak můžu mít takovéhle pocity vůči jakémukoliv muži po tom, co mi udělal Cal?

Uzavřela jsem se citům, tvrdě jsem před nimi zabouchla dveře. Nepotřebuju ve svém životě žádného muže, teď ne!

„Večeře se podává, milostivá,“ zavolal stydlivě a zazubil se na mě. Přitáhl mi židli, já si sedla a on elegantním gestem zvedl bílý ubrousek, aby předvedl šest sendvičů na stříbrné míse. Šest! Podnos zdobila petrželka a ředkvičky vykrájené tak, aby vypadaly jako růžičky; v petrželce trůnila vejce na kyselo a kolem se klikatily plátky různých sýrů, výběr všelijakých keksů a stříbrná mísa lesklých červených jablek. Naleštěných jablek. Tohle všechno, když měl původně v plánu jíst sám?

Vždyť ve Willies bychom z tolika jídla byli živi týden, babi, děda, Tom, Fanny, Keith, Naše Jane… my všichni!

Pak přinesl dvě láhve vína, v jedné bylo červené, v druhé bílé. Víno! To, co mi Cal objednal v té senzační restauraci, když jsem bydlela u něj a u Kitty v Candlewicku. A víno mi zastřelo mozek a přimělo přijmout to, čemu bych se jinak možná vyhnula.

Ne! Nemohu si dovolit udělat další chybu! Vyskočila jsem a popadla kabát. „Je mi líto, ale nemůžu zůstat,“ řekla jsem. „Nechtěl jste, abych vůbec věděla, že tu jste… tak budu dělat, jako byste tu nebyl!“

V okamžení jsem byla ze dveří venku a uháněla k živému plotu nocí tak černou, až mě děsila. Vlhká přízemní mlha se mi svíjela kolem nohou a daleko za sebou jsem slyšela, jak volá mé jméno.

„Heaven, Heaven!“

To mi ale maminka vybrala divné jméno, napadlo mě poprvé v životě. Heaven – Nebesa; ne osoba, ale místo; a pak mi do očí vhrkly slzy a já se rozplakala. Plakala jsem úplně bezdůvodně.

V dobrém i ve zlém

„MUSÍM TĚ VAROVAT,“ ŘEKL MI TONY následujícího dne ráno u snídaně, zatímco Jillian ještě nahoře spala. „Labyrint je nebezpečnější než vypadá. Já na tvém místě bych přenechal jeho průzkum těm, co mají s takovými věcmi víc zkušeností.“

Bylo jen málo po šesté a úsvit se strašně podobal soumraku, až na horké buchtičky s borůvkami a přepychovou záplavu jídla na bufetu. Komorník byl na svém místě, v těsné blízkosti jídel uspořádaných na stříbrných mísách, připraven skokem nás oba obsloužit. Seděli jsme u stolu, kam by se vešlo osm lidí. Z neskutečna se mi točila hlava. Takhle jsem si to vysnila. Naivní venkovské děvče, kterým jsem bývala, mi pořád ještě nakukovalo přes rameno, chvělo se blahem, těšilo se ze všeho desetkrát víc než ta dívka, kterou jsem už teď ve skutečnosti byla – podezíravá, nervózní a vyděšená, že udělám něco tak hrozného, že už mě Jillian ani Tony nebudou chtít ani vidět. A pokud šlo o Troye, nehodlala jsem se k němu už nikdy přiblížit. Byl příliš nebezpečný.

Zkusmo jsem ochutnala od každé dobroty, kterou mi Curtis předložil, doopravdy nejskvělejší snídani v mém životě a rozhodně nejbohatší. Vždyť s takovýmhle jídlem v žaludku budu mít dost energie, abych až do školy utíkala. Pak se dostavila sarkastická myšlenka, že to jídlo bylo možná tak dobré jen proto, že jsem se nepodílela na jeho přípravě. A taky jsem nemusela uklízet kuchyni a mýt nádobí.

„Curtisi, už vás nebudeme potřebovat,“ řekl Tony náhle. Byla jsem přesvědčená, že je ten nejbezmocnější muž na světě, který nedokáže sám sebe obsloužit ani v nejmenším. Jako by mu působilo zvláštní rozkoš udržovat Curtise stále ve střehu, čekajícího na sebemenší signál, aby udělal to nebo ono. Po komorníkově odchodu se Tony předklonil. „Jak se ti zamlouvá snídaně?“

„Je výborná,“ odpověděla jsem s nadšením. „Netušila jsem, že vajíčka můžou být tak dobrá.“

„Má milá, právě jsi poznala jednu z rozkoší tohohle světa, lanýže.“

Ale já neviděla nic, co by připomínalo lanýže – ať to bylo cokoliv.

„To nevadí,“ řekl, když jsem se zadívala na to, co zbývalo z mých vajíček, politých omáčkou a podávaných na tenkých, zlatavých palačinkách. „Teď je na čase, abys mi pověděla něco o sobě. Včera cestou sem mi připadalo, že ti v očích vidím něco jako hněv. Proč ses zatvářila tak dopáleně pokaždé, když přišla řeč na tvého otce?“

„Nevěděla jsem o tom,“ zamumlala jsem celá uzardělá a chtělo se mi vykřičet pravdu naplno a současně jsem se bála prozradit příliš mnoho. Myslela jsem spíš na jeho bratra než na tátu; to o Troyovi bych si byla ráda popovídala. A přece jsem musela myslet na své plány, na své sny a také na dobro Keithe a Naší Jane. Věděla jsem, že prvním krokem k jejich spasení je neriskovat své vlastní.

A zprvu opatrně jsem si tedy začala konstruovat nové dětství, vybudované z polopravd; jediné lži spočívaly v tom, co jsem vynechala. „Takže víš, ta žena, co zemřela na rakovinu, nebyla má skutečná matka, ale pěstounka jménem Kitty Dennisonová, která se o mě starala, když byl táta nemocný a já nikoho jiného neměla.“

Zůstal nehybně sedět, jakoby v šoku nad zprávou, že moje matka zemřela toho dne, kdy jsem se narodila. Oči mu otupěly, zesmutněly. A pak přišel hněv, tvrdý, chladný a trpký. „Co to říkáš, že tvůj otec lhal? Jak je možné, aby dívka tak mladá, silná a zdravá jako tvá matka zemřela při porodu, nebýt nedbalosti? Byla v nemocnici? Dobrý Bože všemohoucí, v téhle době a v tomhle století už přece ženy neumírají při porodu!“

„Byla velmi mladá,“ zašeptala jsem, „možná příliš mladá, aby to utrpení snesla. Žili jsme v docela slušném domě, ale táta dělal tesařinu a nikdy neměl nic natrvalo. Někdy jsme se ani pořádně nenajedli. Nemůžu ti říct, jestli chodila k doktorovi na prohlídky, protože lidi z kopců na doktory moc nevěří – ti věří na to, že si má každý své bolesti léčit sám. Abych byla upřímná, staré paní jako moje babička byly váženější než ti, co měli ve městě ordinaci a MUDr. na dveřích.“

Začne mě nenávidět i on z téhož důvodu, jako to udělal táta? „Mrzelo by mě, kdybys mě vinil z její smrti jako táta…“

Sjel modrýma očima k oknům, sahajícím až ke stropu, rámovaným bohatými růžovými sametovými závěsy se zlatým okrajem. „Proč jsi včera seděla a mlčela, jako by lži tvého otce byly pravda?“

„Děsilo mě, že mě odmítnete, když budete vědět, že pocházím z takového žalostně chudého prostředí.“

Jeho rychle vzplanuvší, chladný hněv mě překvapil a okamžitě mi sdělil, že tenhle člověk není druhý Cal Dennison, který se dal snadno oblafnout.

Spěšně jsem pokračovala a už mi bylo jedno, jakým dojmem působím. „Jak myslíš, že mi bylo, když jsem uslyšela, že jste mě ty a Jillian čekali jen na návštěvu? Táta mi řekl, že se mí prarodiče nemůžou dočkat, abych se k nim přestěhovala. A pak jsem se dozvěděla, že to má být jen návštěva! Nemám kam jít. Nikdo mě nechce, nikdo! Snažila jsem se přijít na to, proč táta takhle lhal, třeba si myslel, že vám bude víc záležet na mém blahu, když si budete myslet, že ještě držím smutek po mamince. A já po ní svým způsobem pořád ještě truchlím. Odjakživa mi chybělo, že jsem ji nepoznala. Nechtěla jsem udělat ani říct nic, co by změnilo vaši ochotu nechat si mě, třeba i jen nakrátko. Prosím, Tony, neposílej mě zpátky! Nech si mě! Nemám jiný domov než tenhle. Můj otec je těžce nemocný, trpí nějakou strašnou nervovou poruchou, která ho brzo zabije, a chtěl mě umístit u maminčiných příbuzných dřív, než se s tímhle světem rozloučí nadobro.“

Spočinul na mě ostrým, pronikavým pohledem a hluboce se zamyslel. Celá jsem se uvnitř přikrčila, tak jsem se bála, že mi na tváři pozná, jak lžu. Má nebetyčná pýcha byla na kolenou, připravena prosit a plakat a horlivě se ponižovat. Začala jsem se celá třást.

„Tahle nervová choroba, co má tvůj otec, jak jí říkají doktoři?“

Co já vím o nervových chorobách? Nic! Zpanikařené myšlenky mi uháněly jedna za druhou, až jsem si vzpomněla na cosi, co jsem jednou ještě v Candlewicku viděla v televizi. Smutný film. „Jednou na to umřel nějaký slavný hráč baseballu. Neumím jméno té nemoci pořádně vyslovit.“ Snažila jsem se nemluvit příliš mlhavě. „Je to něco jako paralýza a končí to smrtí…“

Podezíravě přimhouřil modré oči. „Do telefonu mi nepřipadal ani trošku nemocný. Vlastně měl velmi silný hlas.“

„Všichni lidi z hor mají silné hlasy. Musí tě být slyšet, aby si každý rozmyslel skákat ti do řeči.“

„Kdo se o něj teď stará, když je tvá babi mrtvá a tuším, žes říkala, že děda je senilní?“

„Děda není doopravdy senilní!“ vzplála jsem. „Jenomže on tolik chce, aby babi byla naživu, že dělá, jako by s ním ještě byla. To není šílenství, jenom nezbytnost pro člověka jako je on.“

„Já bych to nazval skutečnou senilitou, když si někdo představuje, že mrtví žijí a mluví s nimi,“ odpověděl bezvýrazně, bez pohnutí. „A už jsem si všiml, že někdy říkáš svému otci taťka, jindy táta, pročpak to?“

„Taťka, když ho mám ráda,“ zašeptala jsem. „Táta, když ne.“

„Ááá.“ Prohlédl si mě s novým zájmem.

Hlas jsem měla naříkavý, jako bych hrála svou roli po způsobu Fanny. „Můj otec mě odjakživa obviňoval z maminčiny smrti a v důsledku toho mi s ním nikdy nebylo dobře, ani jemu se mnou. Stejně by ale rád viděl, že je o mě postaráno, už kvůli mamince. A táta vždycky dokáže najít nějakou zbožňující ženskou, co se obětuje jeho potřebám, dokud jednoho krásného dne nesejde z tohohle světa.“

Následovalo to nejdelší ze všech mlčení. Zvažoval mou informaci, jako by ji převracel ze strany na stranu. „Muž, který si dokáže získat oddanost ženy, i když umírá, nemůže být tak docela špatný, viď, Heaven? Nevím, jestli by se našel někdo, kdo by to pro mě udělal.“

„Jillian!“ vykřikla jsem kvapně.

„No… ano, Jillian, samozřejmě.“ Nepřítomně si mě prohlížel, až jsem se zavrtěla a polilo mě horko. Zvažoval mě, posuzoval mě, odhadoval, co ode mě může čekat a k čemu mám sklony. Jako by to mělo trvat věčně, i když vyslal jakýsi drobný signál a odnikud se vynořil Curtis, aby uklidil ze stolu a pak zmizel. Konečně promluvil.

„Dejme tomu, že já a ty spolu uzavřeme obchod. Neřekneme Jillian, že tvá maminka zemřela už tak dávno, protože tahle informace by ji příliš bolela. Teď zrovna věří, že Leigh strávila s tvým otcem sedmnáct let šťastného života, a byla by škoda říkat jí něco jiného. Není citově příliš vyrovnaná. Žádná žena nemůže být vyrovnaná, když celé její štěstí závisí na tom, aby zůstala mladá a krásná, protože to nemůže trvat navždy. Dokud ale má vládu nad svým mládím, jakkoliv snad pomíjivým, dělejme společně, co se dá, aby byla šťastná.“ Přimhouřil pronikavé oči a pak pokračoval: „Když ti poskytnu domov a všechno, co k tomu patří – patřičné oblečení a vzdělání a tak dále –, budu očekávat něco na oplátku. Jsi ochotná dát mi, oč budu žádat?“

Zamyšleně, s přimhouřenýma očima čekal a já z něj nespouštěla pohled. V první chvíli mě napadlo, že jsem vyhrála, mohu zůstat! Potom, jak tak na mě bedlivě upíral oči, začal mi připadat jako obrovská, tlustá kočka a já byla hubená kostelní myš, na kterou se každou chvíli vrhne. „Co budeš ode mě chtít?“

Usmál se slabě a sevřeně. Pobaveně. „Máš právo se ptát a já jsem rád, že máš smysl pro realitu. Možná už jsi na to přišla sama, že za všechno se musí zaplatit. Myslím, že nebudu žádat nic nerozumného. Za prvé od tebe budu vyžadovat úplnou poslušnost. Když učiním rozhodnutí stran tvé budoucnosti, nebudeš se se mnou hádat. Přijmeš je bez odmlouvání. Měl jsem velmi rád tvou matku a je mi líto, že už není naživu, ale nenechám si od tebe nijak komplikovat život. Musíš hned teď pochopit, že jestli mně nebo mé ženě způsobíš nějaké nesnáze, pošlu tě zpátky, odkud jsi přišla, a nebudu toho ani v nejmenším litovat. Protože tě budu považovat za nevděčného hlupáka, a hlupáci si nezaslouží novou příležitost.“ Otevřel oči a upřel je na mě.

„Abys měla představu o tom, jaká rozhodnutí budu činit za tebe: začneme tím, že ti vyberu školu a univerzitu, které budeš navštěvovat. Budu ti také vybírat oblečení. Je mi odporné, jak se dnes dívky oblékají a ničí si nejlepší léta života v odrbaných, obyčejných šatech a s rozcuchanými, nepěstěnými vlasy. Budeš se oblékat, jak se oblékaly dívky, když já chodil na Yale. Budu dohlížet na knihy, které čteš, a na filmy, které uvidíš. Ne že bych byl prudérní, jen si myslím, že když si nacpeš do hlavy samý šmejd, setřeš tím ty skvělé ideály a představy, které většina z nás zamlada má. Budu mít poslední slovo, pokud jde o mladíky, se kterými se budeš scházet, a když s nimi budeš chodit, očekávám, že budeš vždy zdvořilá ke mně i ke své babičce. Jillian si určitě stanoví vlastní pravidla. Ale já jich hned teď pár určím za sebe.

Jillian spí každý den až do poledne, říká tomu ‚odpočinek pro krásu.‘ Nikdy ji neruš. Jillian nemá ráda kolem sebe nudné a otravné lidi, takže do tohohle domu nebudeš žádné vodit. Nebudeš ani v její přítomnosti mluvit o ničem nepříjemném. Pokud budeš mít problémy ve škole, zdravotní nebo společenské, přijdeš s nimi za mnou. Nejlepší bude, pokud se nikdy nebudeš zmiňovat o plynoucích létech anebo o tom, co se zrovna kde děje, ani o smutných zprávách, co si přečteš v novinách. Jillian se podařilo vypěstovat v sobě pštrosa, strká hlavu do písku, jakmile se na obzoru vynoří problémy jiných lidí. Ať si hraje své ochranné hříčky. Když je to třeba, já jí tu hlavu vytáhnu, aby se orientovala v místě a čase… já a nikdo jiný.“

Jak jsem tam tak seděla u toho dlouhého stolu, sílilo ve mně přesvědčení, že Townsend Anthony Tatterton je nelítostný, krutý muž, který mě bude využívat, stejně jako bezpochyby využíval Jillian ke každému účelu, co mu připadal na místě.

Přesto jsem neměla v úmyslu odmítnout jeho nabídku, že si mě tu nechá a pošle mě na vysokou. Srdce mi blaženě uhánělo k tomu skvělému dni, kdy získám vysokoškolský diplom – náhle jsem netoužila po ničem jiném.

Vstala jsem se a pokusila nalézt hlas, který by se netřásl. „Pane Tattertone, celý život jsem věděla, že moje budoucnost leží tady v Bostonu, kde mohu navštěvovat nejlepší školy a připravovat se na život lepší než ten, který našla má matka v kopcích Západní Virginie. Víc než co jiného jsem chtěla dokončit střední školu a jít na vysokou, abych na sebe mohla být hrdá. Zoufale potřebuji být na sebe hrdá. Chci se jednou vrátit do Winnerrow a předvést všem, co mě znali, když jsem byla chudá, kam jsem to dotáhla – ale neobětuji ničemu z toho svou čest ani své svědomí.“

Usmál se, jako by mu připadalo směšné, že se zmiňuji o cti a svědomí. „Jsem šťastný, že uvažuješ takhle, i když jsem ti to viděl předem na očích. Stejně ode mě očekáváš hodně. Já od tebe žádám jen poslušnost.“

„Mně připadá, že pod tvým jediným požadavkem se toho skrývá hodně.“

„Ano, možná,“ souhlasil s přívětivým úsměvem. „Víš, má žena a já jsme ve svých kruzích vlivní a nechceme si nechat pokazit pověst. Členové tvé rodiny by se tu mohli ukázat a působit trapně. Mám dojem, že tvůj otec a ty se nijak nemilujete a současně se stavíš vůči němu i svému dědečkovi ochranitelsky. A podle toho, co už o tobě vím, se dovedeš rychle přizpůsobit. Mám podezření, že z dlouhodobého hlediska budeš brzy Bostoňanka víc než já sám, a to jsem se tu narodil. Nechci ale, aby se tu ukazovali žádní tvoji buranští příbuzní, nikdy. Ani nikdo z tvých dřívějších západovirginských přátel.“

Ach! To po mně chce příliš! Měla jsem v plánu, že později, až získám jeho důvěru a souhlas, povím mu celou pravdu! Povědět mu všechno o tom, jak táta dostal syfilis zrovna ten strašný podzim, kdy Sarah porodila deformované mrtvé děťátko a babi umřela a Sarah se odstěhovala a nechala své čtyři děti i mě v té horské chatě, abychom si dělali, co umíme. A pak ta strašná zima, kdy nás prodal, všech pět nás rozprodal po pěti stovkách dolarů za kus! Prodal nás lidem, kteří nás zneužívali! A jak bych sem někdy mohla pozvat na návštěvu Toma nebo Fanny, natož pak Keithe a Naši Jane? – když jsem zjistila, že Keith a Naše Jane…

„Ano, Heaven Leigh, chci, abys přeťala svá rodinná pouta, zapomněla na Casteelovy a stala se Tattertonovou, jak to měla udělat už tvá matka. Utekla od nás. Napsala jen jednou, jen jedinkrát! Zmínil se někdy někdo tam dole, proč nepsala domů?“

Nervy mi zacukaly. On přece věděl víc než babi nebo děda, dokonce i než táta! „Jak by to věděli? Leda od ní,“ odpověděla jsem trochu vzdorovitě. „Podle toho, co jsem slyšela, nikdy nemluvila o svém domově. Řekla jen, že pochází z Bostonu a že už se nikdy nevrátí. Babi hádala, že byla bohatá, protože si s sebou přinesla takové hezké šaty a sametovou krabičku se šperky a měla tak elegantní způsoby.“

A kdovíproč jsem neřekla ani slovo o té portrétní panence-nevěstě, kterou si schovala na dno svého jediného kufru.

„Řekla tvému otci, že se už nikdy nevrátí?“ zeptal se tím divným, sevřeným hlasem, z nějž bylo zřejmé jeho pohnutí. „Od koho to víš?“

„Ale já nevím. Babi někdy litovala, že se nevrátila, odkud přišla dřív, než ji kopce zabily.“

„Kopce ji zabily?“ zeptal se, předklonil se a ostře se na mě zadíval. „Předpokládal jsem, že ji o život připravila nedostatečná lékařská péče.“

Do hlasu se mi vetřela intonace, která mi připomínala babi a strašidelnou atmosféru, kterou tak mistrně dokázala navodit. „Někteří říkají, že neexistuje nikdo, kdo by u nás v kopcích dokázal šťastně žít, pokud se tam nenarodil a nevyrostl. V kopcích jsou zvuky, co nikdo nedokáže vysvětlit, jako když vlci vyjí na měsíc, i když přírodovědci tvrdí, že šedí vlci z naší oblasti už dávno zmizeli. A přece je všichni slýcháme. Máme tam medvědy a rysy a pumy a naši lovci se vracejí s pověstmi o tom, jak viděli důkazy, že v našich kopcích ještě žijí šedí vlci. Nezáleží na tom, jestli ty vlky vidíme nebo ne, rozhodně ne, když vítr nese jejich vytí a nářek nocí, až nás to budí. Máme všechny možné pověry, kterým jsem se snažila nevěnovat pozornost. Hlouposti, jako třeba že se musíš třikrát otočit dokolečka, když vstoupíš do domu, aby za tebou dovnitř nemohli ďáblové. Stejně ale cizinci, co se k nám do kopců přestěhují, snadno onemocní a někdy už se nikdy nezotaví. Někdy jim nic nechybí a stejně propadnou mlčenlivosti, ztratí chuť k jídlu, hodně zhubnou a pak přijde smrt.“

Sevřel rty, až se mu kolem nich utvořila bílá čára. „Kopce? Winnerrow je v kopcích?“

„Winnerrow je v údolí, jemuž lidi z vysočiny říkají ‚dolina.‘ Celý život jsem se snažila nemluvit jako oni. Ale údolí se nijak neliší od kopcovitých úbočí. Čas se tam v kopcích zastavil, ale ne tak jako u Jillian. Lidi tam stárnou rychle, tuze rychle. Vždyť naše babi nikdy neměla ani pudřenku, natož pak lak na nehty.“

„Už mi nic neříkej,“ požádal poněkud netrpělivě. „Slyšel jsem dost. Pročpak by se tam propána chtěla chytrá holka jako ty vracet?“

„Mám své důvody,“ řekla jsem tvrdohlavě, zvedla hrdě hlavu a cítila, jak mě v očích pálí slzy. Nemůžu mu říct, jak moc chci pozvednout jméno Casteelů a dodat mu něco, co nikdy nemělo – úctyhodnost. Pro babi to udělám, jen pro ni.

Tak jsem stála a on seděl. Celou věčnost tam seděl s elegantníma, pěstěnýma rukama sepjatýma pod bradou, nic neříkal a pak ty ruce spustil na stůl a bezmyšlenkovitě začal bubnovat na zářivě bílý ubrus a na mé nervy. „Odjakživa jsem obdivoval upřímnost,“ řekl konečně, modré oči klidné a nevyzpytatelné. „Vždycky je nejlíp vsadit na upřímnost, když nevíš, jestli by ti lež neprospěla víc. Aspoň můžeš obhájit svou věc, a když se to nepodaří, uchováš si svou ‚čest.‘“ Blýskl po mně krátkým pobaveným úsměvem. „Asi tři roky potom, co odtud tvá matka utekla, vystopovala ji detektivní agentura, kterou jsem na její hledání najal, až do Winnerrow. Řekli jim, že tam žije mimo městské hranice. Do městské matriky se často nezanášela ani narození ani úmrtí obyvatel okresu. Ale mnozí obyvatelé Winnerrow se pamatovali na hezké mladé děvče, co se provdalo za Luka Casteela. Můj detektiv se dokonce i pokoušel i najít její hrob, aby mohl zaznamenat den jejího úmrtí, ale nikdy nenašel hrob s jejím jménem na náhrobku… já už ale dávno věděl, že se nikdy nevrátí. Dostála svému slovu…“

Byly to slzy, co jsem mu zahlédla v očích? Přece jen ji svým způsobem miloval?

„Můžeš po pravdě říct, že tvého otce milovala, Heaven? Prosím, dobře si tuhle otázku promysli. Je to důležité.“

Jak jsem měla vědět, co cítila, krom toho, co jsem kdy vyslechla? Ano, babi to říkala, milovala ho – protože jí nikdy neukázal krutou a odpornou stránku své povahy! „Přestaň se mě na ni vyptávat!“ vykřikla jsem na pokraji zhroucení. „Celý život nesu na bedrech vinu za její smrt a teď mám dojem, že se mi snažíš přihodit ještě něco navíc! Dej mi příležitost, Tony Tattertone! Budu poslušná. Budu pilně studovat. Budeš na mě hrdý!“

Co to uslyšel v mém hlase, že ho to přimělo sklonit hlavu do dlaní? Chtěla jsem, aby nenáviděl tátu za to, že ji zabil, stejně jako jsem ho nenáviděla já. Chtěla jsem, aby mi pomohl se pomstít. A s touhle nadějí jsem rozechvěle čekala.

„Odpřisáhneš mi, že uposlechneš všech mých rozhodnutí?“ zeptal se, prudce vzhlédl a upřel na mě přimhouřené oči.

„Ano!“

„Pak už nikdy nevstoupíš do bludiště ani nebudeš vyhledávat příležitosti, abys navštěvovala mého mladšího bratra Troye.“

Dech se mi zatajil. „Jak to víš?“

Zkřivil rty. „Přece mi to řekl, holčičko. Byl z tebe velmi vzrušený, jak moc se podobáš své mamince, aspoň pokud se na ni dokázal upamatovat.“

„Proč nechceš, abych se s ním vídala?“

Zamračil se a zavrtěl hlavou. „Troy trpí chorobou, která může být stejně smrtelná jako nemoc tvého otce. Nechci, abys s něčím z toho přišla do styku – ne že by měl něco nakažlivého.“

„Nerozumím,“ řekla jsem bezmocně, hluboce rozrušena tím, že by snad byl nemocen… a umíral.

„Samozřejmě že nerozumíš, Troyovi nerozumí nikdo! Vidělas někdy hezčího mladíka? Ne, samozřejmě že ne! Nevypadá snad pozoruhodně zdravě? Ano, samozřejmě že vypadá. A přece má pod váhu. Věčně je nemocný už od toho dne, co se narodil, to mi bylo sedmnáct. Teď mě poslechni a pro vlastní dobro nech Troye být. Nemůžeš ho zachránit. Nikdo ho nemůže zachránit.“

„Co tím myslíš, že ho nemůžu zachránit? Zachránit před čím?“

„Před sebou samým,“ řekl krátce a mávl rukou, čímž téma uzavřel. „Dobře, Heaven, tak si sedni. Přejdeme k věci. Poskytnu ti tady domov a vybavení jako princezně a pošlu tě do těch nejlepších škol, a za všechno, co pro tebe udělám, pro mě ty uděláš jen docela málo. Za prvé, jak už jsem řekl, neřekneš nikdy své babičce nic, co by jí způsobilo zármutek. Za druhé, nebudeš se potají scházet s Troyem. Za třetí, už nikdy se nezmíníš o svém otci, ani jménem, ani mezi řečí. Za čtvrté, budeš se snažit zapomenout na svou minulost a soustředit se jen na vlastní zdokonalování. A za páté, za všechny peníze, které do tebe investuju, a pro své vlastní dobro mi dáš právo, abych činil v tvém životě všechna důležitá rozhodnutí. Souhlasíš?“

„Jaká… jaká důležitá rozhodnutí?“

„Souhlasíš nebo nesouhlasíš.“

„Ale…“

„Tedy nesouhlasíš. Chceš odmlouvat. Připrav se, že po Novém roce odjedeš.“

„Ale já nemám kam jet!“ vykřikla jsem v zoufalství.

„Můžeš se tu bavit ještě přes dva měsíce a pak se rozloučíme. Ale nemysli si, že do té doby, než budeš připravena k odjezdu, omotáš si babičku kolem prstu a ona ti strčí do kapsy tolik peněz, abys za ně vystudovala vysokou. Ona totiž nerozhoduje o penězích, co jí nechal Cleave – o těch rozhoduju já. Má všechno co chce, na to dohlížím, ale pokud jde o peníze, je pošetilá.“

Nemohla jsem souhlasit s něčím tak monumentálním, jako aby za mě rozhodoval, to tedy ne!

„Tvá matka měla v plánu navštěvovat speciální dívčí školu, která je v téhle oblasti nejlepší. Všechny holky brečí, aby tam mohly jít, protože doufají, že tam poznají toho správného mladého muže, co by si později mohly vzít. Očekávám, že i ty tam poznáš toho svého ‚Pana Pravého.‘“

Já svého Pana Pravého poznala už dávno, jmenoval se Logan Stonewall. Dřív nebo později se ke mně Logan vrátí. Odpustí mi. Uvědomí si, že jsem byla jen obětí okolností…

Stejně tak byly oběťmi Keith a Naše Jane. Kousla jsem se do dolního rtu. Život mi zatím dal hodně málo příležitostí. Tady v tom velkém domě, když bude často pryč ve městě kvůli podniku, se budeme vídat jen zřídka. A já se klidně obejdu i bez Troye Tattertona, zvlášť když jednoho krásného dne už zase uvidím Logana.

„Zůstanu. Souhlasím s tvými podmínkami.“

Vrhl na mě první opravdu přívětivý úsměv. „Dobrá. Já věděl, že se rozhodneš správně. Tvá maminka se rozhodla špatně, když utekla. A teď, abychom zjednodušili všechno, co by tě mohlo zmást a abys nemusela slídit; Jillian je šedesát a mně čtyřicet.“

Jillian je šedesát!

A naší babi bylo teprve čtyřiapadesát, když zemřela, a vypadala na devadesát! Ach bože, lítost mě otupovala. Stejně jsem nevěděla, co udělat nebo říct, a srdce mi bušilo rychle a zuřivě. Pak přišla úleva, zaplavila mě a uvolnila, takže jsem mohla zase dýchat, uklidnila jsem se a zmohla se i na třaslavý úsměv. Nakonec to všechno dobře dopadne. Jednoho krásného dne budou zase Tom, Fanny, Keith a Naše Jane pohromadě, pod mou střechou. To ale musí počkat, až získám pevnou a vzdělanou vládu nad budoucností.

„Winterhaven má seznam čekatelek dlouhý několik metrů, ale určitě dokážu zatahat za pár provázků a dostat tě tam; totiž pokud jsi dobrá studentka. Budeš muset složit zkoušku, abys potvrdila úroveň svých známek. Děvčata z celého světa chtějí chodit na Winterhaven. My dva spolu půjdeme nakupovat a necháme Jillian jejím vlastním záležitostem. Budeš potřebovat hodně teplé oblečení, kabáty, kozačky, klobouky, rukavice, župany, kdeco. Budeš reprezentovat Tattertonovu rodinu, a my máme stanovená určitá měřítka, která musíme dodržovat. Budeš potřebovat kapesné, abys mohla hostit své přátele a koupit si všechno, po čem tvé srdce prahne. Bude o tebe dobře postaráno.“

Byla jsem jako uhranutá, zaujata tou okouzlující představou bohatství, kde si mohu koupit všechno, co chci a vysokoškolské vzdělání, které jsem měla odjakživa tak daleko mimo dohled, se mi náhle přiblížilo na dosah ruky.

„Ta ženská, ta Sarah, cos o ní mluvila, to děvče, co si tvůj otec vzal krátce potom, co Leigh zemřela – jaká byla?“

Proč to chce vědět? „Byla z kopců. Byla vysoká a kostnatá a vlasy měla jasně kaštanové a oči zelené.“

„Je mi jedno, jak vypadala – jaká byla?“

„Měla jsem ji ráda, dokud se neobrátila proti…“ a užuž jsem chtěla říct „nám“, než jsem se prudce zarazila. „Milovala jsem ji, dokud neutekla, protože zjistila, že táta umírá.“

„Musíš vymazat jméno té Sarah ze svých rtů i z paměti. A doufám, že už ji nikdy neuvidíš.“

„Ani nevím, kde teď je,“ řekla jsem kvapně s pocitem podivné viny, chtělo se mi hájit Sarah, která se snažila, i když selhala…

„Heaven, pokud jsem se za čtyřicet let naučil jedno jediné, pak je to fakt, že špatné sémě se vždycky nějak prosadí.“

Zaraženě jsem na něj zírala.

„Ještě jednou, Heaven. Až se staneš členkou téhle rodiny, budeš se muset vzdát své minulosti. Všech přátel, které sis tam snad našla. Všech bratranců, tet a strýců. Stanovíš si vyšší cíle, než být jen další učitelkou, co se zahrabe v horách, kde se stejně nic nezlepší, dokud se ti lidé nerozhodnou, že to chtějí zlepšit. Budeš žít podle měřítek Tattertonů a VanVoreenů, z nichž nevycházejí průměrní občané, nýbrž výjimeční. Angažujeme se nejen slovy, ale i činy, a to platí pro obě pohlaví.“

Co je to za člověka, že má takové nároky? Chladný, zlý, říkala jsem si a úporně jsem se snažila skrýt, co doopravdy cítím, i když se mi chtělo dupat a zuřit a povědět mu všechno, co si myslím o tak krutých omezeních.

A uhádla jsem, aspoň jsem si to tehdy myslela, co asi přimělo mou maminku utéct. Tenhle nelítostný, náročný muž! A pak, jak už jsem byla opravdová buranka Casteelová, vetřela se mi do mozku kradmá, vtíravá myšlenka. Ani Tony Tatterton nedokáže číst myšlenky. Nebude vědět, jaké dopisy napíšu Tomovi a Fanny. Chce být diktátor, tak aťsi. Já budu hrát po svém.

Pokorně jsem sklonila hlavu. „Jak chceš, Tony.“ A se zády napřímenými a hlavou vysoko zdviženou jsem zamířila po schodech vzhůru. Trpké myšlenky držely se mnou krok. Čím víc věcí se změnilo, tím víc jich zůstane, jak byly. Nechtějí mě ani tady.

Winterhaven

HNED NÁSLEDUJÍCÍHO DNE SE TONY UJAL MÉHO života, jako bychom do něj ani já ani Jillian neměly vůbec co mluvit. Stanovil mi rozvrh na každou minutu dne a připravil mě o část vzrušení, které bych možná prožívala, kdyby byl při přeměně kuchyňské děvečky v princeznu postupoval pomaleji. Potřebovala jsem čas, abych si přivykla, že mám pořád za zády služebnictvo; čas poznat po svém dům skoro stejně komplikovaný jako bludiště venku. Nelíbilo se mi, jak mi Percyová napouští vanu a připravuje oblečení, takže už na mě nezbývá žádné rozhodování. Nelíbil se mi příkaz, jasně stanovící, že nesmím telefonovat nikomu ze své rodiny.

„Ne,“ vzhlédl odmítavě od studia trhu akcií, do něhož byl zahloubán, „nepotřebuješ se znovu loučit s Tomem. Řeklas mi, že už jsi to udělala.“

Ohromovaly mě události, k nimž docházelo příliš rychle, než abych je dokázala ovlivnit, a když jsem zamumlala pár slov stížnosti, užasle se na mě zadíval. „Co tím myslíš, že postupuju moc rychle? To přece chceš, ne? Nepřijelas snad kvůli tomu? Teď tedy máš, o čem jsi snila, ze všeho jen to nejlepší. Budeš muset hned začít chodit do školy. A jestli si myslíš, že na tebe všechno hrnu jako příliv, tak takový je zkrátka život. Já nemám ve zvyku postupovat pomalu nebo opatrně, a pokud má mezi námi zavládnout hezký vztah, měla bys mé zvyklosti převzít.“

Když se usmál a prohlédl si mě, snažila jsem se nepociťovat vzdor.

Zatímco Jillian celá dopoledne prospala a dalších pár hodin trávila za zavřenými dveřmi, kde prováděla své „tajné rituály krásy,“ Tony mě vozil do obchůdků, kde šaty a střevíce stály malé jmění. Ani jednou se nezeptal na cenu svetrů, sukní, šatů, kabátů, kozaček, ničeho! Podepisoval účty s lhostejností člověka, kterému jakživo nedošly peníze. „Ne,“ řekl, když jsem zašeptala, že by bylo hezké mít různobarevné střevíce, které by odpovídaly každému oděvu. „Černé, hnědé, slonová kost, modré a jeden pár šedo-červených střevíců, to je dost velká různost barev, dokud nebudeš potřebovat bílé na léto. Některé z tvých tužeb nechám neuspokojené. Nikomu by se neměly hned splnit všechny sny. Ze snů žijeme, víš, a když žádné nejsou, brzy zemřeme.“ Jasná modř očí mu potemněla. „Jednou jsem udělal tu chybu, že jsem dal příliš mnoho, příliš brzy a nic si nenechal v záloze. Tentokrát už ne.“

Toho podvečera jsme se vraceli domů se zadním sedadlem naloženým balíčky, bylo to dost šatstva pro tři dívky. Jako by si ani neuvědomoval, že už teď dává příliš mnoho a příliš brzy. Já, která jsem snila celý život o krásných a drahých šatech, jsem byla úplně ohromena. A stejně mu nepřipadalo, že mám dost. Jenomže on porovnával mé skříně s Jillianinými.

Mnohokrát zabolelo, jak mě Jillian buď úplně přehlížela nebo se nade mnou rozplývala nadšením; nikdy jsem se v její přítomnosti necítila příjemně. Často jsem měla pocit, jako by ji mrzelo, že jsem se vůbec objevila. Jindy jsem ji zas viděla sedět tiše na pohovce ve své ložnici a vykládat si svůj věčný pasiáns, a čas od času pohlédla mým směrem. „Hraješ karty, Heaven?“

Dychtivě jsem vyskočila, celá šťastná, že se mi chce věnovat. „Ano, kdysi dávno mě jeden kamarád naučil hrát žolíky.“ Ten kamarád mi taky dal zbrusu nový balíček karet, které si „vypůjčil“ z tatínkovy drogerie.

„Žolíky?“ zeptala se nejistě, jako by o té hře nikdy neslyšela. „Jinou hru neumíš?“

„Učím se rychle!“

Hned ten den mě začala učit hrát bridž, což byla její nejmilejší hra. Vysvětlovala mi hodnotu jedné každé karty, dávala mi podrobné instrukce, kolik bodů je potřeba k zahájení a kolik k odpovědi na partnerovu zahajovací hlášku; netrvalo dlouho a uvědomila jsem si, že si budu muset koupit knížku o bridži a studovat ji soukromě, protože Jillian postupovala příliš rychle.

Ale učila mě ráda a celý týden byla celá blažená pokaždé, když jsem prohrála. Pak přišel ten den, kdy jsme spolu seděly za naší malou počítačovou herní tabulí, kde mohli hrát jeden, dva nebo tři hráči (anebo vůbec žádný – hrála sama se sebou), a já jsem k Jillianině naprosté zuřivosti vyhrála. „Ach, mělas prostě štěstí!“ vykřikla, ruce jí vylétly k obličeji a stiskla si jimi tváře. „Po obědě si zahrajeme ještě jednou a uvidíme, kdo vyhraje.“

Jillian mě začínala potřebovat, chtít, mít mě ráda. Tentokrát jsem poprvé jedla spolu s Jillian, nepočítám-li večeře servírované v jídelně. Tahleta žena, jedna z nejbohatších žen světa a rozhodně jedna z nejkrásnějších, obědvala malé kukuřičky nebo sendviče s řeřichou a usrkávala k nim šampaňské.

„Ale to není zdravý, výživný oběd, ani tě nezasytí, Jillian!“ vykřikla jsem po našem třetím společném obědě. „Upřímně řečeno, i když sním těch tvých mrňavých sendvičů šest, pořád mám hlad a o šampaňské nijak nestojím.“

Pozvedla jemné obočí, jakoby v úžasu. „Co jíte s Tonym, když obědváte spolu?“

„Ach, on mě nechá sestavovat jídelníček podle mé chuti. Vlastně mě povzbuzuje, abych vyzkoušela jídla, která jsem ještě nikdy neochutnala.“

„On tě rozmazluje, přesně jako rozmazloval Leigh.“ Chviličku seděla s hlavou skloněnou nad svým dietním jídlem a pak mávla rukou, jakoby lhostejně. „Jestli mi něco připadá opravdu nechutné, pak je to pohled na mladé děvče, co jí s vlčím apetytem – a uvědomuješ si, Heaven, že jinak jíst neumíš? Dokud se nenaučíš ovládnout svou spotřebu jídla, bude asi nejlepší, abychom spolu my dvě už neobědvaly. A až budeme v jídelně, dám si záležet, abych věnovala tvým stravovacím zvyklostem co nejméně pozornosti.“

Jillian dostála svému slovu. Už mě nikdy nepožádala, abych s ní hrála bridž. Nikdy jsme už spolu neobědvaly, a když jsme seděly spolu s Tonym v jejich elegantní jídelně, adresovala všechny své poznámky jemu. A pokud už z čiré nutnosti musela říct něco mně, neobrátila hlavu mým směrem. Protože jsem ji tolik chtěla potěšit, snažila jsem se odříci si druhý a třetí přídavek, a dokonce i první porci jsem si brala hodně malou. Teď jsem měla pořád hlad, a tak jsem se vkrádala do obrovské kuchyně, kde mě ve své doméně vítal Ryse Williams, statný černý šéfkuchař.

„Ale děvče, vy jste celá vaše maminka, sladký Ježíši, nikdy jsem neviděl, aby se děvče tolik podobalo své matce – i když máte tmavé vlasy.“

V té nablýskané kuchyni s měděnými rendlíky a tisíci kuchyňských přístrojů, které jsem nikdy předtím ani neviděla, jsem strávila mnoho hodin nasloucháním Režné Whisky a jeho historkám o Tattertonových, a přestože jsem se mnohokrát pokoušela přimět ho k hovoru o mé matce, vždycky znejistěl a začal se horlivě zabývat vařením, když jsem se zeptala. Jeho hladká hnědá tvář ztratila výraz a velmi rychle změnil téma hovoru. Ale jednoho krásného dne, a už to bude brzy, mi Režná Whisky poví všecko, co ví – protože už teď jsem měla na základě jeho výrazu, plného studu a rozpaků, vážné podezření, že toho ví hodně.

V soukromí své ložnice jsem o tom všem napsala Tomovi. Doposud jsem mu napsala tři dopisy a varovala jsem ho, aby neodpovídal, dokud mu nebudu moct poslat „bezpečnou“ adresu. (Bolela mě představa, co si asi myslí.) V těch dopisech jsem popsala Farthinggaleské sídlo, Jillian a Tonyho, ale ani slovem jsem se nezmínila o Troyovi. Troy mi nešel z hlavy. Myslela jsem na něj až moc. Chtěla jsem se s ním zase setkat, a bála jsem se s ním zase setkat. Měla jsem tisíc otázek pro Tonyho, týkajících se jeho bratra, ale Tony se pokaždé zamračil, když jsem se zmínila o muži, který žil v domku za bludištěm. Dvakrát jsem se pokusila promluvit o Troyovi s Jillian, která odvrátila hlavu, mávla rukou a téma odmítla. „Ach Troy! Ten není zajímavý. Zapomeň na něj. Ví toho příliš mnoho o všem ostatním, než aby dovedl docenit ženy.“ A zatímco jsem přespříliš uvažovala o Troyovi, rozhodla jsem se, že je na čase napsat ten nejtěžší dopis tomu, kdo vskutku náleží k mé budoucnosti, abych zjistila, jestli mě vpustí zpátky do své.

Jak mám ale napsat někomu, kdo ke mně kdysi pociťoval důvěru a lásku, ale obé teď ztratil? Mám pominout to, co způsobilo konec našeho dlouhého vztahu? Měla bych to otevřeně probrat? Ne, ne, rozhodla jsem se, že musím Logana vidět a pozorovat, jak se bude tvářit, než zajdu do větších podrobností ohledně Cala Dennisona.

Nakonec jsem se zmohla na pár slov, která mi nepřipadala postačující.

Milý Logane,

konečně bydlím u příbuzných své matky, jak jsem vždycky doufala. Brzy budu chodit na dívčí soukromou školu Winterhaven. Jestli ke mně ještě něco cítíš, a já doufám a modlím se, aby to tak bylo, tak se mi, prosím tě, pokus odpustit. A možná bychom mohli začít znovu.

Tvá milující

Heaven

Na obálku jsem jako zpáteční adresu napsala číslo poštovní schránky, kterou jsem si tajně otevřela předchozího dne, zatímco si Tony nakupoval šaty v krámě na druhém konci ulice než byla pošta. Zadumaně jsem okusovala konec pera, než jsem konečně vložila jediný lístek papíru do obálky a doprovodila jej modlitbičkou. Logan při své síle a věrnosti by mě dokázal před mnohým ochránit, jen kdyby chtěl, jen kdyby mu na mně ještě dost záleželo.

Hned následujícího dne jsem měla příležitost své dopisy odeslat. Řekla jsem Tonymu, že potřebuju jít na dámy, pak jsem se vyřítila postranními dveřmi z krámu a utíkala hodit dopisy do schránky. Tam jsem vzdychla úlevou. Navázala jsem kontakt s minulostí. Se svou zakázanou minulostí.

Pak zase zpátky na Farthy, které už mi začínalo připadat jako domov, když jsem teď měla to, co jsem mohla nazývat svým vlastnictvím. Skoro každé ráno jsem si chodila s Tonym zaplavat do krytého bazénu, a když jsem se osušila a převlékla, snídali jsme spolu. Už jsem si zvykla na komorníka Curtise, takže jsem dokázala ignorovat jeho přítomnost skoro stejně dobře jako Tony – pokud jsem něco nepotřebovala. Jillian jsem vídala velmi málo, promarnila půlku dne ve svém pokoji, dokud z něj nevyplula, celá nádherná, na cestě ke kadeřníkovi nebo někam na slavnostní oběd (kde, jak jsem doufala, jedla něco podstatnějšího než mrňavé sendviče se šampaňským).

Pokud šlo o Tonyho, ten brzy po snídani odjížděl do Bostonu, aby řídil svůj podnik – Tattertonovu hračkářskou společnost. Někdy zavolal ze své kanceláře ve městě a pozval mě na oběd do nějaké elegantní restaurace, kde jsem si připadala jako princezna. Hrozně se mi líbilo, jak se po nás lidi otáčeli a zírali na nás, jako bychom byli otec a dcera. Ach táto, kdybys tak měl jen polovinu těch způsobů, které Tony předvádí jako druhou přirozenost.

Pak přišly těžké dny. Denně časně ráno jsem musela s Tonym odjet z domu, on pokračoval do práce a mě nechal před vysokou a odmítavě vyhlížející kancelářskou budovou, kde jsem měla skládat zkoušky k přijetí na Winterhaven. „První testy tě dostanou na Winterhaven,“ vysvětloval Tony, „ty ostatní určí, zda máš nebo nemáš schopnosti navštěvovat ty nejlepší univerzity. Očekávám od tebe, že dostaneš výborné známky, nejen průměrné.“

Jednou večer jsem seděla v Jillianině pokoji a dívala se, jak se líčí. Litovala jsem v duchu, že s ní nemohu promluvit jako s matkou nebo aspoň jako s babičkou, ale v tu chvíli, kdy jsem se zmínila o obtížných testech, které jsem toho dne absolvovala, netrpělivě mávla pravou rukou. „Pro pánaboha, Heaven, neotravuj mě řečmi o škole! Já školu nenáviděla a Leigh nedokázala mluvit o ničem jiném. Stejně nevím, k čemu je to dobré, když po krásných dívkách jako jsi ty je na trhu taková sháňka, že jen zřídka využijí svůj mozek.“

Vykulila jsem oči překvapením, když to řekla – v jakém století to Jillian vůbec žije? Ve většině manželství dnes pracují oba partneři. Když jsem si pak Jillian znovu a důkladněji prohlédla, uhádla jsem, že byla odjakživa přesvědčená, že jí její krása získá jmění – a to se taky stalo.

„A co víc, Heaven, až konečně vstoupíš na tu odpornou školu, snaž se nevodit nikdy domů žádné přítelkyně, s kterými se tam seznámíš – nebo když budeš mít pocit, že to jinak nejde, upozorni mě prosím aspoň tři dny předem, abych si mohla udělat jiný program.“

Seděla jsem mlčky, strnule a hluboce zasažena. „Ty mě nikdy nepřijmeš do svého života, viď?“ zeptala jsem se žalostným hláskem. „Když jsem bydlela ve Willies, myslela jsem si, že až konečně poznám matku své maminky, že mě bude milovat a potřebovat a chtít, abychom byli pospolitá, milující rodina.“

Jak prapodivně se na mě podívala, jako na nějakou cirkusovou zrůdu! „Pospolitá, milující rodina? O čem to mluvíš? Měla jsem dvě sestry a jednoho bratra a nikdy jsme spolu nevycházeli. Všeho všudy jsme se dohadovali, hašteřili a hledali si záminky, abychom se mohli navzájem nenávidět. A zapomnělas, co mi tvá matka provedla? Nemám v úmyslu dovolit ti, aby ses mi vetřela do přízně a já pak trpěla, až odejdeš.“

Podle toho, jak ze mě nespouštěla pohled, tenké obočí trošku pozvednuté, jsem poznala, že by pro ni nebyla žádná pohroma, kdybych z tohohle domu zmizela – a z jejího života taky. Jillian chtěla žít právě tak jako před mým příchodem. Vůbec nic ze mě neměla. Nikdy mi nebylo tak bídně.

Ale Tony mi víc než vynahrazoval Jillianin nezájem a nedostatek nadšení. Testy jsem absolvovala s velmi dobrými výsledky – první vítězství. Teď už stačilo, aby jen namazal všechna potřebná kolečka na vedení Winterhavenu, abych přeskočila stovky jiných děvčat, co byla přede mnou na seznamu čekatelek.

Byli jsme spolu v jeho procovské domácí pracovně, když mi tu zprávu sdělil a bedlivě mě při tom sledoval modrýma očima. „Udělal jsem, co je v mých silách, aby ses dostala na Winterhaven. Teď je řada na tobě, abys předvedla, co dokážeš. U zkoušek jsi měla velmi dobré výsledky a nastoupíš do třetího ročníku. A musíme tě hned přihlásit na přednášky a odeslat tam výsledky tvého testu vědecké zdatnosti. Winterhaven je vysoce akademická škola. Přinutí tě tam pracovat. Poskytnou ti inteligentní učitele. Odměňují své nejlepší studenty tím, co pro vás považují za dobré, i když se ti ty zvláštní společenské aktivity mohou líbit nebo nemusí. Pokud se dostaneš na špičku jejich akademického seznamu, budou tě brát na čaje a tam se poznáš s těmi lidmi, kteří v bostonské společnosti skutečně něco znamenají. Budeš chodit na koncerty, opery a činohry. Sporty se bohužel ve Winterhavenu hodně zanedbávají. Pěstuješ nějaký konkrétní sport?“

Když jsem bydlela ve Willies, pilně jsem studovala, abych měla dobré známky. Nezbýval mi čas ani energie na sportovní hry, když jsem chodila každý den deset kilometrů do školy a deset kilometrů zpátky do té chatrče v kopcích. Jakmile jsem dorazila domů, muselo se prát, pracovat na zahrádce a pomáhat Sarah a babi. Život u Dennisonů v Candlewicku nebyl o moc lepší, vždyť Kitty očekávala, že budu její otrokyní. A Cal si chtěl jen hrát.

„Co je s tebou? Neumíš odpovědět? Máš ráda sport?“

„Ještě nevím,“ zašeptala jsem s očima sklopenýma. „Nikdy jsem neměla příležitost sportovat.“

Příliš pozdě jsem si uvědomila, že klopit oči nestačí, když je Tony tak všímavý. Musím udržet i klidný a nic neprozrazující výraz tváře. Vrhla jsem na něj letmý pohled a spatřila mu v očích záblesk lítosti, jako by uhádl o mé ubohé minulosti mnohem víc, než jsem mu pověděla. Ale ani za milion let by nedokázal uhádnout všechny hrůzy chudoby. Rychle jsem se usmála, ať ze mě vyčte co nejmíň. „Umím velmi dobře plavat.“

„Plavání je dobré na postavu. Doufám, že budeš tuhle zimu používat náš krytý bazén.“

Nejistě jsem přikývla.

Přímo nad sebou jsem slabě slyšela klapity-klap Jillianiných saténových střevíčků, jak dodržovala svůj složitý krášlicí režim, než půjde pryč. Jiný režim měla příprava na večírky a nejdelší a nejúnavnější ze všech obřadů byl ten, který prováděla před vstupem do postele. „Řekl jsi už Jillian, že tu zůstávám?“ zeptala jsem se s očima upřenýma na strop.

„Ne. S Jillian nemusíš mluvit konkrétně, ani jí nic dopodrobna vysvětlovat. Neudrží dlouho pozornost. Má své vlastní myšlenky. Prostě to tak bude.“

Tony se zaklonil a sepjal ruce pod bradou. Teď už jsem věděla, že tímhle gestem vyjadřuje svou nadvládu nad situací. „Jillian si zvykne tě tu vídat, zvykne si, že budeš přijíždět a odjíždět na víkendy, stejně jako si člověk zvykne slyšet nárazy příboje na pobřeží. Kousek po kousku se vstřebáš do jejích dnů, do jejího vědomí. Získáš si ji svou roztomilostí, svou dychtivou snahou zavděčit se jí. Jen nikdy nezapomínej, že s ní nesmíš soupeřit. Nesmíš jí dát důvod k domněnce, že se posmíváš jejím pokusům oblafnout kdekoho, pokud jde o její věk. Rozmysli si všechno, co řekneš a co uděláš. Jillian má celé procesí přátel, kteří vědí, jak hrát tu hru na ‚bezvěkost‘ stejně dobře jako ona, ale ona je v tom šampionka, na to přijdeš. Sepsal jsem tenhle seznam jejích přátel a jejich partnerů a dětí, taky jaké mají koníčky a co mají a nemají rádi. Dobře si ho prostuduj. Nebuď moc horlivá, abys je potěšila. Buď chytrá a lichoť jim, jen když si to zaslouží. Když budou mluvit o věcech, o kterých sama nic nevíš, buď zticha a pozorně poslouchej. Překvapí tě, jak moc mají lidi rádi dobré posluchače. I když třeba neřekneš ani jednu věc, která by měla nějaký význam, stačí jen klást ty správné otázky, třeba ‚povězte mi o tom ještě něco‘ a budou tě považovat za brilantní mistryni konverzace.“

Zamnul si dlaně, znovu si mě prohlédl od hlavy k patě. „Ano, už máš správné oblečení, přijmou tě. Díky Bohu, že se nemusíš zbavovat žádného z těch strašných venkovských dialektů.“

A přece mě zpanikařil svým dlouhým seznamem Jillianiných přátel, představujících překážky, jež musím překonat. Připadalo mě, že každé slovo, které pronese, mě víc a víc vzdaluje od mých sourozenců. Mám je teď všechny ztratit, když jsem sama získala určitou pevnou půdu pod nohama? Ani Fanny ani Tom by nebyli přijatelní pro přátele, které jsem získala tady v Bostonu, rozhodně ne se svým širokým venkovským dialektem. A pak jsem tu byla já, co když se dám vyprovokovat a udělám něco špatného, když si začnu připadat příliš bezmocná. Existoval jediný člověk z mé minulosti, který by u Tonyho nevzbudil podezření, a to byl Logan. Logan, silný, s čistě řezanou hezkou tváří a upřímnýma, neuhýbavýma očima. Jenže Logan nebyl z těch, co by byli ochotni hrát podvodnou hru stran toho, odkud pochází. Byl Stonewall a byl hrdý na to, že je Stonewall, nestyděl se za své příjmení a za svůj původ jako já.

Tony mě pozoroval. Zavrtěla jsem se v ušáku.

„A teď, než přijde dolů Jillian a vyruší nás povídáním o tom, kam jde a co si vezme na sebe, prostuduj si tuhle mapu města. Miles tě v pondělí ráno odveze do školy a on nebo já tě vyzvedneme každý pátek odpoledne kolem čtvrté. Později, až dosáhneš patřičného věku a budeš mít řidičský průkaz, můžeš tam a zpátky jezdit sama. Jaké auto by sis přála, řekněme k osmnáctým narozeninám?“

Tolik mě vzrušilo pomyšlení na vlastní auto, až jsem se roztřásla a nedokázala celou minutu odpovědět. „Budu vděčná za jakékoli auto, které bys mi chtěl dát,“ zašeptala jsem.

„Ale jdi. Tvůj první automobil, to je velká událost, musí to být něco zvláštního. Sem tam o tom uvažuj. Prohlížej si auta na ulicích. Zastav se u obchodníků s auty a vybírej si očima. Nauč se být vybíraná a ze všeho nejvíc si pěstuj vlastní styl. Buď sama sebou, s vlastním vkusem.“

Neměla jsem ani zdání, co tím myslí; stejně jsem ale dala na jeho radu a snažila se být „vybíraná.“ Zatímco jsem seděla, dosud rozrušená pomyšlením na den, kdy budu mít vlastní auto, rozprostřel na psací stůl plán města. „Tady je Winterhaven,“ řekl a položil prst na místo, které zakroužkoval červeným inkoustem. „A tady je Farthy.“

Tvrdý cvakot Jillianiných podpatků rozezněl mramorové schody. Tony začal skládat mapu. Než se objevila ve dveřích knihovny, byl už plán města v zásuvce. Do místnosti před ní vstoupil její parfém. Ach, jak světácky a sebejistě vypadala, když tam vplula, usmála se na mě, usmála se na Tonyho, oblečena ve svém černém kostýmu z vlněného krepu s norkovým límcem a manžetami. Zpod kabátku jí vykukovala černá sifonová blůza, která se třpytila. V kontrastu ke vší té černi působila Jillianina plavost oslnivě. Vypadala jako diamant zasazený v černém sametu.

Možná jsem se nadechla příliš zhluboka, nechala jsem se příliš unést. Sladký závan jejího květinového parfému nejenže mi naplnil nozdry, jako by mi pronikl až do plic, takže jsem se zajíkla. Div jsem se nezadusila, než mě chytil prudký záchvat kašle, který mi vehnal do tváře ruměnec.

„Proč kašleš, Heaven?“ zeptala se, otočila se na patě a zadívala se na mě polekaně, očima dokořán otevřenýma. „Neleze na tebe nachlazení? Chřipka? Pokud ano, prosím tě, nepřibližuj se ke mně! Nenávidím nemoci! A nejsem ráda s nemocnými lidmi, znervózňují mě. Nikdy nevím, co dělat nebo co říkat. Já jsem v životě nestonala ani den… leda když se narodila Leigh.“

„Porod se nepovažuje za nemoc, Jill,“ opravil ji Tony mírným, trpělivým hlasem.

Vstal, když vstoupila do místnosti. Nepoznala jsem dosud muže, kteří by se doma ke své ženě takhle chovali. Udělalo to na mě takový dojem, až jsem se chvěla blahem, že mohu žít u lidí, co mají tak elegantní způsoby.

„Vypadáš absolutně úchvatně, Jillian,“ pokračoval Tony. „Neexistuje barva, která by ti víc lichotila než černá.“

Jillian se zřejmě zamlouvalo to, co mu viděla v očích. Zapomněla na mé bacily a obrátila se k němu. Jakoby klouzavě vplula do jeho nastavené náruče a něžně uchopila jeho tvář do svých dlaní v rukavičkách. „Ach miláčku, co je to s tím časem? Připadá mi, že ty a já se tak málo vídáme. Pokaždé, když tě poslední dobou hledám, nejsi tu. Brzy si na nás budou dělat nároky Vánoce a mě už unavuje zima i plánování večírků.“ Sklouzla dlaněmi z jeho tváře a objala ho kolem pasu. „Tolik tě miluju, drahoušku, a chci tě jen pro sebe. Nebylo by to báječné, uspořádat si další líbánky? Prosím tě, pokus se vymyslet nějaký způsob, jak bychom mohli uniknout té otravě a utrpení, zůstávat v tomhle odporně studeném domě až do ledna.“ Dvakrát ho políbila a pak velmi něžně pokračovala: „O podnik se dokáže postarat Troy, ne? Odjakživa vychvaluješ jeho pracovní genialitu, tak mu dej příležitost, ať se osvědčí.“

Bylo to zvláštní, jak se mi srdce rozbušilo rychleji, když pronesla Troyovo jméno, a současně se mi chtělo zařvat na protest. Musí tu zůstat! Nemohou mě tu nechat samotnou, abych strávila prázdniny v nějaké cizí škole se studentkami, které ani neznám!

A všechno, co s Tonym dělala, mi připomnělo Kitty, která dobře věděla, jak si omotat svého manžela Cala kolem prstu! Copak jsou všichni muži tolik soustředěni jen na svůj sexuální život, že ztratí zdravý rozum, když jim zalichotí krásná žena? Ach pravda, Tony už nevypadal jako ten muž, co měl před pár minutami prsty sepjaté pod bradou. Zahleděl se na ni s něžným soustředěním a jí se jaksi jemně a záhadně podařilo převzít jeho otěže a teď ovládala situaci ona. Děsilo mě to, jak snadno od něj dokázala dostat co chtěla. „Uvidím, co se dá udělat,“ řekl lenivě a sebral jí z ramene kostýmu dlouhý plavý vlas. Velmi pečlivě jím zahoupal nad košem na papíry, než jej upustil. A podle tohohle drobného gesta jsem poznala, že žádná žena nikdy Tonyho neovládne – jen jim dovolí, aby si to myslely.

Jemně se vymanil z jejích rukou, které se mu tiskly ke klopám. „Heaven a já máme v plánu dnes odpoledne dokončit nákupy jejího oblečení do školy. Bylo by velmi příjemné, kdybys jela s námi, a mohli bychom si udělat hezký den, zajít na večeři a pak do divadla nebo do kina…“

„Óóo,“ zamumlala a oči jí roztály, když se podívala do jeho, „já nevím…“

„Určitě víš,“ opáčil. „Tví přátelé se bez tebe obejdou. Koneckonců, znáš je už léta a Heaven je tajemství, které teprve musíš odhalovat.“

Jillian na okamžik zmrtvěla. Sjela ke mně modrýma očima, jako bych jí úplně vypadla z paměti. „Ach miláčku, já tě zanedbávám, viď? Proč mi nikdo z vás neřekl včas? Skutečně bych šla hrozně ráda nakupovat s tebou a s Tonym, ale myslela jsem, že už jste hotovi a udělala jsem si vlastní plány. Teď už je pozdě to odvolat. A kdybych se neukázala v bridžovém klubu, ty drbny by mě rozcupovaly na kousky, a to nejde, když tam jdem.“ Užuž ke mně přistoupila, aby mě políbila, ale právě včas se rozpomněla na můj kašel. Ztuhla a vteřinu jako by byla něčím zmatená. Má dlouhá hříva vlasů, která se těžko dala zvládnout, upoutala její kritickou pozornost. „Potřebovala bys dobrého kadeřníka,“ zamumlala nepřítomně, sklonila hlavu a pohroužila se do obsahu své kabelky. Vylovila z ní kartičku. „Tumáš, zlato, přesně tohohle člověka potřebuješ. To je vlasový génius. Mario je jediná osoba, která se smí dotknout mého účesu.“ Podívala se do nástěnného zrcadla a zvedla ruku, aby se zlehka dotkla svých vlasů. „Nikdy nechoď ke kadeřnici; muži dovedou daleko líp ocenit krásu ženy a jako by přesně věděli, jak ji zdůraznit.“

Vzpomněla jsem si na Kitty Dennisonovou, majitelku salonu krásy, který sama vedla. Kitty se považovala za nejlepší ze všech a podle mého skromného názoru byla velmi šikovná. Nicméně Kittiny silné kaštanové vlasy působily drsně jako koňské žíně v porovnání s Jillianinými hedvábnými vrkoči.

Jillian s úsměvem poslala Tonymu další polibek a vyplula ze dveří, bzučíc si ten bezmyšlenkovitý nápěv, který prozrazoval, že je šťastná.

Tony měl v očích hluboké a temné stíny, když přistoupil k oknu a díval se, jak odjíždí s Milesem, hezkým, mladým šoférem.

Ještě byl zády ke mně, když znovu začal: „Jedna z věcí, co mám na zimě nejraději, je sníh a lyžování. Myslel jsem, že až bude sezona, naučím tě lyžovat a budu mít společnici. Jillian nestojí o namáhavý tělocvik, při kterém by si mohla polámat kosti a způsobit bolest. Troy lyžuje rád, ale pořád ho zaměstnávají vlastní záležitosti.“

Čekala jsem se zatajeným dechem, co ještě řekne. Nechal Troye Troyem a vrátil se k Jillian. „Jillian mě zklamala svým nezájmem o přírodu a cokoliv, co se odehrává pod širým nebem. Když jsem ji poznal, předstírala, že má ráda golf a tenis, plavání a fotbal. Měla ty nejroztomilejší tenisové šatičky, ačkoliv jakživa nedržela v ruce raketu a ani se jí nesnilo o tom, že by se honila za míčkem a mohla se přitom zapotit.“

Právě v tom okamžiku byla představa Jillian v černém kostýmu v mých očích ještě tak živá, že jsem jí nedokázala zazlívat, že nechce pokazit svou křehkou dokonalost, která rozhodně nemohla vydržet navěky. Nebudu pochybovat, nebudu se bát, upnu se jenom ke snu, který se musí uskutečnit… a když budu dost pevně věřit, jednoho krásného dne se na mě Jillian doopravdy podívá a v očích bude mít skutečný úsměv, který mi sdělí, že mi odpustila to, jak jsem ukončila život své matky…

Dva týdny po mém příjezdu do Bostonu jsem byla zapsána do seznamu studentek Winterhavenu. Troye už jsem nespatřila, ale myslela jsem na něj, když mi Tony otevřel dveře auta a širokým gestem pokynul k elegantní škole jménem Winterhaven, úhledně usazené v malém vlastním kampusu, oživeném holými zimními stromy i jehličnany. Hlavní budova byla pobitá bílými prkny, která se třpytila ve slunečním svitu časného odpoledne. Očekávala jsem budovu z kamene nebo z cihel, ne takovouhle. „Tony,“ vykřikla jsem, „Winterhaven vypadá jako kostel!“

„Zapomněl jsem se ti zmínit, že to býval kostel?“ zeptal se se smíchem v očích. „Zvony na věži budou odbíjet každou hodinu a za soumraku hrají melodii. Někdy, když je správný vítr, jako by ty zvony bylo slyšet přes celý Boston. Nejspíš představivost.“

Winterhaven na mě zapůsobil stejně jako zvonice a shluk menších budov ve stejném stylu. „Budeš studovat angličtinu a literaturu na Beecham Hall,“ informoval mě Tony a ukázal na bílý dům napravo od hlavní budovy. „Každá budova má své jméno a jak vidíš, tvoří půlkruh. Slyšel jsem, že existuje podzemní průchod, který všech pět budov spojuje – užívá se ve dnech, kdy sníh komplikuje chůzi. Budeš bydlet v hlavní budově, kde je kolej a jídelny a taky se tam konají shromáždění. Až vstoupíme, všechny dívky si tě budou prohlížet a tvořit si na tebe názor, tak drž hlavu vzhůru. Nesmí je napadnout, že by sis připadala bezbranná nebo méněcenná nebo ustrašená. Van Voreenova rodina sahá až k Plymouthské skále.“

To už jsem věděla, že VanVoreen je holandské jméno, prastaré a ctěné… ale já nikdy nebyla opravdová Van Voreenová, jen buranka Casteelová ze Západní Virginie. Vlekla jsem za sebou svůj původ, který vrhal dlouhé stíny, jimiž temněla celá má budoucnost. Stačí udělat jedinou chybu a ty dívky se svým „správným“ původem mnou budou opovrhovat za to, čím jsem. A každá nedostatečnost, kterou jsem u sebe pociťovala, mi začínala nahánět husí kůži a rozehřívat mi krev, až jsem měla strach, že se potím. Měla jsem toho na sobě moc, vrstvy nových šatů, blůzu a kašmírový svetr přes ni, vlněnou sukni a přes to všechno tisícidolarový kašmírový kabát! Vlasy jsem měla nově upravené, takže byly kratší, než jsem kdy nosila, a zrcadla mi dnes ráno sdělila, že mi to velmi sluší. Tak proč se třesu?

Tváře přitisknuté ke sklu v oknech, to musí být ono! Všechny ty oči, co se na mě upírají a pozorují první den nové dívky. Viděla jsem, jak na mě Tony pohlédl, než vystoupil z auta, obešel je a otevřel mi dveře. „Copak to vidím? No tak, Heaven, kam se poděla tvá hrdost? Nemáš se zač stydět. Jen zachovej klid a mysli, než něco řekneš, a bude to dobré.“

Já si ale připadala strašně nápadná, jak jsem tam stála a nechala ho vyndávat všech dvanáct kusů mé nové sady zavazadel z kufru a zadního sedadla auta, a tak jsem se obrátila a začala mu pomáhat.

„Jak jsi tohle vysvětlil Jillian?“ zeptala jsem se, zvedajíc oběma rukama svůj kosmetický kufřík, který byl až po okraj plný věcí, jež jsem nikdy v životě nepoužívala.

Usmál se, jako by Jillian byla dítě, co se dá ovládnout. „Bylo to vlastně velmi jednoduché. Včera večer jsem jí řekl, že chci pro tebe udělat to, co bych udělal pro její dceru, a tak sklapla pusu a odvrátila se. Neber jako samozřejmost, že všechno vyjde, když se teď víceméně smířila s tím, že má vnučku, která si říká neteř. Stejně ji potřebuješ získat na svou stranu. A až si získáš přijetí v téhle škole a u jejích přátel, bude chtít, abys zůstala, zůstala navždy – jak to poeticky nazýváš.“

Jak podivný to byl pocit, stát před druhým krokem svého snu a uvědomovat si přitom, že první krok ještě není dokončen. Má vlastní babička o mě nestojí. Připadá si jak v pasti, protože jsem jí přišla připomínat, co nechtěla vědět… ale jednoho krásného dne si mě zamiluje. O to se postarám. Jednou bude děkovat Bohu, že jsem svůj pobyt u ní učinila jedním ze svých celoživotních cílů.

„Pojď, Heaven,“ zavolal Tony a vyrušil mě z myšlenek, když ze školy vyšel nějaký muž, aby posbíral má zavazadla a odvezl je na vozíčku. „Půjdeme dovnitř a postavíme se drakům. Všichni musíme větší část života pobíjet nějaké draky; většinu z nich si ale jen vymýšlíme.“ Chytil mou ruku do své a táhl mě ke strmým schodům. „Vypadáš krásně, už jsem ti to řekl? Tvůj nový účes je dost slušivý a Heaven Leigh Casteelová je velmi krásná dívka. Taky tě podezírám, že jsi velmi chytrá dívka. Nezklam mě.“

Dal mi důvěru. Jeho úsměv mi dodal sílu, abych vystupovala do těch schodů, jako bych celý život navštěvovala soukromé školy pro pracháče. Jakmile jsem se ocitla uvnitř hlavní budovy a rozhlédla se, zachvěla jsem se. Očekávala jsem něco jako procovskou hotelovou halu a to, co jsem tu uviděla, bylo velmi strohé. Bylo tu velmi čisto, s naleštěnými a navoskovanými podlahami z tvrdého dřeva. Stěny byly špinavě bílé a římsy u stropu složité a potřísněné tmavými skvrnami. Tu a tam byly na stolech a vedle tvrdě vyhlížejících židlí s rovnými opěradly rozestavěny kapradiny a jiné pokojové rostliny v květináčích, aby ulevily strohosti bílých stěn. Z haly jsem viděla, že přijímací místnost je o trošku útulnější, s krbem a pečlivě uspořádanými pohovkami a křesly potaženými chintzem.

Zanedlouho už mě Tony vedl do kanceláře ředitelky, podsadité, vlídné ženy, která na nás oba zasvítila širokým přívětivým úsměvem. „Vítám vás ve Winterhavenu, slečno Casteelová. Jaká čest a pocta je to pro nás, že vnučka Cleava VanVoreena bude navštěvovat naši školu!“ Spiklenecky mrkla na Tonyho. „Nebojte se, má milá, uchovám vaši totožnost v tajnosti a neřeknu ani živé duši o tom, kdo vlastně jste. Musím jen říct, že váš dědeček byl výborný člověk. Dobrodiní pro nás všecky, kdo jsme ho znali.“ A krátce mě stiskla ve své mateřské náruči, než mě od sebe trochu odstrčila a prohlédla si mě. „Jednou jsem se setkala s vaší maminkou, když ji sem pan VanVoreen přivezl a zapsal. Velmi lituji, že už není mezi námi.“

„Teď pokračujme,“ naléhal Tony s pohledem na hodinky. „Mám za půl hodiny schůzku a chci doprovodit Heaven do jejího pokoje.“

Bylo příjemné mít ho po boku, když jsme vystupovali do strmých schodů, kde naše kroky tlumil tmavozelený kobercový běhoun. Přísné a odmítavé tváře někdejších učitelek na nás shlížely ze stěn a čas od času přitahovaly můj užaslý pohled. Jak vypadají chladně, jak puritánsky… a jak stejné mají oči, jako by i teď spatřovaly zlo v každém, kdo je míjí.

Za námi, vlastně všude kolem nás se ozývalo slabé a tlumené chichotání mnoha dívek. Ale když jsem se ohlédla, žádnou jsem neviděla. „Už jsme tady!“ zavolala Helena Malloryová vesele a zprudka otevřela dveře do krásného pokoje. „Nejlepší pokoj ve škole, slečno Casteelová. Vybral vám ho váš ‚strýček.‘ Chci, abyste věděla, že jen velmi málo našich studentek si může dovolit soukromý pokoj, dokonce i jen chtít soukromý pokoj, ale pan Tatterton na tom trval. Většina rodičů se domnívá, že mladé dívky nechtějí mít mezi svými vrstevnicemi soukromí, ale vy zřejmě ano.“

Tony vstoupil do pokoje a chodil od jedné věci k druhé, otvíral zásuvky prádelníku, zkontroloval velký šatník, sedl si do obou lenošek a nakonec se usadil ke studentskému psacímu stolku a usmál se na mě. „Tak co, půjde to, Heaven?“

„Je to nádherné,“ zašeptala jsem, zcela ohromena pohledem na všechny ty prázdné police na knihy, jež jsem doufala brzy zaplnit. „Nečekala jsem, že budu mít vlastní pokoj.“

„Jen to nejlepší je pro tebe dost dobré,“ žertoval. „Neslíbil jsem ti to?“ Vstal, rázně ke mně přikročil a sklonil se, aby mě políbil na tvář. „Hodně štěstí. Pracuj pilně. Kdybys něco potřebovala, zavolej mi do práce anebo zatelefonuj domů. Řekl jsem sekretářce, aby mi tvé telefonáty přepojovala. Jmenuje se Amelia.“ A pak vytáhl náprsní tašku a k mému naprostému úžasu mi vložil do dlaně několik dvacetidolarových bankovek. „Na lízátka.“

Stála jsem tam a svírala v dlani peníze a dívala se, jak vychází ze dveří. Překvapilo mě, jak mi srdce pokleslo a žaludek se sevřel. Jakmile měla Helena Malloryová jistotu, že je Tony z doslechu, její výraz ztratil něhu, mateřské způsoby ji opustily a prohlížela si mě s tvrdou vypočítavostí, zvažovala mě, měřila, odhadovala mou povahu, mé slabosti, mé silné stránky; soudíc podle toho, jak zkřivila obličej, shledala mě neuspokojivou. Nemělo mě to šokovat, ale šokovalo. I její tlumený, měkký hlas ztvrdl a získal na hlasitosti. „Očekáváme, že naše studentky budou akademicky excelovat a dodržovat naše pravidla, jež jsou velmi přísná.“ Natáhla se, zcela věcně mi vzala z ruky peníze a rychle přepočítala bankovky. „Dám vám je do sejfu a dostanete je v pátek. Nemáme rády, když naše dívky mají ve svých pokojích hotovost, kterou by někdo mohl ukrást. Vlastnictví peněz vytváří mnohé problémy.“ Mé dvě stovky zmizely v její kapse.

„Když denně v sedm ráno uslyšíte zvony, musíte vstát a co nejrychleji se obléct. Když se vykoupete nebo osprchujete večer předtím, nemusíte to už dělat ráno. Doporučuji vám, abyste si ten zvyk osvojila. Snídaně je v půl osmé v přízemí. Všude jsou směrovky a nápisy, kterými se budete řídit.“ Vytáhla z lištové kapsy své tmavé vlněné sukně kartičku a podala mi ji.

„Zde je vaše zařazení do tříd. Sama jsem vám připravila rozvrh, ale pokud vám bude zatěžko se jím řídit, sdělíte mi to. Nehrajeme si tady na favoritky. Budete si muset získat úctu svých učitelek i spolužaček sama. Existuje tu podzemní průchod, který spojuje všechny naše budovy navzájem. Tento podzemní tunel budete používat jen v těch dnech, kdy je počasí nepříznivé. Jinak budete chodit venkem, kde vám čerstvý vzduch vylepší plíce. Přijela jste sem v době oběda a váš poručník říkal, že se postará, abyste se naobědvala před příchodem.“ Odmlčela se s pohledem upřeným na mé temeno, čekajíc na potvrzení svých slov.

Teprve pak se obrátila a pohlédla na dvanáct kusů velmi drahých zavazadel. Napadlo mě, že jí vidím na tváři opovržení – nebo závist, to jsem nepoznala. „Ve Winterhavenu se nechvástáme svým bohatstvím, neoblékáme se okázale. Doufám, že to budete mít na mysli. Ještě před několika lety musely všechny naše studentky nosit uniformy. Tím se všechno velmi zjednodušilo. Ale dívky pořád protestovaly a patroni naší školy s nimi souhlasili, takže teď si nosí, co chtějí.“ Znovu přelétla pohledem ke mně, odtažitě a obezřele. „Oběd se podává ve dvanáct pro dva nižší ročníky a v půl jedné pro zbývající studentky. Očekává se od vás, že budete chodit k jídlu včas, jinak nebudete obsloužena. Bylo vám stanoveno místo u stolu a nebudete si měnit místo, ledaže by vás pozvaly od jiného stolu anebo vy byste pozvala jiné dívky ke svému. Večeře je v šest a platí táž pravidla. Každý studentka jeden týden v každém semestru obsluhuje u stolů. Ve službě se střídáme a většině studentek nepřipadá nepříjemná.“ Odkašlala si, aby mohla pokračovat.

„Očekáváme, že naše studentky si nebudou ve svých pokojích hromadit jídlo anebo pořádat tajné půlnoční večírky. Smíte mít rádio nebo kazetový přehrávač, ale ne televizor. Pokud budete přistižena s alkoholickým nápojem, a do toho se počítá i pivo, dostanete důtku. Tři důtky za semestr znamenají vyloučení, a refunduje se pouze čtvrtina školného. Hodina na přípravu je od sedmi do osmi. Od osmi do devíti se můžete dívat na televizi v naší společenské místnosti. Nedozíráme na to, co čtete, ačkoliv zakazujeme pornografii a dáme vám důtku, pokud vás přistihneme s nějakým nesporným tištěným svinstvem. Některé z našich dívek rády hrají hry jako bridž nebo backgammon. Nedovolujeme našim dívkám hazard. Pokud se na herním stole najdou peníze, budou všechny účastnice hry potrestány důtkou. Ach, zapomněla jsem vám říct, že všechny důtky jsou doprovázeny nějakou formou trestu. Volíme vždy takový trest, aby odpovídal přestupku.“ Její úsměv přešel z nakyslého ve vřelý. „Doufám, že nebude nikdy nutné vás trestat, slečno Casteelová. A večerka je přesně v deset.“

Domluvila, otočila se na patě a vyšla z pokoje.

A neukázala mi, kde je koupelna!

Jen co zmizela z dohledu, začala jsem hledat koupelnu – vyzkoušela jsem dveře, jimiž neodešla. Byly zamčené. Sedla jsem si a přečetla kartičku s rozvrhem hodin. Osm hodin angličtina v Elmhurst Hall. A pak jsem si už zoufale potřebovala odskočit.

Všechna zavazadla jsem nechala na podlaze ve svém pokoji a vyrazila jsem chodbou hledat nápisy. Chichotání a štěbetání, které jsem prve slyšela, zmizelo. Připadala jsem si v prvním patře úplně sama. Vyzkoušela jsem tři chodby, než jsem konečně uviděla malou mosaznou cedulku s nápisem „Toalety.“

S úlevou jsem otevřela lítačky a vkročila do obrovské místnosti, jejíž celou jednu stěnu lemovala bílá umývadla a nad nimi zrcadla. Podlaha byla z černých a bílých dlaždic. Stěny byly světle šedé, změkčující všechnu tu černobílost, a když jsem vyšla z kabinky, důkladně jsem si všechno prohlédla. V dalším oddělení bylo dvanáct koupacích van, jedna vedle druhé. V dalším zase sprchovací kouty bez dveří, všechny až na jeden. Za skleněnými dveřmi byly police se stovkami úhledně poskládaných bílých ručníků. V tu chvíli a na tom místě jsem se rozhodla, že se tu nebudu koupat ve vaně, ale sprchovat.

Než jsem vyšla z koupelny, sáhla jsem na rostliny v květináčích a shledala, že jsou suché, a tak jsem pečlivě všechny trochu zalila – zvyk, vytvořený spolužitím s Kitty Dennisonovou.

Po návratu do svého pokoje jsem si hbitě vybalila, uložila krásné nové prádlo úhledně do štůsků v prádelníku a pak se znovu podívala na svůj rozvrh. V půl třetí jsem měla být v Sholten Hall na hodině sociologie. Má první hodina ve Winterhavenu.

Celkem snadno jsem Sholten Hall našla a v oblečení, které mi na první hodinu doporučil Tony, jsem zaváhala těsně za dveřmi; pak jsem se nadechla a s hlavou vztyčenou jsem otevřela dveře a vstoupila. Jako by tam na mě čekali. Hlavy všech dívek se otočily mým směrem a všech patnáct párů očí pečlivě prozkoumalo každý detail mých šatů, než konečně vzhlédlo k mé tváři; pak obrátily pohled k čelu místnosti, kde za stolem seděla vysoká, hubená učitelka.

„Pojďte dál, slečno Casteelová. Čekaly jsme na vás.“ Podívala se na hodinky. „Prosím, pokuste se zítra přijít včas.“

Jen přední sedadla byla volná a já si připadala strašně trapně, když jsem se ubírala k tomu nejbližšímu a usedla.

„Jmenuji se Powatan Riversová, slečno Casteelová. Slečno Bradleyová, dejte prosím slečně Casteelové knihy, které bude v téhle hodině potřebovat; doufám, slečno Casteelová, že jste přijela vybavena vlastními pery, tužkami, papíry a tak dále.“

Tony mě zásobil vším, takže stačilo přikývnout a přijmout knihy o sociologii a přidat je na svou úhlednou hromádku. Odjakživa jsem byla velmi hrdá na knihy a další potřeby související se školním životem, a poprvé jsem měla všechno, o čem by se takové studentce mohlo jen snít.

„Byla byste tak laskavá a pověděla třídě něco o sobě, slečno Casteelová?“

V hlavě jsem měla totálně prázdno. Ne! Nechtělo se mi stát před nimi a něco jim povídat!

„Je zvykem, slečno Casteelová, že to naše nové studentky dělají. Zvláště ty, které pocházejí z jiných oblastí naší velké a krásné země. Nám všem to pomůže pochopit vás.“

Učitelka vyčkávavě čekala, zatímco dívky se předklonily, až jsem ucítila v zádech jejich oči. Zdráhavě jsem vstala a učinila několik kroků do čela místnosti, a když jsem teď uviděla všechny dívky, uvědomila jsem si, jakou chybu Tony udělal, když mi vybral to oblečení, které jsem měla na sobě! Ani jedna dívka neměla na sobě sukni! Všechny měly kalhoty nebo džínsy a k nim plandavá, příliš velká trička nebo nepadnoucí svetry. Srdce mi pokleslo, protože takovéhle oblečení nosila do školy všechna děcka ve Winnerrow! A tady, v téhle senzační škole, jsem čekala, že bude všechno lepší, hezčí.

Několikrát jsem si musela jazykem navlhčit rty, které mi oschly. Nohy mě zradily a začaly se třást. Napadla mě Tonyho rada. „Narodila jsem se v Texasu,“ začala jsem nejistým, chvějivým hlasem, „a později, když mi byly asi dva roky, jsem se přestěhovala s otcem do Západní Virginie. Tam jsem vyrostla. Tatínek onemocněl a tetička mě pozvala, abych žila u ní a u jejího manžela.“

Pospíchala jsem zpět na své místo a posadila se. Slečna Riversová si odkašlala. „Slečno Casteelová, než jste přijela, dostala jsem vaše jméno, abych je zanesla do našich záznamů. Mohla byste mi povědět, odkud pochází vaše pozoruhodné křestní jméno?“

„Nechápu přesně…“

„Děvčata zajímá, zda vás pojmenovali po nějaké příbuzné …“

„Ne, slečno Riversová, dostala jsem jméno podle místa, kam dřív nebo později nejspíš všichni přijdeme.“

Několik děvčat za mnou se zachichotalo. Oči slečny Riversové ztvrdly jako kámen. „Dobře, slečno Casteelová. Mám pocit, že pouze v Západní Virginii jsou rodiče tak smělí, že vzývají nadpřirozené síly. A nyní si otevřeme učebnici na straně 212 a budeme pokračovat v dnešní lekci. Slečno Casteelová, protože jste se k nám připojila teprve během semestru, budeme očekávat, že nás do konce tohoto týdne doženete. Každý pátek bude zkušební test, co jste se naučily. A nyní, dívky, zahájíme dnešní hodinu četbou stránek 212 až 242, a až skončíte, zavřete knihy a uložíte je do lavic. Pak zahájíme diskusi.“

Všechny školy jsou víceméně stejné, jak jsem brzy shledala. Stránky k přečtení, otázky k opsání z tabule. Až na to, že tahle učitelka byla velmi dobře informovaná o tom, jak funguje naše vláda, a také přesně věděla, co s ní není v pořádku. Seděla jsem a naslouchala, ohromena nadšením, které pro svůj předmět projevovala, a když náhle přestala mluvit, měla jsem chuť zatleskat. Jak skvělé, že toho tolik ví o chudobě! Ano, v naší bohaté, vším oplývající zemi existují lidé, kteří chodí spát hladoví. Ano, tisíce dětí strádají v tom, co by měly přirozeně dostávat – právo na dostatek jídla, aby se vyživilo tělo i mozek; dostatek šatstva, aby je udrželo v teple; dostatek přístřeší před rozmary počasí; dostatek odpočinku v pohodlné posteli, aby se neprobouzely s kruhy pod očima po spánku na tvrdé podlaze s nedostatkem pokrývek; a ze všeho nejvíc právo na rodiče, kteří by byli dost staří a vzdělaní, aby jim to všechno mohli poskytnout.

„Kde tedy začneme všechno to špatné napravovat? Jak zarazíme ignoranci, když je ignorantům zřejmě jedno, jestli jejich děti uvíznou ve stejně bídných podmínkách nebo ne? Jak přimějeme ty, kdo zastávají vysoká místa, pečovat o neprivilegované? Přemýšlejte o tom dnes večer, a až najdete řešení, zapište si je a zítra mi je při hodině odevzdáte.“

Jaksi jsem celý ten den přestála. Žádná z dívek mě neoslovila, ačkoli všechny na mě zíraly a pak kvapně odvracely pohled, když jsem se pokusila podívat se jim do očí. V jídelně jsem toho večera v šest hodin seděla sama u kulatého stolu pokrytého naškrobeným bílým lněným ubrusem a uprostřed stolu byla malá stříbrná vázička s jedinou červenou růží. Studentky, které měly službu jako číšnice, převzaly mou krátkou objednávku a pak se přesunuly k ostatním stolům, kde sedělo pospolu čtyři až pět dívek, živě si povídajících, takže jídelna zvučela mnoha veselými hlasy. Byla jsem v místnosti jediná, která měla na stole jedinou červenou růži, a teprve když jsem si to uvědomila, vytáhla jsem maličkou bílou kartičku, upevněnou drátkem, na níž stálo: „Přeju všechno nejlepší. Tony.“

Každý den až do pátku se na mém stole při večeři ukázala červená růže. A každý den ty dívky ignorovaly mou existenci. Co dělám špatně, kromě toho, že nosím nesprávné oblečení? Nepřivezla jsem si s sebou džínsy, kalhoty, staré košile ani svetry. Horlivě jsem se pokoušela usmívat na ty dívky, které mým směrem pohlédly, ve snaze zachytit jejich pohled. V tu chvíli, kdy postřehly mou snahu, každičká z nich se odvrátila! A pak jsem uhádla, co se děje. Prozradily mě mé myšlenky o hladu v Americe. Má vlastní vášeň pro téma chudoby jim prozradila víc informací, než jim mohl kdy poskytnout můj jazyk. Byla jsem příliš dobře informovaná. Příliš mnoho nocí jsem probděla v horské chatě ve snaze vyřešit otázky, jež by zachránily všechny chudé před tím, aby propadli téže zoufalé nouzi jako jejich předci.

Za svůj úkol na téma „Chudoba v Americe“ jsem dostala jedna minus. Velmi dobrý začátek. Ale prozradila jsem se. Teď se všechny dovtípily, jaká byla má minulost, jinak bych toho tolik nemohla vědět. Tisíckrát jsem litovala, že jsem uvedla tolik fakt a neuchýlila se k nějakému řešení na způsob té dívky, co navrhla: „Každý bohatý člověk by měl adoptovat nejméně jedno chudé dítě.“

Když jsem osaměla ve svém hezkém pokoji a ulehla naznak na úzkou postel, naslouchala jsem smíchu a hihňání, které přicházelo z ostatních pokojů. Cítila jsem opékaný chléb a tavící se sýr; slyšela jsem cinkot a rachocení sklenic, příborů, nahrávky smíchu linoucí se na povel při televizních seriálech. Ani jednou však žádná dívka nezaklepala na mé zavřené dveře a nepozvala mě na zakázaný večírek. Ani jednou ty večírky nepřerušily dopálené učitelky, které nechtěly, aby se jejich pravidla porušovala.

Podle divokých historek, co jsem zaslechla, procestovala každá z těch dívek skoro celý svět a už je nudila města, která já ještě nikdy nespatřila. Tři z dívek byly kvůli milostným aférám vyloučeny ze soukromých škol ve Švýcarsku, dvě vyloučili z jiných amerických škol pro pití, další dvě za užívání drog. Všechny ty dívky dovedly klít hůř než kdejaký opilý buran při tanečku na mlatě, a rovnou skrz zeď se mi dostávalo všemožné sexuální výchovy, desetkrát otřesnější než zážitky, jimiž se chvástávala Fanny.

Pak jsem byla jednoho dne v koupelně, v jediném sprchovém koutě, který měl dveře a dal se zavřít, a uslyšela jsem, jak o mně mluví. Nechtějí mě ve „své“ škole. Nejsem „jako ony.“

„Ona není ta, za kterou se vydává,“ šeptal hlas, podle kterého jsem poznala Faith Morgantileovou.

Nevydávala jsem se za nikoho jiného, než za dívku toužící po vzdělání. A za to mě odsoudily. Doufala jsem jen, že až mě začnou šikanovat, dokážu to přestát důstojně a bez ztráty hrdosti.

A tak jsem tady ve Winterhavenu, navzdory svým předkům VanVoreenům, svým stykům s Tattertonovými, svému hezkému oblečení, lichotivému účesu, hezkým střevícům a dobrým známkám, které mi daly hodně práce, byla jako vždycky přivandrovalec, opovrhovaný za to, čím je. A nejhorší na tom všem bylo, že jsem hned na začátku vyzradila sebe i Tonyho.

Střídání ročních dob

TEN PRVNÍ PÁTEK PRO MĚ PŘIJEL TONY. Čekala jsem na schodišti před hlavním vchodem Winterhavenu, kolem mě se namačkalo aspoň patnáct děvčat a předstíraly kvůli němu přátelství. Dívaly se, jak parkuje, samá ó a á, zajíkaly se a šeptaly a znovu uvažovaly, kde je Troy. „Kdy nás pozveš k sobě domů, Heaven?“ zeptala se Prudence Carrawayová, které všechny říkaly Pru. „Slyšely jsme, že je to tam pohádkové, absolutně nej nej nej!“

Než Tony vystoupil z auta a otevřel dvířka, už jsem byla dole, abych jim uprchla. „Uvidíme se v pondělí, Heaven!“ zazpíval sbor hlasů, a bylo to poprvé, co vyřkl mé jméno někdo jiný než učitelka.

„No,“ usmál se na mě Tony při odjezdu, „podle toho, co jsem viděl a slyšel, sis už zřejmě udělala plno kamarádek. To je dobře. Ale ty plandavé hadry, co ty holky nosí do školy, jsou strašné. Proč se snaží vypadat ošklivě zrovna v období, kdy jsou tak hezké, jak už nikdy nebudou?“

Ujeli jsme několik mil a já nepromluvila. „No tak, Heaven, povídej,“ naléhal. „Vzbudily tvoje kašmíry senzaci? Anebo na tebe ohrnuly nos, že nosíš šatstvo, jaké jim kupují maminky, ale ony je nechaly doma anebo vyměnily za šaty z vetešnictví?“

„To dělají?“ zeptala jsem se naprosto ohromeně.

„Slyšel jsem to. Je to takový zvyk ve Winterhavenu, provokovat učitelky a bojovat s rodiči nebo s autoritou vůbec. Něco jako Bostonský čajový večírek pro puberťáky, zápolí o svou nezávislost.“

On tedy věděl, jaké těžkosti mi způsobí, když mi vybíral všechny sukně, svetry, blůzy a košile – že mě vyčlení, odliší. Stejně jsem neříkala nic.

Z jeho chování jsem vytušila, že nechce, abych si stěžovala na nic z toho, co se dělo. Hodili mě do vody a teď bylo na mně, abych se neutopila. Nenaléhal, abych nosila jen to, co mám na sobě. Nechal na mě, zda podlehnu nátlaku vrstevnic nebo se mu budu bránit. A když jsem si to uvědomila, umínila jsem si, že se nikdy Tonymu nezmíním o ničem ze svých těžkostí. Vypořádám se s nimi sama, ať přijde cokoliv.

Tony rychle ujížděl k Farthinggaleskému sídlu a už jsme tam skoro byli, když nechal vybuchnout svou časovanou bombu. „Naskytl se mi určitý velmi naléhavý obchod a v neděli ráno musím letět do Kalifornie. Jillian pojede se mnou. Kdybys už nebyla zapsaná ve škole, mohli bychom tě vzít s sebou. Takhle tě Miles v pondělí odveze do školy a příští pátek odpoledne tě vyzvedne. Jillian a já máme v plánu se vrátit od neděle za týden.“

Jeho zpráva mě úplně povalila! Nechtěla jsem zůstat sama v domě plném služebnictva, které jsem sotva znala. Snažila jsem se utajit před Tonym ty náhlé slzy, co mi vhrkly do očí. Co to se mnou je, že mě lidé tak snadno opouštějí?

„Jill a já ti vynahradíme tenhle týden zanedbávání tím, že se o Dni díkůvzdání a o Vánocích budeme překonávat,“ řekl se svým vzácným lehkovážným šarmem, „a já ti dávám čestné slovo, že až se vrátím, půjdeme na koncert nějakého popu.“

„Nemusíš si o mě dělat starosti,“ prohlásila jsem odhodlaně. Nechtěla jsem, aby mě považoval za přítěž jako Jillian. „Umím se zabavit sama.“ Ale neuměla jsem, opravdu ne. Farthinggaleské sídlo mě stále ještě zaráželo. Jediný sluha, který mě neznervózňoval, byl Režná Whisky. Kdybych ho ale v kuchyni navštěvovala příliš často, možná by i on ochladí a zlhostejněl. Když jsem se v pátek odpoledne vrátila domů a dokončila úkoly, nevěděla jsem, co si se sebou počít.

Pak přišlo sobotní ráno ve Farthinggaleském sídle. Davy sloužících lítaly sem a tam ve snaze pomoct Jillian zabalit na týdenní cestu. Narazila na mě na chodbě v patře, smála se, objímala mě a líbala, až jsem měla dojem, že se snad mýlím a ona mě přece jen miluje a potřebuje. Pak, když jsme spolu sestupovaly po schodech do obývacího pokoje, spráskla ruce jako šťastná holčička. „Škoda, že nemůžeš jet s námi, ale když jsi prosila o pár měsíců školy a pokazilas všechny ty vzrušující plány, co jsem pro tebe měla…“

Pár měsíců školy? Má v plánu mě odtud vyšoupnout? Copak jí na mně ani za mák nesejde? A let do Kalifornie, to byl další z mých nesplněných snů, ale tentokrát už jsem si dávala pozor na sny, které jsem si vypěstovala jako malá, naivní a hloupá holka.

„Já budu v pořádku, Jillian, neboj se o mě. Tenhle dům je tak nádherný a tak velký, že jsem si ho ještě nestihla prohlédnout ani z poloviny.“

Nevšímali si mě, Tony ani Jillian, a to mě tak těžce a tak hluboce ranilo, že se mi chtělo také někomu ublížit, a tak jsem učinila cosi nepromyšleného a hloupého. Rozhodla jsem se jet navštívit Logana. „Kromě toho,“ dodala jsem, „mám v plánu jet dnes odpoledne do Bostonu.“

„Jak to myslíš, že máš na dnešní odpoledne vlastní plány?“ zeptala se Jillian. „No poslyš, Heaven, copak sobota není náš den, kdy můžeme dělat všechno společně?“ (Tohle mi ještě nikdy nikdo neřekl, neboť jsem měla co činit s lidmi mnohem staršími než jsem byla sama, kteří všichni mluvili o věcech, o nichž jsem nic nevěděla. Připadala jsem si tam potřebná asi jako baterka v poledne.) „Myslela jsem, že dnes večer bychom mohli udělat skvělý mejdan v tom kouzelném divadýlku, jež jsme právě dali zrestaurovat, hned za plovárnou. Můžeme si pustit nějaký starý film. Nenávidím nové filmy. Přivádí mě do rozpaků, jak tam ukazují nahé lidi, co se milují. Mohli bychom pozvat i pár přátel, aby to bylo zábavnější.“

O přátelích se Jillian tedy zmiňovat nemusela. Přátelé by zbavili náš na týden poslední společný večer všeho zvláštního. „Promiň, Jillian, ale já skutečně myslela, že si budeš chtít jít dnes večer brzy lehnout, abys byla odpočatá, až dorazíte do Kalifornie. O mě si starosti nedělej, a jestli přijdu domů brzy, vaši hosté tady ještě budou.“

„Kam jdeš?“ zeptal se ostře Tony. Listoval ranními novinami; teď se nad jejich okrajem objevily jeho oči, velmi podezíravé. „Neznáš v Bostonu nikoho kromě nás a pár starších přátel, které už jsme ti představili – anebo ti děvčata z Winterhavenu najednou zničehonic padla kolem krku? To mi připadá nepravděpodobné.“ Pozvedl jedno obočí. „Anebo máš snad v plánu schůzku s nějakým chlapcem?“

Jako vždy, když mi někdo ublížil, vyrazila do popředí má hrdost. Samozřejmě, že jsem si udělala ve Winterhavenu spoustu kamarádek – anebo si je dřív či později udělám. Nejdřív jsem polkla. „Jedna holka ze školy mě pozvala na oslavu narozenin. Koná se to U červeného pera.“

„Která dívka tě pozvala?“

„Faith Morgantileová.“

„Znám jejího otce. Je to ničema, ačkoliv matka se zdá dost slušná… ale stejně – U červeného pera – takový podnik bych nezvolil, kdybych pořádal oslavu narozenin své dcery.“

Dál si mě měřil od hlavy k patě, až jsem ucítila, jak se potím v podpaží. „Nezklam mě, Heaven,“ řekl a vrátil se ke svým novinám. „Slyšel jsem, jaké večírky se U červeného pera pořádají. V patnácti jsi příliš mladá, než abys začala pít pivo nebo víno nebo zkoušet nějaké další zábavy dospělých, co začínají jako na pohled nevinná hra. Je mi líto, ale nepovažuji za dobrý nápad, abys tam šla.“

Srdce se mi sevřelo.

U červeného pera bylo nedaleko Bostonské univerzity, kde studoval Logan Stonewall.

„A co víc,“ pokračoval Tony, který ještě nedomluvil, „dal jsem Milesovi instrukce, aby tě až do pondělního rána nevozil nikam mimo naše pozemky. Služebnictvo se postará, kdybys něco potřebovala. Kdyby tě unavovalo být doma, můžeš se vydat na průzkum pozemků.“

V té chvíli Jillian vzhlédla, jako by nikdy neslyšela nic o přírodě.

„Do stájí nechoď!“ vykřikla Jillian. „Mé koně ti chci představit sama – mé nádherné, krásné Araby. Uděláme to, až se vrátíme.“

To už mi slibovala dlouho a dlouho. Už jsem tomu nevěřila.

Naplánovala jsem si, jak uteču a najdu Logana, ale nepovedlo se mi to. A kdyby uspořádali ten večírek a promítali film, nikdy by mě nepostrádali.

Kolem čtvrté mělo přijet asi deset hostů. Jillian nazvala tuto společenskou událost „Oslava odjezdu do Kalifornie.“ Věděla jsem, že mě stále ještě zkouší, a že bude hodně záležet na tom, jak vyjdu právě s touhle skupinou, do níž patřili lidé vlivnější než ti, s nimiž jsem se už seznámila. Pak přišla Tonyho informace. Každý musí mít partnera k večeři, a já byla lichá. „Chci tě seznámit s jedním mladíkem,“ řekl Tony.

„Bude se ti líbit, miláčku,“ ujišťovala mě Jillian svým šepotavě něžným způsobem, zatímco jí mimořádně hezký mladík upravoval vlasy do nového účesu. Seděla jsem na židličce a pozorovala, jaké divy svede s hřebenem, kartáčem a lakem na vlasy. „Jmenuje se Ames Colton a je mu osmnáct. Jeho otec získal zrovna vloni křeslo ve Sněmovně; Tony očekává, že John Colton skončí v Bílém domě.“

To mi připomnělo Toma a jeho touhu dostat se jednoho dne do Bílého domu. Proč neodpověděl Tom ani na jediný z mých tří dopisů? Zadržel mu je snad táta? Nebo už Tomovi na mně nezáleží, když teď ví, že jsem bohatá a je o mě dobře postaráno? Má rodina odjakživa držela se mnou, to byl důvod, proč se dál snažit. Teď jsem měla pocit, jako by všechna ta drahá a známá pouta slábla a mizela.

„Buď k Amesovi milá, Heaven,“ pokračovala Jillian s náznakem autority v hlase. „A prosím tě, snaž se neříkat ani neudělat nic, co by nás před našimi přáteli ztrapnilo.“

Byl to první skutečný večírek mého života. Stála jsem u dveří mezi Jillian a Tonym ve zbrusu nové tmavomodré róbě, sahající až na zem, se živůtkem pošitým jiskřivě modrými korálky. Tony měl smokink a Jillian třpytivě bílý úbor, nad kterým se mi tajil dech.

„Jen se hodně usmívej,“ pošeptal mi Tony, když Curtis uvedl první hosty.

Ames Colton byl docela hezký, vůbec se nepodobal Loganovi. Ani nebyl vzrušující jako Troy. Vlastně mi připadal až moc milý, až trapně užaslý nad někým, jako jsem byla já, vyděšená napůl k smrti. Pokud jsem ten večer udělala něco správně, pak jsem si na to později rozhodně nedokázala vzpomenout. Upustila jsem ubrousek, vidlička mi upadla hned dvakrát! Koktala jsem, když se mě někdo zeptal na minulost a jak dlouho mám v plánu zůstat. Jak jsem mohla odpovědět, když na mě Jillian zírala s obavou v očích?

Takovýhle večírek vyžadoval spoustu nádobí i příborů; a když pak bylo po jídle, servíroval Curtis lákavou misku na stříbrném tácku. Tiše stál a čekal, zatímco já zírala na cosi, co vypadalo jako voda, na níž plaval tenký plátek citronu. Mátlo mě to, ta mistička, co tam seděla a čekala, až s ní něco provedu. Zvedla jsem zoufalé oči k Tonymu, pak jsem se zarděla při pohledu na jeho sarkastické pobavení. A pak velmi pečlivě ponořil špičky prstů do vody navoněné citronem a osušil si je delikátně do ubrousku.

Jakžtakž jsem ten večer absolvovala, aniž bych se dopustila příliš velké chyby, která by prozradila můj původ; prozradila jsem jen svou společenskou nezkušenost. Nevěděla jsem, co říct, když se mě ptali na politické názory. Neměla jsem názory na stav národního hospodářství. Nečetla jsem nic z posledních hollywoodských bestsellerů, o kterých si všichni povídali, ani jsem neviděla nejnovější film. Místo odpovědí jsem se usmívala a předstírala odchody a podle svého názoru jsem ze sebe udělala úplného tupce.

„Bylas dobrá,“ ujistil mě Tony, který přišel do mé ložnice, když jsem si kartáčovala vlasy. „Všichni mluvili o tom, jak jsi podobná Jillian. Na tom není nic divného, protože její dvě starší sestry jsou starší vydání Jillian, ačkoliv nejsou, jak se říká, tak ‚dobře uchované‘.“ Zvážněl. „A teď mi pověz, co si myslíš o našich přátelích.“

Jak jsem mu mohla přesně říct, co si myslím? V některých ohledech jako by byli všichni lidé stejní, navzdory svému pěknému oblečení a bohatému slovníku. Někteří mluvili přespříliš a dřív nebo později se projevili jako hlupáci. Někteří zas jen dělali dobrý dojem a měli toho stejně tak málo co říci jako já. A pak tu byli další, co se přišli jen najíst a napít a pomlouvat ty, o nichž si mysleli, že jsou z doslechu.

„Kdyby hráli na housle, benža a dupali nohama a všichni na sobě měli odrbané šaty, mohli by být klidně z Willies,“ řekla jsem upřímně. „Liší se jen tím, o čem mluví. U nás doma se nikdo nestará o politiku ani o národohospodářství. Jen málo lidí tam čte něco jiného než bibli nebo románky v časopisech.“

Poprvé, za tu dobu co jsem ho znala, se upřímně rozesmál, a když se na mě velmi pochvalně usmál, stoupla mi nálada až k oblakům.

„Takže na tebe neudělalo dojem pěkné šatstvo a drahé doutníky – to je dobře. Máš vlastní názory, to je taky dobře. A máš úplnou pravdu. Za každým úspěšným mužem se skrývá chybující člověk.“

Když jsem pak seděla na stoličce ve své oblékárně a znovu litovala, že táta není takovýhle člověk, promluvil vážně: „Slyšel jsem před pár minutami zprávu o počasí, předpovídá první opravdové sněžení. Očekáváme, že odletíme v neděli velmi časně ráno, dřív než přijde první sněhová bouře. Dávej na sebe dobrý pozor, Heaven, co budeme pryč.“

Jeho varování mi bylo příjemné. Táta mi nikdy nic takového neřekl – jako by mu bylo jedno, co se mnou bude. „Přeju tobě i Jillian bezpečnou cestu,“ řekla jsem, hrdlo zdrsnělé a bolavé.

„Děkuju.“ Opět se usmál, pak přistoupil tak blízko, aby mě mohl políbit na čelo, a na okamžik mi spočinul dlaní na rameni. „Vypadáš tak krásně a svěže, jak tu sedíš v té bleděmodré noční košili. Nedej se ničím a nikým zkazit.“

Té noci jsem moc nespala. Slavnostní večeře mi odhalila tu velikou propast mezi všemi přáteli Jillian a Tonyho a lidmi, mezi nimiž jsem vyrostla. Všichni jsme byli rodilí Američané, a přece jako bychom vyrůstali v odlišných světech. A všechno to jídlo, co se tu promrhalo – stačilo by nasytit deset horáckých rodin.

Ames Colton by byl přišel v neděli na návštěvu, kdybych ho jen trochu povzbuzovala, ale já o něj nestála. Dosud jsem měla v plánu najít Logana.

Časně ráno jsem uslyšela motor limuzíny, odvážející Tonyho a Jillian. Pokusila jsem se znovu usnout. V šest jsem byla ještě vzhůru a čekala, až vstanou sloužící. Ti však ode mě byli příliš daleko, než abych je slyšela pouštět sprchu, napouštět vodu do vany nebo splachovat na záchodě. I kdybych se učenichala, nikdy bych neucítila, jak se v kuchyni smaží slanina, a vůně kávy tak daleko nikdy nepronikla. No, říkala jsem si, mám tu aspoň Režnou Whisky, kdybych si připadala moc osaměle.

V sedm se dům zdál pustý, prázdný a osamělý. Při oblékání jsem větřila, neucítím-li závan Jillianina parfému, který vždycky voněl na chodbách v patře. Snídala jsem osaměle u dlouhého stolu, což ještě zhoršovala přítomnost Curtise, který stál u bufetu, připraven přiskočit a posloužit mi, když já si zatím jen přála, aby odešel a nechal mě být.

„Budete potřebovat ještě něco, slečno?“ zeptal se, jako by mi četl myšlenky.

„Ne, děkuju, Curtisi.“

„Přála byste si k obědu a k večeři něco zvláštního?“

„To je jedno.“

„Pak řeknu šéfkuchaři, aby připravil jedno z obvyklých nedělních menu…“

Bylo mi jedno, co se bude podávat. Jídlo, pokud přišlo včas, v dostatečném množství a výtečné jako vždycky, už nebylo tou velkolepou událostí jako kdysi. Čerstvě vymačkaná šťáva z pomeranče už pro mě nebyla vzrušující událost. Banány nebo čerstvé ostružiny na obilninových vločkách už mě nepřekvapovaly. Ale stále ještě mě vzrušoval pohled na lanýže, které Tony tak zbožňoval a jichž jsem měla na omeletách takovou hojnost.

Dlouho jsem stála u okna v knihovně a dívala se na labyrint. Začal vát vítr a vydával slabé a hvízdavé zvuky, větve stromů škrábaly o dům. Za mnou hučel oheň v krbu, dodávající útulnosti knihovně, kde jsem zamýšlela strávit celý den… pokud nedokážu najít způsob, jak navštívit Logana. Na dopis mi neodpověděl, ale já věděla, v které koleji bydlí. Už jsem vyzkoušela dveře garáže a nalezla je zamčené. Když u toho jeho žena nebyla, naučil mě Cal Dennison řídit.

To Logan měl utíkat za mnou a žádat mě, abych mu vysvětlila, k čemu došlo mezi mnou a Calem Dennisonem. Ale ne, on utekl do deště a nechal mě stát na hřbitově a nedal mi ani příležitost vysvětlit, že mi Cal připadal jako otec, ten otec, jakého jsem odjakživa chtěla. A aby zůstal mým otcem a mým přítelem, musela jsem udělat skoro všecko! Všecko!

Nad stěnami bludiště stoupala do vzduchu tenká spirála kouře. Znamená to, že Troy je dnes v domku? Bez dalšího rozmýšlení jsem si pospíšila k šatníku v hale a navlékla si kozačky a nový teplý kabát. Opatrně jsem vyklouzla hlavním vchodem tak, aby nikdo ze sloužících nemohl hlásit Tonymu, že jsem porušila slovo a naschvál se vydala na návštěvu za jeho bratrem.

Tentokrát bylo snadné prokličkovat labyrintem, nebylo ale lehké přistoupit ke dveřím a zaklepat. Znovu se zdráhal vpustit mě dovnitř, trvalo mu to takovou věčnost, že jsem se málem otočila a odešla. Pak se dveře náhle otevřely a byl tam, zase se nijak neusmíval, že mě vidí, ale smutně na mě pohlížel, jako by litoval kohosi odsouzeného dělat zas a znova všechno špatně. „Tak vy jste se vrátila,“ řekl, ustoupil stranou a pokynul mi, abych šla dál. „Tony mě ujišťoval, že už nepřijdete.“

„Přišla jsem vás požádat o laskavost,“ odpověděla jsem, rozpačitá z jeho lhostejnosti. „Potřebuju jet dneska do města a Tony nařídil Milesovi, aby mě nikam nevozil. Kdybych si mohla půjčit vaše auto…“

Už seděl a pouštěl se do práce na drobných předmětech, které měl na ponku. Vrhl po mně překvapený pohled. „Vy, šestnáctiletá, chcete jet do Bostonu? Znáte cestu? Máte řidičský průkaz? Ne, myslím, že pro vaše vlastní bezpečí i pro bezpečnost jiných byste se měla držet co nejdál od zledovatělých dálnic.“

Ach, to bolelo, udržovat ho v přesvědčení, že je mi teprve šestnáct, když mi bylo ve skutečnosti celých sedmnáct! A byla jsem dobrá řidička, aspoň Cal si to myslel. V Atlantě dávali děvčatům mého věku řidičský průkaz. Sedla jsem si bez vyzvání, ještě pořád v kabátě, a snažila se nerozplakat. „Ve Farthy se div nepřetrhnou, jak uklízejí,“ řekla jsem slabým hláskem. „Připravují se na všechny ty oslavy, co budou. Myjí okna a parapety, drhnou a voskují podlahy, utírají prach a luxují, a i do knihovny, kde jsem měla v plánu zůstat celý den, proniká pode dveřmi zápach čpavku.“

„V tuhle roční dobu se tomu říká předvánoční úklid,“ informoval mě, vzhlédl a zatvářil se pobaveně. „Nesnáším dům v troskách stejně jako vy. Jedna z rozkoší takhle malého domu je to, že nepotřebuju sloužící, co by mi vnikali do soukromí. Když něco položím, zůstane to tam ležet, dokud to zase nezvednu.“

Odkašlala jsem si, vzmužila se a pak znovu přistoupila k účelu své návštěvy. „Když mi nedovolíte řídit auto, byl byste tak hodný a dovezl mě do města sám?“

Pomocí maličkého šroubováčku upevňoval miniaturní nožičky k drobným tělíčkům. Jak se soustředil na svou práci! „Proč potřebujete jet do města?“

Když mu řeknu pravdu, nahlásí ji Tonymu v tu chvíli, kdy se vrátí? Napjatě jsem seděla a uvažovala, zahleděná do jeho tváře. Byla to jedna z nejcitlivějších tváří, jaké jsem kdy viděla. A na základě všech zkušeností z minula byly kruté jen ty úplně necitlivé. „Musím se vám k něčemu přiznat, Troyi. Jsem velmi osamělá. Nemám se komu svěřit se svými úspěchy než Tonymu. Jillian je jedno, co dělám nebo nedělám. Mám jednoho přítele na Bostonské univerzitě, kterého bych ráda navštívila.“

Znovu pohlédl mým směrem a vypadal ostražitě, jako bych se mu jaksi dostávala na kůži a on o to nestál. „Nemohla byste počkat na nějaký jiný den, až budete ve Winterhavenu? B.U. odtud není tak daleko.“

„Ale já se potřebuju sejít s někým, kdo mě pochopí! S někým, kdo si vzpomene, jak to se mnou bývalo.“

Neřekl nic, jen zadumaně seděl a lehký sníh se proháněl za širokými okny. Pak se usmál. Úsměv mu rozjasnil tmavé oči, až zazářily.

„Tak dobře, dovezu vás, kam chcete, ale dáte mi půl hodiny, abych dokončil to, co dělám, a pak pojedeme – a já neřeknu Tonymu, že porušujete jedno z jeho pravidel.“

„On vám to řekl?“

„Ano, samozřejmě mi pověděl, že vám zakázal navštěvovat mě. A nestojí se o to, abych moc navštěvoval Farthy – kvůli Jillian.“

„Jillian vás nemá ráda?“ zeptala jsem se s pomyšlením, že je to šílenství, nemít ráda někoho tak prima jako je Troy.

„Kdysi mi hodně záleželo na tom, co si o mně Jillian myslí, a pak jsem přišel na to, že nikdo vlastně neví, co se jí děje v hlavě. Nevím ani, jestli je schopna cokoliv milovat tolik jako svou podobu. Ale je chytrá. Nikdy nepodceňujte její chytrost.“

Ohromilo mě to a přece jsem mnohé pochopila jasněji. „Proč tedy Tony nechce, abychom se vy a já spřátelili?“

Vrhl na mě ironický úšklebek, jímž se posmíval sám sobě. „Můj bratr si myslí, že mám špatný vliv na každého, kdo si mě moc zamiluje, a samozřejmě má pravdu. Tak si mě koukejte moc neoblíbit, Heavenly.“

Srdce jakoby mi poskočilo, když mě nazval Heavenly – Nebeská – jako mi vždycky říkal Tom.

„Ach, vy jste moc starý na to, abych se do vás zamilovala!“ vykřikla jsem šťastně. „Poběžím zpátky do domu a převleču se!“

Než stihl znovu promluvit a snad i změnit názor, už jsem byla ze dveří a uháněla bludištěm zpátky k velkému domu. Burácení čisticích strojů uvnitř přehlušilo mé kroky, když jsem utíkala do schodů. Ve svém pokoji jsem se rychle převlékla do šatů, které jsem považovala za nejslušivější. Přepudrovala jsem si nos, přidala rtěnku a postříkala se parfémem. Teď jsem připravena na setkání s Loganem Stonewallem. Ani jednou za celou dobu, co mě znal, mě neviděl takhle nastrojenou.

Troy si vůbec nevšímal, co mám na sobě. Řídil své porsche ležérně a jakoby nic, promluvil jen zřídka, já ale ztratila ostych a překypovala jsem štěstím. Jedu k Loganovi. Navzdory tomu, jak se ve mně zklamal, odpustí a zapomene a bude si pamatovat jen sladkost mladického románku, kdy jsme chodili po kopcích a koupali se v řece a spřádali tolik plánů na společnou budoucnost.

Teprve když jsme dorazili ke vchodu na B.U. Troy promluvil: „Předpokládám, že ten přítel je mužského rodu, mám pravdu?“

Užasle jsem se na něj podívala. „Proč to předpokládáte?“

„Vaše šaty, parfém a rtěnka.“

„Myslela jsem, že jste si toho nevšiml.“

„Nejsem slepý.“

„Jmenuje se Logan Stonewall,“ přiznala jsem. „Studuje farmacii, protože to udělá jeho otci největší radost, ale ve skutečnosti chce být biochemikem.“

„Doufám, že ví, že za ním jedete.“

Srdce mi opět poskočilo, protože Logan to nevěděl.

Jak tomu náhoda a štěstí chtělo, ještě jsme ani nezastavili před jeho kolejí a už jsem viděla Logana, kráčejícího v doprovodu dvou dalších mladíků stejného věku. Spěchala jsem z auta, nechtěla jsem ho ztratit z dohledu.

„Děkuju, že jste mě sem zavezl!“ zavolala jsem zpátky do okna. „Můžete jet zpátky domů; Logan mě určitě přiveze.“

„Má auto? Jde pěšky.“

„Já nevím.“

„Tak já tady počkám, dokud nebudu mít jistotu, že se máte jak dostat zase domů.“ Kývl směrem k malé kavárně. „Budu tam. Jak budete vědět, že vás odveze domů, řeknete mi.“

Troy zamířil do kavárny a já kráčela směrem k Loganovi v naději, že ho překvapím a potěším tím, jak teď vypadám. Vstoupil do dragstóru na druhé straně ulice, aby si nakoupil. Dívala jsem se, jak platí, a nevěděla jsem si tak docela rady. Byl pořád stejný, vysoký a vzpřímený, se širokými hranatými rameny, neotáčel se za každou dívkou, co šla kolem, a že jich prošlo tuze moc. Přijal svůj nákup a zamířil k postrannímu východu.

„Logane!“ vykřikla jsem a lehce popoběhla. „Nechoď! Potřebuju s tebou mluvit!“

Otočil se směrem ke mně a přisámbůh, on mě nepoznal! Díval se na mě a skrze mě a v safírových očích měl dotčený výraz. Snad to bylo mým kratším, slušivějším účesem a líčidlem, které jsem se naučila obratně nanášet, anebo snad to byl ten bobří kožich, co mi Jillian dala, že mě dvakrát přelétl očima, aniž by poznal, kdo jsem.

A než jsem se stihla rozhodnout, co udělám, otevřel postranní dveře, až silný vítr zčeřil obálky časopisů, a už byl venku ve sněhu a kráčel tak rychle, že jsem věděla, že ho jakživa nedoženu. A možná jen předstíral, že mě nepoznal.

Jako hlupák, jímž jsem často bývala, přistoupila jsem k pultu dragstóru a objednala si šálek horké čokolády. Pozvolna jsem usrkávala kouřící tekutinu a uždibovala ze dvou vanilkových oplatek. Teprve když jsem měla dojem, že už uplynulo dost času na dlouhý a vážný rozhovor, zaplatila jsem účet a připravovala se k odchodu.

Bylo to milé, jak Troy ihned vyskočil a široce se na mě usmál. „To byla věčnost. Už jsem začínal věřit, že ten muž z vaší minulosti vás nakonec přece jen odveze domů.“

Přitáhl mi židličku, pomohl mi odložit kožich a usadil mě. „Bylo by milé, kdybyste ho sem přivedla a představila mi ho.“

Sklopila jsem hlavu. „Logan Stonewall je z Winnerrow a váš bratr mi zakázal stýkat se s kýmkoliv z mých starých přátel.“

„Já nejsem můj bratr. Moc rád bych poznal vaše přátele.“

„Ach Troyi,“ napůl jsem vzlykla, sklonila hlavu a skutečně začínala plakat. „Logan zíral rovnou na mě. Měl tu drzost předstírat, že mě vůbec nezná! Koukl se mi rovnou do očí a pak se otočil a odešel.“

Jeho hlas zněl měkce a laskavě, vzal mě za ruce v rukavicích a podržel je ve svých. „Heaven, napadlo vás, že jste se hodně změnila? Už nejste ta samá dívka, co sem přijela začátkem října. Změnila jste účes. Teď se líčíte a tehdy jste se nelíčila. A ty kozačky na vysokých podpatcích, co nosíte, vám přidávají pár centimetrů výšky. A Logan třeba myslel na něco jiného než na setkání se starou přítelkyní. – Tumáte,“ vytáhl čistý bílý kapesník a podal mi ho. „A až dopláčete – doufám, že to bude brzo, protože já nesnáším pohled na plačící ženu –, pak byste mi snad mohla o tom Loganovi ještě něco povědět.“

Když jsem si osušila slzy a zastrčila jeho kapesník do kabelky s úmyslem později jej vyprat a vyžehlit, donesli další šálek horké čokolády. Viděla jsem v Troyových očích tolik laskavosti a pochopení, že – ještě než jsem si stihla uvědomit, co dělám – jsem mu všechno pověděla. Jak mě Logan uviděl v otcově lékárně a Fanny si byla jistá, že se neobdivuje mně, ale jí; jak jsme se pak potkali na winnerrowském školním dvoře; jak trval na tom, že pozve na oběd čtyři vyhládlé Casteelovy děti. „A když se stal mým opravdovským klukem a doprovázel mě domů ze školy, byla jsem ta nejšťastnější holka na světě. Nebyl jako ti šílení kluci, co se lepili na Fanny. Jinačejšího kluka jsem nikdy nepoznala, byl slušný a nikdy si nedovoloval. Plánovali jsme, že se vezmeme, hned jak skončí vysokou – a teď mě nezná.“ Hlas mi stoupl do mírné hysterie. „A mě to stálo takové nervy, udělat, co jsem udělala. Přehnala jsem to, Troyi? Jsem snad moc efektní v tom Jillianině bobřím kožichu a s tolika šperky?“

„Vypadáte krásně,“ řekl tiše a vzal obě mé ruce do svých. „Tak si ten dnešek ještě probereme. Logan nečekal, že vás uvidí, viďte? Byla jste tu v úplně jiném prostředí, než si vás zvykl vídat. Ani nečekal, že vás uvidí takhle nastrojenou. Tak mu později zavolejte a povězte mu, co se stalo. Pak si vy dva můžete naplánovat schůzku a oba na sebe budete připraveni.“

„Neodpustí mi! On mi nikdy neodpustí!“ vzlykala jsem žhavě a vášnivě. „Protože já vám neřekla všecko. Když táta všech pět svých dětí prodal cizím lidem za pět set dolarů za kus, stalo se mi něco ošklivého. Nejdřív koupil jeden právník se svou ženou Keithe a Naši Jane. Pak prodali Fanny reverendu Waylandu Wiseovi a na rozdíl od Keithe a Naší Jane byla Fanny ráda, že ji prodali takovému bohatému člověku. Pak se u nás ukázal takový zavalitý farmář, jmenoval se Buck Henry, a šel rovnou po Tomovi a ohmatával si ho jako by byl zvíře. Táta a Buck Henry Toma odtáhli. Mě prodali Kitty a Calovi Dennisonovým v Candlewicku ve státě Georgia. Jejich dům v Candlewicku byl ten nejhezčí a nejčistší, co jsem kdy viděla, a vždycky tam byla spousta jídla. Jenže Kitty chtěla otrokyni do kuchyně, hospodyni, co by všechno udržovala bez poskvrnky, když sama utekla do salonu krásy. Pracovala tam pět dní v týdnu a po sobotách vyučovala v kursech keramiky a to znamenalo, že mě Cal vídal častěji než Kitty. Ach, bylo to složité, protože já si myslívala, že Cal je dvakrát lepší mužský než kdy byl táta. Začala jsem Cala považovat za vlastního otce, takového, jakého jsem odjakživa chtěla a potřebovala. Když mi koupil nové šaty, nové střevíce a spoustu maličkostí, o kterých jsem ani nevěděla, že je potřebuju, chodila jsem někdy spát s těmi věcmi, objímala jsem je a tiskla na srdce.“

Jako řeka, jejíž hráze se protrhly, se mi vyvalily z očí slzy a chrlila jsem svůj příběh do všech strašných podrobností. Jediná oblast, kterou jsem asi nechala zastřenou tajemstvím, byl přesný rok mého narození, a jaksi jsem dávno předtím, než jsem svůj příběh dopověděla, věděla, že Troy zapomněl na své dnešní plány a zanedlouho už jsme směřovali po silnici zpátky k Farthinggaleskému sídlu. Projel pod vysokou, klenutou železnou bránou a zavřel ji automatickým ovladačem. A pak po silnici, které jsem si dřív nevšimla, ujížděl ke svému kamennému domku. Šedé podzimní odpoledne se mě dotklo sladkou melancholií stesku po vrchovině po té nevinné a důvěřivé dívce, jíž jsem bývala.

Troy neřekl ani slovo, dokud jsme oba nebyli v jeho domku a on znovu nerozdělal jasně planoucí oheň. Pak řekl, že bude mít v okamžiku hotové jídlo. „Šéfkuchař z velkého domu mi udržuje plnou spíž,“ dodal, když začal připravovat něco k zakousnutí. Byly už čtyři hodiny a já už propásla oběd. Nepochybovala jsem ani na okamžik, že to Percyová nahlásí Tonymu.

„Pokračujte, nepřestávejte,“ naléhal, když mi podával prkénko se syrovou zeleninou, abych ji nakrájela. „Ještě nikdy jsem neslyšel takový příběh jako ten váš. Povídejte mi ještě o Keithovi a Naší Jane.“

Teprve tehdy jsem si uvědomila, že jsem měla zachovat opatrnost a být diskrétnější, ale už bylo pozdě, příliš pozdě. Na čem mi teď záleželo, když mě Logan škrtl ze svého života? Už jsem řekla Troyovi všecičko o tom vánočním Božím hodu, kdy nás táta začal jednoho po druhém rozprodávat, a opakovala jsem to všechno znovu, protože to musel vyslechnout dvakrát, aby tomu uvěřil. Byla jsem dokonce i tak neopatrná, že jsem vyzradila důvod, proč už mi Logan nevěří, a Troy se ani jednou na mě nepodíval, nic nepoznamenal ani nezaváhal ve své práci.

„Nevěděla jsem, že ty cesty do kina a ty skvělé večeře v pěkných restauracích a všechny ty dárky, co mi dával, patří ke Calovu svádění. Byla jsem na něm čím dál tím závislejší. Nikdy mi nebylo líp, než když jsem byla u nich, a díky Kitty mi taky nikdy nebylo hůř. Litovávala jsem Cala, když si každý večer našla takový nebo onaký důvod, aby mu řekla ‚ne‘, a když už konečně byla ochotná přijmout jeho nabídky, přišel ráno ke snídani celý šťastný. Chtěla jsem, aby vypadal šťastně pořád. A když se mě začal moc často dotýkat a měl v očích taková divná světýlka a jeho polibky už nebyly tak otcovské, ležela jsem v noci v posteli a uvažovala, jaképak signály jsem asi podvědomě vysílala. Nikdy jsem to nezazlívala jemu. Pořád jsem obviňovala jen sebe, že mu nasazuju do hlavy zlé myšlenky. Jak bych si ho mohla uchovat jako postavu otce a nepodřídit se tomu, co chtěl?“

Odmlčela jsem se, zalapala po dechu a pak pokračovala. „Tak vidíte, teď nemám nikoho! Tony mi nařídil, abych škrtla svou rodinu ze života, dokonce i z myšlenek, a to ani neví o Tomovi, Fanny, Keithovi ani Naší Jane. Tom mi neodpovídá na dopisy. Fanny čeká s reverendem mimino a nikdy mi nepíše. Ani nevím, jestli chce. A jednou musím najít Naši Jane a Keithe!“

„Jednou je najdete,“ prohlásil Troy s takovou vážností, až mě to přimělo důvěřovat mu. „Mám spoustu peněz. Nenapadá mě lepší způsob, jak část z nich utratit, než pomoci vám najít svou rodinu.“

„Cal mi sliboval totéž a nikdy z toho nic nebylo.“

Obrátil se a vrhl na mě káravý pohled. „Já nejsem Cal Dennison a nedávám sliby, které pak nedodržím.“

Znovu jsem začala slzet. „Proč byste to dělal? Neznáte mě. Ani si nejsem jistá, jestli mě máte rád.“

Přišel si sednout ke stolu vedle mě. „Udělám to pro vás a vaši mrtvou matku, Heaven. Zítra navštívím své advokáty a nasadím je na stopu toho právníka, co má křestní jméno Lester. Měla byste mi přinést fotografie Keithe a Naší Jane, co jste mi o nich vyprávěla. Fotografové odjakživa hrdě předvádějí na snímcích své jméno, aspoň na zadní straně. Ani se nenadějete a budete znát celým jménem ten pár, co koupil vašeho mladšího bratra a sestru.“

Seděla jsem jako očarovaná, bez dechu v naději, jež mě zaplavila. Ta naděje však brzy vyprchala, vždyť nesliboval snad Cal Dennison totéž? A já Troye vlastně ani neznala.

„Teď mi povězte, co uděláte, až budete vědět, kde jsou?“

Co udělám?

Tony by mě vyřadil ze svého života. Přestal by mi platit vzdělání.

Byla jsem teď na cestě k cíli, kterého musím dosáhnout… ale řešení vymyslím později, až jeho advokáti najdou toho chlapečka a holčičku, co patří ke mně. Přijdu na nějaký způsob, jak je dostat zpátky a udržet si i své cíle. Byla jsem odhodlaná, když už jsem došla takhle daleko, nesklouznout už nikdy nazpátek.

Ach, kdyby jen bylo všecko jinak! Kdybych jen mohla vyrůstat jako normální děvče! Cítila jsem, jak se mi zase hrnou slzy do očí. Odsunula jsem vzpomínky a zhluboka se nadechla. „Tak, a teď o mně víte všecko. A to s vámi ani nemám mluvit. Tony mi nařídil, abych vám dala pokoj a nikdy nechodila za vámi do domku. Vlastně mi před odjezdem řekl, že tu vůbec nejste. Kdyby věděl, že jsem porušila jedno z jeho pravidel, poslal by mě zpátky do Willies. Děsím se toho, že bych se tam měla vrátit! Ve Winnerrow není nikdo, komu by záleželo na tom, co se mnou je. Táta žije někde v Georgii nebo na Floridě a Tom žije u něj, ale Tom mi nikdy nepíše, ani Fanny ne! Neumím žít s někým, kdo mě miluje a komu na mně záleží.“ Sklonila jsem hlavu, aby neviděl ty nepotlačitelné slzy, jež mi začínaly kanout. „Prosím, Troyi, prosím! Buďte můj přítel! Já tak zoufale někoho potřebuju.“

„Dobře, Heaven. Budu váš přítel.“ Znělo to zdráhavě, jako by se zavazoval k něčemu, co mu bude přítěží. „Ale nezapomeňte, že existují dobré důvody, proč Tony nechce, abyste se se mnou zapletla. Nebuďte k němu příliš příkrá. Než se rozhodnete, že jsem právě ten přítel, kterého potřebujete, musíte si uvědomit, že tady vládne Tony, ne já. Je silný a já jsem slabý snílek. Jestli vzbudíte Tonyho nelibost a nesouhlas, odešle vás ze svého i Jillianina života rovnou zpátky do Willies! A udělá to tak, že nebudu mít možnost vás zachránit, dokonce ani dát vám peníze.“

„Já bych od vás peníze nevzala!“ vzplála jsem pýchou.

„Od mého bratra je berete,“ řekl suše.

„Protože je manžel mé babičky! Protože mi řekl, že vládne penězi, které Jillian zdědila po svém otci a po prvním manželovi. Penězi, které by dostala má vlastní matka, kdyby byla naživu. Připadá mi, že mám plné právo je brát od Tonyho.“

Odvrátil hlavu, abych mu už neviděla do tváře. „Heaven, vaše vášeň mě vyčerpává. Už je mnohem později, než jsem si myslel, a jsem unavený. Vadilo by vám, kdybychom v debatě pokračovali příští pátek, až přijedete domů z Winterhavenu? Budu ještě tady.“

Hluboce mě dojímal, jak tam seděl a vypadal naprosto zranitelně, a já měla podezření, že se strašně bojí vpustit někoho jako jsem já do svého dobře organizovaného života. Zvolna jsem vstala z podlahy, nechtělo se mi opustit útulné teplo jeho domku.

„Prosím, Heaven, musím udělat dneska ještě tisíc věcí, než půjdu spát. A neplačte, protože vás Logan Stonewall nepoznal. Mohl být myšlenkami jinde. Dejte mu ještě příležitost. Zavolejte mu do koleje. Navrhněte mu schůzku někde, kde si můžete popovídat.“

Troy neznal Loganovu tvrdohlavost. Logan byl jako jeho jméno. Stonewall – kamenná zeď!

„Dobrou noc, Troyi,“ zavolala jsem ve dveřích, „a děkuju vám za všecko. Těším se na příští pátek.“

Tiše jsem za sebou zavřela dveře.

Když jsem vklouzla do dveří velkého domu, nebyli nikde žádní sloužící, a když jsem nakoukla do jídelny, našla jsem na stříbrných ohřívacích mísách připravené jídlo: báječné, tenké plátky masa pokryté francouzskou omáčkou. Než jsem si uvědomila, co dělám, naložila jsem si trošku od každého pokrmu na talíř a pak jsem usedla a znovu se najedla. Docela sama, u stolu dost velkého pro celou Casteelovu rodinu.

Zrada

DRUHÝ TÝDEN MÉHO POBYTU VE WINTERHAVENU už tamní dívky nebyly tak odtažité. Směle si mě prohlížely, zíraly na krásné úpletové šaty, které jsem měla na sobě, protože to ať mě vezme čert, jestli se vrátím k nošení šatstva ne o moc lepšího, než jsem nosívala ve Willies. K mé radosti se hned to pondělí, když jsem zasedla k obědu, usmála Pru Carrawayová mým směrem a pak mě pozvala, abych jedla u jejího stolu. Seděly tam další tři dívky. Šťastně jsem si posbírala příbor, talíř a ubrousek a přenesla si je tam. „Děkuju,“ řekla jsem, když jsem si sedala.

„To jsou ale hezké růžové šaty,“ podotkla Pru, třepetajíc bledými řasami.

„Děkuju. To je slézová barva.“

„To jsou ale hezké slézové šaty,“ opravila se a ostatní tři dívky se zachichotaly. „Uvědomuju si, že jsme k tobě nebyly moc hodné, Heaven,“ a znovu zdůraznila mé jméno, „ale my nikdy nejsme moc hodné na žádnou novou studentku, dokud nemáme jistotu, že si zaslouží naše sympatie.“

Čím jsem si zasloužila jejich sympatie? napadlo mě.

„Jak to, že toho tolik víš o chudobě a hladu?“ zeptala se Faith Morgantileová, velmi hezká hnědovlasá dívka v čistém, ale na pohled odrbaném bílém svetru a kalhotách.

Srdce se mi rozbušilo. „Všechny víte, že jsem ze Západní Virginie. To je kraj uhelných dolů. Taky je tam prádelna bavlny. Kopce jsou plné velmi chudých lidí, co považují vzdělání za ztrátu času… takže přirozeně znám lidi, kteří kdysi žili kolem mě.“

„Ale ve svém referátu jsi tak dobře popisovala, jaké to je mít hlad,“ vytrvala Pru, „skoro jako bys poznala hladovění z první ruky.“

„Když máš oči a uši a srdce, které je schopné soucitu, tak vlastně zkušenost z první ruky ani nepotřebuješ.“

„Jak hezky jsi to vyjádřila,“ usmála se na mě přívětivě další dívka. „Slyšely jsme, že se tví rodiče rozvedli a tvůj otec tě dostal do péče… není to neobvyklé? Obyčejně dostane dítě do péče matka, zvlášť když je to holka.“

Pokusila jsem se nonšalantně pokrčit rameny. „Byla jsem moc malá, než abych si pamatovala podrobnosti rozvodu. Když jsem pak byla starší, otec se o tom odmítal se mnou bavit.“ A tím jsem hovor na to téma ukončila a zabodla vidličku do míchaného salátu, odkud jsem lovila rajčata a hlávkový salát, které jsem měla nejradši.

„Kdy tě přijede tvůj otec navštívit? Hrozně rády bychom ho poznaly.“

Bodejť že byste ho hrozně rády poznaly! Z Luka Casteela by dostaly na místě psotník. Vadila mi Pru Carrawayová, co byla jako trn, který se neustále snaží zranit do krve. Cítila jsem moc jejího původu, rodiny, dědictví, přátel, které ona měla a já ne, to všechno kolem ní tvořilo barikádu, kdežto já byla bezbranná, mohla jsem se zaštítit jen svým důvtipem a novými šaty. Odhodlaně jsem dojedla oběd, snědla jsem každičkou špagetu, vychutnala každé sousto masových knedlíčků a chtělo se mi tím nejhorším způsobem vytřít kořeněnou rajskou omáčku zbytkem italského chleba, ale to jsem si přece jen netroufala. A ony mě pozorovaly tak uchváceně, až jsem měla pocit, že dělám všechno špatně; projevuji nadmíru nadšení pro obyčejné jídlo, jakým jsou špagety. V nepřátelské a hněvivé náladě z jejich náznaků jsem se rozhodla, že jim hodím pod nohy kousek pravdy. „Můj otec za mnou nikdy nepřijede, protože se nemáme rádi a on umírá.“

Všechny ty čtyři dívky na mě zíraly s ústy dokořán, jako bych byla zjevení z hřbitova nevkusu. A mě ve chvíli, kdy jsem ta slova pronášela, naplnilo pomyšlení na tátovu smrt zvláštním, nejistým pocitem viny. Jako bych neměla právo ho nenávidět nebo mu přát smrt, protože byl mým otcem. Neexistoval důvod, proč bych se měla hanbit. Ani jeden! Zasloužil si každičkou zlou myšlenku, která by mě mohla napadnout.

Pru Carrawayová znovu opatrně promluvila: „Máme v téhle škole určité soukromé kluby. Kdybys ale mohla nějak zařídit jedné z nás schůzku s Troyem Tatterton… byly bychom ti moc vděčné.“

Mezi mě a je vstoupily myšlenky na tátu. Zaskočily mě. Seděla jsem se zbytkem italského chleba na půl cestě k ústům. „To vážně nedokážu zařídit,“ řekla jsem nejistě. „To je člověk, který se rozhoduje po svém a je moc starý a komplikovaný na děvče z Winterhavenu.“

„Troyovi Tattertonovi bylo teprve před pár týdny třiadvacet,“ prohlásila Faith Morgantileová. „Některým zdejším studentkám je osmnáct, to je pro muže v jeho věku akorát. Kromě toho jsme ho s tebou v neděli viděly, a to je ti teprv šestnáct.“

Ohromilo mě, že v obrovském městě jako Boston mě někdo může zahlédnout s Troyem!

Tak takhle je to! To je důvod jejich náhlého zájmu o mou osobu! Viděly mě, anebo některá z jejich kamarádek mě viděla v kavárně s Troyem. Vstala jsem. Upustila jsem ubrousek na jejich stůl. „Děkuju, že jste mě pozvaly ke stolu,“ řekla jsem s opravdovou bolestí v srdci, protože jsem tolik doufala, že tu najdu přítelkyně. Za celý život jsem neměla ani jednu kamarádku, jen Fanny, která byla pro rodinu tak trochu přítěž. U svého stolu jsem sebrala knihy, které jsem tam nechala, a odkráčela z jídelny.

Od toho okamžiku jsem vycítila v jejich přístupu změnu. Předtím mě podezíraly jen proto, že jsem byla nová a jiná. Teď jsem je vyzvala k boji a bez sebemenší námahy jsem si nadělala nepřátele.

Hned následující ráno jsem si vybrala ze zásuvky prádelníku krásný chrpově modrý kašmírový svetr, který jsem si oblékla ke stejné sukni, a k mé naprosté hrůze se ten zbrusu nový svetr začal párat. A vlněná sukně, kterou jsem si rozložila na postel, zbrusu nová, měla odpárané podsazení, a někdo velmi pečlivě odstranil řádku stehů, která spojovala přední protisklad. Ve Willies bych si byla svetr i sukni stejně vzala, ale tady ne, tady ne! Rozhodně ne s vědomím, že ještě včera byl svetr i sukně v dokonalém pořádku!

Vybírala jsem ze zásuvky jeden svetr za druhým a prohlížela je! Pět mých svetrů bylo zničeno! Rozběhla jsem se ke skříni zkontrolovat si sukně a blůzy a našla jsem je viset tak, jak jsem je nechala, dosud v dobrém stavu. Ať to udělal kdokoliv, neměl čas poničit mi všechno. Toho úterního rána jsem neměla čas na snídani. Šla jsem do třídy jen v sukni a blůze, bez svetru. Žádná z dívek nenosila nikdy do třídy kabát, nepřipouštěly si myšlenku na chlad a zimu, i když většina z nich seděla s pažemi zkříženými na hrudi a čas od času se zachvěla. Winterhavenu vládly tvrdé, puritánské duše, které dohlížely na to, aby se žádná z nás netěšila nadměrnému přepychu. Ve třídách nebylo o mnoho tepleji než koncem října v chatě v kopcích. Celé dopoledne jsem se třásla zimou a myslela na to, že v poledne poběžím do svého pokoje a vezmu si lehké sako.

Oběd jsem snědla tak rychle, že jsem se div neudusila, a pak jsem uháněla nahoru do svého pokoje; dveře se nikdy nezamykaly. Běžela jsem ke skříni, abych tam popadla jedno ze tří teplých sak, která mi Tony vybral. Dvě saka chyběla! Zbývající bylo tak mokré, že z něj kapalo!

Jsou tak bohaté a mocné, že si myslí, že jim projde vandalské ničení mého majetku? Roztřesená stejně hněvem jako zimou, rozběhla jsem se po chodbě s mokrým sakem před sebou. Vrazila jsem do koupelny. Šest dívek tam kouřilo a hihňalo se. V tu chvíli, kdy jsem prošla dveřmi, zavládlo mrtvé ticho, zatímco cigarety hořely a vycházel z nich ten nejohavnější dusivý kouř. Oběma rukama jsem zvedla vlněné sako. „Musely jste ho strčit do horké vody?“ zeptala jsem se. „Nestačilo prostě mi jen zničit svetry? Co jste to vůbec za zrůdy?“

„O čem to mluvíš?“ zeptala se Pru Carrawayová, bledé oči nevinně bezvýrazné.

„Moje nové svetry někdo rozpáral!“ zaječela jsem. Vytřepala jsem vodu ze saka, až jim něco z ní cáklo do obličejů. Odtáhly se a vytvořily sevřený hlouček. „Sebraly jste mi dvě saka a zničily třetí! Myslíte, že vám tohle projde beztrestně?“ Chmurně a, jak jsem doufala, zlověstně jsem se zadívala do všech párů očí, které se na mě upíraly. Sama skutečnost, že je zřejmě nezastrašil ani pohled na mě, ani mé hrozby, mě rozhněvala ještě víc. Jejich sebedůvěra stoupla, když jsem zaváhala, nevědouc, jak je porazit.

Obrátila jsem se a hodila mokré sako do jednoho skluzného žlabu na špinavé prádlo. V každém ze tří poschodí byla hromadná koupelna. Když se denně muselo vykoupat nebo osprchovat dvě stě dívek, používaly se stovky ručníků. Každý den přinášely služky stohy čistých bílých ručníků a úhledně je rovnaly za skleněné dveře skříní na prádlo. Do skluzů se házely mokré, špinavé ručníky a rychle se tudy dostaly do suterénu, kde padaly do obrovských košů.

„A teď,“ prudce jsem se otočila ve snaze probudit v nich trochu strachu, „se to sako najde a ohlásí se to ředitelce. Nemůžete mi vzít důkaz a zničit ho, protože do sklepa žádná z vás nesmí.“

Pru Carrawayová zívla. Ostatních pět dívek následovalo jejího příkladu.

„Doufám, že vás všechny vyloučí za úmyslné zničení majetku, který vám nepatřil!“

„Mluvíš jako právník,“ zaúpěla Faith Morgantileová. „Děsil nás, na mou duši. Co dokazuje nějaké mokré sako? Nic než tvou vlastní neopatrnost, žes byla tak hloupá a vyprala je v horké vodě.“

Jak jsem tam v té koupelně stála, měla jsem podezření, že ať řeknu cokoliv, nepřijmou obvinění z toho, co provedly. Pak se mi před očima vynořila sladká, hezká tvářička slečny Marianny Dealeové a do uší mi zašeptal její něžný hlas: „Je lepší obhajovat předem prohranou věc, které věříš, než mlčet a nic neriskovat. Nikdy nevil, jak tvůj argument zapůsobí později.“

„Teď jdu rovnou do kanceláře paní Malloryové,“ prohlásila jsem plamenně. „Ukážu jí trhliny na svých zbrusu nových svetrech a povím jí o saku, které jste mi právě zničily.“

„Nemůžeš nic dokázat,“ prohlásila malá, obyčejná dívka jménem Amy Luckettová, ale zradilo ji, jak poplašeně pohybovala rukama. „Mohla sis ty svetry potrhat sama a omylem si zničit vlastní sako.“

„Paní Malloryová mě v tom saku viděla v pondělí ráno, takže aspoň bude znát jeho dřívější stav. A až se najde v koši s mokrými ručníky, dokáže i to, co jste udělaly.“

„Mluvíš jako druhořadý právník,“ zavrčela Pru Carrawayová. „Zdejší personál na nás nemůže. Už před dvěma lety jsme řekly svým rodičům, aby už nedávali téhle škole žádné finanční dary, protože by se bez nich obešla. Neváží si ani všech těch peněz, co jsme jim ušetřily, když jsme přestaly nosit ty uhozené francouzské školácké uniformy. Vždycky vyhrajeme, když se spojíme a bojujeme. Máme za sebou své rodiče. Své bohaté, bohaté rodiče. Své vlivné, politické rodiče. Ty tu nemáš žádné přátele. Nejsi jedna z nás. Nikdo nebude věřit tomu, co říkáš. Paní Malloryová nad tebou ohrne nos a pomyslí si o tobě, že jsi zlomyslná a odporná, protože ví, že tě nikdy mezi sebe nevezmeme. Uvěří, že sis poškodila šatstvo sama, jen abys mohla hodit vinu na nás.“

Z jejích slov mi běhal mráz po zádech! Mohl by někdo něčemu takovému uvěřit? Nebyla jsem moudrá ani zkušená, nevěděla jsem, jak to ve světě chodí. Nechodila jsem do školy ve Švýcarsku a nenaučila jsem se zvládnout takovouhle situaci. Stejně jsem musela uvěřit, že blufují, a musela jsem rovněž blufovat. „Uvidíme,“ prohlásila jsem, obrátila se a vyšla z koupelny.

S náručí plnou zničených svetrů jsem vstoupila do pracovny představené. Paní Malloryová vzhlédla s dotčeností jasně vepsanou na kulaté tváři. „Neměla byste být na hodině sociologie, slečno Casteelová?“

Upustila jsem svetry na podlahu, pak vybrala to, co bývalo tím krásným modrým a vysoko jej zvedla, aby dobře viděla. Krajní nit byla vytažená, takže výstřih byl napůl vypáraný. „Tenhle svetr jsem neměla ani jednou na sobě, paní Malloryová, a přece je plný děr a páře se.“

Zamračila se. „Skutečně byste se měla o své šatstvo lépe starat. Nesnáším pohled na to, jak nevděčné děti rozhazují peníze.“

„Starám se o své šatstvo velmi dobře. Tenhle svetr byl úhledně složený v druhé zásuvce mého prádelníku, spolu s dalšími, které se také rozpadají, protože z nich někdo vypáral vlákna nebo je rozřezal.“

Předlouho bylo ticho. Ukazovala jsem jeden svetr za druhým. „To sako, o kterém jste se zmínila v pondělí ráno, když jsem přijela, někdo namočil do horké vody, zatímco jsem byla dnes na dopoledním vyučování.“

Sevřela své rudé rty. Posunula si poloviční brýle, které měla na špičce nosu. „Vznášíte obvinění, slečno Casteelová?“

„Ano. Nemají mě tu rády, protože se liším.“

„Pokud chcete být oblíbená, slečno Casteelová, nežalujte na spolužačky, které tropí kousky všem novým dívkám.“

„Tohle už nejsou kousky!“ vykřikla jsem, dopálena její lhostejností. „Moje oblečení bylo zničeno!“

„Ale jděte, přeháníte to, vždyť mně to připadá jen jako nedbalé balení. Svetry se zachytí do zipů, do zámečků zavazadel. Vytáhnete je a objeví se dírka a nit se vypáře.“

„A to sako čirou náhodou spadlo samo od sebe do vany s horkou vodou?“

„Sako nevidím. Máte-li další důkaz, proč jste jej nepřinesla s sebou?“

„Hodila jsem je do skluzu na mokré ručníky. Najdete je v prádelně.“

„Nad skluzem je nápis. Všechno mokré prací šatstvo se má dávat do menšího skluzu.“

„Paní Malloryová, to bylo vlněné kostkované sako! Mohlo by zapustit do jiného oblečení.“

„Přesně to mám na mysli. Mohlo by pustit také do bílých ručníků a žínek.“

Rty se mi začaly třást. „Musela jsem je někam dát, aby ty, co to udělaly, nemohly skrýt důkaz a říct, že se to nikdy nestalo.“

Ukázala prstem na hezký modrý svetr a zatvářila se zamyšleně. „Co kdybyste ty svetry vzala a pokusila se je spravit jehlou a nití? Musím přiznat, že vlastně ani nechci to vaše mokré sako najít. Kdybych to udělala, znamená to, že se musím pustit do akce a všechny dívky vyslechnout. Takové věci už se tady staly. Budeme-li stranit vám, pomůže vám to, aby vás tady akceptovaly? Váš pěstoun vám určitě koupí nové svetry.“

„Chcete říct, že je mám nechat uniknout bez trestu?“

„Ne, ne tak docela. Jen si to zvládněte sama, bez naší pomoci.“ Sevřeně se na mě usmála. „Musíte mít na paměti, slečno Casteelová, že ačkoliv chtějí, abyste si myslela, že vámi opovrhují a nestojí o vás, neexistuje tady dívka, které by se víc závidělo. Jste velmi krásná a máte dojímavou svěžest, vzácnou. Vypadáte jako někdo z minulého století, cudná a nadmíru hrdá a bezbranná. Ty dívky vidí to, co já, to co vidí každý, a bojí se vás. Budíte v nich nejistotu, pokud jde o ně samotné i o jejich hodnoty. A také jste svěřenka Tonyho Tattertona, velmi obdivovaného a úspěšného muže. Žijete v jednom z nejkrásnějších starých domů Ameriky. Uvědomuji si, že máte minulost, která na vás zanechala stopy, ale nenechte se zmrzačit nastálo. Máte možnost stát se vším, co si umíníte. Nenechte si od hloupých spratků ve škole zničit to, co může být nejlepšími studentskými léty ve vašem životě. Teď poznávám z vašeho výrazu, že jste rozzuřená a toužíte po nějaké pomstě nebo náhradě za šatstvo, které jste ztratila.

Ale nejsou pro vás šaty relativně bezvýznamné? Nedají se nahradit? Zničily ty dívky něco skutečně cenného, co jste snad měla ve svém pokoji schované?“

Ach, ach! Na to jsem nepomyslela! Na dně koše jsem měla schovanou těžkou krabici s portréty Keithe a Naší Jane ve stříbrných rámečcích! Měla jsem ji překontrolovat hned, jak jsem se tam vrátila, jestli je nevzaly nebo nezničily!

Vyrazila jsem ke dveřím, pak jsem se obrátila a střetla se s přísnýma, ale soucitnýma očima paní Malloryové. „Myslím, že mi něco dlužíte, paní Malloryová, za to, že zůstanu zticha – a uchovám v téhle škole mír.“

Oči měla ostražité. „Ano, povězte mi, co vám podle vás dlužím.“

„Tenhle čtvrtek bude taneční večírek s chlapci z Broadmire Hall. Vím, že jsem si za tu dobu, co tu jsem, nestihla získat dost zásluh, abych měla nárok na pozvání, ale chci tam jít.“

Předlouho na mě zírala, víčka napůl sklopená, a pak se pobaveně usmála. „Ale to je maličkost. Jen abyste nepřivedla školu do rozpaků.“

Portréty mých dvou maličkých byly v bezpečí. Vrátila jsem je na místo až do pátku, kdy je odvezu Troyovi, aby je mohl předat těm detektivům, které slíbil najmout, aby mou mladší sestru a bratra našli.

Myslela jsem na Toma, který byl odjakživa můj šampión. Věděla jsem, co by mi teď poradil, aby bylo po mém: „Nehoupej lodí,“ řekl by.

Možná to bylo právě to, že se mým domovem stalo Farthinggaleské sídlo, Tony mým poručníkem a Jillian babičkou, i když neochotnou, a Troy mým přítelem, co ve mně vzbudilo větší smělost, než by připouštěl zdravý rozum. Protože já tou lodí budu houpat. Ať si přijde peklo nebo potopa, nehodlala jsem se od těch holek nechat přemoct! Podívala jsem se do nejbližšího zrcadla a uviděla v odrazu dívky s hezky upravenými, po ramena dlouhými lesklými tmavými vlasy jen velmi málo z té staré Heaven Leigh Casteelové. Ale co si počít? Už jsem věděla, že paní Malloryová nejspíš neudělá nic, čím by ohrozila peněžní dary.

Padla jsem břichem na postel, s hlavou spuštěnou přes okraj, a začala jsem si pročesávat vlasy, až mi spadaly jako temný šál kolem obličeje a zastínily světlo všech tří lamp. Slyšela jsem, jak zvonkohra na věži spouští večerní melodii vlasteneckých písní přichucených vírou v Boha. A tahy mého kartáče zachytily rytmus, česala jsem, česala a česala, a přitom jsem spřádala plány, jak se vyrovnat s těmi šesti dívkami, co zřejmě čekaly v koupelně a přesně věděly, co udělám s promočeným sakem, které by zničilo nový zelený koberec a přivodilo mi několik důtek.

Ve Winnerrow bych se krčila a choulila ve svém ošumělém, nepadnoucím oblečení a okopaných, obnošených střevících z druhé ruky, cítila bych se příliš zesláblá věčným hladem, než abych se účinně bránila. Připadala jsem si příliš ponížená a zahanbená tím, kdo jsem, buranka Casteelová, než abych našla správné metody, jak prosadit svou individualitu a své úmysly. Jenže teď bylo všecko jinak. Měla jsem v obchodě zakoupenou kuráž, navzdory zničeným svetrům a saku. Stále ještě jsem byla příliš dobře vybavená, než abych se krčila a choulila jako Casteelová.

A jak jsem si tak kartáčovala vlasy a zapomínala počítat tahy kartáče, zrodil se nápad. Dokonalý způsob, jak dosáhnout pomsty… a uvidíme, kdo se bude smát naposled. Bostonští kluci jsou v podstatě stejní jako kluci na celém světě. Táhnou se jako včelky k té nejhezčí, nejvoňavější kytce. A já věděla, že tou být dokážu.

Večírek

HNED TO ÚTERÝ VEČER, KDYŽ SE VŠECHNY OSTATNÍ dívky z mého křídla očividně snažily nejásat příliš hlučně, uslyšela jsem několikrát své jméno a vždycky po něm následoval smích. Znepokojovalo mě vědomí, že jsem terčem tolika žertů. Měla jsem ale přítele, kterému se dalo zavolat. Nejdřív jsem zamkla dveře a pak zavolala Troyovi. Telefon u něj v domku zvonil a zvonil, až mě přepadl strach, že tam není a nevěděla jsem, kde bych ho jinak zastihla. Pak zvedl sluchátko, jeho hlas zněl velmi zaneprázdněně. A kdyby byl nezpřívětivěl, jakmile zjistil, kdo volá, nikdy bych byla svou prosbu nevyslovila. „Chcete, abych šel do vašeho šatníku vybírat večerní šaty, které způsobí největší senzaci? Heaven, vy jich máte tolik?“

„Ach ano, Troyi. Tony trval na tom, abych si vyzkoušela nejméně desatery, a i když mi původně chtěl koupit jen dvoje, nakonec vybral čtvery. Nevzala jsem si žádné s sebou, myslela jsem, že potrvá dlouho, než nasbírám dost zásluh, aby mě pozvali na taneční večírek – ale už se stalo.“

Jakoby zasténal. „Jistě, udělám, oč mě žádáte, ale vůbec nevím, co by si měla vzít patnáctiletá dívka na takovou školní událost.“

Věren svému slovu hned toho dne pozdě večer – čekala jsem skryta v šeru předního salonu a všechny ostatní dívky už spaly – vklouzl Troy autem na příjezdovou cestu Winterhavenu a já mu vyběhla z hlavních dveří naproti. Domovní dveře jsem za sebou zajistila tenkou knížkou, aby se nezavřely a nezapadly.

„Mrzí mě, že vám způsobuju takové nesnáze, Troyi,“ zašeptala jsem a sedla si vedle něj na přední sedadlo. Nedokázala jsem se ubránit, abych se nepřisunula ještě blíž a nedotkla se studenými rty jeho tváře. „Děkuju vám! Jsem strašně ráda, že mám přítele jako jste vy. Uvědomuju si, že mě musíte považovat za strašnou přítěž a otravu, že vás volám tak pozdě. Vím, že máte na práci tisíc lepších věcí, ale já ty šaty potřebuju strašně moc!“

„Hele,“ namítal v rozpacích z mých přehnaných omluv, „nebuďte tak vděčná. Vážně nemám nic lepšího na práci.“ Odsedl si ode mě kousek dál, a tak se dostal těsně ke dveřím na straně řidiče – takže jsem se přesunula zpátky ke svým dveřím a už se na něj nemačkala. „Našel jsem ty čtvery šaty, o kterých jste mluvila, a snažil se vybrat z nich jedny. Nicméně všechny byly tak hezké, že jsem se nedokázal rozhodnout. Tak jsem přivezl všechny a můžete si vybrat sama.“

„Vám se žádné nelíbily?“ zeptala jsem se velmi zklamaně, protože jsem spoléhala na to, že se jakožto muž vyzná v tom, co se mužům líbí. „Troyi, určitě se vám jedny musely líbit víc než ostatní.“

„Vy jste krásná bez ohledu na to, co máte na sobě,“ prohlásil ostýchavě. A chviličku jsme jen tak seděli, motor běžel v pomalých obrátkách a vítr zaháněl poslední suché listy do křoví.

Bylo dvanáct hodin. Jen velmi zřídka se některá z „přesčasových“ školních oslav protáhla přes jedenáctou. Skoro se zdálo, že se dívky z Winterhavenu bojí půlnoci a „hodiny duchů,“ jak to nazývaly. „Už musím jít,“ otevřela jsem dvířka a vystrčila jednu nohu. „Mohla bych vám sem tam zavolat?“

Váhal příliš dlouho, spěšně jsem vystoupila z auta. „Odpusťte mi, že si zase moc troufám.“

„Uvidíme se v pátek,“ řekl, aniž by se zavázal k něčemu dalšímu. „Dobře se bavte na tom tanečním večírku.“

Jeho nízký tmavý vůz rychle odjel a já zůstala stát ve větru, který mi tiskl dlouhý, tlustý modrý župan těsně k tělu, a měla jsem co dělat s obrovským pytlem šatů. Když jsem se co nejtišeji vkrádala do hlavní budovy Winterhavenu, vítr za mnou se zmocnil těžkých dveří a přibouchl je. Všechny křišťálové přívěsky na nástěnných svítidlech zacinkaly a v hale se s ohlušujícím rachotem převrhla těžká kapradina! V přízemí byly pokoje personálu a já si všimla, jak se pod jedněmi zavřenými dveřmi objevila žlutá čárka. Rychle jsem sebrala zpod dveří knížku, popadla pytle s oblečením pevněji a nehlučně vyběhla do schodů, jen mé obrovské pytle chrastily o zábradlí. Jak strašidelně působily zšeřelé chodby v noci, když svítily jen malé nástěnné lampičky! Všude kolem mě vládlo podezřelé ticho, až mě to nutilo ohlížet se často přes rameno, jak jsem se po špičkách kradla do bezpečí svého pokoje. Když jsem za sebou zavřela a zamkla dveře, měla jsem nejistý pocit, že mé noční dobrodružstvíčko někdo sledoval.

Musela jsem udělat stovku věcí, aby taneční večírek vyšel podle mých představ – abych se stala královnou plesu! A právě proto jsem musela zjistit, co budou mít na sobě ostatní děvčata. Během dne musely zůstat všechny pokoje odemčené, aby se dalo kontrolovat, zda jsou postele ustlané, šatstvo pověšené a všechny rolety na oknech vytažené do stejné výšky, aby Winterhaven vypadal zvenčí symetricky.

Dávno předtím, než zvony ve vysokých věžích spustily halasné ranní vyzvánění, byla jsem už vzhůru a v obrovské koupelně vychutnávala sprchu, než přijdou ostatní dívky. Prozatím mi můj zvyk časně vstávat a časně uléhat poskytoval dostatek žádoucího soukromí. Nicméně tentokrát jsem byla jen zčásti oblečená, když se přiloudaly tři nebo čtyři rozespalé dívky ve všemožných nočních úborech. I když bylo jejich denní oblečení utahané a omšelé, to, v čem spaly, muselo pocházet rovnou od Fredericka z Hollywoodu. Uviděly mě v malých kalhotkách a ztuhly, jako by je ohromilo, že mě konečně nachytaly.

„Ona nenosí dlouhé podvlíkačky,“ zašeptala Pru Carrawayová své nejlepší kamarádce Faith Morgantileové.

„Já si byla jistá, že bude nosit červené,“ odpověděla jí šeptem Faith.

Už se chichotaly, postřehly cosi bezbranného v mé tváři – anebo se to snad skrývalo v očích –, protože kdysi dávno ve Willies jsem toužila po dlouhých bílých nebo červených bombarďákách stejně silně, jako po novém kabátě, nových střevících nebo po čemkoliv, co by mě zahřálo. A zatímco se do koupelny trousily další, každá aspoň s jednou kamarádkou, já stála jako ostrov v moři, které se vzdouvalo kolem mě, tak zoufalá a nešťastná, že mi Willies náhle už nepřipadalo nijak strašné. Aspoň jsem tam byla mezi svými. A pak jsem na sebe div ne plačky natáhla zbytek oblečení a opustila umývárnu plnou páry a vůně zubní pasty a mýdla. A za sebou jsem slyšela smích, smích, smích.

V půli cesty zpátky do svého pokoje jsem zaváhala. Nechám je, aby nade mnou měly vrch? A co můj plán? Všechny se koupají, sprchují, nimrají s vlasy a líčením. Teď je ta nejvhodnější chvíle na návštěvu pokojů, obývaných vždy dvěma dívkami. Ne že by se mi do toho zvlášť chtělo, ale cosi mě nutilo, abych to udělala, a tak jsem docela snadno našla svá dvě ukradená saka a také jsem zjistila, jaké večerní šaty nosí dívky z Winterhavenu na taneční večírky.

V sukni, blůze a jednom ze sak, co jsem právě našla, pod tlustým kabátem, a ve vysokých kozačkách jsem kráčela měkce padajícím sněhem k Beecham Hallu. Areál školy působil dojmem malinké vesničky, okouzlující a malebné. Pro mě by to byl učiněný ráj, jen kdybych do toho prostředí dokázala zapadnout a začít se z něj těšit.

Ve třídě dívky uviděly sako, které jsem vyndala ze šatníku Pru Carrawayové. Podle toho, jak si mě měřily od hlavy k patě, mě zřejmě považovaly za nadmíru smělou, když se jim opovažuji postavit. „Mohla bych tě dát vyloučit za to, žes bez pozvání slídila v mém pokoji…“ začala Pru Carrawayová.

„A ukradla tam svoje vlastní sako?“ zeptala jsem se. „Nevyhrožuj mi, Prudence, jen zkus být trochu míň zbrklá, až budeš vymýšlet další kazisvětský kousek. Když teď znám cestu do vašich šatníků, a vím, kam si schováváte dobroty, koukej se spíš postarat, abyste si je tuze dobře schovaly někam jinam.“ Líně jsem vytáhla z kapsy saka čokoládovou tyčinku. Vyvalila oči, když jsem se do ní zakousla. Nejspíš si vzpomněla na svou krabici drahých bonbonů, kterou měla schovanou pod hromádkami knih s tituly jako: Pod tíží vášně, Kněz a jeho pokání, Panna a hříšník.

Ve čtvrtek večer jsem se oblékla pečlivěji než kdy jindy. Za mnou ve skříni visely čtvery šaty, které mi přivezl Troy, dosud uzavřené v dlouhých pytlech na oblečení, jež se nedaly otevřít bez klíčku. Byly by se daly rozříznout, ale dívky z Winterhavenu zřejmě neměly po ruce dost silný nůž, aby pronikl tak silným materiálem. Podle toho, co jsem viděla v jejich šatnících, si winterhavenská děvčata tuze potrpěla na těsně přiléhavé róby bez ramínek, a čím víc třpytu a blyštivých ozdob, tím líp. Čtvery šaty, které mi vybral Tony, měly koktejlovou délku. Jedny byly jasně modré (ty jsem měla na večeři ve Farthinggaleském sídle), druhé jasně karmínové, třetí bílé a čtvrté měly zvláštní květinový potisk, až jsem se divila, že mi je Tony vybral. V dětství mi vždycky připadalo, že všechny hospodyňky v kopcích i v údolí nosily potištěné šaty do kostela. Měly úplnou vášeň pro potištěné šaty, jako by se bály, že jednobarevné prozradí, jakým jídlem si je z neopatrnosti pokecaly. A kvůli tomu jsem si vypěstovala nechuť ke všemu vzorovanému, dokonce i ke krásnému vodovému tisku, jaký byl na těch šatech, co mi vybral Tony. Na dlouhé, rozevláté róbě s bohatými zvonovými rukávy svázanými zelenými sametovými stužkami se mísila modrá, zelená, fialová a růžová barva. Čím déle jsem se na ty šaty ale dívala, tím víc mi připomínaly jaro – a jaro nebylo. Byl listopad.

Dole zatím odstěhoval plesový výbor většinu stolů z velké jídelny. Koberce se svinuly a odnesly. Od stropu se zavěšovaly pestré papírové spirály a slavnostní papírové dekorace a tam, kde kdysi visel staromódní lustr, se nyní otáčela veliká zrcadlová koule. Nikdy bych nevěřila, že tahle místnost, ve dne tak slunečná a světlá, protože její okna vedla na jih a na východ, se dá proměnit ve velmi slušný plesový sál.

Amy Luckettová mě uviděla, jak mířím na večírek, zarazila se a zírala na mě. Rukama si zakryla ústa, aby ztlumila užaslý výkřik. „Ach… ach,“ zajíkla se, „já nevěděla, že dokážeš vypadat takhle… Heaven.“

„Děkuju,“ odpověděla jsem na pochybnou poklonu, kterou jsem vyčetla z výrazu jejích očí. „Myslela jsem, že jdeš taky.“

Znovu si zakryla dlaněmi ústa. Vykulila oči. „Na tvém místě bych nechodila…“ zamumlala zpoza těch rukou.

Jenže já šla.

Nic by mi nezabránilo jít – ne teď, když jsem si oblékla ty karmínové šaty, co přiléhaly k tělu od široké, jiskřivé manžety napříč přes prsa a záda a celé držely na dvou třpytivých červených tenoučkých ramínkách. Nahoře v pokoji jsem měla ještě karmínový kabátek, který měl zakrýt to, co šaty odhalovaly, já však hodlala něco dokázat chlapcům, dívkám i sama sobě a ten cudný kabátek jsem nechala ve skříni. Byly to přiléhavé šaty, odhalující všechny přednosti mé postavy. Prodavačku v obchodě překvapilo, když Tony chtěl, abych si je vyzkoušela. „Trošku výstřední, nemyslíte, pane Tattertone?“

„Ano, skutečně, hodí se spíš pro dospělejší ženu. Ale takovéhle šaty se nehledají snadno a já miluju tenhle odstín červené. Nikdy nevyjdou z módy. Má svěřenka je bude moci nosit ještě za deset let. Když si tohle obleče ta pravá žena, bude zářit jako plamen.“

Přesně tak jsem si připadala, když jsem vstoupila do improvizovaného plesového sálu, odkud burácela hudba. Naschvál jsem přišla trošku později než ostatní, abych udělala dojem tím, že se dostavím poslední… a to se mi tedy podařilo.

Děvčata z Winterhavenu stála v řadě vlevo od dveří a chlapci byli seřazeni na druhé straně místnosti. Každičká tvář se ke mně obrátila, když jsem se objevila v klenutém průchodu. A teprve tehdy jsem pochopila, co měla na mysli Amy Luckettová. Ani jedna dívka na sobě neměla večerní šaty, ani jediná!

Měly na sobě víceméně to, co jsem nosila každý den, sukni a blůzu nebo svetr. Hezké sukně, nové blůzy a drahé svetry, nylonky a lodičky na nízkém podpatku. Nejraději bych se byla propadla do země. Připadala jsem si v těch dlouhých, obepínajících červených šatech náhle jako poběhlice – proč jen mi Tony vybral něco takového, proč?

A všichni chlapci na mě zírali a začínali se vědoucně zubit. Hlavou mi prolétla myšlenka, nemám-li se otočit a utéct z Winterhavenu jednou provždy. A pak, protože se mi příčilo otočit a utéct z boje, jsem se obrnila a pokusila nonšalantně vplout do místnosti, jako bych celý život věděla, jak se nastrojit a jak se v takové parádě nosit. A chlapci náhle zapomněli na ostatní partnerky a hrnuli se ke mně jeden přes druhého. Poprvé za celý svůj život jsem to byla já a ne Fanny, kolem koho se kluci tlačili – a všichni prosili o první tanec, a když ne první, tak aspoň druhý nebo třetí. Než jsem si uvědomila, co se děje, už jsem se ocitla v náruči klátivého zrzavého mládence, co mi něčím připomínal Toma.

„Teda! Páni!“ vydechl ve snaze přitáhnout si mě trapně blízko k sobě. „Všichni nesnášíme tyhle praštěný taneční večírky, ale když ses tu ukázala ty, zlato, už to nuda nebude.“

To ty červené šaty, samozřejmě, kdepak já. Tohle byly přesně takové šaty, kvůli kterým by Fanny řvala a prala se. Červená, barva, již středověká aristokracie přiřkla pouličním běhnám. Červená, barva dosud spojovaná většinou s ženami nevalné pověsti. Červená – barva vášně, chtíče, násilí a krve. A já se musela bránit silným mužským tělům, prahnoucím po laciném vzrušení z toho, jak se na mě budou tisknout a mačkat. Vířila jsem v kole, šla jsem z náručí do náručí, jen tu a tam jsem zachytla letmý pohled některé z ostatních dívek. Vlasy, které jsem si vysoko na temeni sepjala jiskřivými sponami, se mi zanedlouho začaly uvolňovat, cítila jsem to, účes se mi rozpadl a kadeře sklouzly na ramena. Začínala jsem být unavená a zlobilo mě, že mě mí partneři nenechají mezi tanci na chvíli usednout a nabrat dech.

„Pusť mě!“ zaječela jsem nakonec, abych překřičela hlasitou hudbu. Viděla jsem učitelky a ostatní v místnosti jako v mlze. Odtáhla jsem se a pokusila usednout na jednu z hezkých pohovek, přinesených z jednoho reprezentačního salonku pro dnešní slavnostní večer. Najednou se ke mně ze všech stran hrnuly šálky punče, talíře s maličkými sendviči a hezky nazdobenými chuťovkami a mužským prstům se několikrát podařilo vsunout mi do úst kousek jídla. Ovocný čajový punč byl něčím říznutý. Dva šálky uhasily mou žízeň, ale zatočila se mi po nich hlava. Stihla jsem sníst dva malinké sendviče, než mi zas vytrhli jídlo z rukou a odtáhli mě zpátky na taneční parket. Dvacet dívek z Winterhavenu, které měly dostatek zásluh, aby směly navštívit tenhle taneční večírek, sledovalo každý můj pohyb s podivným soustředěním. Proč jim tak vyčkávavě září oči?

Bavila jsem se dobře, aspoň jsem o tom byla přesvědčená, vždyť mě všichni chlapci zahrnovali tak lichotivou pozorností. Bavila jsem se na účet všech ostatních dívek, které byly zanedbávány. Proč mě pozorují bez závisti? I když ostatní páry rovněž tančily, byla jsem to já, kdo přitahoval všechny pohledy. Znepokojovalo mě, jak všichni pozorují jenom mě. Co dělám špatně, anebo naopak správně? I členové učitelského sboru ustoupili stranou se šálečky v rukou a nespouštěli ze mě oči. Jejich zvědavý zájem jen zvýšil mou nervozitu, i když jsem původně měla spíš strach, že žádný zájem nevzbudím.

„Vážně jsi krásná,“ prohlásil chlapec, který se se mnou otáčel v kole. „A máš senzační šaty. Snažíš se nám tou červenou barvou něco naznačit?“

„Nechápu, proč ostatní holky nemají večerní šaty,“ zašeptala jsem tomu chlapci, který se mi zdál méně drzý a necitelný než ostatní. „Myslela jsem, že je to předepsáno.“

Řekl něco o bláznivých a uhozených holkách z Winterhavenu a jak se v nich jeden nevyzná, ale já poslouchala jen na půl ucha. Břichem mi projela ostrá a děsivá křeč. Nečekala jsem své dny, a ostatně ani při nich jsem nikdy nemívala silné křeče.

Tanec skončil a než jsem stihla nabrat dech, mířil ke mně další partner s ďábelským úšklebkem na tváři. „Ráda bych tenhle proseděla,“ zamířila jsem k pohovce.

„To nemůžeš! Jsi královna tohohle plesu a musíš celý večer protančit.“ Další děsný záchvat bolesti v břiše, div jsem se nezlomila v pase. Zamžilo se mi před očima. Tváře děvčat, která mě pozorovala, se mi rozmazaly do znetvořených podob, jaká bývají k vidění v křivých zrcadlech „domů smíchu“ na poutích. Za ruce mě tahal malý, baculatý a na pohled milý chlapec. „Prosím tě, se mnou jsi ještě netančila. Se mnou nikdy žádná netančí.“ A než jsem se stihla vzepřít, vytáhl mě a už jsem byla na tanečním parketu, tentokrát při jiné hudbě. Při moderní hudbě v prudkém rytmu. Celý život jsem snila o tom, že budu tak populární, abych měla všechny tance zadané a nikdy nemusela sedět u zdi jako čekanka.

Teď jsem nechtěla nic než utéct. Něco strašného se mi dělo v břiše. Toaleta! Potřebuju toaletu!

I když jsem se jednomu chlapci vytrhla, popadl mě další a začal se svíjet, ale tahle hudba naštěstí nevyžadovala taneční držení a tak jsem se dala na útěk. Náhle hudba ustala, pustili novou desku – pomalý valčík, líčko na líčko, to jsem zrovna v tuhle chvíli potřebovala ze všeho nejmíň, ale už mě někdo chytil a snažil se mě přitisknout k sobě co nejtěsněji, a bolesti, ty děsné bolesti přicházely rychleji, v kratších intervalech!

Divoce jsem svého tanečníka odstrčila a dala se na útěk. Měla jsem dojem, že za sebou slyším smích – zlý, odporný, škodolibý smích.

Záchody v přízemí byly vyhrazeny pro naše hosty, takže jsem musela uhánět ke schodišti a nahoru, běžela jsem do koupelny, jak rychle jsem dovedla. Dveře byly zamčené! Ach, bože můj! Hnala jsem se k jiné, v protějším křídle, zpanikařená tím, jak je to daleko. Nestihnu to! A když jsem tam dorazila, bylo taky zamčeno!

To už jsem vzlykala, nedokázala jsem pochopit, co se to se mnou děje, ale dělo se.

Uháněla jsem zpátky do svého pokoje celá zkroucená a sténající, zajíkala jsem se, dýchala jsem rychle a ztěžka. Vrazila jsem dovnitř, zabouchla jsem za sebou dveře a zamkla. Neměla jsem v pokoji toaletu, ale nežila jsem nadarmo čtrnáct let ve Willies a nebála se cest do vzdáleného domečku. Naučila jsem se improvizovat. A když bylo po všem, seděla jsem dál s pocitem, že každou vteřinou začne další záchvat křečí.

Dobrou hodinu se ve mně bouřily útroby, až jsem byla celá roztřesená a zesláblá a pokožku jsem měla zvlhlou potem. A to už bylo po večírku a dívky se vracely do svých pokojů a o něčem si vzrušeně, rozesmátě mezi sebou šeptaly.

Ťuk-ťuk-ťuk na dveře mé ložnice. Žádná u mě ještě nikdy nezaklepala! „Heaven, jsi tam? Rozhodně jsi byla královna večera! Proč jsi tak z ničeho nic zmizela jako Popelka?“

„Ano, Heaven,“ volal jiný hlas. „Mělas senzační šaty. Takové správné!“

Velmi pečlivě jsem vyndala křehký igelitový pytel na oblečení z koše na odpadky. Když byl venku, rychle jsem jej vložila do druhého pytle a pak těsně uzavřela a utáhla tenkým izolovaným drátkem. Vyřešila jsem svůj problém a zachránila si šaty v poslední chvíli, teď mi ale zbyl pytel plný výkalů, se kterým jsem si nevěděla rady. Šachty na špinavé prádlo v koupelně, to bylo jedno řešení. Pokud igelit nepraskne, v koších na špinavé prádlo v suterénu se nic nezničí. S pytlem ukrytým pod županem, který jsem nesla přes ruku, jsem zamířila do koupelny. Vstoupila jsem tiše, ačkoliv to nebylo nutné. Všech dvacet dívek, které se zúčastnily tanečního večírku, se shromáždilo v odpočívárně, kde bylo několik vysoušečů na vlasy a malé toaletní stolky s osvětlením pro líčení. Byly tam a svíjely se hysterickým smíchem.

„Vidělas jí do tváře? Zbledla jak smrt! Skoro mi jí bylo líto. Pru, kolik jsi jí toho dala do punče?“

„Dost, aby ji to prohnalo – pořádně prohnalo!“

„A nebyli kluci skvělí, jak spolupracovali?“ zeptala se jiná dívka, jejíž hlas jsem nepoznávala. „Jestlipak to stihla do koupelny včas?“

„Jak by mohla, když jsme pozamykaly dveře všech toalet?“

Jejich veselí by dokázalo vyprodukovat dost elektřiny, aby to rozsvítilo celý New York. A mně bylo už tak dost nanic. Ani ve Willies nebyli lidé tak krutí. I ti nejhorší vesničtí kluci z Winnerrow některé věci respektovali. Hodila jsem svůj plastikový pytel do největší šachty na ručníky a říkala si, že se neroztrhne, když všechny ty mokré ručníky dole ztlumí jeho pád. A pak jsem se dala do sprchování a mytí vlasů. Použila jsem jediný sprchovací kout s dveřmi, které se daly zamknout zevnitř. Po deseti minutách mydleni, šamponování a použití kondicionéru jsem se osušila, navlékla si bílý froté župan a vyšla ven. Všechny dívky, které byly v odpočívárně, se shlukly a dychtivě čekaly, co bude dál. Z ochablých rtů a prstů se houpaly zakázané cigarety.

„Vypadáš tak čistě, Heaven,“ zašvitořila vesele Pru Carrawayová, převlečená do průhledné krátké noční košilky. „Cítilas nějakou zvláštní potřebu zůstat tak dlouho pod sprchou?“

„Jen tu samou starou potřebu, co mám každý večer od té doby, co jsem nastoupila do Winterhavenu – smýt z kůže a vlasů zdejší atmosféru.“

„Je tu snad špinavá atmosféra? Špinavější než tam, odkud pocházíš?“

„Tam, odkud já pocházím, jsou uhelné doly a prádelny bavlny. Uhelný prach roznáší vítr, takže ušpiní čisté prádlo na šňůře a záclony se musí prát každý týden. A bavlněné chmýří ve vzduchu proniká do plic přadláků i těch lidí, co bydlí po větru od prádelny. Ale od té doby, co jsem přišla do Winterhavenu, nezažila jsem nic než čistou, ukázněnou americkou legraci. Nemůžu se dočkat, až napíšu svůj článek o zážitcích z Winterhavenu. Měl by být velmi osvětový pro všechny, kdo nevědí, co se děje v takových soukromých školách jako je tahle.“

Náhle se Pru Carrawayová usmála, široce se usmála. „Ale jdi, Heaven, copak jsi taková netykavka? Tenhle žertík vždycky provedeme každé nové holce. Je to legrace, zmást je a nechat nesprávně obléct. To je takový náš křest. Jestli teď zvládneš ještě poslední rituál, můžeš se stát jednou z nás a provádět ty samé kousky příští nové holce.“

„Ne, díky,“ řekla jsem chladně, stále ještě velmi oslabena vzpomínkou na ty strašné křeče. „Je mi jedno, jestli budu členkou vašeho klubu.“

„Ale samozřejmě že ti to není jedno! Nikomu to nikdy není jedno! Zažijeme spoustu legrace a jídla a pití máme, že bys nevěřila. A příští krok bude poslední, který musíš zvládnout; nemáme rády holky, co se všeho bojí.“ Podmanivě se na mě usmála, bylo v tom víc kouzla, než bych od ní byla z dřívějška očekávala. „Stačí jen sklouznout se šachtou na špinavé prádlo a pak najít cestu ze sklepa, který je vždycky zamčený. Cesta ven tam je, ale budeš ji muset najít.“

Tíživá pauza se protahovala a já uvažovala o tom, co právě řekla. „Ale jak mám vědět, že ta šachta není nebezpečná?“

„Vždyť jsme to dokázaly všecky, Heaven, každičká z nás, a žádné se nic nestalo!“ Pru se na mě opět usmála. „No tak, nebuď srab… kromě toho tě chceme letos o Vánocích navštívit.“

Probouzel se ve mně těžko popsatelný hněv. Mohly si vymyslet všechny možné nezbedné kousky, které by nebyly tak fyzicky náročné. A tam dole na vršku všeho špinavého prádla je dvojitý pytel výkalů, čekající jen…

„Jestli mi někdo dokáže, že to není nebezpečné a že doopravdy existuje cesta ven ze zamčeného sklepa, možná…“ řekla jsem. „Nechtěla bych, aby mě tam dole ráno našla jedna z pradlen, která by mě hned šla nahlásit za přestupek – pak možná…“

„Všechny jsme to dokázaly!“ vzplála Pru, jako by považovala mou obezřelost za naprosto přehnanou. „Jen se fofrem sklouzneš jako po tobogánu a skončíš na hromadě mokrých ručníků. Žádná věda.“

„Ale já se chci přesvědčit, že dokážu najít cestu ze suterénu,“ trvala jsem na svém.

„Tak dobře!“ vykřikla Pru. „Já to udělám nejdřív sama, abych ti dokázala, že to jde! A až mě zas uvidíš, pochopíš, že jsem tady jediná doopravdy statečná osoba, protože by se měl dobrovolně přihlásit někdo jiný než prezidentka klubu.“

Osud se měl naplnit. Ať se teď stane cokoliv, já s tím nemám nic společného, pomyslela jsem si při pohledu na to, jak se Pru Carrawayová naparuje a vychloubá a pak tanečním krokem přiskakuje k největší šachtě na špinavé prádlo, právě k té, do níž jsem hodila svůj plastikový pytel. S okázalou bravurou a rozmáchlým gestem zamávala na rozloučenou, zavolala „zatím nashle“ a prolezla kulatým otvorem, jehož silný, těžký poklop jí jedna z přítelkyň úslužně podržela.

Když Pru zmizela z dohledu, pustila druhá dívka poklop, který se s hlasitým bouchnutím zavřel. V dálce zvěstovala neviditelná Pru světu hlasitým, řezavým jekotem, že ta jízda dolů je fajn, fajn, fajn!

Zadržela jsem dech. Možná ty dva plastikové pytle vydrží, možná…

Než jsem dokončila myšlenku, ozval se z hlubin sklepa docela jiný řev. Zděšený! Znechucený! Úzkostný!

„Nepřehání to?“ zeptala se jedna z dívek, ani jsem se neotočila, abych ji identifikovala.

Amy Luckettová se ke mně naklonila a pošeptala mi: „Odpusť nám, Heaven, co jsme ti udělaly. Ale všechny jsme musely projít nějakou zkouškou a já slyšela, jak tvůj poručník říká paní Malloryové, ať ti neposkytuje žádnou pomoc, aby ti nic neulehčovala ani tě nechránila před tím, co dělají ostatní děvčata. Zřejmě chce ‚vyzkoušet tvou odolnost‘ a zjistit, z jakého jsi těsta.“

Nevěděla jsem, co si mám myslet. V dálce Pru ještě řvala a vzlykala. Její kvílení se začalo vzdalovat, sláblo a sláblo. A s každou vteřinou, která míjela, pronášelo těch devatenáct dívek kolem mě hlasitější a hlasitější poznámky. Divily se, proč si Pru dává s návratem tolik na čas.

Konečně se Pru Carrawayová objevila. Byla bledá, otřesená a přenáramně čistá. I vlasy měla čerstvě umyté. Kůži měla vydrbanou do leskla a do ruda. Provrtávala mě bledým a kamenným pohledem. Dívky kolem mě ztichly jako pěna. „Fajn, dokázala jsem, že to jde. Teď je řada na tobě.“

„Mně je vážně jedno, jestli patřím do vašeho klubu,“ prohlásila jsem chladně a nadutě, stejným tónem jako ona. „Nic proti legraci, ale všechno tak nebezpečné, urážlivé a trapné přesahuje hranice dobrého vkusu a zdravého rozumu. Půjdu si po svém a vy klidně taky.“

Všechny ty dívky na mě zíraly naprosto šokovaně, ale ve třpytivých očích Pru Carrawayové zazářilo ještě něco – úleva, že jsem ji nevystavila hanbě, a odpor a nepřátelství, protože zatímco byla pryč, mně se bůhvíjak podařilo získat několik kamarádek.

Logan

NIKDY JSEM SE VE WINTERHAVENU NEDOSTALA mezi elitu, ale aspoň mě většina dívek brala takovou, jaká jsem byla – ostýchavě a nejistě jiná a nezávislá. Podvědomě jsem se zaštítila stejně jako kdysi ve Willies a Winnerrow; předstírala jsem lhostejnost. Ať si po mně vrhají svá lasa a šípy, co mi na tom záleží? Jsem tady, kam jsem se chtěla dostat, dosáhla jsem svého a to stačí.

Když den po tanečním večírku zavolal Troy, zvědavý, jak to probíhalo, pověděla jsem, že mi někdo ztropil strašný kousek, ale byla jsem příliš v rozpacích, než abych mu pověděla, o co konkrétně šlo. „Neublížili vám, že ne?“ zeptal se jakoby velmi ustaraně. „Slyšel jsem, že ty holky z Winterhavenu dovedou být k novým děvčatům hodně sprosté, zvlášť když s nimi nevyrůstaly.“

„Ach,“ odpověděla jsem s novou nonšalancí, „myslím, že ten samý kousek provedly kdysi i jim.“

Hned v pátek večer, dřív než se očekávalo, se vrátili Jillian a Tony z Kalifornie. Překypovali sváteční náladou. Přivezli mi šaty a šperky a Troy ve svém domečku představoval trvalou, spolehlivou útěchu. Stačilo jen vědět, že tam je, že na mě víkend co víkend čeká můj tajný přítel. Byla jsem si takřka jistá, že mě tam vlastně nechce, že ho rozptyluju od jeho povinností, a kdyby nebyl tak zdvořilý a chápavý, poslal by mě pryč.

„Čím se bavíš každou sobotu?“ zeptal se mě jednoho dne Tony, když viděl, jak utíkám z knihovny s náručí plnou knih.

„Studiem,“ zasmála jsem se. „Je tolik věcí, o kterých jsem si myslela, že je znám, ale nebyla to pravda. Pokud to tedy tobě a Jillian nevadí, zamknu se nahoře v ložnici a budu šprtat.“

Těžce vzdychl. „Jillian si obyčejně nechává v sobotu dělat vlasy a pak jde odpoledne s přítelkyněmi do kina. Doufal jsem, že bychom si my dva mohli udělat hezký den ve městě, nakupovat na Vánoce.“

„Ach, zeptej se mě ještě jednou, Tony, prosím tě, zeptej se! Nic na světě by mi nebylo milejší než navštívit hlavní sklad Tattertonova království.“

Okamžik vypadal užasle. Pak se mu po hezké tváři zvolna rozlil úsměv. „Chceš říct, že tam doopravdy chceš jít? To je skvělé! Jillian o ně nikdy neprojevila vůbec žádný zájem! A tvá matka věděla, že se kvůli tomu často hádáme, a postavila se na stranu své matky a řekla, že už je moc stará, než aby se otravovala s hloupými hračkami, kvůli kterým se svět nezastaví a které nevylepší společenskou ani politickou situaci – takže k čemu prý jsou?“

„To říkala má maminka?“ zeptala jsem se naprosto užasle.

„Papouškovala po tvé babičce, která chce společníka a ne obchodníka. Nakrátko, když navrhovala a šila přepychové oblečení pro panenky, jsem doufal, že se jednoho krásného dne skutečně stane součástí Tattertonovy společnosti.“

Zanedlouho jsem vyklouzla do Troyova kamenného domku, kde jsem byla ze všeho nejraději. Už jen být v jeho blízkosti mě vzrušovalo. Proč se mi nikdy tak prudce nezrychlil tep, když jsem byla s Loganem?

Ležela jsem na tlustém koberci před Troyovým výhřevným krbem a psala Tomovi. Prosila jsem ho, aby mi poradil, jak se znovu sblížit s Loganem, ale tak, aby mu to nepřipadalo přespříliš agresivní.

Nakonec, zrovna když už jsem přestala doufat, že mi Tom na poslední dopis někdy odpoví, objevila se v mé přihrádce na poště obálka s jeho písmem.

Nechápu všechny tvé strachy. Logan bude určitě celý pryč, jestli mu zavoláš, a domluví si s tebou schůzku. Mimochodem – ve svém posledním dopise jsem ti asi zapomněl napsat, že tátova nová žena čeká mimino? Fanny se mi neozvala, ale pořád ještě mám ve Winnerrow pár starých kamarádů, se kterými jsem ve styku. Vypadá to, že manželka dobrého pana reverenda odjela domů ke svým rodičům, dokud se její první dítě nenarodí. A co ty, ozvala se ti Fanny nebo ti lidé, co mají Naši Jane a Keithe?

Ne, neozvali se mi ani slovem. A táta si klidně vyrábí další děti! Jak si po tom všem může něco takového dovolit? Bolel mě pocit, že táta může páchat zlo a nebýt za ně po zásluze potrestán! Ten bratříček a sestřička, kteří kdysi byli tak nedílnou částí mého života, mi pozvolna ve vzpomínkách bledli, a to mě děsilo. V srdci už jsem nepociťovala tu ostrou úzkost z toho, že je ztratím, a to nesmím dopustit! Troy mi řekl, že kontaktoval své právníky v Chicagu a že brzo začne pátrání. Musím v sobě živit svůj spravedlivý hněv, obnovovat jej a posilovat a nikdy nepřipustit, aby plynoucí čas zhojil rány, které mi táta uštědřil. Zase spolu, všech pět Casteelových dětí pod jednou střechou. To byl můj cíl.

Stalo se přesně to, čeho jsem se obávala – když jsem nakonec našla kuráž a vytočila Loganovo číslo, neozvalo se v jeho hlase nic z té vřelosti a obdivu, které jsem slýchala, když mě miloval.

„To jsem rád, žes zavolala, Heaven,“ řekl chladně a odměřeně. „Moc rád se s tebou sejdu tuhle sobotu, ale jenom na chvilku. Mám na příští týden připravit velký referát.“

Ach krucinál! Krucinál a ještě jednou krucinál! Bodl mě chladný tón jeho hlasu, stejný, jaký vždycky nasadila jeho matka, kdykoliv měla tu smůlu a našla mě ve společnosti svého jediného milovaného syna. Loretta Stonewallová mě nenáviděla a nijak se nesnažila zakrýt to, jak neschvaluje, že se její syn zakoukal do holky z horácké lůzy. A její manžel se řídil jejím příkladem, ačkoliv se několikrát zdálo, že ho manželčino nepřátelství přivádí do rozpaků. Já se ale s Loganem dnes odpoledne sejdu, ať si mluví, jak chce chladně. Dvě hodiny jsem se připravovala – rozhodla jsem se vypadat co nejlíp.

„No, dneska ti to sluší, Heaven,“ opěvoval mě Tony, když mě uviděl. „Moc se mi líbí barva těch šatů, co máš na sobě. Je moc slušivá, ačkoliv si nevzpomínám, že bych je vybíral.“ Trochu se zamračil, jak vzpomínal, až jsem zatajila dech, protože tyhle šaty mi dala Jillian, dostala je od Tonyho a nikdy je neměla na sobě, protože se jí nelíbil střih, barva ani skutečnost, že její manžel považuje svůj vkus za lepší než měla sama. „V takovýhle den, milé děvče, potřebuješ víc než jen obyčejný kabát,“ pokračoval, sáhl do skříně a vytáhl těžký, tmavý sobolí kožich. Podržel mi ho, abych mohla vklouznout do rukávů. „Tenhle kožich je tři roky starý a Jillian má mnoho jiných, tak si ho nech, jestli chceš. A kampak vlastně jdeš? Víš, že mi musíš předem říkat, co máš v plánu a mít k tomu můj souhlas.“

Jak bych mu mohla říct, že mám v plánu sejít se s chlapcem ze své minulosti? Nepochopil by, že Logan byl jiný, jako by do Winnerrow ani nepatřil. Předpokládal by, že je to jen kdovíjaký mladík z vesničky v horském údolí, kterého nikdy neviděl: nevychovaný, nekulturní a necivilizovaný.

„Pár příjemnějších holek z Winterhavenu mě pozvalo na oběd do města. A Miles mě tam vozit nemusí. Ty taky ne. Už jsem si zavolala taxi.“

Srdce se mi rozbušilo rychleji, hlasitěji, když jsem vyslovovala tu lež, která byla přece docela pravděpodobná. Tony cosi postřehl z mého výrazu nebo tónu, přimhouřil oči a zvažoval má slova. Chytré, inteligentní oči, které jako by znaly všechno zlé a podlé, co na světě existuje. Po několik dlouhých vteřin ty všímavé oči pojímaly můj nucený klid, předstíranou sebejistotu, pracně hranou nevinnost, a snad jsem ho i přesvědčila, protože se usmál. „Jsem velmi potěšen, že sis ve Winterhavenu našla přítelkyně,“ řekl radostně. „Slyšel jsem všechny možné historky o tom, co ty holky z Winterhavenu provádějí nově příchozím, a snad jsem tě měl i varovat. Ale chtěl jsem, aby ses z vlastní zkušenosti naučila vyrovnat se všemi možnými obtížnými situacemi.“

Usmál se na mě tak pochvalně, že mi v tu chvíli bylo nad slunce jasnější, že vyslechl do všech trapných podrobností vše, co se mi stalo na tom nešťastném večírku. Pošimral mě pod bradou. „Jsem rád, že máš temperament a oheň, a že se umíš se vším vypořádat sama. Teď máš jejich uznání, i když si myslíš, že je nepotřebuješ. Když tě teď přijaly, můžeš si jít svou cestou a já ti to schvaluju. Buď tvrdá. Nedej se oblafnout. Mezi děvčaty se na sebe můžeš spolehnout – ale pokud jde o chlapce, přijď nejdřív za mnou. Než začneš s někým chodit, budu ho muset vidět a prověřit si jeho rodinu. Nemůžu ti dovolit, aby ses tahala s nějakým nýmandem.“

Jeho slova mě trochu rozechvěla, protože to vypadalo, jako bych před ním nemohla mít žádná tajemství. A přece – jak tam tak stál a pohlížel na mě pochvalně a s uznáním, napružila se mi páteř jakousi hrdostí, až jsem se napřímila. A cosi teplého a milého, co v té chvíli mezi námi zavládlo, mě přimělo přistoupit k němu a políbit ho na tvář. Zdál se velmi překvapený a stejně tak potěšený. „No ne, děkuju ti. Jen tak dál a třeba změknu ještě víc.“

Přijel můj taxík. Tony stál u hlavního vchodu a mával a já zamířila do jednoho z oblíbených podniků chlapců z Bostonské univerzity, do kavárny U kančí hlavy.

Očekávala jsem všechny možné obtíže, než Logana najdu. Dokonce mě napadlo, že bude předstírat, jako by si mě zase nevšiml, nebo že mě nezná, protože jsem neudělala vůbec nic pro to, abych se podobala té ošumělé holce z hor, za kterou jsem se styděla. A pak jsem Logana zahlédla sedět u okna kavárny. Smál se a důrazně mluvil s hezkou dívkou, sedící naproti němu. Nikdy jsem neuvažovala, aspoň ne vážně, o tom, že by třeba mohl chodit s někým jiným. A tak jsem tam stála v lehce padajícím sněhu a nevěděla, co si počít. Uplynul říjen. Už byla polovina listopadu. Jak by to bylo hezké, pozvat Logana do Farthinggaleského sídla, kde by se u přívětivě plápolajícího krbu mohl seznámit s Tonym. Teskně jsem vzdychla nad všemi svými přáními, která se zřejmě nikdy nesplní. A pak, pak… nevěřila jsem svým očím, Logan se naklonil přes stůl a dotkl se dívčiny tváře svými rty, až to skončilo skutečným polibkem, dlouhým, co trvá celou věčnost – líbal ji tak, jak mě nikdy nepolíbil!

Nenáviděla jsem ho! Nenáviděla jsem i ji! Vem tě čert, Logane Stonewalle! Jsi stejný jako všichni chlapi!

Otočila jsem se na podpatku a neuvědomila si, že čerstvý sníh může klouzat. A praštila jsem sebou rovnou na záda. Neelegantně rozplácnutá jsem zírala vzhůru k obloze, úplně ohromená, že jsem mohla udělat takovou pitomost. Nic mě nebolelo. Odmítla jsem všechny, co se mi pokoušeli pomoci vstát… a pak z kavárny vyběhl Logan. Jeho první slova byla jasným důkazem, že tentokrát mě poznal. „Bože můj, Heaven, proč tu ležíš na zemi?“

Nežádal o dovolení, popadl mě rukama v podpaží a zvedl. Pracně jsem se udržela na nohou, a to mě přimělo přitisknout se k němu. V očích měl pobavené jiskřičky. „Až si příště budeš kupovat kozačky, zkusil bych na tvém místě něco s nižšími podpatky.“

Dívka z kavárny nás nazlobeně pozorovala oknem.

„Ahoj, cizinče,“ pozdravila jsem ho chraplavě tlumeným hlasem ve snaze zakrýt rozpaky. Pustila jsem se ho, už jsem se vzpamatovala. Pak jsem si oprášila sníh z kabátu. Vrhla jsem po něm hněvivý pohled, který by ho snadno probodl, kdyby pohledy dokázaly vraždit. „Viděla jsem tě, jak v kavárně líbáš tu holku, co teď na nás tak zuřivě kouká oknem. Té teď patříš?“

Měl tolik slušnosti, že se začervenal. „Ta pro mě nic neznamená, to si jen krátím sobotní odpoledne.“

„No jasně,“ odvětila jsem co nejledověji. „Určitě bys nebyl tak chápavý, kdybys v takové situaci nachytal mě.“

Ještě potemněl ve tváři. „Proč to musíš zase vytahovat? Kromě toho mezi tebou a tím Calem Dennisonem nešlo jen o pár polibků!“ bezmála zařval.

„Ano, to je pravda,“ připustila jsem. „Ale nikdy bys nepochopil, jak k tomu došlo, i kdybys byl tak velkorysý a dal mi možnost ti to vysvětlit.“

Stál tam ve sněhu, který teď padal hustěji, a vyzařovala z něj síla, bradu měl pevně, odhodlaně vysunutou, takže si dolíček v jejím středu už nehrál na schovávanou. Při pohledu na jeho čistě řezanou, hezkou tvář se mnohá kolemjdoucí zastavila a prohlédla si ho důkladněji… a on na mě zíral s nezájmem, jako bych pro něj byla úplně cizí člověk.

Studený vítr hvízdal kolem rohů budov a prudce se hnal při zemi, až mu divoce rozfoukal vlasy. Moje vlasy ten vichr také nadzvedl a rozvál mi je dopředu. Uvědomila jsem si, že dýchám rychle a těžce, tolik jsem znovu chtěla získat jeho sympatie. Stačilo jen být tak nablízku jeho síle a dobrotě, abych si uvědomila, jak moc ho potřebuju. Zápasila jsem se strašnou touhou získat znovu jeho lásku, jeho teplo a starostlivost, protože mě miloval, když jsem byla nýmand, nula, a s ním jsem nikdy nemusela předstírat, že jsem něco víc než ve skutečnosti. „Heaven, bylo od tebe milé, žes mi zavolala. Sám jsem to chtěl udělat pokaždé, když jsem si na tebe vzpomněl. Jednou jsem dojel až k Farthinggaleskému sídlu, jenom k bráně, ale ta na mě udělala takový dojem, že jsem ztratil kuráž a vrátil se.“

Pak mě konečně začal vnímat. V očích mu nevěřícně zablesklo, nakrátko v nich zasvitla radost. „Změnila ses,“ řekl, udělal pohyb pažemi, jako by mě chtěl obejmout, a pak mu ty paže klesly k bokům a ruce si našly cestu do kapes, jako by tam nalézaly bezpečný, chráněný přístav.

„Doufám, že k lepšímu.“

Pohlédl na mě tak nespokojeně, až jsem se začala lehce chvět. Co jsem udělala špatně?

„Vypadáš bohatě, moc bohatě,“ odpověděl zvolna. „Změnilas účes a maluješ se.“

Co to s ním je? Nic z mých „vylepšení“ jako by ho ani nepotěšilo. „Vypadáš jako modelka z obálky časopisu.“

A to je něco špatného? Pokusila jsem se o úsměv. „Ach Logane, musím ti toho spoustu vyprávět! Vypadáš senzačně!“ Sníh mě začal studit na tváři. Bílé a nadýchané vločky se zachycovaly v jeho i mých vlasech a chladily mě na špičce nosu. „Nemohli bychom si někam sednout na kus řeči, někam do tepla a pohodlí? Pak se na mě možná nebudeš takhle mračit.“ Pořád jsem povídala, zatímco mě vedl dovnitř ke stolu, kde jsme si objednali horkou čokoládu. Všimla jsem si dívky, se kterou tu prve seděl. Dál se na nás mračila. Já si jí ale nevšímala a Logan taky ne.

Přelétl očima můj kožich, všiml si zlatých řetízků, které jsem měla kolem krku, uviděl prsteny na mých prstech, když jsem si stahovala rukavice z jemné kůže.

Pokusila jsem se o úsměv. „Logane,“ začala jsem se sklopenýma očima, odhodlaná neslevit ze svého očekávání, „nemohli bychom nechat minulost minulostí a začít znova, od začátku?“

Trvalo mu dlouho, než odpověděl, jako by se pracně osvobozoval od jakéhosi rozhodnutí, k němuž dospěl v minulosti. Každá vteřina, kterou jsem s ním teď byla, mě zaplavovala vzpomínkami na to, jak sladké bylo naše mládí, protože jsme měli jeden druhého. Ach, proč jen jsem kdy dovolila Calu Dennisonovi, aby se mě dotkl! Kdybych jen byla silnější, moudřejší, uvědomělejší pokud jde o muže a jejich fyzické touhy! Možná bych se pak dokázala ubránit staršímu muži, který byl v podstatě slaboch a dost velký mizera na to, aby zneužil hloupou mladou holku z hor.

„Já nevím,“ řekl nakonec pomalu a zdráhavě. „Pořád musím myslet na to, jak snadno jsi zapomněla na mě a na to, co jsme si slibovali, jen co jsem ti zmizel z očí.“

„Prosím tě, snaž se mě pochopit!“ naléhala jsem. „Nevěděla jsem tenkrát, do čeho jdu, a připadala jsem si jako v pasti v situaci, kterou jsem nedokázala zvládnout…“

Brada mu tvrdohlavě ztuhla. „Jak tě dneska vidím, s drahými šperky a v tom kožichu, nějak mi nepřipadáš jako ta holka, co jsem znával. Nevím, jak se teď k tobě chovat, Heaven. Už nevypadáš bezbranně, naopak, vypadáš, jako bys vlastně nic a nikoho nepotřebovala.“

Srdce se mi sevřelo. Vidí jen povrchní sebedůvěru, kterou mi dodává drahé oblečení a šperky. Škrábni do toho povrchu a zase pod ním najdeš tu horáckou holku Casteelovou. A pak mi došlo, jak to vlastně myslí.

Měl mě radši, dokud jsem byla k politování! Přitahovala ho má bezbrannost, chudoba, ošklivé vyšisované šaty a ošumělé boty! Přednosti, o nichž jsem byla přesvědčená, že na mě obdivuje nejvíc, pro něj nebyly vůbec důležité!

Upřela jsem oči na jeho tmavě kaštanový svetr. Kdovíproč jsem uvažovala, jestli má ještě tu strašnou červenou čepici, co jsem mu kdysi upletla. Cítila jsem, že se mi situace znovu vymyká z rukou, a přece jsem se nedokázala tak snadno vzdát.

„Logane,“ začala jsem znovu, „žiju teď u matky mé skutečné maminky. Liší se od naší babi jako noc ode dne. Nikdy jsem nevěděla, že babičky středního věku dokážou vypadat tak mladě a nejen pěkně, ale dokonce skvěle.“

„Tahle babička žije v jiném světě, než jaký jsi poznala ve Willies.“ Jak rychle si utvořil vlastní názor! Jako by nikdy nezapochyboval o nikom a o ničem. Pak konečně zvedl svůj hrnek k ústům a napil se. „A jak se ti líbí dědeček?“ zeptal se. „Je taky mladý a pohádkově hezký?“

Pokusila jsem se ignorovat jeho sarkasmus. „Tony Tatterton vlastně není můj dědeček, Logane, ale druhý manžel mé babičky. Maminčin otec zemřel před dvěma roky. Mrzí mě, že jsem neměla možnost ho poznat.“

V tmavomodrých očích se mu objevil nepřítomný výraz, stále soustředil pohled na cosi za mou hlavou. „Viděl jsem tě jednou v půli září, bylas nakupovat s nějakým starším mužem, držel tě za loket a vedl si tě, kam chtěl. Chtělo se mi zavolat na tebe, že tam jsem, ale nedokázal jsem to. Jako blbec jsem vás dva chvíli sledoval a díval se skrz výlohy, jak si nekonečně zkoušíš všelijaké šaty a předvádíš se v nich tomu mužskému jako manekýnka. Ohromilo mě, jak se pokaždé změníš podle toho, co máš na sobě. A nejen to, ohromilo mě, co to s tebou udělalo! Všechno nové, co ti kupoval, v tobě probouzelo smích a úsměvy, bylas tak šťastná, jak jsem to na tobě ještě nikdy nepozoroval. Heaven, neměl jsem tušení, že ten chlap, co vypadal tak mladě, by mohl být tvůj dědeček. Nedokázal jsem vnímat nic než žárlivost. Když jsem tě miloval a plánoval naši společnou budoucnost, chtěl jsem já být tím, co ti rozradostní oči a rozjasní tvář.“

„Ale já potřebovala ty teplé kabáty, které mi koupil, kozačky, střevíce. A kožichy, co mám, jsou obnošené, dala mi je Jillian, tu každé šaty i všechno ostatní začne brzo nudit. Nemám tolik, jak si myslíš. A ve Farthy to zase tak skvělé není. Má babička na mě sotva promluví!“

Logan se naklonil blíž, zabodl do mě tvrdý zachmuřený pohled. „Ale nevlastní dědeček je celý blažený, že tě tam má, viď? Poznal jsem to podle toho, jak se choval tenkrát, když jsem vás dva viděl spolu nakupovat. Byl z těch nových šatů stejně na větvi jako ty!“

Poplašilo mě, jak vypadal, tak divoce a žárlivě. „Dej si na něj pozor, Heaven. Nezapomeň, co se stalo, když jsi bydlela v Candlewicku u Kitty Dennisonové a jejího manžela; mohlo by k tomu dojít znova.“

Cítila jsem, jak třeštím oči bolestí z jeho překvapivého útoku. Jak si může myslet něco takového? Tony není ani v nejmenším jako Cal! Tony mě nepotřebuje za společnici, když jeho žena pracuje přesčas. Tony vede plný, bohatý život, zaplněný cestováním, podnikem a stovkami přátel, kteří s radostí zabaví jeho i Jillian. A přece jsem pochopila, že by mi Logan neuvěřil, kdybych mu tyhle skutečnosti vypočetla. Zavrtěla jsem hlavou, abych popřela jeho podezření. Zlobilo mě, že je vůbec má. Byla jsem zklamaná tím, jak nedokázal odpustit a zapomenout a důvěřovat mi jako kdysi.

„Ozve se ti ještě někdy?“ vypálil s přimhouřenýma očima.

„Kdo?“ zeptala jsem se, poplašená tím, jak náhlý obrat vzalo jeho podezření.

„Cal Dennison!“

„Ne!“ vykřikla jsem znovu. „Neslyšela jsem o něm od toho dne, co jsem odjela z Winnerrow! Neví, kde jsem! Už ho nechci nikdy vidět.“

„Určitě si zjistí, kde jsi.“ Loganův hlas zněl najednou bezvýrazně, mdle. Zvedl hrnek a dopil až do dna, pak ho rázně postavil, až hlasitě třeskl o stůl. „Dobře, že jsme se zase sešli, Heaven, a jsem rád, že máš teď všecko, cos chtěla. Je mi líto, že ti dědeček zemřel dřív, než jsi ho poznala. Těší mě ale, že máš tolik ráda svého nevlastního dědečka. Musím přiznat, že ti to v těch hezkých šatech a kožichu moc sluší, ale už nejsi to děvče, do kterého jsem se zamiloval. Tu dívku zničili v Candlewicku.“

Ohromilo mě to a hluboce zasáhlo – tolik, až jsem si připadala jako smrtelně zraněná. Nezmohla jsem se na slovo. Pootevřela jsem ústa, chtělo se mi prosit, aby mi dal ještě příležitost. V očích mě pálily horké, oslepující slzy. Pracně jsem hledala ta pravá slova, ale on už se odvrátil a mířil k dívce, jež na něj stále čekala u stolu vedle okna. Bez jediného ohlédnutí si k ní přisedl.

A všechna ta péče, s níž jsem se připravovala na tuhle schůzku v naději, že na něj zapůsobím, byla úplně k ničemu. Měla jsem přijít ve svých hadrech, s dlouhými rozcuchanými vlasy s hladovými kruhy pod očima – pak by možná projevil víc soucitu.

A pak mě tvrdě zasáhla pravda, na kterou jsem až do dneška ani jednou nepomyslela.

Logan mě nikdy doopravdy nemiloval! Logan jen litoval sirotka z hor a chtěl mě ochranitelsky zahrnovat svou velkorysostí! Byla jsem pro něj jen objekt dobročinnosti!

Všechno se to na mě nahrnulo, jeho dárečky, zubní kartáček a pasta, mýdla a šampony, všechno to bral z polic v otcově lékárně. Ach, trapnost jeho povýšenecké lítosti mě teprve teď naplnila studem! Jak jen jsem si dovolila uvěřit, že ve mně vidí cosi obdivuhodného! Netrpělivě jsem setřela horké slzy, které mi vyhrkly na tváře a kanuly po nich; pak jsem vyskočila, popadla kabelku a kožich a prchala ke dveřím rychleji než on. Ve vteřině jsem byla venku a v běhu si navlékala kabát. Vždycky jsem běhala za ním, teď běžím od něj!

Vítr mi divoce vmetl do tváře poryv sněhu. Bylo mrazivě chladno a já zápolila s oblékáním dlouhého kožichu. Dech se mi srážel do obláčků páry, kuckala jsem a vzlykala a chtělo se mi umřít. V patách za sebou jsem uslyšela zvuk Loganových kroků. Otočila jsem se, kabát mi vlál ve větru a zamračila jsem se nenávistně rovnou do jeho ustaraného pohledu, který přišel příliš pozdě.

„Už mě nemusíš litovat, Logane Grante Stonewalle!“ zařvala jsem do větru a bylo mi jedno, kdo uslyší má slova. „Není divu, že jsem tě podvědomě zradila s Calem Dennisonem! Možná můj instinkt přesně věděl, co ke mně doopravdy cítil! Ani lásku, ani obdiv, ani upřímné přátelství – ani nic z toho, co skutečně potřebuju a chci. Takže jsi měl pravdu, nejlíp bude to skoncovat! Mezi námi všechno skončilo! Už tě nechci nadosmrti ani vidět! Vrať se do Winnerrow a najdi si tam nějakou jinou chudinku z Willies! – a tu si můžeš zahrnovat tím svým odporným soucitem!“ Otočila jsem se a uháněla k nejbližšímu rohu, kde jsem rychle zamávala na taxík.

Sbohem, Logane, vzlykala jsem si pro sebe, když taxík odjížděl od obrubníku. Bylo to něžné a sladké, když jsem si myslela, že mě miluješ pro to, jaká jsem, ale ode dneška už si na tebe ani nevzpomenu!

Dokonce se ti povedlo probudit ve mně pocit provinilosti kvůli Troyovi, a to o něm ani nevíš. Milý, skvělý, talentovaný, hezký Troy, který není ani trochu jako Cal Dennison, který mě vůbec nikdy nevzrušoval a nepřitahoval jako muž.

Sliby

PALČIVÉ SLZY MI JEŠTĚ KANULY, KDYŽ TAXÍK projížděl impozantní černou bránou Farthinggaleského sídla – hrdlo jsem měla tak stažené, že jsem stěží dokázala říct řidiči, kde má odbočit, aby se dostal k Troyovu domečku. Utíkala jsem k jedinému příteli, který mi zbyl, skoro oslepena slzami, plná žalu, jako bych znovu přicházela o všechny, které jsem kdy ztratila, a ten žal rostl a rostl. V koutečku duše jsem přece jen pořád věřila, že Logan je navěky a právoplatně můj, a proto ho dokážu nějak získat zpátky.

Nic není věčné! Nic není opravdové! křičelo mé zklamání. Nic!

„Dvanáct dolarů a padesát centů,“ řekl taxikář. Netrpělivě čekal, až si osuším oči a odpočítám správnou částku. Měla jsem jen dvacetidolarovku, strčila jsem mu ji do ruky a rychle opustila teplo zadního sedadla.

„Drobné si nechte,“ zakrákorala jsem chraplavě.

Sníh, ostrý jako maličká ledová kopí, mě šlehl do tváře. Vítr byl divoký a rval mi vlasy, když jsem se slepě hnala k domku. Bez ohledu na Troyovo soukromí jsem se opřela do modrých dveří, ale vítr jsem měla v zádech a vanul s takovou silou, že dveře nešly otevřít. Když se mi to konečně podařilo a já vstoupila dovnitř, vítr za mnou dveře přirazil s hlasitým, rachotivým bouchnutím. Ten zvuk jako by mě probudil a zanesl zpět do reality. Opřela jsem se zády o dveře a snažila se zvládnout trochu své city.

„Kdo je tam?“ zavolal Troy z druhého pokoje a pak se objevil v otevřených dveřích do ložnice. Nahé tělo měl omotané kolem boků ručníkem, na kůži ještě kapičky vody. Tmavé vlasy měl mokré a slepené. „Heaven!“ vykřikl, v očích úžas nad mým dramatickým a nečekaným příchodem. Zvedl druhý ručník, který držel v rukou, a začal si zuřivě sušit vlasy. „Pojďte dál, posaďte se, jako doma, a počkejte minutku, než si vezmu něco na sebe.“

Ani slovo, že mě tu nepotřebuje, ani nenaznačil, že jsem přišla bez pozvání. Jen se usouženě usmál, pak se otočil a zmizel.

Zoufalstvím mi ztěžkly nohy, jako bych je měla přibité k podlaze hřebíky. Moc si to beru, to jsem věděla, ale stejně jsem se nedokázala vzpamatovat natolik, abych se přestala zajíkat. Vlastní přerývaný dech mi zněl cize. Dosud jsem se opírala o dveře, paže přitisknuté k jejich výplni a prsty zaťaté do dřeva, abych udržela rovnováhu, když Troy vyšel ze svého pokoje, oblečený do bílé hedvábné blůzy a těsných černých kalhot. Vlasy, dosud trochu vlhké, mu rámovaly tvář v lesklých vlnách. V porovnání s Loganovou zardělou a opálenou tváří vypadal Troy mimořádně pobledle.

Beze slova ke mně přistoupil, něžně mě vzal za ruce, odtáhl od dveří, sundal mi z ramene kabelku a pak mi pomohl z těžkého, mokrého kožichu. „Ale, ale,“ konejšil mě, „přece to nemůže být tak zlé, ne? V takovéhle krásné chumelenici, když vítr hučí a říká vám, že máte zůstat doma, není nad útulno u praskajícího ohně, něco dobrého k jídlu a příjemného společníka.“ Usadil mě do křesla, které přitáhl těsně k ohni, pak si klekl, vyzul mi kozačky a rukama mi třel studené nohy v nylonkách, dokud se zase nezahrály.

Cítila jsem se dost unavená. Bezvládně jsem se sesula do křesla a s očima dokořán a nevidoucíma čekala, až slzy konečně přestanou téct. Z hrudi mi spadla část té tíže, která jí působila tak strašnou bolest. Teprve tehdy jsem se dokázala rozhlédnout kolem sebe. Nesvítily žádné lampy, jen veselá zář ohně vrhala na stěny obrazce tančících světel a stínů. A zatímco jsem se rozhlížela, Troy klečel na kolenou a upíral na mě oči. Přitáhl si blíž podnožku. Zvedl mi nohy a položil je na ni a pak mě až do pasu přikryl pestrou vlněnou afghánskou pokrývkou. „Teď je čas něco sníst,“ pousmál se, když uviděl, jak si utírám poslední slzu frivolním kapesníčkem. Všechny papírové kapesníky, které jsem měla v kabelce, jsem už spotřebovala. „Kávu, čaj, víno, horkou čokoládu?“

Při zmínce o čokoládě mi okamžitě vhrkly do očí nové slzy.

Polekaně a rychle navrhl: „Nejdřív trošku brandy na zahřátí. A pak horký čaj, co tomu říkáte?“

Aniž by čekal na můj souhlas, vstal a zamířil do kuchyně. Cestou pustil stereo, takže jeho zšeřelý pokoj ozářený jen plameny z krbu zaplavila tichá klasická hudba. Na zlomek vteřiny jsem v duchu uslyšela hlasitý venkovský randál Kittiny oblíbené country hudby a zachvěla jsem se.

Ale tohle byl jiný svět, Troyův svět, kde skutečnost zůstala daleko za železnou bránou. Tady, v bezpečném a teplém úkrytu zbyla jen krása a laskavost a slabá vůně čerstvě pečeného chleba. Zavřela jsem oči a hlavou mi bleskla mlhavá vzpomínka na Tonyho. Venku už bylo skoro tma. Určitě bude chodit sem a tam a často koukat na hodinky, nemůže se dočkat, až se vrátím. A určitě se hněvá, protože jsem nedodržela slovo. Požehnaný spánek však zaplašil Tonyho a všechno zoufalství.

Muselo uplynout několik minut, než jsem uslyšela Troyův hlas: „No tak, probuďte se a napijte se brandy.“ Poslušně, i když jsem nechala oči zavřené, jsem pootevřela rty a polkla palčivou, teplou tekutinu. A pak jsem se zakuckala, vymrštila jsem se ohromená chutí lihoviny, kterou jsem ještě nikdy neochutnala. „To už stačí,“ odtáhl malou napoleonku. Jakoby pobaveně se usmál nad tím, jak reaguju na pouhý jeden doušek. „Nedá se to srovnat s horskou rosou, viďte?“

„Horskou rosu jsem nikdy neochutnala,“ zašeptala jsem ochraptěle, „a taky nechci.“ Tátova silná, brutální a hezká tvář mi prolétla před očima. Jednou, jednou se s ním znovu setkám, jednou, až dokážu být stejně krutá jako on.

„Jen si tu seďte, klimbejte a já vám udělám večeři. Pak mi můžete povědět, co vás sem přivedlo se slzami v očích.“

Pootevřela jsem ústa, ale umlčel vše, co bych byla řekla, signálem ukazováčku přiloženého ke rtům. „Později.“

Dívala jsem se, jak krájí čerstvý chléb a skládá sendviče s hbitou obratností, která působila, že každá jeho práce působila hravě a radostně.

Položil mi na klín tác a stříbrný, ubrouskem přikrytý tácek se sendviči a čajem. Sám se usadil k jídlu se zkříženýma nohama na podlahu před krbem. Až dosud jsme mlčeli, bylo nám spolu příjemně. Čas od času se jeho pohled střetl s mým. Pozorně sledoval, jestli jím a piju a zda mě nepřemáhá spánek.

Sníh bičoval okna, až se pokryla ledovými květy. Svištění větru soupeřilo s hudbou. V porovnání s větrem ve Willies, který kvílel ve všech škvírách horské chatrče, byl ale tenhle krotký a tlumený. Tenhle domek, šestkrát větší než náš, byl pěkný a dobře stavěný, s důkladnými zdmi a izolacemi. My jsme skrz stěny naší chatrče vídali oblohu.

Začala jsem uždibovat sendvič a než jsem se nadála, zkonzumovala jsem ho celý a vyprázdnila i kouřící šálek čaje. A on se na mě potěšeně usmíval. Sám snědl tři sendviče za tu dobu, co já jeden. „Ještě?“ zeptal se. Chystal se vstát a znovu zajít do kuchyně.

Opřela jsem se a zavrtěla hlavou. „Už dost. Nikdy mě nenapadlo, že sendviče můžou člověka tak zasytit, dokud jsem neochutnala ty vaše.“

„Je to svým způsobem umění, když si dáte trochu záležet. A co moučník, řekněme plátek domácího karamelového dortu?“

„Vlastní výroby?“

„Ne, já nikdy nepeču dorty ani koláče, ale Režná Whisky mi pokaždé pošle obrovský špalek dortu, když peče. Je toho pro nás oba ažaž.“

Ale já už nemohla. Zavrtěla jsem hlavou a dort odmítla, i když jsem svého rozhodnutí skoro zalitovala, když jsem pozorovala Troye, jak si na něm pochutnává. Už jsem se poučila, že Troy nikdy nic nenabízí dvakrát. Dal člověku jednu příležitost a dost.

„Mrzí mě, že jsem k vám takhle vpadla,“ zamumlala jsem, zase na mě šlo spaní. „Měla bych si pospíšit zpátky na Farthy, aby se na mě Tony nezlobil.“

„Určitě od vás nečeká, že byste cestovala v takovémhle blizzardu. Domyslí si, že jste se zavrtala do nějaké hotelové haly a vrátíte se domů při první příležitosti. Ale mohla byste mu zavolat, aby si nedělal starosti.“

Jenže když jsem zvedla sluchátko, oznamovací tón se neozval. Linky byly přerušeny.

„To nic, Heaven. Můj bratr není hlupák. Pochopí to.“

Zvolna přejížděl pohledem mou tvář, snad spatřil citovou vyprahlost. „Chcete o tom mluvit?“

Ne, nechtěla jsem mluvit o Loganovu odmítnutí, moc to bolelo. Jenomže navzdory mé vůli i potřebě nesvěřovat se Troyovi se svou bolestí mi jazyk vypověděl poslušnost a já mu vyklopila celou tu historii, jak jsem kdysi Logana zklamala a on mi teď nedokáže odpustit. „… a co je na tom nejhorší, zlobí se teď, že už nejsem chudá a k politování!“

Vstal, aby uložil použité nádobí do myčky. Pak se znovu usadil na podlahu, které zřejmě dával přednost před pohodlnou pohovkou a křesly, natáhl si dlouhé nohy na tlustý a příjemný koberec, lehl si na záda s rukama složenýma pod hlavou a zamyšleně řekl: „Jsem si jistý, že jednou – a velmi brzy – bude Logan litovat toho, co dneska řekl, a zase se vám ozve. Oba jste ještě velmi mladí.“

„Už o něm nechci ani slyšet,“ sevřelo se mi hrdlo a snažila jsem se potlačit pláč. „Skončila jsem s Loganem Stonewallem jednou provždy!“

Na jeho krásně tvarovaných rtech se znovu objevil mírný úsměv. Teprve když ten úsměv vyprchal, odvrátil ode mě tvář. „Je hezké, že jste se tu stavila, abyste se mnou přestála tu vánici, ať už byl důvod jakýkoli. Neřeknu to Tonymu.“

„Proč nechce, abych sem chodila?“ zeptala jsem se – ne poprvé.

Na zlomek vteřiny jako by mu na tvář padl stín. „Na začátku, když jsem vás poznal, nechtěl jsem se vám plést do života. Když vás teď znám líp, cítím povinnost pomoci vám. Když se večer uložím ke spánku, vidím před sebou vaše oči. Jak může mít šestnáctileté děvče v očích takovou hloubku?“

„Mně není šestnáct!“ vykřikla jsem chraplavým, přiškrceným hlasem. „Je mi už sedmnáct – ale neopovažujte se to říct Tonymu.“ Jen jsem ta slova vypustila z úst, už jsem jich litovala. Troy musí být loajální k Tonymu, ne ke mně.

„Proč propána lžete kvůli něčemu tak zbytečnému, jako je jeden rok věku? Šestnáct, sedmnáct, co na tom sejde!“

„Dvaadvacátého února mi bude osmnáct,“ namítla jsem poněkud defenzivně. „V osmnácti jsou holky u nás v horách obyčejně už vdané a mají děti.“

To ho přimělo otočit ke mně tvář. „Jsem velmi rád, že už nežijete v horách. A teď mi povězte, proč jste Tonymu řekla, že je vám šestnáct a ne sedmnáct?“

„Nevím, proč jsem to udělala. Chtěla jsem chránit maminku, aby nevypadala pošetile a nerozvážně, když se provdala za mého otce, kterého znala teprve pár hodin a už přijala jeho nabídku k sňatku. Babi vždycky říkala, že to byla láska na první pohled. Nechápala jsem, co tím myslí, a stejně nedokážu pochopit, jak se mohla ona, dívka z bohaté a významné rodiny, s tak kultivovaným zázemím, zamilovat do muže jako byl můj otec.“

Oči měl tmavé jako nejhlubší lesní tůně, snad bych se v nich i utopila.

Stojací hodiny začaly odbíjet osmou a vánice pořád ještě zuřila. Hudební skříň, musely to být taky hodiny, začala vyhrávat sladkou a čarovnou melodii, zatímco z dvířek se jedna za druhou vynořovaly maličké figurky. „Takové hodiny jsem jakživa neviděla,“ řekla jsem, i když to nijak nesouviselo s tím, o čem jsme mluvili předtím.

„Mám sbírku starožitných hodin,“ zamumlal Troy nepřítomně, převalil se na bok a zkoumavě na mě hleděl s něžným pochopením. „Když je člověk tak bohatý jako Tattertonovi, neví, jak utrácet peníze… a když si pomyslím, že jste celou tu dobu byla ve Willies a potřebovala to, co jsem vám mohl tak snadno poskytnout… Připadá mi teď úplně neslušné mít tolik, když vím, že jiní mají tak málo. Šokuje mě, že jsem nikdy dřív nepomyslel na chudobu. Možná je to tím, že jsem odjakživa žil ve vlastním světě a lidi, které jsem znal, měli také tolik jako já.“

Sklonila jsem hlavu ještě níž. Teď jsem si uvědomovala, jak velice se Troyův život lišil od mého. Troy na mě upřeně hleděl, dokud jsem neznejistěla pod jeho dlouhým a zkoumavým pohledem. Zavrtěla se, vstala a protáhla se. „Už jsem vás připravila o moc času. Musím jít domů, aby se Tony moc nevyptával.“

Po pravdě řečeno jsem čekala, že mě bude zdržovat, přemlouvat, abych neodcházela, jenomže on tentokrát vstal a usmál se na mě. „Dobře. Existuje cesta, o které jsem vám nechtěl říct. Je tu chladné klima, a když se Farthy stavělo se všemi stodolami a stájemi kolem, očekávali mí praktičtí předkové hluboké sněhové závěje. Vykopali tunely do stodol a stájí, aby se mohli koně a ostatní zvířata nakrmit a poklidit. Kdysi dávno bývala tam, kde teď stojí tenhle domek, stodola s hlubokým sklepem. A díky tomu je sem dobrý přístup z hlavního domu i za nejhoršího počasí. Mohl jsem vám to říct už dřív, ale chtěl jsem, abyste tu zůstala a dělala mi společnost.“ Odpoutal oči od mé tváře, pohled měl trochu skelný. „Je to velmi zvláštní, jak je mi s vámi příjemně, i když jste jen dítě.“ Znovu na mě upřel pronikavé oči. „Když vejdete do sklepa na Farthy a vstoupíte do západních dveří, co jsou natřené zeleně, dostanete se podzemní chodbou do sklepa pod tímhle domkem. Ty další dveře, modré, červené a žluté, těmi se nedostanete nikam, protože Tony dal ty tunely zazdít. Měl dojem, že příliš mnoho přístupových cest, jakkoliv tajných, by Farthy vydalo napospas zlodějům.“

Přinesl mi kabát a kozačky ze šatny a podržel mi kožich, abych mohla vklouznout do rukávů. Když mi ho urovnal na ramenou, krátce zaváhal. Stál za mnou, takže jsem neviděla, jak se tváří. Když jsem se obrátila, usmál se, pak mě vzal za ruku a zavedl mě ke dveřím kuchyně, odkud jsme sešli po strmých dřevěných schodech do sklepa, vlhkého, studeného a hodně velkého. A tam mi Troy ukázal zelené dveře, nahoře ukončené obloukem. „Půjdu s vámi až do domu,“ řekl, vstoupil první a pořád mě držel za ruku. „Když jsem byl kluk, vždycky mě tyhle podzemní chodby děsily. Čekal jsem, že za každým ohbím se objeví nějaké příšery nebo strašidla, zkrátka něco, co jsem nechtěl vidět.“

I když mě vedl a dodával mi pocit bezpečí teplem své ruky, přesně jsem věděla, jak to myslí. Připomínalo mi to tunel v uhelném dole, kam jsme s Tomem jednou vlezli navzdory nápisům: „Nebezpečí! Nevstupovat!“

Troy pustil mou ruku, až když jsme dorazili na konec studené a vlhké podzemní chodby, k úpatí schodů, strmých a úzkých. „Vyjdete vzadu v kuchyni,“ zašeptal. „Pozorně poslouchejte, než otevřete ty dveře, co vidíte nahoře. Režná Whisky často pracuje přesčas.“ Pak se dotkl mé tváře a zeptal se: „Jak to vysvětlíte Tonymu?“

„To je jedno. Umím dobře lhát, nepamatujete se?“ A s těmi slovy jsem se mu vrhla kolem krku, ale nepolíbila jsem ho. Jen jsem přitiskla studenou tvář k jeho. „Co bych si bez vás počala?“ Přitiskl mě k sobě na kratičký, vzrušující okamžik. „Jen nesmíte zapomenout, že milujete a potřebujete Logana, ne mě.“

Vyběhla jsem do schodů a celou cestu jsem trpěla, protože mě tak nezakrytě upozornil, že musím udržovat odstup. Co to se mnou je? Potřebovala jsem někoho jako Troy. Zoufale jsem potřebovala jeho cit a pochopení. Byly chvíle, kdy mi imponoval i Tony, ale pokaždé jsem se rychle přiměla zapomenout na jeho kouzlo a pohlednost. Byl příliš dominantní, jako táta.

Už jsem začínala popotahovat, když jsem vstoupila do úzké chodby za velikou kuchyní Farthinggaleského sídla. I v tuhle noční hodinu tu byl Režná Whisky. Připravoval jídlo na příští den. Zpíval si do rytmu pohybů válečku na těsto a černý chlapec za ním, jeho učedník, klepal do rytmu lžícemi. Po špičkách jsem proklouzla kolem dveří kuchyně a teprve pak jsem zrychlila krok.

O hodinu později už jsem ležela v posteli, zírala z okna do tmy a poslouchala kvílení větru a bušení svého srdce. Nemohla jsem usnout, ale oddávala jsem se snění. Zdálo se mi, že jsem sotva usnula, když se rozlétly dveře mé ložnice a Tonyho hlas zaburácel, až mě probudil.

„Kdy ses vkradla do domu, že jsem tě neviděl?“

Zmatená a poděšená jeho hlasem jsem se prudce vztyčila a přitiskla si prostěradlo a pokrývky k hrudi. Nepravdy, které mi někdy pohotově přicházely samy na jazyk, mě tentokrát nechaly na holičkách, takže jsem se dokázala jen třást. A měla jsem podezření, že ani Troy by mě nedokázal uchránit před Tonyho spravedlivým hněvem.

Tony vkročil do ložnice a rozsvítil mi lampu u postele. Tyčil se nade mnou. Dlouze a tvrdě se mi zadíval do tváře. „Kde jsi byla a jak ses dostala z Bostonu domů? Od tří hodin je silnice na sever od města uzavřená!“

Jak jsem tápala a snažila se nedat na sobě znát, jak mě děsí jeho hněv a nelibost, dusily mě v hrdle myšlenky na to, co se nejspíš stane. Padla jsem zpět do polštářů a civěla na Tonyho očima vytřeštěnýma hrůzou. Jak strašidelně a chladně vypadal, když se na mě tak mračil!

Hlas měl tlumený a tvrdý. „Nelži mi, holka, a nemysli si, že z toho vyklouzneš. Uzavřeli jsme spolu dohodu a očekávám, že ji dodržíš.“

„Já… já… já vůbec neodjela,“ blekotala jsem a šátrala v paměti po nějaké věrohodné lži. „Když taxík projel bránou, ztratila jsem najednou kuráž. Styděla jsem se ti říct, že ty holky z Winterhavenu vlastně nemám ráda, a nedokázala bych asi dost dobře předstírat, že mám. Tak jsem vklouzla postranními dveřmi zpátky do domu a vkradla jsem se zpátky do své ložnice a pak…“

„Pak co?“ zeptal se chladně, modré oči podezíravě přimhouřené.

„Bála jsem se, že půjdeš překontrolovat můj pokoj, tak jsem se schovala do jednoho nepoužívaného pokoje.“

„Ztratilas kuráž?“ zeptal se opovržlivě. „Schovala ses? To je tedy zajímavé. Do kterého pokoje ses schovala?“

Ach bože! Jak snadno by mě mohl nachytat! „Byl to druhý pokoj v tom severním křídle, víš, ten, co ho chce Jillian znovu zařídit. Ten světle broskvový pokoj. Ten, co jí připadá vyšlý z módy.“

Zamračil se ještě víc. „A v kolik hodin jsi odešla z toho pokoje zpátky do tohohle?“

Teď kladl past. Celý večer mohl tuhle ložnici chodit kontrolovat … před dvěma hodinami ještě mohl vidět prázdnou postel. „Nepamatuju se, Tony, opravdu ne. Usnula jsem v tom broskvovém pokoji, a když jsem se dopotácela zpátky sem, nepodívala jsem se, kolik je hodin. Jen jsem se svlékla a vlezla do postele.“

„A to tě nenapadlo, že bych o tebe mohl mít starost?“

„Promiň,“ zašeptala jsem, „ale zahnala jsem se sama do kouta a nevěděla jsem, jak ti říct pravdu, abych se před tebou neshodila.“

„Už ses shodila,“ řekl drsně a zamračil se na mě. „Nevím, jestli té tvé historce mám věřit nebo ne. Dneska odpoledne jsme se s Jillian strašně pohádali. Děsí se, aby její přítelkyně nenapadlo, že jsi její vnučka a nezačaly se vyptávat na Leigh.“

Nervózně jsem si pohrávala s úzkou stužkou, provlečenou kolem výstřihu mé růžové noční košile.

V otevřených dveřích jeho postava skoro zaclonila světlo z chodby. „Heaven,“ řekl zády ke mně. „Nevážím si zbabělců. Doufám, že už nikdy neuděláš to, co dneska.“

Zavřel za sebou dveře.

Svátky samoty

TÝDEN PŘED DNEM DÍKŮVZDÁNÍ ZAČALY velkolepé přípravy. Celý předchozí týden jsem měla prázdniny. Nahoře v patře, kde panovali Jillian a Tony, vypadalo všechno jako obvykle, ale dole v kuchyni nastaly tak pestré přípravy, až se mi dech tajil v hrdle. Dodavatelé přinesli čerstvé tykve, celkem tři, a na večeři bylo pozváno jen šest hostí. S Jillian, Tonym, Troyem a se mnou to dělalo dohromady deset lidí u stolu. Ach, konečně, konečně bude Troy zahrnut do rodiny jako její řádný člen!

„Povídejte mi o všech, co mají přijít,“ žádala jsem dychtivě Režnou Whisky. Hřadovala jsem vedle něj na vysoké stoličce a pilně jsem krájela zeleninu a všechno ostatní, o čem se domníval, že na to stačím. A že nebylo snadné tohohle mistra uspokojit! Jen podle jeho usměvavého nebo zamračeného výrazu jsem poznala, kdy nekrájím zeleninu dost „drobně“, anebo kdy to naopak dělám správně.

„Přátelé,“ odpověděl, „paní a jejího manžela. Významní přátelé, co sem přiletí, jen aby se najedli ve Farthinggaleském sídle. Lichotím si, že je to i má zásluha, jestli je sem přitahujou všechna ta dobrá jídla, co připravím. Ale to není jediný důvod, proč přijedou. Pan Tatterton si umí podmanit lidi, zbožňujou ho. A přijedou se taky podívat na paní Tattertonovou, aby viděli, jak moc zestárla od té doby, co ji viděli naposled. A taky se přijedou podívat na pana Troye, který se ukazuje jen při moc významných příležitostech. On je pro ně záhada, stejně jako pro nás ostatní. Nečekejte, že by se tu ukázal někdo ve vašem věku. Paní Tattertonová nesnáší na svých oslavách mládež.“

Den díkůvzdání byl už od rozednění jasný, slunný a velmi chladný. Byla jsem tak vzrušená pomyšlením na to, že přijde Troy, až jsem se každou chvíli přistihla, jak si zpívám. Měla jsem na sobě velmi zvláštní šaty z vínově červeného sametu, které vybral Tony, a ty byly tak lichotivé, že jsem se musela každých pár minut podívat do zrcadla, abych se sama sobě obdivovala.

Troy dorazil jako první, a protože jsem pozorovala labyrint, byla jsem to já a ne Curtis, kdo mu otevřel dveře. „Dobré odpoledne, pane Tattertone. Jaká radost a jaké blaho, že jste konečně, konečně poctil svou přítomností náš stůl!“

Zíral na mě, jako by mě viděl poprvé. Je to těmi šaty? „Nikdy jsem vás neviděl tak krásnou jako v téhle chvíli,“ řekl, když jsem mu pomáhala ze svrchníku. A Curtis, vracející se do haly, nás pozoroval poněkud ironicky. Ale co mi na tom záleželo, byl to jen němý statista, promluvil velmi zřídka.

Pečlivě jsem pověsila Troyův kabát do šatníku, přesvědčila se, že jsou ramenní švy na ramínku rovně a pak jsem se otočila a chytila ho za obě ruce. „Jsem tak ráda, že tu jste – divže nevybuchnu radostí. Nebudu muset sedět u stolu se šesti hosty, které jsem jakživa neviděla.“

„Nebudou všichni cizí. Některé už jste poznala na jiných večírcích… a jeden zvláštní host přiletěl až z Texasu, jen aby vás poznal.“

„Kdo?“ zeptala jsem se a vykulila oči.

„Jillianina matka, které je šestaosmdesát let. Jillian zřejmě chtěla nějak podložit ty historky, co o vás vypravuje, a vaši prababičku to tak zaujalo, že se telefonicky ohlásila, i když má zlomenou kyčel.“

Usmál se a přitáhl mě k pohovce v největším salonu. „Netvařte se tak ustaraně. Je to stará opatrnice a jediná tady v jednom kuse nelže.“

Ohromila mě hned od začátku, když prošla hlavními dveřmi, podpírána dvěma muži, každým z jedné strany. Byla sotva stopadesát centimetrů vysoká, droboučká stařenka s vlasy dosud převážně stříbřitě zlatými. Na kostnatých prstech měla čtyři obrovské prsteny – rubín, smaragd, safír a diamant. Všechny její nádherné šperky byly ozdobeny diamanty. Jasně modré šaty jí volně splývaly z ramen a výstřih zdobil těžký safírový náhrdelník. „Nesnáším těsné šaty,“ prohlásila, když se na mě podívala, až jsem se přikrčila o kousek blíž ke Troyovi.

Nenáviděla taky berle, kterým se nedalo věřit. Kolečková křesla ji urážela. Z auta jí přinesli polštáře, šály a plédy. Za půl hodiny už měla pohodlí a teprve pak na mě upřela svá pichlavá očka. „Nazdar, Troyi, to je milé pro změnu tě vidět,“ řekla, aniž se vůbec podívala jeho směrem. „Ale neletěla jsem takovou dálku, jen abych mluvila s příbuznými, které už znám.“ Přelétla mě pohledem od hlavy k patě. „Ano, Jillian má pravdu. Tohle je dcera Leigh. Barva těch očí se nedá zaměnit – přesně takové jsem mívala já, než mě léta připravila o to nejlepší. A ta postava, to je taky celá Leigh, když se zrovna neschovávala za nějakým beztvarým oblečením. Nikdy jsem nemohla pochopit, jak dokáže nosit takové šaty v takovémhle mizerném zimním počasí.“ Její očka, lemovaná vějířky vrásek, se zúžila, když se rázně zeptala: „Proč moje vnučka zemřela v tak raném věku?“

Jillian vplula na schodiště. Ohromně jí to slušelo ve vínově červených šatech, velmi podobných těm mým, až na to, že ty její měly kolem krku širokou ozdobu z drahokamů. „Ach, propána, milá máti, to je skvělé, že tě zas vidím. Uvědomuješ si, že už je to pět let, cos tu byla naposled?“

„Neměla jsem v úmyslu přijet už nikdy,“ odtušila Jana Jankinsová, jejíž jméno mi laskavě sdělil Troy, zatímco ji usazovali do křesla. A když jsem tak Jillian s její matkou pozorovala, připadalo mi jejich vzájemné nepřátelství takřka hmatatelné. „Máti, když jsme se dozvěděli, že přijedeš navzdory sádře na noze, byl Tony tak pozorný a opatřil ti báječně krásné křeslo, které patřívalo předsedovi Sidneyova lesního závodu.“

„Myslíš, že bych si sedla do křesla po nějakém vrahovi stromů? Už o tom nemluv. Chci se něco dozvědět tady o té dívce.“ A začala na mě chrlit otázky tak rychle, že jsem skoro nestíhala odpovídat – jak se maminka poznala s mým otcem, kde jsme bydleli a jestli měl otec peníze? A zda by se mohla seznámit ještě s dalšími členy rodiny?

Před vymýšlením dalších lží mě zachránila zvonkohra u dveří. Tony vyšel ze své pracovny a vypadal jako vystřižený ze žurnálu. Den díkůvzdání začal navzdory Jane Jankinsové, která prostě nedokázala překřičet úplně všechny hosty.

Pak si Jillian k mé nelibosti povšimla, že sedím tiše a cudně – a příliš blízko u Troye. Jillianiny oči se rozšířily. „Heaven, aspoň by sis mohla zjistit, jakou barvu si beru na sebe, když jdeme do společnosti.“

„Půjdu se hned převléct!“ navrhla jsem. Užuž jsem chtěla vyskočit a převléci se co nejrychleji, ačkoliv se mi ty šaty doopravdy hrozně líbily.

„Sedni si, Heaven,“ nařídil Tony. „Jillian je směšná. Tvé šaty nejsou pošité drahokamy a zdaleka ne tak luxusní jako šaty mé ženy. Líbily se mi, hned jak jsem je na tobě uviděl. A chci, abys je nosila.“

Byla to podivná večeře na Den díkůvzdání. Nejdřív museli přinést Jillianinu matku a umístit ji do čela stolu (na ten konec, kde měla sedět hostitelka, protože Tonyho židle byla příliš blízko u zdi). Okamžitě se ujala role hostitelky a od té chvíle vládla v jídelně ona a nikdo jiný. Tahle moje prababička byla drsná, hrubá a naprosto upřímná. Žasla jsem nad tím, že ji Tony a Troy zřejmě mají upřímně rádi.

Byla to únavná večeře a vyčerpávající večer. Sesypalo se na mě tisíc otázek, na které jsem nevěděla, jak odpovědět, abych nelhala. Když se mě Jana zeptala, jak dlouho zůstanu ve Farthinggaleském sídle, nevěděla jsem, co odpovědět. S nadějí jsem se podívala na Tonyho a spatřila vedle něj ocelovou tvář Jillian, která se s vidličkou v půli cesty k ústům obrátila na Tonyho a zamračila se, když se mě pokusil zachránit. „Heaven tu zůstane, jak dlouho bude chtít,“ prohlásil. Usmál se nejdřív na mě, pak se obrátil na Jillian a vrhl na ni posupný pohled, pravící „drž zobák, nebo uvidíš.“

„Už začala chodit do školy ve Winterhavenu. Dokonce si vedla u přijímacích zkoušek tak dobře, že ji přijali do maturitního ročníku – o rok výš, než kam by věkem patřila. A už jsme podali přihlášky na Radcliffe a Williams, aby nemusela jezdit na prvotřídní univerzitu někam daleko. Oba jsme moc šťastní, že tu Heaven máme. Skoro jako by se nám konečně vrátila Leigh, nemám pravdu, Jillian?“

Po celou dobu, co mluvil, si Jillian nakládala do úst jídlo, jako by si je chtěla ucpat, aby už z nich nemohlo uklouznout ani slovo. Neřekla nic, jen se na mě mračila. Ach, jak mě mrzelo, že si mě nedokáže zamilovat! Tolik jsem potřebovala skutečnou matku, se kterou bych si mohla doopravdy popovídat, která by mě naučila, jak se stát pravou a správnou ženou. Začínala jsem si však uvědomovat, že od Jillian se něčeho takového nikdy nedočkám. Možná by to šlo, kdyby se víc podobala Jane, která sice byla hrubá a zpupná, ale aspoň měla o mě zájem a chtěla mě poznat.

Díky Bohu měla k tomu Jana málo příležitosti. Po celou dobu večeře jsem byla rozčilená, bála jsem se, že se znovu začne vyptávat na mou minulost, bála jsem se také, že mi uklouzne nějaká pravdivá informace, která bude protiřečit tomu, co jsem namluvila Tonymu. Jídlo však skončilo v cinkotu lehké konverzace a brzy po večeři odjela Jana do elegantního hotelu v Bostonu, kde se ubytovala.

„Je mi líto, že nemůžu zůstat a poznat tě líp, Heaven, ale nikdy jsem se tady ve Farthy necítila příjemně,“ vrhla na Jillian obviňující pohled, „a zítra se musím vrátit do Texasu. Snad za mnou někdy přijedeš na návštěvu.“ A ještě než mě políbila na obě tváře, vzbudila tak ve mně pocit, že aspoň jedna ženská z rodiny o mě stojí.

Nazítří časně ráno mě Tony usadil do své nejpřepychovější limuzíny, pečlivě mi zabalil nohy do těžké kožešiny a vydali jsme se do Tattertonovy hračkářské společnosti na oficiální zahájení vánočních svátků.

Ohromila mě velikost obchodu. Šest pater hraček a nic jiného! Ještě nebylo deset a venku se mačkaly hordy teple oblečených lidí, zírajících do výkladních skříní. Tony se rázně prodral davem až k zamženému sklu a nosy nás studily, jak jsme koukali dovnitř. Každá výloha měla jiné téma a já se div nerozplakala nad Malým Timem, co ztratil husu. Vtom se dveře otevřely a všichni se hrnuli dovnitř.

Výkladní skříně mě tolik okouzlily, až se mi tajil dech, jako dítěti ve snu o bohatství. Prodavači a prodavačky byli oblečeni do červeno-černo-bílých uniforem se spoustou zlatých ozdob. Překvapilo mě, že i ti, co nevypadali bohatě, tady nakupovali. „Podle šatstva už nepoznáš, jak na tom kdo je,“ řekl mi Tony. „Kromě toho, dneska je sběratelem kdekdo.“

Teprve když jsme dorazili do šestého patra, vyslídila jsem zvláštní vitrínu ze skla a zlatého kovu, obsahující Tattertonovy portrétní panenky – hračky s tvářemi podle živých modelů.

Prohlédla jsem si všechny ty holčičky s mimořádně kritickou pozorností a teprve pak jsem se zeptala Tonyho: „Kdo vyrábí ty portrétní panenky?“

„Ach,“ odpověděl jakoby nic, „nejsou krásné? Hledáme po celém světě dívky mimořádných kvalit a pak podle nich naši nejlepší umělci vyrábějí portrétní panenky. Trvá to mnoho měsíců.“

„Byla moje maminka typ, podle kterého se dělají modely originálních panenek?“

Tony se usmál, pak se ke mně otočil. „Byla to nejkrásnější dívka, jakou jsem kdy viděl – kromě tebe. Ale byla to slušná, ostýchavá dívka, která nechtěla sedět modelem, a tak jsem přišel o příležitost znesmrtelnit Leigh…“

„Chceš říct, že nikdy neexistovala portrétní panenka s tváří mé matky?“ Hluboko v srdci jsem pocítila vlny zděšení. Proč mi neříká pravdu?

„Pokud vím, tak ne,“ odvětil bezvýrazně a pak mě nasměroval k dalším hračkářským atrakcím, které mi chtěl ukázat.

Odtáhl mě k historickým panenkám v autentických kostýmech. „Víš jistě, že nikdy nevznikla portrétní panenka mé matky – třeba i bez tvého svolení?“

„Nikdo nic nedělá bez mého svolení. A prosím tě, Heaven, už toho nech. Je to pro mě bolestivé téma.“

Proč se takhle tváří? Proč? Jako by to, co se stalo nebo nestalo včera, nemělo nic společného s dneškem – a zatím má, má, má!

V mých představách se ty nejdůležitější události odehrály dávno před mým narozením, utvářely můj život, tvarovaly můj svět, daly mi nekonečnou zásobu otázek, na které mi nikdo nechtěl odpovědět.

Když mi Tony ukázal celý obchodní dům, odešel do své kanceláře a já zůstala v Bostonu ponechána sama sobě a svým vánočním nákupům. Jak to bylo vzrušující, nakupovat na Vánoce a mít peníze na všechny dárky, které chci dát těm, které miluju! Jak napínavé, procházet v davu vesele vyzdobenými obchody a vědět, že do nich mohu vstoupit kdykoliv a bez studu. Nemusela jsem už toužebně nakukovat do výloh a snít o věcech, které si nikdy nebudu moct dovolit; teď jsem si toho mohla dovolit hodně.

Týden co týden jsem byla bohatší. Tony mi ukládal peníze na běžný účet, který mi otevřel. A dával mi velmi velkorysé kapesné. Žila jsem střídmě a dávala si stranou, co se dalo, na účet ve spořitelně s vysokými úroky. Při vzácných příležitostech mi i Jillian dávala dvacetidolarové bankovky, jako by to byly drobné mince. „Ach, nebuď tak zatraceně vděčná!“ zavřískla, když jsem jí děkovala snad přespříliš nadšeně. „Jsou to jen peníze!“

Úspory byly určeny pro ten báječný den, až bude má rodina zase celá spolu; pro sebe jsem utrácela jen velmi málo. Když jsem toho roku nakupovala, nakupovala jsem pro nás všechny, jako bychom byli už zase spolu. Krásný bílý učně pletený svetr pro Toma, taky fotoaparát a desítky roliček filmu, aby se mohl nechat od nějakého kamaráda vyfotit a obrázky mi poslat poštou. Nebylo těžké najít tlustou vlněnou bundu, po jaké toužil, když jsme žili ve Willies a trmácení do školy a ze školy bylo skutečné utrpení, když člověk neměl ani nohy, ani jinou část těla v teple. Přesně takový kabát nosíval Logan, kabát z opravdové kůže, podšitý fleecem. Chtěla jsem mu dát všechno, po čem kdy zatoužil. Nakupovala jsem i pro Fanny, ačkoliv jsem nevěděla, kam jí mám dárky poslat. Dala jsem je do spodní zásuvky prádelníku spolu s těmi, které jsem nakoupila pro Keithe a Naši Jane. Slíbila jsem si, že si dopřeju tu radost z podívané na to, jak mé dárky rozbalují. Jednou… jednou.

S Troyem jsem se sešla na Štědrý den časně ráno v jeho domku, dávno předtím, než Jillian a Tony vstali. Už měl hotovou snídani, stromeček jsme ozdobili spolu a dárky narovnali pod něj. „Pojďte dál. Veselé Vánoce! Krásně vám sluší ty růžičky na tvářích. Tolik jsem se bál, že přijdete pozdě! Udělal jsem výborný švédský vánoční chlebíček.“

Později jsme rozbalovali dárky jako dvě děti. Troy mi dal modrý kašmírový svetr, který dokonale ladil s mýma očima. Já mu darovala tmavohnědý kožený diář zdobený zlatem. „Co je, propána, tohle? Deník, abych si zaznamenával své nejsměšnější nebo nejpozoruhodnější výroky?“

Žertoval, ale já byla smrtelně vážná. „Chci, abyste do něj napsal všechno, počínaje prvním okamžikem, kdy jste se od Tonyho dozvěděl o Jillian. Všechno, co vám řekli o mé mamince, než se vzali. Co cítila k otci, jak brala rozvod svých rodičů. Pište o tom, jak jste ji poprvé uviděl, co vám řekla a co vy jste řekl jí. Připomeňte si, jak se oblékala, jaké byly vaše první dojmy.“

Zatvářil se divně, ale kývl a knížku ode mě přijal. „Tak dobře, vynasnažím se. Nicméně musíte mít na paměti, že mi byly teprve tři – slyšíte, Heaven, teprve tři. Jí bylo dvanáct.“

„Tony mi říkal, že jste byl vždycky na svůj věk vyspělý, pokud šlo o inteligenci, ale málo samostatný.“

Měla jsem pro něj i další dárky, které ho potěšily víc. To, co mi dal, mi udělalo větší radost než všechno to, co mi Jillian a Tony naskládali pod jeden z obrovských vánočních stromků, rozmístěných u všech průčelních oken Farthinggaleského sídla.

Jillian, Tony a já jsme šli na senzační vánoční večírek do domu jejich přátel. Bylo to poprvé, co mě někam s sebou vzali, jaksi to však nestačilo, abych si celý ten den nepřipadala bídně a osaměle, stejně jako zbytek týdne až do Nového roku, i týden následující, než jsem se zase vrátila do školy. Tony odjížděl každý den do práce a skoro každý večer s Jillian někam odcházeli. Během dne byla Jillian k vidění jen zřídka; a když už jsem ji náhodou zahlédla v hudebním salonku vykládat pasiáns, už mě nezvala, abych si s ní zahrála karty. Od té doby, co na Den díkůvzdání Tony veřejně oznámil, že zůstanu na Farthy natrvalo, odtáhla se ode mě Jillian úplně. Pro ni jsem byla podnájemník, ne člen rodiny.

Jillian zřejmě těšilo, že jsem neměla čas sdílet s ní její životní styl, který obnášel jednu společenskou nebo dobročinnou událost za druhou. A to sblížení, ve které jsem kdysi mezi námi dvěma doufala, vybledlo ve světle poznání, že mezi námi nikdy nebude pravý vztah babičky a vnučky. Nehodlala mě milovat ani se ke mně nechat připoutat, aby mě snad později nepostrádala. Ach, už jsem ji znala tuze dobře.

Vykrádala jsem se na návštěvy k Troyovi co nejčastěji – což zas nebylo moc často, protože jsem měla pocit, že i když ji nevidím, Jillian zcela přesně ví, kde jsem. Také jsem často jezdila do Bostonu navštěvovat knihovny a muzea. Několikrát jsem zašla k Červenému peru a k Bostonské univerzitě v naději, že tu „náhodou“ narazím na Logana, ale neviděla jsem ho ani jednou. Možná odjel na prázdniny do Winnerrow. A tehdy mi často vyhrkly slzy. Protože Logan mi neposlal ani vánoční pohlednici. Neozval se mi ani nikdo z rodiny. Někdy jsem měla pocit, že ve Farthinggaleském sídle panuje stejná chudoba jako ve Willies – jen v jiném smyslu. Protože tady byla bída o lásku, o vzájemnou starostlivost, o pospolitost a radost. Tyhle věci jsme znali i v naší ošumělé chatě. Tady se rozdávaly jen peníze, a jakkoliv jsem po nich toužila, začínala jsem ještě víc postrádat lásku a náklonnost.

V únoru jsem měla osmnácté narozeniny, i když Tony a Jillian ještě stále věřili, že jsou sedmnácté. Tony uspořádal oslavu na mou počest. „Pozvi všechny ty snobské holky z Winterhavenu, ať jim vypadnou oči.“ A konečně tedy měly všechny mé spolužačky možnost valit oči na nádheru Farthinggaleského sídla. Při pohledu na záplavu jídla na stole se mi tajil dech. Ještě víc mi však braly dech dary, které jsem toho roku dostala, ale pociťovala jsem nad nimi podivnou provinilost. Protože jak se asi vede zbytku mé rodiny?

Úspěšná oslava zapůsobila na ty hloupé holky natolik, že mě konečně uznaly za dost dobrou, aby se se mnou slušně zacházelo.

Začátkem března se strhla tak strašlivá bouře, že jsem uvízla doma i v pondělí, kdy mě měli odvézt zpět do Winterhavenu. Tony a Jillian byli ve městě, což mi poskytlo dokonalou příležitost použít podzemní chodbu, spojující Farthinggaleské sídlo s Troyovým domkem. Dorazila jsem tam celá zadýchaná, protože jsem celou tu strašidelnou cestu v šeru utíkala. Nadělala jsem spoustu rámusu, jak jsem šplhala do schodů ze sklepa, jen abych mu sdělila, že přicházím. Jako vždy měl napilno, ale přitom jako by mou návštěvu očekával. Zvedl hlavu od práce a usmál se na mě. „Dobře, že jste tu. Můžete dohlídnout na ten chleba v troubě, než dodělám, co jsem začal.“

Později jsme se spolu uvelebili u krbu a já mu podala jednu z jeho básnických sbírek. „Prosím, čtěte mi je.“ Nechtěl a snažil se knihu odložit, ale naléhala jsem dál. Podlehl a četl. V jeho hlase bylo tolik citu a smutku, až se mi chtělo plakat. Nevyznala jsem se moc v poezii, navlékal však slova na šňůru neotřelosti a krásy. Řekla jsem mu to.

„To je ta potíž se všemi mými básněmi,“ odvětil s netrpělivostí, jakou jsem u něj neznala. Odhodil útlý svazek. „Všechno, co napíšu, je moc sladké a moc hezké…“

„Ne sladké,“ namítla jsem, vyskočila a sebrala knihu. „Ale nechápu, co se pokoušíte vyjádřit. Cítím ve všech vašich slovech spodní proud něčeho morbidního a temného, ačkoliv je to tak krásně formulováno. Když už mi nechcete říct, co vaše básně znamenají, pak mě nechte číst tuhle knížku zas a znova, dokud nepochopím, co jste chtěl říct.“

„Radši kdybyste nepochopila.“ Jeho temné oči na okamžik vypadaly utýraně. Pak se rozjasnily. „Je to krása mít vás tady, Heaven. Připouštím, že jsem zaháněl svou osamělost prací. Teď už se nemůžu dočkat, kdy se zas ukážete.“ A protože jsme seděli vedle sebe, velmi blízko u sebe, impulzivně jsem si položila hlavu na jeho rameno a otočila tvář, rty víc než připravené na jeho první polibek. Zorničky se mu rozšířily a já čekala a čekala, napětí ve mně narůstalo, když mu to tak dlouho trvalo. Pak se prudce odtáhl, až mě to vyděsilo.

Připadala jsem si odvržená. Zanedlouho jsem si vymyslela průhlednou výmluvu, že musím dělat domácí úkoly. Zase prohrávám! Nikdy se žádnému muži nezavděčím! Rozzlobená na něj a ještě víc na sebe jsem se vrátila na Farthy a šla si zaplavat do teplé vody krytého bazénu. Dvacetkrát tam a zpátky přes dlouhý bazén, ale stejně jsem se nedokázala zbavit hněvu. Oblékla jsem se a s vlasy ještě mokrými jsem si četla u obrovského krbu, v němž plápolal oheň jen pro mě. Natažená na břiše na podlaze jsem zírala do otevřeného svazku vázaného v kůži, naplněného nazdařbůh neštěstím, které mi bránilo vnímat napsaná slova.

Všude kolem mě se soustředily bdělé pohledy mrtvých Tattertonových předků z portrétů na každičký můj pohyb. Připadalo mi, jako bych slyšela jejich namalované rty šeptat, že sem nepatřím, že by bylo nejlépe odejít a neposkvrňovat už dál jejich pověst casteelovským dědictvím! Byla to hloupost, věděla jsem to, a přece mi knihovna s mohutnými koženými křesly připadala nepřátelská. A nenapadlo mě nic lepšího než vstát z podlahy a zamířit ke schodům, do známé útulnosti svých pokojů.

Uprostřed chodby do mého křídla jsem slabě uslyšela zvonit svůj telefon. Srdce se mi rozbušilo rychleji. Nikdy mi nikdo nevolal. Možná je to Troy! Logan! Možná…

Práskla jsem za sebou dveřmi a utíkala zvednout sluchátko, než zvonění ustane.

„Heaven, seš to ty? Fakty seš to ty?“ zeptal se nosový venkovský hlas, který jsem tuze dobře znala. Úleva a štěstí mě zaplavily jako teplé víno. „To sem já, Heaven, tvá ségra Fanny! A esipak víš, že sem matka! Akorát před dvouma hodinama sem porodila! Přišlo to brzo, asi vo tři tejdny, a v životě mě nenapadlo, že něco tak normálního může tak zatraceně bolet! Vřískala sem a řvala a sestry mě držely a pani Wiseová mě okřikovala, ať sem zticha, nebo mě bude slyšet řvát po celým světě… jenže jí se to kecá, když jí dítě rodim já…“

„Ach Fanny, díky Bohu žes zavolala! Dělala jsem si o tebe takové starosti! Proč ses neozvala dřív?“

„Ale dyť já sem volala snad stokrát, bodejť, a nikdo tam nerozumí, co řikám. Nebo s kym chci mluvit. Co je to s nima? Mluvěj divně, jako teďkonc ty. Řikala sem ti, že mám holčičku?“

Co jsem to zaslechla v jejím hlase? Lítost? Smutek, že uzavřela s reverendem a jeho ženou dohodu, že jim porodí dítě za deset tisíc dolarů? „Fanny, pověz mi, jsi v pořádku? Kde jsi?“

„Jasně že sem, úplně bezva. Nic to nebylo, jak sem to měla za sebou, už to bylo dobrý. A to ti je nejhezčí holčička co sem kdy viděla, má kudrnatý černý vlásky a vůbec. Všeho má za dva a nic jí nechybí. A reverend bude určitě celej pryč, až ji uvidí…“

„Fanny, kde jsi? Prosím tě, řekni mi to! Ještě není pozdě si to rozmyslet. Můžeš odmítnout peníze a pak si nechat své dítě, a až budeš starší, nikdy nebudeš muset litovat, žes prodala vlastní dceru. Teď mě prosím tě poslouchej! Můžu ti poslat peníze na letenku do Bostonu. Můj dědeček tě k sobě nevezme, ale mohla bych ti obstarat hezký byt a podporovat tě i s dítětem ze všech sil.“ Ohrožovala jsem svou i tak dost choulostivou situaci, ale dělala jsem to z čirého instinktu, tolik se mi zastesklo po Fanny a po domově.

Vteřinku nebo dvě vládlo na druhém konci drátu hluboké ticho, až jsem si myslela, že vážně uvažuje o mé nabídce, ale rozhodla se po svém. „Tom mi řek, kde bydlíš. A taky řikal, že mě s dítětem pozveš k sobě, že mě pozveš tam, co bydlíš, v domě velkým jak palác! Kde máš koupelen, že je ani nespočítáš! Tak neurážej mě a mý dítě ňákým činžákem nebo pokojem v hotelu! Dyk nejsem vo nic horší než ty…“

„Fanny, měj rozum. Napsala jsem Tomovi, že mí prarodiče mají svérázné názory. Jillian přece ani nechce, aby někdo věděl, že jsem její vnučka!“

„Tak musí bejt cvok!“ následovalo Fannyino hlasité a okamžité rozhodnutí. „Nikdo tak starej nemůže vypadat tak mladě, jak si řekla Tomovi… no tak mě pozvi, Heaven! Cvoci jako voni to ani nepoznají. Esli to neuděláš, tak to mimino prodám a vypadnu do Nashvillu nebo do New Yorku!“

V té chvíli jsem uslyšela hluboký, sonórní a dunivý hlas reverenda Waylanda Wisea, který vstoupil do nemocničního pokoje a pozdravil Fanny. A tak zaplaťpámbu Fanny praštila sluchátkem a ani se nerozloučila!

Zůstala jsem sama s oznamovacím tónem ve sluchátku. Uvědomila jsem si, že mi nedala svou adresu. Jenže měla mou, a mé telefonní číslo.

Fanny, ach Fanny. Udělala totéž co táta – prodala vlastní dítě. Jak jen to mohla udělat! I když Fanny dokázala být sobecká a bezcitná, věděla jsem, jak bude litovat, že děťátko prodala. Prostě jsem to věděla. A taky jsem věděla, že bych jí mohla pomoct. Už jsem měla peníze a dokázala bych najít způsob, jak ji s dítětem podporovat, jak je vykoupit od Wiseů. Nemohla jsem ale Fanny pozvat sem. Kdybych to udělala, vyhodili by i mě a přišla bych o všechno, co jsem získala. Dozvěděla jsem se totiž, že mě přijali na Radcliffe a Tony už mi napevno slíbil, že mě bude na škole finančně podporovat a že mohu zůstat ve Farthinggaleském sídle nebo bydlet na koleji, jak si sama přeju. Dokázala bych se toho všeho vzdát kvůli Fanny? Ne, nedokázala. Protože Fanny je zmatkářka, uvažovala jsem, a chvíli jí potrvá, než pochopí, co dělá špatně. A pak přijde žádat o pomoc mě. To jsem věděla tak jistě, jako že venku sněží. A s trochou úlevy z vědomí, že Fanny bezpečně přestála svůj první porod a že jednoho krásného dne za mnou přijde a já jí pomohu získat dítě zpátky, jsem četla dál, dokud nebyl čas jít spát.

Toho večera se mi nedařilo usnout. Jsem teta! Kéž bych se odvážila hned zavolat Tomovi a povědět mu Fannyinu zprávu. Jenže telefon by mohl vzít táta.

Hned nazítří jsem přesto Tomovi zatelefonovala. „Haló,“ ozval se hlas mého bratra, až jsem vzdychla úlevou. „Jé, no né, já se picnu!“ vykřikl, když vyslechl mou zprávu. „To je ohromná zpráva, že je Fanny v pořádku, a strašný pomyšlení, že vážně prodá vlastní mimino! Jako by se historie opakovala. Ale nemůžeš kvůli ní riskovat vlastní budoucnost, Heavenly, to prostě nejde! Drž klapačku o Fanny i o nás ostatních. Zase se sejdeme, všichni, i Keith a Naše Jane, když jsi jim teď nasadila na stopu ty právníky.“

Koncem března začala mrazivě studená zima ustupovat. Sníh tál a náznaky jara ve mně vyvolávaly stesk po Willies.

Tom mi napsal, abych zapomněla na hory i na to, co bylo. „Odpusť tátovi, Heavenly, prosím tě. Změnil se, je z něj úplně jiný člověk. A jeho žena mu porodila tmavovlasého syna, co se mu úplně podobá, toho, co máma chtěla a nikdy se ho nedočkala.“

V dubnu jsem konečně poprvé mohla otevřít okno a naslouchat zvuku dunícího přílivu, aniž by mě znervózňoval.

Logan se ani nepokusil mě kontaktovat a den ze dne víc a víc se měnil v pouhou vzpomínku. Bolelo to, opravdu mě bolelo, když jsem náhodou zabloudila v myšlenkách k jeho lhostejnosti. Nijak jsem si netoužila najít nového chlapce a odmítala jsem většinu schůzek, na které mě zvali. Jednou za čas jsem si vyšla s nějakým klukem do kina nebo na večeři, jakmile ale vyšlo najevo, že se u mě nedostane přes „první fázi“, nechal mě pokaždé být. Prostě jsem si nechtěla nechat znovu ubližovat. Později, později se budu starat o lásku a romantiku; teď jsem se musela soustředit na svůj hlavní cíl – vzdělání.

Jediným mužem, se kterým jsem se hodně vídala a který vystřídal v mém srdci Logana, byl ten, od kterého jsem se měla držet co nejdál – Troy Tatterton. Aspoň jednou týdně, když byli Tony s Jillian pryč, vykradla jsem se k němu a povídala si s ním celé hodiny. Byla to radost, mít si s kým promluvit – s člověkem, jemuž na mně opravdu záleželo a znal pravdu o tom, kdo jsem.

Chtěla jsem si o Troyovi promluvit s Tonym, ale bylo to nebezpečné téma. Kdykoliv jsem tím směrem zavedla řeč, sjel mě podezíravým pohledem. „Přisámbůh, doufám, že se držíš mého varování a nepřibližuješ se k mému bratrovi. S tím nebude nikdy žádná žena šťastná.“

„Proč to říkáš? Ty ho nemáš rád?“

„Rád? Troy byl odjakživa má největší povinnost a nejdůležitější člověk v mém životě. Ale není snadné ho pochopit. Má v sobě dojemnou bezbrannost, která k němu ženy přitahuje, jako by si uvědomovaly, že ta jeho senzitivita je u tak hezkého a talentovaného mladíka vzácná. Ale on není jako jiní muži, Heaven, nezapomínej na to. Celý život je neklidný, pořád hledá něco nedosažitelného.“

„Co hledá?“

Tony se vzdal snahy přečíst si ranní noviny a zamračil se. „Nechme tohohle hovoru, stejně nikam nevede. Až uzraje čas, postarám se, aby se pro tebe našel ten správný mladý muž.“

To mě dopálilo. Já si svého správného mladého muže najdu sama! Nesouhlasila jsem s ničím, co řekl kritického na adresu svého bratra – vždyť mně připadal Troy tak obdivuhodný. A kterou ženu by nepotěšilo mít muže s tolika kutilskými schopnostmi? Štěstí, veliké štěstí bude mít to děvče, co se provdá za Troye Tattertona. Zvláštní na tom bylo jen to, že nemá ani přítelkyni.

Jednoho květnového dne, když jsem se oblékala po hodině tělocviku, a všude kolem mě se dívky sprchovaly, převlékaly a nepřetržitě hovořily, strčila do mé oblékací kóje hlavu rudovlasá dívka jménem Clancey.

„Hele, Heaven, nebyla tvá matka vlastně dcera Jillian Tattertonové z prvního manželství? Všichni mluví o tom, jak chodíš a povídáš lidem, že je to tvoje teta, ale zatím celý Boston ví, že je to nesmysl. Tak nás napadá, jestli na té šeptandě náhodou něco není.“

„Co je to za šeptandu?“ zeptala jsem se nervózně.

„Ale moje máti někde slyšela, že si Leigh VanVoreenová vzala nějakého mexického banditu…“ Posměšně žďuchla do své nejlepší přítelkyně, která se k ní přidala.

Celá šatna utichla. Dívky vypínaly vodu ve sprchách a čekaly na mou odpověď. Věděla jsem, že tenhle útok byl předem naplánovaný, aby mě zaskočil. Připadalo mi, jako by mě jejich nepřátelské mlčení zahnalo do kouta, jako bych byla chycená do pasti. A to se ke mně po oslavě narozenin chovaly tak kamarádsky!

Nicméně jsem se už při svých střetnutích s Tonym naučila pár triků; nejlepší obrana je útok, anebo úplná a lhostejná impertinence.

„Ano, tvá matka slyšela správně,“ připustila jsem a upravila si mašli na bílé blůze. Pak jsem vrhla na všechny (aspoň jsem doufala, že se mi to daří) půvabný a sebevědomý úsměv. „Narodila jsem se uprostřed Rio Grande. Asi tak půl metru za americkou hranicí.“ Naschvál jsem pozvedla hlas, jako bych je současně posílala do háje. „A v pěti letech mě otec naučil sestřelovat mu zrnka hroznů ze rtů a semínka z prstů,“ to jsem použila Tomova oblíbeného vychloubačného obratu.

Nikdo neřekl ani slovo, ani jediné slovo. A pak jsem mlčky vklouzla do střevíců, vyšla ze šatny a práskla za sebou dveřmi.

Brzy žil celý Winterhaven už jen přípravami na maturitu. Konečně, konečně mám na dosah ruky svůj cíl – vysokou školu a sebeúctu. Chtěla jsem, aby Tony a Jillian přišli na mou maturitní slavnost a vyslechli mé jméno, čtené ze seznamu studentek s vyznamenáním.

Jillian se zamračila, když si přečetla tlustou bílou pozvánku. „Ach, tos mi měla říct dřív, Heaven. Slíbila jsem Tonymu, že s ním ten týden pojedu do Londýna.“

Zklamáním mi div nevyhrkly slzy. Ani jednou, ani v nejmenším se nepokusila vstoupit do mého života. Odvrátila jsem hlavu a němě zaprosila Tonyho. „Je mi líto, má milá,“ řekl s něhou, „ale moje žena má pravdu. Mělas nás připravit na datum své maturity předem. Myslel jsem, že to bude někdy v polovině června, ne hned první týden.“

„Posunuli datum,“ zašeptala jsem přidušeně. „Nemohli byste tu cestu odložit?“

„Tohle je obchodní cesta, a k tomu důležitá. Ale věř mi, že ti naši nepřítomnost bohatě vynahradím.“

Přirozeně, na to už jsem přišla, že vydělávání peněz je důležitější než závazky vůči rodině. „To bude dobré,“ prohlásil Tony s důvěrou. „Ty jsi jako já, všechno vydržíš. A já se postarám, aby ti nic nechybělo.“

Mně chyběla rodina, někdo, kdo by se díval, jak přebírám vysvědčení! Ale už jsem nechtěla dál prosit.

Hned jak jsem se dozvěděla, že Jillian a Tony budou v jeden z nejvýznamnějších dnů mého života pryč, vyklouzla jsem do domku za bludištěm. Troy byl má útěcha, mé útočiště, a jemu jsem vylila své srdce bez zábran. „Většina maturantek z Winterhavenu čeká nejen rodiče, ale celou rodinu – tety, strýce, bratrance a přátele.“

Klečeli jsme v zahrádce před jeho domkem a pleli květinové záhonky. O zeleninové políčko už jsme se postarali. Naše společná práce mi připomínala, jak jsme kdysi s babi klečívaly bok po boku na podobné zahrádce. Jenže Troy měl veškeré zahradnické náčiní, které nám práci usnadňovalo a zpříjemňovalo. Pod koleny jsme měli měkké nepropustné podložky, na rukou rukavice a na hlavu mi Troy posadil obrovský slamák, abych si neponičila pleť „nadměrným opálením.“

Už jsme si byli tak blízcí, že jsme někdy ani nepotřebovali mluvit a pouhá myšlenková komunikace nám práci dvojnásob urychlovala. Když jsme byli hotovi s plením a sázením, řekla jsem: „To neznamená, že nejsem strašně vděčná za všecko, co pro mě Tony a Jillian udělali – vděčná jim tedy jsem. Ale kdykoliv se děje něco důležitého, připadám si hrozně sama.“

Troy po mně vrhl soucitný pohled, ale neodpověděl.

Mohl říct, že by s největší radostí zaplnil aspoň jedno sedadlo v hledišti, ale dobrovolně se nenabídl! Neměl rád veřejná místa a ceremonie.

Miles mě v pátek, v den mé maturitní slavnosti, dovezl do Winterhavenu a dívky se v houfu přihnaly okukovat nový Rolls-Royce, který dal Tony Jillian k jedenašedesátým narozeninám. Byl krásně bílý, s krémovou střechou a krémovým interiérem. „Tvůj?“ zeptala se Pru Carrawayová, bledé oči vykulené a užaslé.

„Můžu ho používat, dokud se teta Jillian nevrátí domů.“

Ve Winterhavenu ten den časně ráno, když jsem přijela, panovalo šílenství. Dívky tu pobíhaly polooblečené, některé ještě v natáčkách; ne všechny měly tak blízko domů, aby si tam mohly zajet jako já. Bylo mi nepříjemně a trochu trpce, když jsem sledovala, jak si ostatní maturantky navzájem představují členy svých rodin. Bude to se mnou takhle vždycky – že má horácká rodina bude na tisíce mil vzdálená, přítomná jen v mých myšlenkách, a bostonská rodina si najde jakoukoli záminku, aby nemusela být svědkem mých malých vítězství? Samozřejmě jsem to kladla za vinu Jillian.

Babička mě bez nesnází zahrnovala svou velkorysostí, ale když bylo třeba, aby mi dala kousek sebe a svého času, mohla jsem klidně strádat, to jí nevadilo. A Troy dokázal být někdy náramně duchem nepřítomný, když se pustil do nového projektu, který zaujal všechny jeho myšlenky. Ach, toho dne jsem podléhala sebelítosti. Oblékala jsem si krásné bílé hedvábné šaty se širokými pruhy clunyské krajky, lemujícími bohatou sukni a nabírané rukávy, a litovala jsem se. Právě takové šaty měla ve svůj maturitní den, aspoň jak mi vyprávěla, slečna Marianna Dealeová. Když mi je tehdy popsala, v duchu jsem si zapsala každičký detail a myslela na to, jak se jim jednou bude obdivovat Logan, až mě v nich uvidí.

Když se nás čtyřicet dívek seřadilo v předpokoji, navlékly jsme si černé taláry a hranaté čapky. Širokými dveřmi, které se soustavně otevíraly a zavíraly, jsem zahlédla nacpané hlediště, zalité zářivým červnovým sluncem. Jako by se mi uskutečňoval dávný sen – vždyť jsem se tak dlouho bála, že tenhle den nikdy nepřijde – a slzy hrozily, že mi užuž zaplaví oči a vyhrknou na tvář. Ach, doufám, že Tom řekl o tomhle dni tátovi! Jen kdybych nebyla tak sama…

Některé maturantky měly v sále deset i více příbuzných, ti nejmladší se už připravovali dupat nohama, divoce aplaudovat a hvízdat (což se považovalo za nevkusné i ve Winnerrow), ale mně nezatleská nikdo. Na trávníku pod zářivě žlutě a bíle pruhovanými slunečníky se bude podávat oběd. Kdo usedne k mému stolu? Jestli budu muset jíst u svého rezervovaného stolu docela sama, znovu umřu ponížením… ale to se spíš nepozorovaně vytratím a vypláču se o samotě.

Ceremoniářka a režisérka této události dala znamení a já stejně jako ostatní narovnala ramena, zvedla hlavu a s očima upřenýma přímo před sebe jsem zamířila pomalým a uměřeným krokem k řadě sedadel, vyhrazených maturantkám. Šly jsme v zástupu. Byla jsem osmá v pořadí, protože nás seřadili podle abecedy. Viděla jsem jen rozmazané tváře, ani jednu z nich jsem neznala, každý jen hledal pohledem maturantku. A kdyby nebyl napůl vstal, možná bych svýma skelnýma očima Troye přehlédla. Takhle mi srdce poskočilo ohromnou radostí, že nezapomněl, že mu na mně přece jen dost záleží.

Věděla jsem, jak nesnáší takovéhle společenské události. Chtěl, aby si bostonský svět myslel, že dlí v nějaké odlehlé končině světa, a přece přišel. Když konečně přečetli mé jméno a já vstala a vykročila na podium, nevstal jen Troy, celá řada mužů, žen a dětí vstala a aplaudovala!

Později, když všechny maturantky seděly ve stínu pestrých plátěných slunečníků, kde slunce a stín poskytovaly teplo i chlad a kde bylo víc než krásně, pocítila jsem nával štěstí, jaké jsem ještě nepoznala. Troy nepřišel sám, požádal několik vedoucích pracovníků Tattertonovy hračkářské společnosti s rodinami, aby vystupovali v roli mých blízkých. Měli tak „správné“ oblečení, že dívky zíraly na mé „buranské“ příbuzenstvo s ústy dokořán a očima nevěřícnýma.

„Prosím, už mi neděkujte,“ požádal mě Troy, když jsme se spolu pozdě večer toho dne vraceli domů. Už bylo po tanečním večírku a všechny dívky mi záviděly mého hezkého „staršího pána,“ který sklidil všeobecný obdiv a byl všemi považován za učiněnou výhru. „Vy jste si skutečně myslela, že nepřijdu?“ podivoval se. „To přece byla maličkost.“ Uchechtl se a dodal: „V životě jsem nepoznal dívku, která by potřebovala rodinu víc než vy, tak jsem vám chtěl obstarat hodně velikou. A mimochodem, svým způsobem je to naše rodina, ne? Někteří při práci u Tattertonů zestárli. Přišli hrozně rádi, copak jste to nepoznala?“

Ano, byli rádi, že mě vidí. Náhle mě jal ostych, seděla jsem mlčky, velmi šťastná a přece hluboce rozrušena tím, co jsem cítila. Musela jsem si přiznat, že jsem se do Troye asi zamilovala. Jak jinak bych si měla vysvětlit, že byl pro mě tanec s Troyem desetkrát vzrušivější, než když mě kdysi Logan učil tančit? Kradmo jsem pohlédla na jeho profil a uvažovala, nač asi myslí.

„Mimochodem,“ ozval se, dosud pozorně soustředěný na rušný provoz, „detektivní agentura, kterou mí právníci najali, aby našla vašeho mladšího bratra a sestru, má zřejmě nějakou stopu. Pátrají po jakémsi washingtonském právníkovi s křestním jménem Lester. V tamních záznamech je nejméně deset Lesterů a čtyřicet jmen s iniciálou druhého křestního jména L., a v Baltimoru dvacet dalších. Taky prověřují R., to je iniciála jeho ženy… takže možná dlouho nepotrvá a my vašeho bratra a sestru najdeme.“

Dech se mi zrychlil. Ach, zase si pochovat Naši Jane! Obejmout a políbit Keithe! Vidět je, než úplně zapomenou na svou sestru „Hev-lí.“ Jsou ale skutečně jedinou příčinou mého rozechvění? Proti své vůli jsem se přisunula k Troyovi, přitiskla stehno na jeho a otřela se o něj ramenem. Jako by ztuhl, umlkl a potom odbočil z dálnice na silnici, po které jsem poprvé jela s Jillian a Tonym. Stříbrná stuha silnice, klikatící se k vysoké, klenuté černé bráně. Za ní můj nový domov, obrovský dům, který člověk uviděl, až když byl skoro u něj.

Slyšela jsem řev moře, dunění příboje, cítila slaný pach a vnímala noc, která na nás rychle padala.

„Ach, neříkejme si ještě dobrou noc jen proto, že už je po jedné,“ chytila jsem Troye za ruku, když jsme vystoupili z auta. „Projdeme se po zahradě a budeme si povídat.“

Snad měla ta teplá sametová noc jakési kouzlo i pro něj, protože mi celkem ochotně nabídl rámě, abych se do něj zavěsila. Hvězdy jako by byly na dosah ruky. Nozdry mi naplnila opojná vůně, až se mi zatočila hlava. „Co to tak sladce voní?“

„Lilie. Je léto, Heavenly, nebo skoro léto.“

Heavenly, zase mi tak řekl, přesně jako Tom. Za ten rok, co jsem tu byla, mi tak nikdo neřekl.

„Víte, že dneska po obědě ke mně byly dívky přátelštější než kdy jindy? Samozřejmě chtěly, abych je s vámi seznámila… a já to neudělala. Ale ráda bych věděla, jak by se vám dařilo zůstat tak lhostejný k opačnému pohlaví.“

Zachechtal se a stydlivě sklopil hlavu. „Nejsem teplý, jestli vás to zajímá.“

Rozpačitě jsem se zarděla. „To mě ani nenapadlo! Ale většina mužů ve vašem věku chodí na rande při každé příležitosti, pokud už nejsou zasnoubeni nebo ženatí.“

Znovu se zasmál. „Čtyřiadvacet mi bude až za pár měsíců,“ řekl zlehka, „a Tony mi odjakživa radí, abych se nehnal do žádných závazků, dokud mi nebude třicet. A víte, Heavenly, já už mám pár zkušeností s odháněním děvčat, co mají v hlavě jenom vdavky.“

„Co máte proti manželství?“

„Nic. Je to stará a ctihodná instituce, ale hodí se pro jiné muže – ne pro mě.“ A to, jak chladně a odtažitě to řekl, mě přimělo odtáhnout ruku z jeho paže. Varuje mě, abych zůstala jen jeho přítelkyní, nestávala se ničím víc? Je možné, že mi nikdy žádný muž nedá tu lásku a vřelost, po nichž toužím?

A všechno kouzlo téhle dokonalé letní noci vyprchalo; hvězdy jako by pohasly a temné mraky vyklouzly zpoza těch stříbrných a zakryly měsíc.

„Teď to vypadá na déšť,“ vzhlédl Troy k obloze. „Jako dítě jsem míval pocit, že všechno štěstí, co jsem kdy očekával, uvadne dřív, než stihne rozkvést. Je velmi těžké zažívat zas a znova zklamání a nakonec se muset smířit s tím, co se nedá změnit.“

Jak to myslí? Narodil se se stříbrnou lžičkou v puse! Co on ví o takovém zoufalství, jaké jsem poznala já?

Otočil se na patě, pod nohama mu zakřupal štěrk na dlážděné pěšině. Dal si záležet, aby se mě taktně zbavil navzdory zvláštní atmosféře téhle noci. Znovu mi pogratuloval ze třímetrové vzdálenosti, popřál mi dobrou noc a rychle odkráčel k labyrintu a domku za ním.

„Troyi,“ zavolala jsem a popoběhla za ním, „proč jdete domů? Ještě je brzo a já nejsem ani trošku unavená.“

„Protože jste mladá, zdravá a hlavu máte plnou snů, které s vámi nedokážu sdílet. Ještě jednou dobrou noc, Heaven.“

„Děkuju, že jste přišel na tu oslavu,“ zavolala jsem, hluboce zraněna a rozechvělá, protože jsem něco pokazila a nevěděla co.

„To je maličkost.“ A s těmi slovy zmizel ve tmě. Mraky zastřely měsíc a hvězdy rychle zmizely. Na nos mi dopadla kapička deště. A tak jsem tu dlouho po půlnoci seděla na studené kamenné lavičce v pustém růžovém sadu a nechávala si měkce padajícím deštěm smáčet vlasy a zničit nejhezčí šaty, jaké jsem kdy měla. Na tom nesejde, prostě nesejde. Nepotřebuju Troye o nic víc, než jsem kdy potřebovala Logana. Zdolám ten vrchol sama… sama.

Bylo mi osmnáct a věřila jsem, že Logan odešel navždy. A hlavu jsem měla plnou romantiky, kterou jsem potřebovala; láska musí přijít co nejdřív, jinak to nepřežiju. Proč mě nechceš, Troyi? Proč?

Byla jsem sama v zahradě, celá rozechvělá, s bolavým srdcem. Maturita už mi vůbec nepřipadala jako zvlášť velký úspěch. Byl to jen krůček správným směrem. Ještě musím zvládnout vysokou. Musím ještě dokázat, aby mě nějaký muž miloval. Zadívala jsem se na deštěm zničené trosky bílých šatů, o jakých se žádné ženě ve Winnerrow nikdy ani nesnilo.

Soucit, nic víc ke mně žádný muž nedokáže pociťovat, jen soucit! Cal mě litoval – a zničil mi budoucnost s Loganem. Loganovi působilo rozkoš jen vnášet do mé ubohé a zbídačelé existence materiální pomoc! Když mě teď bída opustila a já nežiju v nedostatku, jsou jeho filantropické pudy tytam. A Troy – tomu rozumím ze všech nejmíň! Mnohokrát jsem poslední dobou měla pocit, že vidím v jeho tmavých očích hořet něco víc než přátelství.

Co to mám za vadu, která zastíní všechnu krásu, již vídám v zrcadlech?

Víc a víc jsem se podobala své mrtvé matce – a Jillian. Až na ty vlasy, ty tmavé, indiánské Casteelovské vlasy, které prozrazovaly můj původ.

Hřích a hříšníci

V PODVEČER JEDNOHO ČERVNOVÉHO DNE PŘED návratem Jillian a Tonyho z Londýna jsem uslyšela z hudebního pokoje klavír, chopinovské trylky. Takovou hudbu jsem slýchala jen při hodinách hudební výchovy, vždycky v pátek u slečny Dealeové. Tyhle romantické melodie mě dokázaly okouzlit a vzrušit a naplnit takovou touhou, až jsem musela vyjít ze svého pokoje a zamířit ke schodišti. Sešla jsem dolů a uviděla Troye sedět u koncertního křídla. Dlouhými, štíhlými prsty čeřil klávesnici s takovým mistrovstvím, až jsem žasla, jak dokáže tak výjimečný talent tajit před světem.

Už jen pohled na něj mě dojímal. To, jak držel ramena a skláněl hlavu nad klávesami, vášeň a touha, jež vkládal do své hudby, jako by prozrazovaly až příliš. Přišel, i když musí vědět, že ho uslyším. Potřebuje mě, jenže to ještě neví. A já potřebuju jeho. Stála jsem ve dveřích a chvěla se, opřena o rám dveří, v noční košili a županu, a nechávala jsem se hudbou přesvědčit o přemnohém. Není šťastný, ani já ne. Máme tolik společného! Zamilovala jsem si ho na první pohled; podobal se jaksi tomu vyfantazírovanému muži, kterého jsem si kdysi dávno stvořila – ještě dřív, než se v mém životě objevil Logan. Muž tak citlivý, že by mi nikdy nedokázal ublížit. Stvořila jsem si Troye v nadživotní velikosti. Nadživotně dobrého, příliš dobrého, než aby to mohla být pravda. Jenže Troy byl opravdový.

Kdovíproč se mi zdál mladší než Logan, desetkrát citlivější a bezbrannější, jako chlapeček, který očekává, že ho bude každý na první pohled milovat – a tak vyvádí, jako by nebyl milován pro svůj zevnějšek, bohatství nebo nadání. A právě když jsem si tohle říkala, Troy vycítil mou přítomnost a okamžitě přestal hrát. Otočil se a plaše se na mě usmál. „Doufám, že jsem vás neprobudil.“

„Hrajte dál, prosím.“

„Vyšel jsem ze cviku, když teď nehraju každý den.“

„Proč jste přestal?“

„Nemám v domku klavír, jak víte.“

„Ale Tony mi řekl, že tenhle klavír je váš.“

Usmál se slabě a pokřiveně. „Můj bratr chce, abych se od vás držel co nejdál. Od té doby, co jste přijela, jsem tenhle klavír neotevřel.“

„Proč nám zakazuje, abychom se přátelili, Troyi? Proč?“

„Nemluvme o tom. Nechte mě dohrát, co jsem začal, a pak si promluvíme.“

Hrál dál a dál, až mi bylo tak slabo, že jsem si musela sednout. Teprve pak jsem se přestala třást. Jak hrál, oddala jsem se romantickému snění. Představovala jsem si, že jsme spolu a tančíme jako tehdy na oslavě mé maturity.

„Vy spíte!“ vykřikl, když hudba skončila. „Bylo to tak zlé?“

Okamžitě jsem otevřela oči. Zadívala jsem se na něj něžně a snivě. „Nikdy jsem ještě neslyšela takovou hudbu. Je mi z ní úzko. Proč nehrajete profesionálně?“

Lhostejně pokrčil rameny. Pleť mu pod hedvábím tenké bílé košile potemněla. Límec měl rozhalený, takže jsem viděla slabý porost tmavých chloupků na hrudi. Zavřela jsem zase oči, rozrušena všemi těmi pocity, které se ve mně probouzely.

„Chyběly mi vaše návštěvy.“ Jeho hlas ke mně doléhal něžně a váhavě. „Vím, že jsem vás tu noc po maturitním večírku urazil a mrzí mě to, ale snažím se vás jen chránit.“

„A sebe taky,“ zašeptala jsem trpce. „Víte, že jsem jen venkovská holka a dřív nebo později způsobím vám i vaší rodině nějaký trapas. Pomýšlím na to, že bych odešla. Mám už našetřeno dost peněz, abych se první rok na vysoké uživila. A kdybych si našla práci, dokážu se protlouct i těmi zbývajícími léty.“

Poplašeně řekl něco, čemu jsem docela nerozuměla, ale přivřenýma očima jsem si dobře všimla, jak ho to rozrušilo a polekalo. „To nemůžete! Tony, Jillian a já vám hrozně moc dlužíme!“

„Vy mi nedlužíte nic!“ vyskočila jsem pobouřeně. „Jen už mi dejte pokoj a já se vám nebudu dál nutit do soukromí.“

Škubl sebou a pak si dlouhými prsty prohrábl hřívu vlnitých vlasů. Zářivě, chlapecky a odzbrojivě se na mě usmál. „Tou hudbou jsem se vám chtěl omluvit za to, že jsem vás nechal samotnou v zahradě. Chtěl jsem tak přiznat, že jsem si vás příliš zamiloval, než abych se nesnažil znovu si vás usmířit. Když nejste v domku, jako bych vás tam cítil. Často se najednou otočím a doufám, že vás tam najdu, a pak jsem zklamaný, protože jsem sám. Tak vás prosím, začněte za mnou zase chodit.“

A tak jsem se vrátila s Troyem do jeho domku a povečeřela s ním. Už mě ale unavovalo být s ním pořád zavřená mezi čtyřmi stěnami. Cítila jsem, jak mě vítr mých citů unáší s takovou silou, že jsem prostě musela vyjít ven, abych ze sebe neudělala hlupáka. Před odchodem jsem se však rozhodla pojistit se, že ho zítra uvidím. Protože on vůči mně slábl a měkl, to jsem cítila. A nedokáže se ubránit tomu, co ke mně cítí, pokud spolu budeme trávit celé dny. Dokázala bych vnést do jeho melancholického života jas, slunce a život. Byla jsem teď odhodlaná přinutit ho, aby přijal mou lásku.

„Troyi, nemohli bychom pro změnu podniknout něco venku na čerstvém vzduchu? Ve stájích jsou krásní arabští koně, na kterých jezdí jen štolbové, když jsou Jillian a Tony pryč. Naučte mě jezdit na koni. Anebo si se mnou zaplavte v bazénu. Udělejme si spolu piknik v lese, ale nezůstávejme zavření ve vašem domku, když je venku tak krásně. Jillian a Tony se brzo vrátí domů a zase k sobě nebudeme smět. Udělejme hned to, co nebudeme moci dělat potom.“

Naše oči se setkaly a dlouho se od sebe nedokázaly odtrhnout. Od hrudi mu stoupal ruměnec, zaplavil tvář, přiměl ho napůl se odvrátit a porušit pouto našich pohledů. „Když o to stojíte… Zítra v deset se sejdeme u stájí. Můžete se učit na té nejhodnější klisně, jakou máme.“

Skoro jako bych spolkla silnou drogu, tak jsem si připadala pod kouzlem čehosi, co se vymykalo mé kontrole. Následujícího dne ráno krátce před desátou jsem se sešla s Troyem u stájí. Vítr mu zcuchal vlasy a slunce už mu zdravě zbarvilo tváře. To smutné malé cosi, co mu vždycky dřímalo v hloubi očí, tam tentokrát nebylo. Rozběhla jsem se k němu, potěšena tím, jak okamžitě zareagoval úsměvem. „Užijeme si ten nejkrásnější den!“ prohlásila jsem a rychle ho objala. Dychtivě jsem se zadívala ke stájím. „Jen doufám, že to štolbové nepovědí Tonymu.“

„Ti vědí, proč neroznášet řeči,“ odvětil zlehka, jako by ho nakazilo mé radostné vzrušení. „Vypadáte ohromně, Heavenly, prostě ohromně.“

Zatočila jsem se dokolečka, aby si mě mohl lépe prohlédnout, rozpřáhla jsem paže a rozhodila vlasy. „Tenhle jezdecký úbor mi dal Tony k Vánocům. Mám ho na sobě poprvé.“

Celý týden mi každé dopoledne dával Troy lekce v jízdě na koni a učil mě rozdílům mezi evropským a westernovým stylem. Bylo to zábavnější, než jsem kdy čekala (ačkoliv mi pak vždycky večer dělalo sezení potíže). Učila jsem se jezdit s větrem o závod, sklánět hlavu, abych uhnula nízkým větvím, i přitáhnout koni otěže, když jsem chtěla zastavit. Zakrátko jsem ztratila strach z koně i jeho působivé výšky.

Po každodenních lekcích jsme se vraceli do jeho domku na oběd a pak mě poslal zpátky do velkého domu s tím, že musí pracovat. Cítila jsem, jak se brání, aby se mnou netrávil příliš mnoho času, i když by o to ve skutečnosti stál. A tak jsem se vyhýbala setkáním s ním po večerech v naději, že se mu po mně zasteskne a zatouží po mně – a opravdu, každé ráno byl tak viditelně rád, že mě vidí, až jsem si byla jistá, že někdy velmi, velmi brzy si uvědomí, jak moc mě miluje.

Uplynulo celých osm dní od mé první jezdecké lekce, než měl Troy pocit, že jsem připravena na dlouhou vyjížďku do lesů obklopujících Farthinggaleské sídlo. Zas a znova koukal po obloze. „Ráno ve zprávách předpovídaly silné bouřky, takže bychom neměli jezdit moc daleko.“

Měli jsme s sebou piknikový koš plný toho, co Troy sám pobral, a několik zvláštních lahůdek, jež nám poslal Režná Whisky z kuchyně velkého domu, aby nám udělal radost.

Troy vybral malou vyvýšeninku v polostínu pod jedním z nejkrásnějších buků, jaké jsem kdy viděla. Nedaleko odtud zurčel potůček a mezi jemně se pohupujícími větvemi nad námi se míhali poletující ptáci. Nádherná atmosféra letního dne mi rozezpívala srdce a prodchnula každý můj pohyb radostí. Troy poklekl, rozprostřel na trávu červenobíle kostičkovaný ubrus. Koně byli uvázáni nedaleko odtud a spokojeně spásali, co se dalo. Slyšela jsem bzukot včel, cítila vůni jetele, odháněla si z tváře drobounké mušky a pilně vybírala obsah piknikového koše. Sladkost dne i půvab okolí mi rozzářily oči pokaždé, kdy jsem pohlédla na Troye, který nedokázal odtrhnout uchvácený pohled od sebetriviálnějšího pohybu, co jsem udělala. Přivádělo mě to do rozpaků, přesouvala jsem talíře a plastikové příbory sem a tam a třikrát jsem přemístila bramborový salát, smažené kuře, sendviče, jako bych pro ně ne a ne najít to správné místo.

Když jsem konečně měla všechno hezky uspořádáno, sedla jsem si na paty a usmála se na něj. „Tak, nevypadá to pěkně? Ale ne abyste se na to vrhl dřív, než se pomodlím, jak to dělávala moje babi, když táta nebyl doma.“ Byla jsem dneska tak šťastná, že jsem prostě musela někomu poděkovat.

Vypadal jako uhranutý. Omámeně přikývl, pak mírně sklonil hlavu a já odříkávala známá slova:

„Dobrý Bože, děkujeme ti za jídlo, které máme před sebou. Děkujeme ti za pečlivé ruce, jež připravily tuto hojnost. Děkujeme ti za mnohá požehnání a radosti, které nám tento den a všechny zítřky přinesou. Amen.“

Spustila jsem ruce, zvedla skloněnou hlavu, vzhlédla a shledala, že na mě Troy zírá nanejvýš užasle. „Modlitba vaší babičky?“

„Ano, neměli jsme nikdy hojnost ani dostatek, ale babi jako by to nevěděla. Vždycky očekávala, že to dobré teprve přijde. Když nejste na nic zvyklý, tak nejspíš ani moc neočekáváte. Když se modlila, obyčejně jsem se v duchu modlila taky, aby ji Bůh zbavil nemocí a bolesti.“

Odmlčel se, vypadal zamyšleně. Oba jsme se pustili do bohatého oběda. Nakonec jsme si nechali ten žlutý dort s tlustou polevou, který jsem sama upekla v Troyově kuchyni.

„Tohle je nejlepší dort, co jsem kdy jedl!“ Olízl si z prstů čokoládu. „Ještě jeden kousek, prosím.“

„Nebylo by to hezké, kdybychom mohli být pořád takhle spolu? Vy a já. Mohla bych chodit na vysokou a žili bychom ve vašem domku.“

Oči mu zamlžila taková bolest, až náhle celý slunný den potemněl.

Nemiluje mě! Nepotřebuje mě! Svádím ho, anebo se o to aspoň snažím, přesně jako Cal Dennison sváděl, abych vyhověla jeho potřebám a touhám, bez ohledu na mé. Podala jsem mu druhý řez dortu. Byla jsem v takových rozpacích, že jsem se na něj nedokázala ani podívat. Se sklopenou hlavou, aby neviděl, jak trpím, jsem rychle uklidila nádobí. Aniž bych umyla použité talíře a příbory v potoce, jak jsem měla v úmyslu, když jsem ho poprvé spatřila, naházela jsem všechno zpátky do piknikového koše. Jenže pak jsem nemohla dovřít víko. V divokém vzteku jsem koš přistrčila Troyovi.

„Tady máte svůj košík!“ zajíkla jsem se.

Jeho ohromený výraz mě přiměl pracně se zvednout. Pak jsem se rozběhla k svému koni. „Jedu domů!“ vykřikla jsem dětinsky. „Uvědomuju si, že nepotřebujete, abych se vám pořád cpala do života! Vy potřebujete jen práci a ještě práci! Děkuju za posledních deset dní a odpusťte mi, že jsem tak impulzivní. Slibuju, že už nebudu marnit váš čas!“

„Heavenly!“ zavolal. „Stůjte! Počkejte…“

Nepočkala jsem. Podařilo se mi dostat do sedla a bylo mi úplně jedno, jestli to dělám dobře nebo špatně. Zaryla jsem paty klisně do slabin, až vyrazila kupředu. Byla jsem oslepená hloupými slzami, rozhněvaná víc na sebe než na něj. Všechno dělám špatně! Mou klisnu to zmátlo a znejistilo. Abych napravila své chyby, škubla jsem silně otěžemi. Kobylka se vzepjala, zaržála, zahrabala předníma nohama ve vzduchu a pak se vrhla vpřed. Uháněla lesem divoce a rychle. Nízké větve mě šlehaly ze všech stran, do krku, do zad, do nohou. Spíš díky štěstí než obratnosti se mi podařilo pokaždé včas uhnout. A čím víc jsem se v sedle zmítala, tím zběsileji můj kůň uháněl! Mé výkřiky se za mnou linuly jako dlouhé, tenké stuhy vlající ve větru. Jen taktak jsem si vzpomněla na Troyovu radu, jak nespadnout ze splašeného koně. Přitiskla jsem se k husté hnědé hřívě své klisny. Můj neovladatelný oř se hnal přes rokle a strouhy, přeskakoval uschlé stromy vyvrácené bouří. Zavřela jsem oči a začala zas a znova opakovat klisnino jméno, abych ji uklidnila.

Najednou zvíře klopýtlo; vymrštilo mě to z jeho hřbetu rovnou do mělké strouhy, zpola plné slizké zelené dešťové vody. Pracně jsem se zvedla. Klisna zaržála, otřásla se, vrhla na mně znechucený pohled, otočila se a zamířila k domovu. Zůstala jsem tam ohromená, otřesená a rozbolavělá. Taky mi chyběla levá holínka. Připadala jsem si jako naprostý hlupák: ležela jsem natažená na zádech v té smrduté vodě, zírala nahoru skrz střechu z listí a slunce se mi opíralo do tváře.

Boží trest, pomyslela jsem si kysele, to máš za to, žes chtěla moc! Neměla jsem se zamilovat do prvního mužského, co mi rozproudí a rozehřeje krev. Copak jsem se vůbec nepoučila z Cala ani z Loganova odmítnutí? Žádný Casteel nikdy nevyhrál první cenu! Proč bych si měla myslet, že dopadnu líp!

Další hloupé myšlenky mi proběhly hlavou, než jsem přišla natolik k rozumu, abych se posadila a vytřepala si špinavou vodu z vlasů. Pak jsem si rukávem košile očistila tvář od bláta. Divoké včely přitahoval možná můj parfém anebo jasně žlutá barva kdysi hezké blůzy.

„Heaven, kde jste?“ slyšela jsem z dálky Troyovo volání.

Už je pozdě, Troyi Tattertone! Už tě nechci! Ale měla jsem se co přemáhat, abych neodpověděla. Nechtěla jsem, aby mě našel, aspoň teď ne. Nějak si sama najdu cestu do toho obrovského osamělého domu a budu poslouchat Tonyho a už nikdy se do jeho domku neodplížím.

A tak jsem seděla ve vodě a zůstala docela zticha, jen jsem se oháněla po idiotském hmyzu, který mě kdovíproč považoval za tuze lákavé sousto. Uplynula nekonečná doba, než přestal volat a prodírat se lesem. Zvedl se vítr a rozšelestil listí nade mnou. Objevily se temné, těžké mraky, jako snad vždycky, když jsem užuž nalézala cosi cenného. Všivá smůla!

No bodejť, tak zatraceně jsem se litovala, že jsem nedokázala ovládat svůj pláč a rozvzlykala jsem se ještě dřív, než začalo pršet.

Pak se za mnou ozval slabý zvuk a pobavený hlas pravil: „Odjakživa jsem chtěl zachránit děvu v nouzi.“

Otočila jsem hlavu a uviděla Troye asi tři metry za sebou. Jak dlouho mě pozoroval, to jsem nedokázala odhadnout. Jezdecký úbor měl na několika místech roztržený a jeden rukáv rozervaný od ramenního švu až k lokti. „Proč tu pořád sedíte? Jste poraněná?“

„Jděte pryč!“ zaječela jsem a hodila hlavou, aby mi neviděl do zabláceného obličeje. „Ne. Nejsem zraněná! Nepotřebuju zachraňovat! Nepotřebuju vás! Nepotřebuju nikoho!“

Beze slova vstoupil do mokré škarpy a pokusil se mi ohmatat nohy, nemám-li nějakou kost zlomenou. Snažila jsem se ho odehnat, ale přece jen se mu podařilo mě na třetí pokus zvednout. „Tak vážně, Heaven. Povězte mi, jestli vás někde bolí.“

„Ne! Jen mě pusťte!“

„Máte štěstí, že jste ještě naživu. Kdyby tu byla tvrdá zem místo vody a měkkého bahnivého dna, mohla byste být velmi vážně zraněná.“

„Můžu jít po svých. Prosím, postavte mě.“

„Dobře, když chcete,“ a uposlechl mého příkazu a opatrně mě postavil. Vykřikla jsem bolestí, která mi vystřelila z levého kotníku. Okamžitě mě znovu zvedl do náručí. „Musíme si pospíšit. Není čas na hraní. Musel jsem sesednout z koně, abych mohl jít po stopě, co jste za sebou nechala. Podle toho, jak vám ten kotník nabíhá, nepochybuju o tom, že jste si ho vymkla.“

„To neznamená, že jsem mrzák! Stejně můžu jít. Mockrát jsem ušla deset kilometrů do Winnerrow a bolelo mě toho víc než jen kotník!“

Rty mu zacukaly dalším pobaveným úšklebkem. „No jistě, jenže to vás bolelo břicho a ne vymknutý kotník.“

„Co vy o tom víte?“

„Jen co jste mi sama řekla. Teď se se mnou přestaňte prát a chovejte se slušně. Jestli rychle nenajdu svého koně, oba nás chytne ta bouře, co se žene.“

Jeho uvázaný oř trpělivě čekal, až mě Troy zvedne a posadí před sebe do sedla. Připadala jsem si zlá a odporná, když se vyhoupl za mě a obratně vedl svého koně, i když mě ochranitelsky vzal volnou paží kolem pasu.

„Už prší.“

„Já vím.“

„Nestihneme to zpátky do domu, než se bouřka rozpoutá naplno.“

„Nejspíš máte pravdu. Proto mám namířeno do jedné staré opuštěné stodoly, kde se dřív skladovalo obilí, které Tattertonovi sklidili.“

„Chcete říct, že vaši předkové dovedli i něco jiného než vyrábět hračky?“

„Mám podezření, že předkové každého z nás uměli víc než jednu věc.“

„Ti vaši určitě měli na sedlačení služebníky.“

„Máte nejspíš pravdu. Nicméně to chce trochu talentu, aby člověk vydělal peníze na zaplacení nájemných sil.“

„Aby přežil v divočině, chce to víc než jen talent.“

„Touché. Teď buďte zticha a nechte mě jednat.“ Shrnul si mokré vlasy z čela, rozhlédl se a stočil koně na východ.

Černá bouřková mračna se hnala od jihozápadu, následována v patách oslnivým jasem blesků. Přestože jsem měla původně v úmyslu mu uprchnout, bylo teď příjemné mít kolem sebe jeho paži, která mě bezpečně objímala. Konečně se na dohled objevila stodola.

V polorozpadlé budově, napůl plné hnijícího sena, to kysele páchlo starobou. V šeru sem nesčetnými děrami ve střeše zatékal déšť, bubnoval o hliněnou podlahu a tvořil kaluže. Dírami ve střeše jsem viděla ztemnělou oblohu, nyní už plnou děsivých blesků, které se nám křižovaly přímo nad hlavami. Klesla jsem na kolena a Troy se postaral o koně, odsedlal ho a vytřel do sucha sedlovou pokrývkou; pak přišel ke mně a hrabal rukama v seně, až našel vrstvu, která byla suchá a tolik nepáchla. Na tu jsme si pak oba v té vlhké a zchátralé stodole sedli.

Jako by nedošlo k vůbec žádnému přerušení našeho pohnutého rozhovoru, vedla jsem dál hněvivě svou: „Je to div, že bohatí lidé jako Tattertonovi nedali tuhle stodolu už dávno strhnout.“

Ignoroval mou poznámku, opřel se zády o kupku sena, kterou si vytvořil, a tiše promluvil. „V téhle stodole jsem si hrával jako kluk. Měl jsem vymyšleného kamaráda, kterému jsem říkal Stu Johnson, a s tím jsem skákal támhle z půdy.“ Ukázal mi odkud. „Skákal jsem dolů do tohohle stohu sena, kde teď sedíme.“

„To je ale hloupé a nebezpečné!“ Nevěřícně jsem zírala na půdní krovy a jejich výšku. „Mohl jste se zabít.“

„Ach, na to jsem tehdy vůbec nemyslel. Bylo mi pět let a moc jsem potřeboval kamaráda, i když jen imaginárního. Vaše matka utekla a já zůstal sám. Jillian plakala a pořád meziměstsky volala Tonymu, prosila ho, ať se vrátí domů, a když to udělal, den co den se hádali.“

Zatajil se mi dech, že si trochu pamatuje mou maminku, a obrátila jsem se k němu. „Proč má matka utekla?“

Místo odpovědi se posadil zpříma, vytáhl z kapsy kapesník, namočil ho do nejbližší kaluže dešťové vody a začal mi utírat šmouhy bláta z obličeje. „Nevím,“ sklonil se a dotkl se rty špičky mého nosu. „Byl jsem moc malý, než abych si uvědomoval, co se děje.“ Políbil mě na pravou tvář, pak na levou. Jeho dech mě na líci hřál a vzrušoval, líbal mě a mluvil. „Když vaše matka odjela, slíbila, že mi napíše. Prý se jednou vrátí, až budu velký.“

„To vám řekla?“

Našel mé rty měkkým polibkem. Mnohokrát mě už líbal Logan, ani jednou mě však jeho neobratné chlapecké pokusy nevzrušily tolik jako dotyky tohoto muže, který očividně přesně věděl, jak si počínat, aby mi po těle začali běhat mravenci. Byla to chyba, ale zareagovala jsem příliš rychle a pak ucukla. „Nemusíte mě litovat a do něčeho se nutit.“

„Nikdy bych se nenutil do tak důležité věci.“ Oběma rukama uchopil mou hlavu, aby ji mohl naklonit v úhlu, který mu vyhovoval. Následující polibek, který mi vtiskl na rty, byl ještě prudší. Sotva jsem dýchala. „Čím víc na to myslím, tím víc si uvědomuju, jak moc jsem vaši matku miloval.“

Jemně mě uložil zády na kupku sena, tiskl si mě těsně k hrudi a já automaticky zvedla paže a objala ho. „Pokračuj. Povídej dál.“

„Teď ne, Heaven, teď ne. Jen mi dovol objímat tě, dokud ta bouřka neskončí. Nech mě myslet na to, co se děje mezi námi dvěma. Bránil jsem se lásce k tobě. Nechci být dalším z těch mužů, co ti ublíží.“

„Nebojím se.“

„Je ti teprve osmnáct. Mně je třiadvacet.“

Sama jsem nevěřila tomu, co jsem řekla potom. „Jessiemu Shackletonovi bylo pětasedmdesát, když si vzal Lettii Joynerovou, co bydlela patnáct kilometrů za Willies, a než v devadesáti umřel, stihla mu porodit tři syny a dvě dcery.“

Zasténal a zabořil mi tvář do mokrých vlasů. „Už mi nic nepovídej. Oba potřebujeme trochu přemýšlet, než bude pozdě skončit s tím, co už začalo.“

Naplnil mě úžas. On mě miluje! Bylo to v jeho hlase, v tom, jak mě objímal a jak se mě snažil varovat.

Déšť nám bubnoval nad hlavou, proudy vody pronikaly dírami ve střeše, hrom burácel a blesky se křižovaly, a my si leželi v náručí beze slova, hladili jsme si navzájem ruce, čas od času se naše rty setkaly a bylo to sladší než všechno, co jsem až dosud poznala.

Byl by mě mohl mít hned a na místě, a já bych mu neodolala, ale ovládal se a já ho milovala o to víc. Déšť trval hodinu. Pak mě posadil na svého koně a zvolna jsme jeli k tomu obrovskému domu, jehož komíny a věže bylo vidět přes špičky stromů. Na schodech u postranních dveří si mě znovu přitáhl do náruče. „Není to zvláštní, Heavenly, jak jsi mi vstoupila do života, když jsem tě nechtěl ani nepotřeboval, a teď si bez tebe život nedovedu vůbec představit.“

„Taky nemusíš. Miluju tě, Troyi. Nesnaž se mě škrtnout ze života jen proto, že si myslíš, že jsem moc mladá. Nejsem moc mladá. V mém věku už se v horách nikdo za mladého nepovažuje.“

„Ty tvoje hory vzbuzují úžas, ale já se nemůžu oženit, ani s tebou, ani se žádnou jinou.“

Z toho, co řekl, mě rozbolelo srdce.

„Takže mě nemiluješ?“

„To jsem neřekl.“

„Nemusíš si mě brát, jestli nechceš. Jen mě miluj tak dlouho, abych se dokázala smířit sama se sebou.“ Rychle jsem si stoupla na špičky a přitiskla své rty na jeho. Zabořila jsem mu prsty do mokrých vlasů.

Sevřel mě v náručí a já myslela na všechny ty ženy, které musel objímat přede mnou. Bohaté, vášnivé, krásné, rafinované ženy! Ženy šarmantní, inteligentní, kultivované. Ověšené klenoty, módní, vtipné, sebejisté – jaká je asi pravděpodobnost, že buranka Casteelová urve mužského jako je Troy, když se to nepovedlo jim?

„Uvidíme se zítra,“ odtrhl se ode mne a couval po schodech dolů. „Totiž pokud se Jillian a Tony nevrátí. Nevím, proč jsou tak dlouho pryč.“

Taky jsem to nevěděla, ale bylo milé, že jsem se nemusela scházet s Troyem tak pokradmu. A čím víc jsem o tom uvažovala večer v posteli, tím jsem byla neklidnější. Chtěla jsem být s Troyem hned. Nechtěla jsem už čekat. V duchu jsem ho prosila – přijď ke mně, přijď ke mně teď.

Nekonečné hodiny jsem se neklidně potácela na okraji spánku, nenalézajíc mír ani zapomnění, po kterém jsem zoufale prahla. Převalovala jsem se ze strany na stranu, zkoušela jsem ležet na zádech, na břiše, pak jsem náhle uslyšela své jméno. Vymrštila jsem se, procitla a zadívala se na elektrické hodiny na nočním stolku. Dvě hodiny – tolik času už uplynulo? Vstala jsem, navlékla si něžný zelený peignoir, stejný jako noční košile, a pak jsem zamířila chodbou ke schodům. Zničehonic jsem se bosa ocitla v labyrintu. Tráva byla mokrá a studená. Co tu dělám, o tom jsem vůbec neuvažovala.

Bouřka vyčistila vzduch, takže byl průzračný a měsíční svit rozzářil temnotu. Vysoké živé ploty odrážely miliony listů kousíčky světla hvězd, až jiskřily. A už jsem tu byla! Zaváhala jsem u zavřených modrých dveří a zatoužila, abych měla kuráž zaklepat anebo otevřít dveře a vstoupit. Anebo tak silnou vůli, abych se otočila a vrátila tam, kam patřím. Sklonila jsem hlavu, přitiskla čelo ke dřevu dveřní výplně, zavřela oči a tiše se rozplakala nad tím, jak mi z těla uniká všechna síla a já ztrácím odvahu. V té chvíli se dveře otevřely, a já padla rovnou do Troyovy náruče.

Neřekl ani slovo, zachytil mě, pak mě zvedl do náručí a odnesl do své ložnice.

Světlo měsíce mu ozářilo tvář, když se ke mně sklonil, a tentokrát byly jeho rty žádostivější. Jeho polibky i dlaně mě rozohňovaly, takže k tomu mezi námi došlo tak přirozeně a krásně, že jsem necítila nic z té provinilosti a studu, jež vyvolávalo milování s Calem Dennisonem. Splynuli jsme, jako by to bylo v našem životě naposled. Když bylo po všem, ležela jsem mu v objetí a chvěla se slábnoucími stahy prvního orgasmu svého života.

Když jsme se probudili, svítalo a otevřenými okny vanul dovnitř vlhký a studený ranní vítr. Při sladkém švitoření rozespalých ptáků mi vhrkly do očí slzy, pak jsem se posadila a sáhla po přikrývce, složené v nohách postele. Troyovy paže mě rychle přitáhly zpět. Něžně mi zasypal tvář drobnými polibky a volnou rukou mi hladil vlasy, pak mě k sobě přivinul. „Včera večer jsem ležel tady na posteli a myslel na tebe.“

„Nemohla jsem usnout…“

„Já taky ne.“

„Zrovna když jsem užuž usínala, zničehonic jsem se probudila a měla jsem dojem, že slyším, jak mě voláš.“

Vydal hluboký hrdelní zvuk, přitiskl si mě pevněji k hřejícímu tělu. „Byl jsem na cestě k tobě, když jsi na mě vpadla ze dveří, jako by někdo vyslyšel mou modlitbu. A přece jsem neměl dopustit, aby k tomuhle došlo. Tolik se bojím, že budeš litovat. Nechtěl jsem ti ublížit.“

„Ty mi přece nikdy nemůžeš ublížit, nikdy! Nikdy jsem nepoznala tak hodného a slušného muže.“

Tlumeně se uchechtl. „Kolik mužů jsi poznala ve svých sladkých osmnácti?“

„Jen toho, o kterém jsem ti povídala,“ zašeptala jsem a skryla tvář, když se mi chtěl podívat do očí.

„Povíš mi o něm ještě něco?“

Naslouchal a nevyptával se, štíhlýma rukama mě celou tu dobu laskal, a když mi došla slova, líbal mě nejdřív na rty a pak na konečky všech prstů. „Slyšelas něco o Calu Dennisonovi od té doby, co ses přestěhovala na Farthy?“

„Nechci o něm už ani slyšet, nikdy!“

Jak vehementně jsem to vykřikla!

Při prvním jídle toho dne jsme byli pošetile veselí, chovali jsme se jako dvě dospívající děcka, co se právě navzájem našla. Ještě nikdy jsem nejedla smažené vajíčko a sendvič se slaninou, ani mě nenapadlo, že jahodový džem zvýrazní chuť vejce i slaniny. „Tuhle gurmánskou lahůdku jsem objevil čistě náhodou,“ vysvětloval. „Bylo mi asi sedm let a zotavoval jsem se z jedné z těch dětských nemocí, co mě pořád pronásledovaly, a Jillian mi hubovala, že dělám u stolu nepořádek, když jsem upustil toast s jahodovým džemem namazanou stranou dolů do talíře. „Koukej to sníst!“ zavřískala na mě a přitom jsem poprvé zjistil, že mám rád vejce a slaninu s jahodovým džemem…“

„Jillian na tebe řvala?“ To mě ohromilo. Byla jsem přesvědčená, že to, jak nevrle se vůči mně chová, pramení hlavně z nelibosti nad existencí jiné mladé ženy v domě, který až dosud považovala za své království.

„Jillian mě nikdy neměla ráda… poslouchej… zase hřmí. Rosničkáři předpovídali bouřky na celý týden, pamatuješ?“

Slyšela jsem slabé cupitání deště po střeše. Za chvíli Troy rozdělal v krbu oheň, aby zaplašil ranní chlad a vlhkost, a já se natáhla na podlahu a pozorovala ho. Bavilo mě, jak precizně vrší hraničku dříví. Nicméně mi působilo rozkoš pozorovat ho, když byl uvolněný. Báječné, že nás počasí zahnalo do jeho domku!

Oheň planul horce a jasně. Napjaté ticho mezi námi začalo jemně tepat smyslností. Hra oranžového světla plamenů na tvrdých rysech jeho tváře mi působila mravenčení v celém těle. Viděla jsem, že i on mě pozoruje, zkoumá pohledem moji tvář, kdežto já nespouštěla oči z jeho rukou… a pak se opřel o loket a jeho tvář byla náhle velmi blízko u mé. Bude se se mnou znovu milovat. Zrychlil se mi tep.

Místo polibků přišla slova.

Neobjal mě, znovu se natáhl na záda s rukama za hlavou – to byla jeho nejmilejší poloha. „Víš, na co myslím, když je léto? Myslím na to, že brzo bude podzim a všichni nejpestřejší a nejhezčí letní ptáci odlétnou, zůstanou jen ti tmaví a bezbarví a fádní. Nesnáším, když se krátí dny. Za dlouhých zimních nocí nespím dobře; zima jako by pronikala stěnami až do mých kostí, házím sebou a převaluju se, spím trhaně a mám zlé sny. V zimě mám příliš mnoho snů. Léto je čas na sladké sny. I když tě mám vedle sebe, mám pocit, že jsi taky jenom sen.“

„Troyi…“ protestovala jsem. Otočila jsem se k němu.

„Ne, prosím tě, nech mě mluvit. Jen zřídkakdy se najde někdo, kdo by poslouchal tak pozorně jako ty, a já chci, abys toho o mně věděla víc. Budeš mě poslouchat?“

Přikývla jsem, poněkud vyděšena vážným tónem jeho hlasu.

„Zimní noci jsou pro mě moc dlouhé. Vejde se do nich příliš mnoho snů. Snažím se bránit spánku vždycky až skoro do svítání, někdy se mi to i povede. Jindy jsem tolik nervózní, že musím vstát a obléct se. Pak se jdu projít ven a nechám si čerstvým vzduchem vyplavit z hlavy všechny děsné myšlenky. Vyšlapávám pěšinky mezi borovicemi, a když se mi pročistí mozek, vrátím se sem. A při práci dokážu zapomenout na příchod noci a zlé sny, co mě chodí strašit.“

Nedokázala jsem z něj spustit oči. „Není divu, žes měl v zimě pořád kruhy pod očima,“ řekla jsem, celá nešťastná. Teď má přece mě. „Myslívala jsem si, že jsi workaholik.“

Troy se převalil na bok tváří k ohni a natáhl dlouhou paži po lahvi šampaňského, které dal chladit do stříbrného vědérka. Nalil bublinkový sekt do dvou křišťálových číší. „Poslední láhev nejlepšího z vín,“ obrátil se zase ke mně.

Za uplynulou zimu jsem si už zvykla na šampaňské, protože se často objevovalo na Jillianiných slavnostních tabulích, ale stále ještě jsem byla dost dítě, aby se mi po jedné sklence zamotala hlava. Nejistě jsem upila a uvažovala, proč se mi Troy pořád vyhýbá pohledem. „Jak to myslíš, poslední víno? Pod tímhle domem máš vinný sklep, ve kterém je dost šampaňského na příštího půl století.“

„To je jen takový literární obrat,“ řekl. „Myslel jsem to obrazně. Snažil jsem se ti sdělit, že zima a chlad ve mně probudí tu morbidní stránku osobnosti, kterou se většinou snažím skrývat. Moc mi na tobě záleží – nemohu tě zatahovat do tohohle vztahu a neříct ti, kdo a co jsem zač.“

„Vím, kdo a co jsi zač!“

„Ne, nevíš. Víš jen, co jsem ti dovolil poznat.“ Zalétl tmavýma očima ke mně, pohledem mi zakázal další otázky. „Poslouchej, Heaven, snažím se tě varovat, dokud můžeš ještě z tohohle vztahu vycouvat.“

Pootevřela jsem ústa k námitce, ale umlčel mě prsty přiloženými na mé rty.

„Proč myslíš, že ti Tony nařídil, aby ses ode mě držela co nejdál? Je pro mě velmi těžké projevovat se jen z té veselé a optimistické stránky, která kvete jen když se dny prodlužují a teplo se vrací.“

„Můžeme se klidně odstěhovat na jih!“ vykřikla jsem.

„To už jsem zkoušel. Trávil jsem zimu na Floridě, v Neapoli, cestoval jsem po celém světě a snažil se najít to, co je pro jiné samozřejmostí, ale zimní myšlenky cestovaly se mnou.“ Usmál se, ale to mě neuklidnilo. Nežertoval, ačkoliv se pokoušel o lehkovážný tón.

„Ale jaro se pokaždé vrátí, a po něm léto,“ řekla jsem rychle, „to jsem si vždycky říkala, když nám byla zima a měli jsme hlad a napadly dva metry sněhu.“

Laskal mě něžnýma, tmavýma očima, až jsem se začervenala. Nalil mi do skleničky ještě šampaňské. „Kéž bych tě byl tehdy znal, i Toma a ostatní. Mohlas mi dát tolik z té vaší síly.“

„Troyi! Přestaň vést takové řeči!“ vzplála jsem zděšena tím, že nechápu jeho náladu, a rozhněvaná, protože teď mě měl líbat a svlékat, ne mluvit. „Jak to vůbec myslíš? Chceš říct, že mě nemiluješ? Lituješ, že jsme se milovali? Já tedy nelituju ničeho. Nikdy nebudu litovat, i kdyby to měla být naše jediná společná noc! A jestli si myslíš, že se dám zastrašit, tak se tedy pleteš. Máš mě zadřenou pod kůží, Troyi, hluboko pod kůží. A jestli tě zima rozesmutní a probudí v tobě morbidní sklony, odejdeme spolu někam za sluncem a všechny ty noci tě budu držet v náručí tak pevně, že už nebudeš mít nikdy žádný zlý sen!“

Ale i když jsem se k němu vášnivě vzepjala, srdce se mi tetelilo na krajíčku propasti, jenjen tam sklouznout a zahynout, jestli mě odmítne!

„Nechci už nic slyšet!“ vykřikla jsem a přitiskla rty na jeho ústa. „Teď ne, prosím tě, ne teď!“

ČÁST DRUHÁ

Leden v červenci

TROY SE MI NĚKOLIKRÁT POKUSIL VYPRÁVĚT své neradostné zkazky o zimě, slabosti a smrti. Já však ochraňovala naši radost a vášeň, a tak jsem ho umlčela zas a znova polibky. Po tři noci a dva dny jsme byli dychtivými milenci, kteří nedokážou snést odloučení na déle než pár minut. Nevycházeli jsme ze zahrady obklopující Farthy, ani jsme už neriskovali projížďku lesem. Vybírali jsme pro své koně bezpečné stezky, nikdy jsme nezajeli příliš daleko a nemohli jsme se dočkat návratu do domku a bezpečí náruče toho druhého. A pak mě jednou v podvečer, kdy dešťové mraky odpluly nad moře a nad obzorem konečně vysvitlo slunce, Troy znovu objal na podlaze před krbem. Tentokrát byl velmi neodbytný.

„Musíš poslouchat. Nesnaž se mě zase přerušit. Nechci ti zničit život jen proto, že na mém leží stín.“

„Zničí tvůj příběh to, co teď prožíváme?“

„Nevím. To záleží na tobě.“

„A ty jsi ochoten riskovat, že mě ztratíš?“

„Ne, doufám, že tě nikdy neztratím, ale když to jinak nepůjde, smířím se s tím.“

„Ne!“ vykřikla jsem, vyskočila a hnala se ke dveřím. „Chci se těšit z tohohle léta a nemyslet na zimu!“

Vyšla jsem z domku a kráčela studenou večerní mlhou, která se shlukovala ve stísněných uličkách mezi živým plotem, do labyrintu. Úplně mě ohromilo, když jsem skoro střemhlav a bezděčně narazila na skupinku u hlavního schodiště Farthinggaleského sídla. Právě tu vykládali zavazadla z Tonyho dlouhé černé limuzíny.

Jillian a Tony se vrátili! Rychle jsem se schovala zpátky do labyrintu. Nechtěla jsem, aby viděli, jak se vracím z Troyova domku.

Zatímco šofér odnášel zavazadla dovnitř, slyšela jsem, jak Tony plísní Jillian, že mi nedala vědět předem. „Chceš říct, žes včera nezavolala Heaven, jak jsi slíbila?“

„Vážně, Tony, několikrát jsem si na to vzpomněla, ale pokaždé mě něco vyrušilo. Tím víc bude překvapená a nadšená, když se vrátíme nečekaně. V jejím věku bych určitě byla celá blažená, kdybych dostala všechny ty hezké věci, co jsme jí přivezli z Londýna.“

Jakmile zmizeli v domě, rozběhla jsem se k postranním dveřím a po zadním schodišti nahoru do svých pokojů. Jen co jsem tam dorazila, vrhla jsem se na postel a propukla v usedavý pláč – slzy jsem ale rychle osušila, když mi Tony zaklepal na dveře a zavolal mě jménem.

„Jsme doma, Heaven. Mohu dál?“

Svým způsobem jsem byla velmi ráda, že ho zas vidím – byl tak usměvavý a dobře naladěný! Zahrnul mě otázkami, co jsem dělala a jak se mi dařilo, zda jsem byla spokojená, nenudila se a měla se čím zabavit.

Lhala jsem, až se babi určitě točila v hrobě jako na obrtlíku. Za zády jsem držela zkřížené prsty. Vyptával se na mou maturitní slavnost, opakoval, jak moc ho mrzí, že o ni přišel. Byl zvědavý na večírky, které jsem navštívila, s kým jsem se tam seznámila a jestli jsem nepoznala nějakého mládence? A ani jednou se nezatvářil podezíravě, když se mi z jazyka valila jedna lež za druhou. Proč ho nenapadne, že právě Troy mi vyhovuje nejlépe? Zapomněl na všechna pravidla, která mi stanovil, abych se jimi řídila?

„Dobře,“ prohlásil nakonec. „Jsem rád, že tě bavil letní televizní repertoár. Mě televize nudí, jenomže já nevyrůstal ve Willies.“ Vrhl na mě široký a náramně okouzlující úsměv, i když v něm byla pěkná kapka posměchu. „Doufám, že sis našla čas přečíst taky pár dobrých knih.“

„Na čtení si najdu čas vždycky.“

Přimhouřil modré oči, sklonil se a krátce mě objal. Pak znovu zamířil ke dveřím. „Před večeří ti chceme Jillian a já dát všechny dárky, které jsme pro tebe vybírali velmi pečlivě. Co kdyby sis teď umyla z obličeje ty stopy po slzách, než se převlékneš na večer?“

Neoblafla jsem ho, jen jsem sama sobě namluvila, že není tak všímavý jako dříve.

Ani když jsem v knihovně pod usměvavým dohledem Jillian v dlouhých večerních šatech vybalovala dárky z Londýna, nezeptal se mě, co mě rozplakalo. „Líbí se ti to všechno?“ vyptávala se Jillian, která mi přivezla oblečení, oblečení a ještě další oblečení. „Ty svetry ti padnou, ne?“

„Všechno je to krásné a ty svetry mi padnou.“

„A co mé dárky?“ otázal se Tony. Dal mi výstřední bižuterii a těžkou skříňku s modrým sametem uvnitř. „Dneska už se nedělají toaletní potřeby jako za viktoriánských časů. Tahle toaletní souprava, co jsem ti koupil, je starožitná a velmi cenná.“

Na klíně jsem pečlivě držela čalouněnou skříňku s těžkým stříbrným ručním zrcadlem, kartáčem na vlasy, hřebenem, dvěma křišťálovými pudřenkami s ozdobnými stříbrnými víčky a dvěma lahvičkami na parfém stejného vzoru. Zadívala jsem se na ně a rázem jsem byla zpátky v čase, kdy jsem poprvé otevřela jako desetiletá maminčin kufr. Nahoře, hluboko v jednom z mých šatníků, byl ten starý kufr, který si maminka přinesla do Willies, a v něm uvnitř jiná toaletní souprava, ačkoliv ne tak kompletní jako ta stříbrná, kterou jsem právě držela v ruce.

Náhle jsem si připadala bezmocná, lapená ve smyčce času. Tony si určitě všiml toaletní soupravy, kterou mi už dala Jillian. Další jsem nepotřebovala. Bůhvíproč mě právě v tu chvíli napadlo, jak velice nespravedlivé ode mě bylo nevyslechnout to, co měl Troy na srdci. Nespravedlivé k němu i ke mně.

Pozdě té noci, dávno po večeři, když Jillian s Tonym odešli spát, proplížila jsem se labyrintem k domku a našla tam Troye rozladěně přecházet po obývacím pokoji. Vesele a okamžitě na mě zazářil úsměvem na uvítanou, což mě potěšilo. „Vrátili se,“ informovala jsem ho zadýchaně. Zavřela jsem dveře a opřela se o ně. „Měl bys vidět, co všechno mi přivezli. Mám dost šatstva pro deset vysokoškolaček.“

Zřejmě neposlouchal, co říkám, zřejmě vnímal jen to, co zůstalo nevyřčené. „Co tě tak rozrušilo?“ zeptal se a nastavil mi náruč, abych do ní mohla vběhnout.

„Troyi, jsem ochotná vyslechnout, co máš na srdci, ať je to cokoliv.“

„Co ti řekl Tony?“

„Nic. Položil mi jen pár otázek, jak jsem trávila čas, když byli s Jillian pryč, ale o tobě se nezmínil. Připadá mi divné, že se ani nezeptá, kde jsi a jestli jsme se sešli. Skoro jako bys neexistoval, a to mě vyděsilo.“

Přitiskl nakrátko čelo k mému čelu, pak se odtáhl. Výraz měl zcela neproniknutelný, a když jsem teď byla víc než ochotná ho vyslechnout, jako by se zdráhal začít. Spíš něžně než vášnivě mě políbil a dotkl se mých vlasů. Přejel mi ukazováčkem po tváři, pak mě pevně objal a obrátil se k obrovskému oknu s vyhlídkou na moře. Sklouzl mi paží kolem pasu, aby si mě mohl silně přitisknout zády ke své hrudi. „Na nic se nevyptávej, dokud nedomluvím. Poslouchej důkladně, protože jde o vážné věci.“

Začal mluvit a já vycítila, že každičká molekula jeho bytosti se pracně snaží vyjít mi vstříc a přimět mě pochopit to, co i jemu muselo připadat nevysvětlitelné.

„Ne že bych tě nemiloval, Heavenly, ale jsou věci, které ti prostě musím říct. Moc tě miluju. Ne že bych se snažil najít záminku, abych se s tebou nemusel oženit. Je to jen nesmělý pokus pomoct ti najít cestu k záchraně.“

Nechápala jsem, a přece už jsem věděla, že musím být trpělivá a dát mu příležitost udělat to, co považoval za „správné.“

„Máš charakter a sílu, které současně obdivuju a závidím ti. Jsi z těch, co přežijí, a všechno, co mě kdy potkalo, mi jen potvrzuje, že já k nim nepatřím. Proč se třeseš? Životní styl nás formuje a utváří, dokud jsme mladí, a já vím najisto, že ty a tvůj bratr Tom dokážete, že jste z tvrdšího materiálu než já.“ Obrátil mě k sobě a zadíval se na mě očima hlubokýma, temnýma a zoufalýma.

Kousla jsem se do jazyka, abych se nezačala vyptávat. Ještě je léto; podzim se dosud ani nedotkl temné zeleni stromů. Zima jako by byla vzdálena na délku celého lidského života. Jsem tady. Už nikdy nestrávíš osamělou noc, pokud nebudeš chtít – ale nic z toho jsem neřekla.

„Povím ti o svém dětství,“ pokračoval. „Maminka mi umřela krátce předtím, než mi byl rok. Ještě mi nebyly dva a umřel i tatínek, takže jediný rodič, na kterého si v životě pamatuju, byl můj bratr Tony. On byl můj svět, mé všechno. Zbožňoval jsem ho. Slunce pro mě zapadlo, když Tony vyšel ze dveří, a zase vyšlo, když se vrátil. Byl pro mě bůh, který mi mohl dát všechno, co jsem chtěl, pokud jsem o to doopravdy stál. Byl o sedmnáct let starší a ještě předtím, než mi umřel otec, převzal odpovědnost za to, abych byl šťastný i nadále. Byl jsem od narození věčně nemocné dítě. Tony mi řekl, že maminka mě přiváděla na svět velmi těžce, byl to zlý porod. Pořád jsem měl na kahánku, každou chvíli mi něco chybělo a Tony se mnou zažil tolik úzkosti, že se chodil v noci do mého pokoje jen tak nazdařbůh přesvědčit, jestli ještě dýchám. Když jsem ležel v nemocnici, chodil za mnou třikrát nebo čtyřikrát denně, nosil mi dobroty, hračky a hry a knihy. A já až do svých tří let žil v přesvědčení, že mi patří každá sekunda jeho života. Byl můj. Nikoho jiného jsme nepotřebovali. A pak přišel ten hrozný den, kdy poznal Jillian VanVoreenovou. Tehdy jsem o ní nic nevěděl. Držel ji přede mnou ve veliké tajnosti. Když mi nakonec řekl, že si Jillian vezme, podal to tak, že je to jen kvůli mně, abych měl milující matku. A taky sestru. Současně mě to nadchlo i rozzlobilo. Tříleté dítě dokáže mít hodně majetnický vztah k jediné osobě, které na něm záleží. Žárlil jsem. Potom mi se smíchem vyprávěl, jaké jsem míval záchvaty zuřivosti. Protože já nechtěl, aby si Tony vzal Jillian, zvlášť potom, co jsem se s ní sám seznámil. Byl jsem nemocný, ležel jsem v posteli a on si myslel, že ji dojme pohled na churavého a hezkého chlapečka, který ji doopravdy potřebuje. Neviděl to, co jsem viděl já. Děti mívají jakousi zvláštní schopnost číst dospělým myšlenky. Věděl jsem, jak ji děsí představa, že by o mě měla pečovat… a přece se rozvedla, vdala se za Tonyho a přestěhovala se na Farthy i se svou dvanáctiletou dcerou. Na svatbu si vzpomínám jen velice mlhavě, žádné detaily, jen dojmy.

Byl jsem nešťastný a tvá matka taky. Mám i další dojmy z toho, jak se mi Leigh pokoušela být sestrou a trávila u mé postele spoustu svého volného času. Snažila se mě bavit. Nicméně nejhlouběji se mi uhnízdilo v mozku, jak Jillian vadil každý okamžik, který Tony věnoval mně a ne jí.“

Mluvil hodinu a já všechno chápala; osamělost chlapečka a dívky, svedených k sobě okolnostmi, jež se vymykaly jejich kontrole, a jak začali jeden druhého potřebovat. Jednoho dne se stalo něco strašného, co nikdy nepochopil. Nová sestra, kterou si zamiloval, odešla z domu.

„Tony byl v Evropě, když odtud Leigh utekla. Jillian mu několikrát telefonovala, celá zoufalá, a on přiletěl zpátky.

Vím, že najali různé detektivní agentury, aby se ji pokusily najít, jenomže Leigh zmizela, jako by se po ní země slehla. Oba čekali, že se objeví v Texasu, kde žila její babička a tety. Nikdy se tam neukázala. Jillian pořád plakala a já teď vím, že jí Tony kladl útěk tvé matky za vinu. Věděl jsem, že Leigh zemřela dávno předtím, než jsi sem s tou zprávou přijela. Věděl jsem to hned ten den, co se to stalo, protože se mi o tom zdálo, a tys jen potvrdila, že to byl pravdivý sen. Mé sny se vždycky vyplní.

Když Leigh odešla, onemocněl jsem revmatickou horečkou a byl jsem skoro dva roky upoután na lůžku. Tony nařídil Jillian, aby se vzdala svých společenských aktivit a věnovala všechen svůj čas péči o mně, i když jsem měl britskou chůvu Bertii – tu jsem zbožňoval – a daleko radši bych zůstal sám s ní než s Jillian. Jillian mě děsila svými dlouhými nehty a rychlými, zbrklými pohyby; vycítil jsem její netrpělivost s malým klukem, který prostě nedokáže zůstat zdravý.

‚Já nebyla v životě ani den nemocná,‘ říkávala mi. Začal jsem se smiřovat s myšlenkou, že jsem opravdu vadné a méněcenné dítě, které otravuje ostatním život – a tehdy začaly ty sny. Někdy byly nádherné, ale častěji mě trápily děsivé noční můry. To mě dovedlo k přesvědčení, že nikdy nebudu doopravdy šťastný, nikdy nebudu doopravdy zdravý, nikdy nebudu mít nic z toho, co je pro ostatní samozřejmost – obyčejné věci, které od života čeká kdekdo, třeba přátele, schůzky s děvčaty a zamilovanost a život tak dlouhý, abych viděl dorůstat své děti. Začalo se mi zdávat o vlastní smrti – jak umírám ještě jako mladík. A když jsem povyrostl a začal chodit do školy, odtahoval jsem se od těch, co se pokoušeli se mnou skamarádit. Bál jsem se, že nakonec budu trpět, pokud někomu ukážu přílišnou zranitelnost. Byl jsem sám a jiný než ostatní, řídil jsem se vlastními pravidly, držel jsem se svého osamělého kursu, dokud nebude po všem. Věděl jsem, že bude po všem a že to dlouho nepotrvá. Nehodlal jsem nikoho zatahovat do své mizérie, aby netrpěl tak, jak jsem trpěl já vědomím, že osud stojí proti mně.“

Už jsem se nedokázala déle ovládat. Vzplanula jsem: „Troyi, muž tvé inteligence přece nevěří, že všemu vládne osud!“

„Věřím tomu, čemu jsem nucen věřit. Všechno, co mi bylo předpovězeno ve zlých snech, se vždycky splnilo do puntíku.“

Letní vítr od oceánu pronikal chladný a vlhký otevřenými okny do místnosti. Mořští racci a terejové jednotvárně vřískali, vlny moře se tříštily o břeh. Položila jsem mu hlavu na hruď a skrz tenký pyžamový kabátek slyšela bušení jeho srdce. „To byly jen sny nemocného chlapečka,“ zašeptala jsem, ale věděla jsem, že už žije ve své víře příliš dlouho, než abych to teď dokázala změnit.

Jako by mě neslyšel. „Nikdo nemohl mít oddanějšího bratra než já, ale pořád tu byla Jillian, která využívala svůj žal nad ztrátou dcery k tomu, aby Tonyho víc a víc odtahovala ode mě. Musela cestovat, aby zapomněla na svůj žal. Musela nakupovat v Paříži, v Londýně, v Římě, aby unikla vzpomínkám na Leigh. Tony mi posílal pohlednice a dárečky z celého světa a posiloval ve mně odhodlání, abych i já, až budu dospělý, navštívil Saharu, lezl po pyramidách a tak dále. Škola pro mě celkem nic neznamenala. Dobré známky jsem dostával až moc snadno, takže kamarády, které jsem tam mohl mít, odrazovalo to, co učitelé považovali za zázračné dítě. Vysokou školu jsem proplul, aniž by si mě tam někdo vůbec všímal. Byl jsem daleko mladší než moji spolužáci, starší kluci na mě kašlali a děvčata si mě dobírala, byl jsem pro ně jen děcko. Odjakživa jsem stál někde na okraji a přihlížel. V osmnácti jsem promoval s vyznamenáním na Harvardu a rovnou po promoci jsem šel za Tonym a řekl mu, že chci vidět svět jako on.

Nechtěl mě pustit. Prosil mě, abych počkal, až mě bude moct doprovázet… jenže měl na starosti podnik a mě tlačil čas, nutil mě pospíšit si, honem honem, protože brzy bude pozdě. Takže jsem nakonec přejel možná ty samé saharské písky na těch samých velbloudech jako Tony a Jillian, vystoupil po těch samých omšelých schodech pyramid a zjistil jsem – což mě dost naštvalo –, že ty exotické cesty, co jsem podnikal ve své fantazii, když jsem ležel v posteli a představoval si, byly zdaleka nejlepší putování.“

Z jeho slov šla na mě úzkost. Když se odmlčel, vzpamatovala jsem se a škubla sebou leknutím. Rozrušovalo mě všechno to, co zůstalo nevyřčeno. Má všechno na dosah ruky – obrovské jmění, inteligenci, pěkný zevnějšek – a nechává se dětinskými sny okrádat o naději na dlouhou a šťastnou budoucnost! To ten dům, říkala jsem si, ten obrovský dům s tolika spletitými chodbami a nepoužívanými pokoji. To ten osamělý chlapeček, který měl přemíru volného času. A přece, jak je to možné, když my sourozenci Casteelovi, kteří jsme měli tak málo, jsme odjakživa tak dychtivě upírali všechny své naděje k budoucnosti? Zvedla jsem hlavu a pokusila se polibky vyjádřit všechno to, co jsem nedokázala vyslovit. „Ach Troyi, ještě jsme toho oba tolik neprožili. Tobě chyběl jen společník, když jsi cestoval, s ním by ti byla všechna ta místa připadala přesně tak vzrušující, jak sis je představoval, určitě je to tak. Já prostě odmítám uvěřit, že všechny ty sny o výpravách do světa, co jsme Tom a já měli jako malí, budou zklamáním, až se uskuteční.“

Oči se mu změnily v temná lesní jezírka, byla v nich nekonečnost staletí. „Ty a Tom nejste odsouzení jako já. Máte svět před sebou; můj svět bude navždycky zastíněný sny, které se mi už splnily, a vědomím těch ostatních, které se teprve uskuteční. Protože mně se už mnohokrát zdálo o vlastní smrti. Viděl jsem svůj náhrobní kámen, ačkoliv jsem na něm nedokázal přečíst víc než své jméno. Víš, Heavenly, vlastně jsem nikdy nebyl stvořen pro tenhle svět. Odjakživa jsem byl neduživý a melancholický. Tvá matka byla jako já – proto jsme byli jeden pro druhého tak důležití. A když zmizela, když se mi zdálo o její smrti a věděl jsem, že je to pravdivý sen, nedokázal jsem pochopit, proč já žiju dál. Protože i já, stejně jako Leigh, toužím po věcech, které se na tomhle světě nedají nikdy nalézt. Jako ona i já zemřu mladý. Doopravdy, Heaven, já nemám budoucnost. Jak bych mohl stáhnout na tu svou temnou stezku někoho tak mladého, svěžího a milujícího jako jsi ty? Jak bych si tě mohl vzít jen proto, abych z tebe udělal vdovu? Jak se mohu stát otcem dítěte, které brzy zůstane bez otce, stejně jako jsem osiřel já sám? Skutečně chceš milovat muže odsouzeného k záhubě, Heaven?“

Odsouzeného? Zachvěla jsem se a přitiskla k němu. Náhle mě zaplavilo ohromující poznání, o čem vlastně byly jeho básně. Smrtelnost! Nejistota! Touha po časné smrti, protože život je jen zklamání!

Ale teď jsem tady přece já!

Už nikdy nebude strádat, nebude osamělý ani zklamaný! Se zoufalou vášní jsem mu začala rozepínat kabátek a přitiskla rty na jeho ústa, až jsme oba byli nazí a mokří potem a ovládla nás smyslnost, a i kdyby venku padal sníh a ne lehký mrholivý déšť, určitě ho naše planoucí potřeba zmocňovat se jeden druhého zas a znova zavede dál do budoucnosti, dokud oba nezestárneme natolik, že nám smrt bude vítaným hostem.

Té noci, i když už byli Tony s Jillian zpátky, jsem zůstala u Troye. Nehodlala jsem ho nechat zabřednout do morbidních představ. Tony Netony, zůstanu u Troye a přesvědčím ho, aby si mě vzal za ženu, a Tony se s tím bude muset smířit. Probudila jsem se ráno pozdě. Věděla jsem, že Troy mi konečně důvěřuje a ožení se se mnou. Slyšela jsem ho rachotit v kuchyni. Do rozechvělých nozder mi pronikla vůně čerstvého domácího chleba. Ještě nikdy jsem se necítila tak krásně a žensky a dokonale, tak plná života. Ležela jsem s pažemi zkříženými na hrudi a naslouchala zvukům otevírání a zavírání dvířek kuchyňských skříněk, jako by to byla Schubertova Serenáda. Bouchnutí ledničky bylo jako úder činelů v pravou chvíli. Neexistující hudba mi pronikla až ke kořínkům vlasů a do chloupků na pokožce. Celý život jsem prahla po tom, co teď cítím! A pak jsem se rozplakala úlevou z vědomí, že hledání skončilo.

Vezme si mě! Dá mi možnost prodchnout mu celý zbytek života barvami duhy namísto šedi. Lenivě a ospale, šťastná až k deliriu, zamířila jsem do kuchyně. Troy se obrátil od sporáku a usmál se na mě. „Budeme muset říct Tonymu, že máme v plánu se vzít, a to brzo.“

V záchvěvu paniky mi poskočilo srdce, ale už jsem Tonyho pomoc nepotřebovala. Jakmile se z Troye a ze mě stanou manželé, všechno dobře dopadne – jemu i mně.

Hned to odpoledne jsme prošli, držíce se za ruce, bludištěm k Farthinggaleskému sídlu a do knihovny, kde seděl Tony za svým psacím stolem. Pozdní odpolední slunce pronikalo skrz okna a vrhalo zářivé obrazce na pestrý koberec. Troy mu předem zatelefonoval, že jsme na cestě, a tak byl možná ten úsměv na jeho tváři jen výrazem obezřelé mazanosti a ne upřímné radosti. „No,“ řekl, když uviděl, jak se držíme za ruce, „ani jeden z vás nedal na má slova, ale teď vypadáte jako dva velice zamilovaní lidé.“

Tony vzal vítr z plachet aspoň mně, když ne Troyovi. Nervózně jsem vytáhla ruku z Troyovy dlaně. „Prostě se to stalo,“ zašeptala jsem slabě.

„Vezmeme se na mé narozeniny,“ řekl Troy vzdorovitě. „Devátého září.“

„Tak moment!“ zařval Tony, vstal a položil obě dlaně na psací stůl. „Celou dobu, co jsi dospělý, Troyi, mi vykládáš, jak se nikdy neoženíš! A že nikdy nechceš děti!“

Troy sáhl po mé ruce a přitáhl si mě těsně k sobě. „Nečekal jsem, že poznám někoho jako je Heaven. Dala mi naději a důvod, proč jít dál, navzdory mému přesvědčení.“

Přitiskla jsem se k Troyovu boku a Tony se prapodivně usmál. „Nejspíš bych jen marnil čas, kdybych namítal, že je Heaven příliš mladá a její původ příliš odlišný od našeho, než aby to pro tebe byla vhodná žena.“

„Správně,“ prohlásil Troy zatvrzele. „Než na podzim opadá listí, budeme už s Heavenly na cestě do Řecka.“

Srdce mi znovu poskočilo. Troy a já jsme o líbánkách mluvili jen mlhavě. Pomýšlela jsem na nějaké místní letovisko, kde bychom mohli strávit pár dní a pak dál na Radcliffe, kde budu studovat angličtinu. A zanedlouho už jsme k mému značnému údivu seděli všichni tři na dlouhé kožené pohovce a plánovali svatbu. Ani na okamžik jsem nevěřila, že dovolí, aby ke sňatku došlo, zvlášť když se na mě zas a znova usmíval.

„Mimochodem, má milá,“ řekl mi Tony přívětivě, „z Winterhavenu ti sem poslali pár dopisů bez zpáteční adresy.“

Jediný člověk, který mi psal, byl Tom.

„Teď musíme poslat pro Jillian a oznámit jí tu vaši dobrou zprávu.“ Je za jeho úsměvem skryta ironie? To jsem nepoznala, protože v Tonym jsem číst nedokázala.

„Děkuju, žes to tak dobře přijal, Tony. Zvlášť po tom tvém vyprávění, jak nepěkně jsem se choval, když jsi mi pověděl, že se chceš oženit s Jillian.“

V tu chvíli vplula do místnosti Jillian a půvabně padla do křesla. „Co to slyším… někdo se žení?“

„Troy a Heaven,“ vysvětloval Tony. Obrátil k manželce tvrdý pohled, jako by jí zakazoval říct něco, co by někoho z nás dvou poplašilo. „Není to báječná zpráva na závěr nádherného letního dne?“

Neřekla nic, vůbec nic. Obrátila ke mně ty chrpově modré oči – a byly prázdné, naprosto, děsivě prázdné.

Hned ten večer se začaly připravovat svatební plány a seznam hostí. Nenalézala jsem slov úžasem, jak hbitě se Tony a Jillian smířili se situací, o níž jsem byla přesvědčena, že se jí oba budou ze všech sil bránit. Když jsme se s Troyem políbili v hale na dobrou noc, oba jsme žasli nad tempem Tonyho příprav. „Není Tony skvělý?“ zeptal se. „Opravdu jsem byl přesvědčený, že bude mít všechny možné námitky, a on zatím nic. Celý život se snaží dát mi všechno, co chci.“

Odstrojila jsem se jako omámená, pak teprve jsem si vzpomněla na ty dva dopisy, co Tony položil na můj psací stolek. Oba dopisy byly od Toma, kterému se ozvala Fanny.

„Žije v nějakém laciném penzionu v Nashvillu a chce, abych ti napsal o peníze. Na beton by ti zavolala sama, ale zřejmě ztratila adresář a nikdy neměla paměť na čísla, to přece víš. Kromě toho je pořád ve styku s tátou, prosí ho, aby jí poslal peníze. Nechtěl jsem dát Fanny znovu tvou adresu bez tvého svolení. Mohla by ti všecko zkazit, Heavenly, vím, že by to dokázala. Chce si urvat část toho, co máš ty, a udělá všechno, jen aby to dostala, protože těch deset tisíc, co jí dali Wiseovi, zřejmě rychle rozházela.“ Přesně toho jsem se obávala nejvíc; Fanny nedokázala zacházet s penězi, ani co by se za nehet vešlo.

V dalším dopise byly ještě znepokojivější zprávy. „Myslím, že na vysokou nepůjdu, Heavenly. Když tě tu nemám, abys mě pobízela, prostě nemám dost vůle ani touhy studovat dál. Táta si vede finančně dost dobře, a to ani nedokončil střední školu, tak si myslím, že vstoupím do jeho podniku a jednou se ožením, až potkám tu správnou holku. To byl jen žert, abych ti udělal radost, ty řeči o tom, jak budu prezidentem. Chlapa jako já – s horáckým přízvukem – by stejně nikdy nikdo nevolil.“ A ani slovo náznaku o tom, v čem táta podniká! Oba Tomovy dopisy jsem si pročetla třikrát. Všechno skvělé potkávalo jen mě a Tom uvízl tam dole, v nějakém zapadákově v jižní Georgii a teď pochoval i své sny, že se stane někým významným… to není správné ani spravedlivé. Nedokázala jsem uvěřit, že by táta vůbec mohl být úspěšný v něčem seriózním. Vždyť jsem odjakživa slýchala, že táta nedočetl ani jednu knihu do konce a sečíst pár číslic mu trvalo celou věčnost. Jakoupak asi práci by mohl dělat, aby za ni dostal dobře zaplaceno? Tom se obětuje, aby pomohl tátovi! Takový byl závěr, k němuž jsem dospěla.

Znovu jsem uháněla za měsíčního svitu klikatými pěšinkami labyrintu a vytrhla Troye ze spánku, když jsem zavolala jeho jméno.

Procitl ze sna s chlapecky zmateným výrazem, ale pak se usmál. „To je hezké, žes přišla,“ řekl ospale.

„Promiň, že tě budím, ale nemohla jsem čekat až do rána.“ Rozsvítila jsem mu lampičku u postele a podala oba Tomovy dopisy. „Prosím tě, tohle si přečti a pak mi pověz, co si o tom myslíš.“

Za pár vteřin měl oba dopisy přečtené. „Nevidím nic tak strašného, proč by ses měla tvářit tak zoufale. Stačí poslat tvé sestře ty peníze, co potřebuje, a stejným způsobem se dá pomoct i Tomovi.“

„Tom nevezme peníze od tebe ani ode mě. Fanny ano, samozřejmě. Ale největší starost mám o Toma. Nechci, aby Tom uvízl u toho, co dělá táta, ať je to co chce, aby se vzdal vlastního života, jen aby pomáhal tátovi živit novou rodinu.

Troyi,“ riskovala jsem, že ho svým plánem zklamu, „musím ještě před naší svatbou navštívit svou rodinu.“ Popadla jsem ho za ruce a zas a znova je líbala. „Chápeš to, miláčku? Jsem tak šťastná, můj život je tak krásný, musím něco udělat, abych jim pomohla, než začnu ten báječný nový život s tebou. Vím, že můžu oběma pomoct, stačí je navštívit a ukázat jim, jak mi na nich ještě záleží, ubezpečit je, že se mnou můžou vždycky počítat. A to můžou, viď, Troyi? Nebude ti vadit, když k nám někdo z mé rodiny přijede na návštěvu, až se vezmeme, viď? Uvítáš je v našem novém domě, viď?“ S prosbou v očích jsem očekávala jeho odpověď.

Troy si mě za ruce stáhl na sebe do postele. „Já se svou zprávou čekám už několik dní, Heaven. Odpustíš mi, doufám, že jsem to odkládal, ale nedokázal jsem snést pomyšlení, že naše idyla skončí a věděl jsem, že mi utečeš, hned jak se to dozvíš.“ Znovu mě políbil, znovu se usmál a pokračoval: „Ozvali se moji advokáti. Miláčku, mám pro tebe moc dobré zprávy. Teď už budeš moct navštívit celou svou rodinu, protože jsme našli Lestera Rawlingse! Žije v Chevy Chase ve státě Maryland a je otcem dvou adoptovaných dětí, které se jmenují Keith a Jane!“

Sotva jsem dýchala, abych se nezalkla vším, co se dálo tak rychle.

„To nic, to nic,“ konejšil mě Troy, když jsem začala plakat. „Do svatby máme spoustu času, abys všechno urovnala. Hrozně rád s tebou pojedu navštívit Rawlingsovy a seznámím se s tvým mladším bratrem a mladší sestrou; pak můžeme rozhodnout, co chceš podniknout, pokud vůbec něco budeš chtít podnikat.“

„Jsou moji!“ vykřikla jsem jako rozumu zbavená. „Musím je mít zase pod svou střechou!“

Znovu mě políbil. „Rozhodneš se později, co uděláš. A až uvidíme Keithe a Naši Jane, zajedeme navštívit tvého bratra a otce. Cestu ukončíme návštěvou Fanny, ale mezitím jí pošleme telegraficky pár tisíc dolarů, aby o ni bylo do našeho příjezdu postaráno.“

Bohužel to dopadlo úplně jinak.

Zatímco jsem bezpečně a klidně spala ve své posteli na Farthinggaleském sídle – myslela jsem si totiž, že bychom teď měli Troy a já krotit svou vášeň, dokud nebudeme řádně oddáni –, upadl Troy do hlubokého spánku, přičemž nechal všechna okna v ložnici otevřená. A dovnitř vtrhl strašlivý severovýchodní liják s vichřicí. Mě vítr a déšť vzbudil až v šest ráno. Podívala jsem se z okna ložnice a uviděla, jak poničené jsou dokonalé trávníky, poseté vyvrácenými stromy, polámanými větvemi a dalšími troskami. A když jsem doběhla k Troyovi, našla jsem ho v horečkách a napůl udušeného, sotva že dýchal.

Celá vyděšená jsem zavolala Tonymu. Přijela sanitka a rychle odvezla Troye do nemocnice. Právě když měl být nejšťastnější, smrtelně onemocněl zápalem plic. Přivodil si jej snad záměrně, protože nedokázal přijmout lásku a štěstí, jež si zasluhoval? Tohle už nedopustím. Až se vezmeme, budu ho vždycky chránit před jeho nejhoršími obavami, které jako by se teď doopravdy začínaly naplňovat.

„Jen jeď, chci to,“ šeptal mi Troy za několik dní z nemocniční postele. „Z nejhoršího už jsem venku a vím, že se nemůžeš dočkat, až zas uvidíš Keithe a Naši Jane. Nemusíš čekat, až se mi vrátí síly. Než se vrátíš, bude mi úplně dobře.“

Nechtěla jsem ho nechat samotného, i když měl tu nejlepší péči, soukromé ošetřovatelky čtyřiadvacet hodin denně. Zas a znova jsem protestovala. Trval však přesto dál na tom, že bych si měla dopřát to, co jsem tak dlouho chtěla, a sejít se znovu s Keithem a Naší Jane. Pobízel mě a ujišťoval, že se mu povede dobře, a cosi ve mně neustále naléhalo, abych si pospíšila, honem, než bude pozdě.

„Ty ho opouštíš?“ zařval Tony, když jsem mu pověděla, že plánuji krátkou cestu. Nechtěla jsem říct Tonymu pravdu, kam jedu, aby se nepokusil mi v tom zabránit. „Teď, když tě nejvíc potřebuje, si budeš v New Yorku nakupovat výbavu? Co je to za idiotství? Heaven, já myslel, že mého bratra miluješ! Slíbilas mi, že ho zachráníš!“

„Miluju ho, to ano, ale Troy trvá na tom, abych pokračovala ve svatebních přípravách. A už je přece mimo nebezpečí, ne?“

„Mimo nebezpečí?“ opakoval Tony bezvýrazně. „Ne, ten nebude nikdy v bezpečí, dokud se mu nenarodí první syn, a pak se možná dokáže vzdát přesvědčení, že zemře dřív, než zplodí potomstvo.“

„Ty ho miluješ,“ zašeptala jsem, užaslá bolestí, kterou jsem spatřila v jeho modrých očích, „ty ho skutečně miluješ.“

„Ano, miluju ho. Byl mou povinností a břemenem, které jsem musel nést od svých sedmnácti let. Udělal jsem všechno, co bylo v mých silách, abych umožnil svému bratrovi co nejlepší život. Vzal jsem si Jillian, která byla o dvacet let starší, ačkoliv mi o svém věku lhala a tvrdila, že jí není čtyřicet, ale třicet. Uvěřil jsem s chlapeckou naivitou tomu, co tehdy předstírala – že je to ta nejsladší, nejlaskavější, nejskvělejší ženská na světě. Teprve později jsem zjistil, že Troye nesnášela od první chvíle. Jenže to už bylo pozdě, abych si to rozmyslel, protože jsem se zamiloval, pitomě, šíleně, nepříčetně zamiloval.“

Zabořil hlavu do dlaní. „Jen do toho, Heaven, udělej to, když máš pocit, že musíš, protože nakonec to stejně uděláš. Ale nezapomínej – jestli se chceš doopravdy za Troye provdat, pospíchej zpátky a nevoz s sebou ani jednoho člena své horácké famílie.“ Pozvedl tvář a ukázal mi vědoucí výraz v očích. „Ano, ty hloupá holka, všecko vím – i když mi to neřekl Troy. Nejsem ani naivní, ani blbec.“ Znovu se na mě usmál, ďábelsky a posměšně. „A co víc, milé dítě, celou tu dobu jsem dobře věděl, že utíkáš labyrintem navštěvovat mého bratra.“

„Ale… ale,“ koktala jsem, zmatená, neobratná a v rozpacích, „proč jsi to nezatrhnul?“

Rty se mu zacukaly cynickým úšklebkem. „Zakázané ovoce chutná nejlíp. Měl jsem šílenou naději, že ty, někdo úplně jiný než všechny ty dívky a ženy, s nimiž se setkal dřív, sladká, svěží a výjimečně krásná, se staneš pro Troye konečně dostatečným důvodem, proč dál žít.“

„Tys chtěl, abychom se do sebe zamilovali?“ zeptala jsem se užasle.

„Doufal jsem, nic víc,“ řekl prostě a poprvé vypadal naprosto upřímně a vážně. „Troy je jako syn, kterého nikdy nemohu mít. On je tím, kdo zdědí Tattertonovo jmění a ponese dál rodinnou tradici. Skrze něj a jeho děti snad konečně budu mít tu rodinu, kterou mi Jillian nemůže poskytnout.“

„Ale nejsi přece tak starý!“ vykřikla jsem.

Škubl sebou. „Doporučuješ mi, abych se rozvedl s tvou babičkou a vzal si nějakou mladší ženu? Kdyby to šlo, tak bych to udělal, věř mi, že udělal. Ale někdy člověk uvízne v pasti tak hluboko, že odtud není cesta. Mám ženu posedlou touhou po věčném mládí, a chovám k ní dost citů na to, abych ji nevyhodil do světa, kde by nevydržela bez mé pomoci ani dva týdny.“ Těžce vzdychl. „Tak do toho, děvče. Jen se koukej vrátit, protože jestli se nevrátíš, stane se s Troyem něco, co si budeš po celý zbytek života vyčítat tak strašně, že už možná nikdy nebudeš šťastná.“

Vítězové a poražení

PODRUHÉ V ŽIVOTĚ JSEM LETĚLA LETADLEM. Startovalo z bostonského Loganova letiště a přistálo v New Yorku, kde jsem přestoupila na letadlo přímo do Washingtonu. Má vrstva rafinované zhýčkanosti byla žalostně tenká. Chtěla jsem vypadat klidně a vyrovnaně, ale uvnitř jsem se chvěla úzkostí, celá vyděšená, že něco udělám špatně. Ruch na letišti LaGuardia mě úplně vyvedl z míry. Měla jsem co dělat, abych se dostala k bráně, odkud nastupovali pasažéři na palubu letadla. Chtěla jsem místo u okna a byla jsem vděčná, když nějaký mladý podnikatel horlivě vstal a nabídl mi svoje. Zanedlouho jsem shledala, že to nebude zadarmo, protože mě zahrnoval přemírou otázek – chtěl se se mnou později sejít, dát si skleničku a předejít osamělosti. „Cestuji za manželem,“ řekla jsem chladně a odmítavě, „a nepiju.“ Skoro vzápětí opustil své místo a našel si jiné u mladé ženy bez doprovodu, vedle níž usedl. Připadala jsem si mnohem starší, než když jsem vloni v září letěla ze Západní Virginie.

Od září do srpna, ani ne rok, a stihla jsem za tu dobu odmaturovat, dostat se na vysokou školu a najít milovaného muže – muže, který mě skutečně potřebuje, a přitom mě nelituje jako kdysi Logan. Rozhlédla jsem se po ostatních pasažérech – většina z nich byla oblečena daleko ležérněji než já. Můj bledě modrý kalhotový kostým stál víc, než kolik svého času Casteelovi utratili za jídlo na celý rok.

Vysoko nad zemí, odkud bylo vidět jen vzedmutá bílá oblaka, se mě zmocnil velmi zvláštní pocit procitání z čarovného spánku, který začal toho dne, kdy jsem přijela na Farthinggaleské sídlo. Tohle je skutečný svět, kde jedenašedesátileté ženy nevypadají na třicet. Nikdo tu nevypadal zhýčkaně a dokonale elegantně, ani ti, kdo seděli se mnou v oddělení první třídy. V turistické třídě plakala nemluvňata. A docela poprvé jsem si uvědomila, že ani jednou od okamžiku, co jsem překročila práh Farthinggaleského sídla, jsem se ještě doopravdy nevymanila z jeho vlivu. Jeho chapadla dosahovala i do Winterhavenu, i tam mi dávala pocítit, kdo je pánem mého života. Zavřela jsem oči, myslela na Troye a v duchu se modlila za jeho rychlé zotavení. Strávil snad Troy příliš velkou část života v tom obrovském domě, kde vládla přetvářka a napodobeniny? Protože nyní, když jsem byla mimo sféru vlivu Farthy, zdál se mi jeho domek za labyrintem jen prodloužením toho, co by leckomu mohlo připadat jako napodobenina opevněného hradu.

Když jsem dorazila do Baltimoru, byla jsem ráda, že mi Tony telefonicky rezervoval pokoj v hotelu.

Takže to nebyla tak docela tajná výprava. Rozhodně ne, vždyť na mě na letišti čekala limuzína se šoférem. I na téhle cestě, věnované pátrání po mých dávno ztracených sourozencích, byla Heaven Leigh Casteelová loutkou, za jejíž provázky tahalo Farthinggaleské sídlo.

„Návštěvu u Rawlingsů si budeš muset zařídit sama,“ upozornil mě dnes časně ráno Tony, „a mám obavu, že narazíš na velký odpor a neochotu ze strany rodičů, kteří nebudou chtít, abys vracela minulost dětem, které si možná už velmi dobře přivykly na nový životní styl. A taky musíš mít na paměti, že jsi teď jedna z nás, ne už Casteelová.“

Vždycky budu Casteelová; to jsem věděla tak jistě, jako že dýchám. Teď jsem nabrala dech, vstala od oběda a zamířila k telefonní budce. V duchu jsem si představovala, jak to bude vypadat. Keith a Naše Jane budou celí pryč, až mě zas uvidí.

Hev-lí, Hev-lí, bude vřískat Naše Jane, hezkou tvářičku celou rozzářenou štěstím. Pak se vrhne do mé rozevřené náruče a rozpláče se úlevou, že mi na ní ještě záleží a že ji chci.

Za ní přijde Keith, mnohem pomaleji a ostýchavěji, ale pozná mě. Bude taky šťastný a nadšený.

Dál už jsem plánovat nedokázala. Právní boj o odebrání Keithe a Naší Jane těm náhradním rodičům potrvá možná celá léta, podle toho, co říkali Tattertonovi právníci, a Tony nechce, abych vyhrála. „Nebylo by spravedlivé vůči Troyovi, abys mu rovnou hodila na krk dvě děti, které o něj možná nebudou stát; vždyť víš, jak je citlivý. Až budeš jeho žena, věnuj se jemu a jeho dětem.“

Přitiskla jsem sluchátko k uchu a poslouchala, jak telefon vyzvání. Byla jsem čím dál tím nervóznější a nedočkavější. Co když odjeli někam na dovolenou? Se zatajeným dechem jsem nechávala telefon zvonit a zvonit. Čekala jsem, až se někdo ozve. Čekala jsem na sladký hlásek Naší Jane. Neočekávala jsem, že by telefon vzal Keith, to určitě ne, aspoň pokud je to pořád ten zdrženlivý chlapeček, kterého jsem tak dobře znávala.

Třikrát jsem vytočila číslo, které mi dal Troy, ale nikdo nebyl doma. Objednala jsem si ještě řez borůvkového koláče, podobného těm, které při vzácných příležitostech pekla babi, a vypila jsem třetí šálek kávy.

Ve tři hodiny jsem z restaurace odešla. Výtah mě vyvezl do patnáctého poschodí nádherného hotelu, hodně podobného tomu procovskému hotelu, o jakém jsme snívali s Tomem, když jsme polehávali na horských svazích a plánovali svou výjimečnou budoucnost. Hodlala jsem zůstat v Baltimoru jen přes víkend, a přesto Tony považoval za naprosto nezbytné, abych měla apartmá a ne jen jeden pokoj. Byl tu hezký obývací pokoj a k němu přiléhala kompletně vybavená kuchyňka, kde bylo všechno černé a bílé a velice lesklé.

Čas plynul. Bylo už deset, když jsem to vzdala u Rawlingsů a zavolala Troyovi.

„Ale ale,“ konejšil mě, „třeba vzali děti na nějaký extra celodenní výlet mimo město a zítra budou doma. Samozřejmě jsem v pořádku. Vlastně mě poprvé v životě doopravdy vzrušuje budoucnost a všechno, co nám dvěma chystá. Jsem blázen, miláčku, viď? Věřit, že si osud ještě před mým narozením naplánoval, že mě zabije dřív, než mi bude pětadvacet. Díky Bohu, žes vstoupila do mého života právě včas, abys mě zachránila přede mnou samotným.“

Sny o Troyovi mi navodily neklidný spánek. Zas a znova se zmenšoval do velikosti dítěte a vzdaloval se ode mě a volal jako kdysi Keith: „Hev-lí, Hev-lí!“

Nazítří jsem se probudila časně. Netrpělivě jsem čekala, až bude osm hodin. A tentokrát se mi ve sluchátku ozval ženský hlas. „Paní Rawlingsovou, prosím.“

„Kdo volá?“

Řekla jsem jí své jméno i to, že chci navštívit svého bratra a sestru, Keithe a Jane Casteelovy. Ostré nadechnutí mi zvěstovalo, jak ji to šokovalo. „Ach ne!“ zašeptala. Pak jsem uslyšela cvaknutí telefonu. Osaměla jsem s oznamovacím tónem. Okamžitě jsem jí zavolala znovu.

Telefon dlouho vyzváněl, až jej Rita Rawlingsová konečně vzala. „Prosím,“ žadonila se slzami na krajíčku, „nerušte klid dvou báječně šťastných dětí, které se úspěšně adaptovaly na novou rodinu a nový život.“

„Jsou se mnou pokrevně spřízněni, paní Rawlingsová! Byli moji dávno předtím, než jste si je přisvojili vy!“

„Prosím, prosím,“ žebronila. „Vím, že je milujete. Moc dobře si pamatuju, jak jste se tvářila ten den, kdy jsme si je odváželi, a chápu, jak vám asi je. Když k nám přišli, pořád plakali jen po vás. Ale už přes dva roky po vás nepláčou. Říkají mi teď maminko nebo mami a mému manželovi říkají tati. Jsou na tom dobře duševně i fyzicky… pošlu vám fotografie, zprávy od lékaře a školní vysvědčení, ale prosím, snažně vás prosím, nechoďte jim připomínat všechny ty těžkosti, které museli snášet, dokud žili v té žalostné chatrči ve Willies.“

Teď jsem začala s prosíkem já. „Ale vy to nechápete, paní Rawlingsová! Musím je zase vidět! Musím se přesvědčit, že jsou šťastní a zdraví, jinak sama nemůžu najít štěstí. Den co den se zapřísahám, že najdu Keithe a Naši Jane. Nenávidím svého otce za to, co udělal, užírá mě to ve dne v noci. Musíte mi dovolit, abych se na ně podívala, i když oni mě neuvidí.“

To, jak neochotně si dávala načas s odpovědí, by někoho méně umíněného než jsem byla já, možná dokázalo odradit.

„Tak dobře, když je to pro vás tak důležité. Ale musíte mi slíbit, že se dětem neukážete. A pokud vám nebudou připadat šťastní, zdraví a dostatečně zabezpečení, uděláme pak s manželem všecko, co je v naší moci, abychom situaci napravili.“

V tu chvíli jsem pochopila, že je to žena silné vůle, odhodlaná udržet svou rodinu pohromadě a bojovat o ni třeba i se samým peklem.

Celou sobotu jsem prolézala obchůdky a hledala vhodné dárky pro Fanny, Toma a dědu. Koupila jsem také několik věcí pro Keithe a Naši Jane. Ty jsem přidala k těm ostatním, které jsem si střádala pro den, kdy zase budeme rodina.

V neděli ráno jsem procitla s velkými nadějemi a ohromným vzrušením. V deset hodin zastavila limuzína s řidičem, kterou jsem měla k dispozici, zvolna a opatrně před episkopálním kostelem, který vypadal zvenčí takřka středověce. Věděla jsem, že ty dvě děti, jež toužím uvidět, budou teď v nedělní škole. Rita Rawlingsová mi dala podrobné instrukce, jak jejich třídu najdu a co mám dělat, jakmile se tam octnu. „A jestli je máte ráda, Heaven, dodržte slib. Myslete na jejich potřeby a ne na své, a neukazujte se jim.“

Uvnitř kostela bylo chladno a šero, četné chodby byly dlouhé a klikaté. Dobře oblečení lidé se na mě usmívali. Někde v zadní chodbě jsem zabloudila, nevěděla jsem, kam odbočit… a pak jsem uslyšela dětský zpěv. A jako by nade všemi hlásky vynikal sladký, vysoký hlas Naší Jane, jak se ze všech sil snažila napodobit sopránové tóny slečny Marianny Dealeové, když s námi zpívala žalmy ve winnerrowském jediném protestantském kostele.

Zpěv jejich sladkých hlásků mě k nim zavedl.

Zastavila jsem se u dveří, které jsem na štěrbinku pootevřela, a naslouchala zbožné písni, zpívané veselým sborem mnoha dětí jen s klavírním doprovodem. Zanedlouho jsem vstoupila do veliké místnosti, kde stálo aspoň patnáct dětí ve věku přibližně deseti až dvanácti let. Držely zpěvníky a hlasitě zpívaly.

Děti z Winnerrow by se styděly před tímhle shromážděním v hezkých pastelových letních šatech.

Ty dvě, které jsem hledala, stály vedle sebe, Keith a Naše Jane. Drželi oba dohromady jeden zpěvník a oba zpívali s uchváceným výrazem. Napadlo mě, že je v tom spíš čirá radost z možnosti sebevyjádření než svaté vytržení, a tak jsem tam stála a v duchu plakala, i když jsem měla radost z toho, jak jsou na první pohled zdraví a jak dobře se jim zřejmě vede. Ach, díky Bohu, že jsem se dožila téhle chvíle a mohu je zas uvidět!

Kdysi kostnaté nožičky a paže teď byly silné a opálené. Bledé tvářičky rozkvetly do zářících, kvetoucích obličejíků s růžovými rty, které už se dovedly spíš usmívat než špulit a krabatit, a oči už nebyly zastřené hladem a zimou. Ach, tahle podívaná zahnala svým světlem všechny stíny, které jsem si naschvál uchovávala v myšlenkách.

Píseň skončila. Tiše jsem se přesunula k tlustému hranatému sloupu, a usadila se za něj tak, aby na mě děti neviděly. Děti si sedly a vložily své zpěvníky do kapes na zadních stranách opěradel sedadel v řadě před sebou – předních sedadel, kde nikdo neseděl. Slzy mi zaplašil úsměv, když jsem viděla, jaké okolky dělá Naše Jane se svými hezkými bílo-růžovými šatičkami. Každičký sklad na plizované sukýnce si musela pečlivě upravit, aby se nezmačkal a nevypadal později nepořádně. Dávala si velkou práci, aby jí krátká suknička zakrývala opálená kolena, která držela u sebe spořádaně jako dáma. Lesklé vlasy měla zastřižené tak, že jí spadaly těsně k ramenům a pak se stáčely vzhůru v kouzelných ležérních kučerách – byl na nich vidět dotek dobré kadeřnice. V deseti letech už její vlasy poznaly takovou profesionální péči, o jaké se v tom věku Fanny a mně ani nesnilo. Jak byla krásná! Jak celá jen svítila a rděla se zdravím a vitalitou!

Vedle ní seděl Keith a vážně hleděl před sebe na učitelku, která začala vyprávět příběh malého Davida, jak zabil obra kamenem vrženým z praku. Ten kámen letěl přímo a neomylně našel svůj cíl, protože moc Páně stála na straně Davida a nikoli Goliáše. Byl to odjakživa jeden z mých nejmilejších biblických příběhů. Zapomněla jsem ale poslouchat, protože jsem pohledem přejížděla po Keithovi, který měl na sobě jasně modré letní sako a dlouhé bílé letní kalhoty. Košili měl bílou a kravatku modrou. Několikrát jsem musela vstát a přesunout se, jen abych na oba lépe viděla. Vyzařovalo z něj stejné zdraví a vitalita jako z Naší Jane.

Od té doby, co jsem je před léty viděla naposled, o pěkných pár centimetrů vyrostli a v obličejích měli více dospělosti a osobitosti – a přece bych je poznala kdekoliv, protože některé věci čas nezmění. Keith se každou chvíli podíval po mladší sestřičce, kontroloval, jestli jí nic nechybí, jestli je šťastná a projevoval přitom značnou dávku mužské péče o její blaho, kdežto Naše Jane si uchovala leccos ze své dětské roztomilosti, která jí v minulosti pomohla získat tolik pozornosti. Nebylo nepravděpodobné, že si ji uchová navždy.

To by byla babi šťastná, kdyby věděla, že její krása nebude navěky obětována v kopcích, protože Annie Brandywineová v Naší Jane znovu ožila! A Keith se určitě podobá dědovi víc než komu jinému ze Sářiny velké, kostnaté rodiny. Kdysi jsem si myslívala, že stíny a prolákliny pod jejich očima nikdy nezmizí, že ty bledé tvářičky nikdy nebudou vypadat jinak – a přece teď byly rozesmáté a šťastné z toho, že jsou naživu.

Několik dětí přede mnou se otočilo a tázavě pohlédlo mým směrem. Zatajila jsem dech, dokud se dost nevynadívaly a znovu se neotočily, aby naslouchaly učitelce. Kdyby se má mladší sestra nebo bratr na mě ohlédli, hodlala jsem se rychle schovat. Modlila jsem se, aby se mě nikdo nezeptal, proč tu jsem.

Příběh o Davidovi skončil. Naslouchala jsem otázkám a odpovědím, které následovaly. Slyšela jsem Keithův sladký hlásek, zdráhavě odpovídající, jen když byl k tomu přímo vyzván. Nicméně Naše Jane neustále mávala půvabnou ručičkou, celá dychtivá uplatnit buď svou otázku, nebo odpověď. „Jak mohl malý kamínek zabít velikánského obra?“ ptala se. Učitelčinu odpověď jsem nevnímala.

Zanedlouho děti vstaly a nafintěné holčičky si upravovaly šaty. Naše Jane pevněji uchopila svou bílou kabelečku.

Vzrušené štěbetání odcházejících dětí by snad přehlušilo to, co pak Naše Jane řekla, ale já měla uši vyladěné na její hlas.

„Honem, Keithi!“ pobízela bratra. „Odpoledne jdeme na oslavu k Susan, ať nepřijdem pozdě.“

Z dálky jsem sledovala ty dva maličké, o kterých jsem snila, a žárlivě jsem přihlížela, když se Naše Jane vrhla do čekající náruče Rity Rawlingsové. Kousek za manželkou stál Lester Rawlings, tlustý a plešatý jako vždy. Majetnicky položil Keithovi ruku na rameno, pak otočil hlavu a podíval se přímo na mě. Uplynuly víc než tři roky od té doby, co mě viděl naposled, přitisknutou zády ke stěně horské chatrče, v šatech špinavých a otrhaných, bosou. A přece jako by mě poznal. Hodně jsem se změnila, už jsem nebyla ten zbídačelý sirotek, ale poznal mě. Možná mě zradily slzy, které mi stékaly po lících. Něco řekl manželce, která honem popohnala děti do cadillaku, a pak se na mě usmál s upřímným soucitem.

„Děkuju,“ řekl prostě.

Podruhé v životě jsem viděla právníka s manželkou odjíždět v cadillaku a odvážet s sebou dvě součásti mého já. Stála jsem a dívala se za nimi, dokud se mrholivý déšť nezměnil v mlžný opar a nevysvitlo žhavé a oslnivé slunce a na obloze se nevyklenula duha, a teprve pak jsem vykročila ke svému autu, které na mě čekalo. Ještě ne, ještě ne, varoval mě jakýsi hlásek někde uvnitř v hlavě. Můžeš si je nárokovat později.

Stejně jsem poručila řidiči, aby sledoval tmavomodrý cadillac před námi, protože jsem chtěla vidět dům, kde Rawlingsovi bydlí. Po deseti minutách jízdy odbočil cadillac do klidné ulice lemované stromy, pak zajel na dlouhou, kruhovitou příjezdovou cestu. „Zastavte na druhé straně ulice,“ nařídila jsem řidiči. Domnívala jsem se, že hustý stín a četné tlusté pně stromů zastíní limuzínu, i kdyby se Rawlingsovi náhodou podívali, jestli je někdo nesledoval. Zřejmě to nekontrolovali.

Jejich dům byl hezký, postavený v koloniálním stylu, velký, ale ne tak obrovitý jako Farthinggaleské sídlo. Červené cihly byly staré, částečně pokryté břečťanem, záhony široké a pěstěné, květiny a keře v plném letním květu. Ach, skutečně, tohle byl učiněný palác v porovnání s tou chatrčí usazenou vysoko na horském svahu. Nebyl důvod, proč by mě mělo bolet srdce. Tady je jim mnohem, mnohem líp. Nepotřebují mě. Ne hned. Už dávno přestali opakovat mé jméno, přestali mít zlé sny. Ach, ten noční pláč dvou hladových dětiček, který jsem slýchala ze slamníku na podlaze – dětiček, které jsem kdysi považovala za své!

„Hev-lí, Hev-lí, ty někam deš?“ ptávali se, když je vlastní matka opustila, zamženýma očkama mě prosili, abych od nich nikdy neodcházela.

„Pojedeme teď zpátky do hotelu, slečno?“ zeptal se mě řidič, když uplynulo půl hodiny. Nedokázala jsem se odtrhnout.

Impulzivně jsem otevřela dveře a vystoupila na stinný chodník. „Počkejte na mě tady. Za pár minut jsem zpátky.“

Nedokázala jsem prostě odjet, aniž bych viděla a věděla víc – vždyť co jsem se jen natrpěla od toho strašného dne, kdy táta prodal své dva nejmladší.

Obezřele jsem vklouzla na postranní dvorek, kde pestrá a důkladná souprava tělocvičného nářadí jako by čekala na děti, které ji užívaly. Tiše jsem se vkradla do širokého dlážděného patia, kde křesla a stolek s hezky pruhovaným slunečníkem zápolily mezi sebou o nejbližší místo u plaveckého bazénu tvaru ledviny. Držela jsem se tak těsně u domu, že jsem byla pod úrovní výhledu četných zadních oken, a zanedlouho se mi podařilo zaslechnout dětské hlasy, vycházející z otevřených oken jednoho pokoje.

A za chvilku už jsem se krčila za obrovskými hliněnými květináči s rostlými keři a zírala francouzským oknem do zimní zahrady.

Krásný pokoj byl plný slunce. Na křeslech a pohovce se vršily měkké, tlusté podušky, potažené hezky květovaným chintzem. Pokojové rostliny v drhaných závěsech visely od stropu v bohatém aranžmá a podlaha byla pokrytá tlustými, mořsky modrými koberci. Na největším modrém koberci seděli Keith a Naše Jane a hráli si se skleněnými kuličkami, které si narovnali do ústředního oválu na koberci. Obě děti se už převlékly z kostelního oblečení do všedního. Podle toho, jak puntičkářsky se pohybovali, se zřejmě snažili udržet čistí na nadcházející oslavu.

Nedokázala jsem od nich odtrhnout pohled.

Nabíraná a omašličkovaná sukýnka bílých organtýnových šatů Naší Jane spadala od vysokého žabičkového živůtku a na pravé straně po ní splývaly světle zelené saténové stuhy až k dolnímu lemu. Na místě, odkud stuhy proudily, byla přišitá kytička z maličkých růžových hedvábných růžiček. Dávala si ohromně záležet, aby si sukénku uspořádala kolem sebe tak, aby tvořila lichotivý kruh. Rudozlaté vlasy měla sčesané dozadu z čela a stažené vysoko na temeni další zelenou saténovou stuhou, uvázanou na mašli. Konce stuhy byly ukončeny stejnými maličkými hedvábnými růžičkami. Nikdy jsem neviděla dětské šaty, které by byly krásnější anebo slušely své nositelce víc než ty, co teď měla na sobě Naše Jane.

Přímo proti ní seděl Keith s nohama zkříženýma, na nohou nové bílé střevíce. I jeho nový oblek byl z bílého plátna a motýlek k tomu přesně stejně světle nefritově zelený jako stuhy, zdobící Naší Jane šaty a vlasy. Bylo jasně vidět, že jejich oblečení někdo vybíral promyšleně a s velkou péčí. Když jsem od nich konečně dokázala odtrhnout oči na tak dlouho, abych si mohla prohlédnout zařízení místnosti, uviděla jsem dlouhý stůl s malým počítačem, vedle pak další menší stůl s tiskárnou. Hrálo rádio. V koutě byl malířský stojan, stůl a taburet. Věděla jsem, pro koho je ten stojan určen – pro Keithe, který zdědil dědečkův umělecký talent! Pokud by snad Keithovi třeba ukápla nebo vytekla nějaká barva, dopadla by na dlaždice, odkud se dala snadno setřít. A všude tu byly panenky, jako by Naše Jane neměla k dospělosti stejně blízko jako ostatní desetiletá děvčátka.

Pak se k mému zoufalství dole na spodním panelu dveří přede mnou objevily dvě tlapičky a přátelská tvář štěňátka. Zuřivě začalo vrtět ocáskem, když mě uvidělo klečet na všech čtyřech, s nosem skoro přitisknutým na sklo. Zakňučelo, otevřelo tlamičku, několikrát zakviklo – a děti, od kterých jsem ani neočekávala, že by se ke mně otočily, upřely vykulené, překvapené oči rovnou na mě!

Nevěděla jsem, co si počít!

Štěně začalo poštěkávat hlasitěji, i když pořád vrtělo ocáskem. Polekala jsem se, aby nepřivolalo Rawlingsovy, a tak jsem rychle vstala a vstoupila do odemčených dveří.

Keith ani Naše Jane nepromluvili.

Seděli na podlaze před svým pestrým kruhem kuliček jako přimražení.

Už bylo pozdě nepozorovaně vyklouznout. Pokusila jsem se o konejšivý úsměv. „To nic,“ řekla jsem tiše a zůstala stát hned za dveřmi. „Neudělám nic, co by narušilo vás život. Jen jsem vás oba chtěla zase vidět.“

Stále na mě zírali, růžové rtíky pootevřené, oči obrovské a náhle potemnělé, jak do jasu tyrkysových očí Naší Jane vstupoval stín a jantar Keithových temněl. Štěně se mi hemžilo kolem nohou, očichalo mi kotníky, pak si stouplo na zadní a hráblo mi tlapkou po sukni. Můj bratr a sestra vypadali zděšeně. Bolel mě pohled na to, jak se tváří.

Jemně, jemně, ať je nepolekám ještě víc: „Keithi, Naše Jane, podívejte se na mě! Určitě jste nezapomněli, kdo jsem?“

Usmála jsem se – ještě pořád jsem očekávala jejich radostné výkřiky, jen co mě poznají, jak jsem je slyšela mnohokrát ve snu: „Hev-lí! Tys přišla! Tys nás zachránila!“

Žádný z nich to ale neřekl. Keith poněkud neohrabaně vstal. Zorničky jantarových očí se mu zvětšovaly s každým úderem srdce. Ustaraně se podíval na Naši Jane, popotáhl si zeleného motýlka, stiskl k sobě pootevřené rty, znovu se na mě podíval a pak si přetřel tvář dlaní. To dělal odjakživa, když byl zmatený nebo rozrušený.

Naše Jane nebyla tak rozšafná. Ve zlomku okamžiku vyskočila, až se kuličky rozkutálely všemi směry. „Jděte pryč!“ vykřikla, vrhla se Keithovi do náručí a pevně se k němu přitiskla. „My vás tu nechceme!“ Otevřela ústa k výkřiku.

Nedokázala jsem uvěřit strachu, který oba dávali najevo. Nedokázala jsem uvěřit, že žádný z nich neví, kdo jsem. Myslí si, že jsem cizí člověk, snad nějaká podomní obchodnice, jeden z těch, které mají zakázáno vpouštět do domu.

Ohromeně jsem promluvila a řekla jim své jméno. Stažené hrdlo mě téměř připravilo o hlas, takže jsem je vyslovila chraplavě, přiškrceně, nesrozumitelně.

Krásná tvářička Naší Jane děsivě zbělela. Na bledé, zděšené tváři se jí objevil výraz hysterie. Jednu chvíli mi připadalo, že začne zvracet, jak se jí často stávalo v minulosti. Keith se jí podíval do tváře a o několik odstínů zbledl. Zamračil se na mě, v očích mu poskočila malá, hněvivá světýlka. Poznává mě? Snaží se rozpomenout?

„Mami!“ zakvílela Naše Jane vysokým, tenkým hláskem, pevně přitisknutá ke Keithovi. „Tati…!“

„Pššš!“ varovala jsem ji s ukazováčkem přitisknutým ke rtům. „Nemusíš se bát. Nejsem cizí a neublížím vám. Znávali jste mě moc dobře, když jste žili v horách. Pamatujete si na ty hory, kterým se říkalo Willies?“

Přisámbůh, že Naše Jane zbledla ještě víc. Jako by byla na pokraji mdlob.

Nevěděla jsem, kudy kam. Nerozhodně jsem kolísala. Takovouhle reakci jsem neočekávala. Měli mít radost, že mě vidí! „Kdysi dávno jste oba měli rodinu v horách a každý všední den jsme spolu chodili lesem do školy a zase domů. V neděli jsme chodili do kostela. Měli jsme kuřata, kachny, husy a někdy i krávu. A vždycky spoustu psů a koček. To jsem já, vaše sestra, říkávali jste mi Hev-lí! Chtěla jsem vás jen vidět a slyšet od vás, že jste šťastní.“

Naše Jane začala kvílet ještě hlasitěji, zněla v tom ještě větší panika!

Ještě než postoupil kupředu, Keith ochranitelsky strčil sestru za svá záda. „Neznáme vás,“ řekl nabručeným chlapeckým hlasem, který se třásl.

Teď jsem zbledla já. Pociťovala jsem jeho slova jako políčky, zprava zleva.

„Ať jde pryč!“ křičela hlasitě Naše Jane.

Byl to nejhorší okamžik mého života.

Toužit po nich celá ta léta, snít o tom, jak je najdu a zachráním – a oni mě teď nechtějí. „Už jdu,“ řekla jsem rychle, couvajíc k otevřeným dveřím. „Udělala jsem strašnou chybu a mrzí mě to. Ještě nikdy jsem žádného z vás neviděla!“

Pak jsem se rozběhla, běžela jsem tak rychle, jak se na vysokých podpatcích dalo, rovnou k čekající limuzíně, a jakmile jsem se vrhla na zadní sedadlo, vyhrkly mi slzy. Naše Jane a Keith ten den, kdy je táta prodal, neprohráli. Oni v té hře náhod zvítězili.

Rodinná pomoc

NEDOKÁZALA JSEM UŽ STRÁVIT V TOM MĚSTĚ ani hodinu a tak jsem si v hotelu zabalila a limuzína mě zavezla na letiště. Tam jsem nastoupila do nejbližšího letadla do Atlanty. Přivádělo mě k zoufalství, jak teď lpím na minulosti, od níž jsem vždycky s takovým spěchem prchala – protože jsem nechtěla začínat nový život s Troyem s vědomím, že jsem ztratila rodinu. Půjdu za Tomem a tam naleznu uvítání, po kterém toužím, a milujícího bratra, který nejspíš navždy bude mým bratrem v pravém smyslu toho slova.

Telefon zazvonil třikrát, čtyřikrát, po páté, pak se ozval hluboký a známý hlas. Na jeden krátký, mučivý okamžik jsem měla pocit, že mě táta skrz telefonní linku vidí. Stála jsem v budce jako zkamenělá.

„Ráda bych mluvila s Tomem Casteelem,“ podařilo se mi konečně chraplavě zašeptat, a byl to tak cizí hlas, až jsem pocítila jistotu, že muž, kterého nenávidím, nepozná svou prvorozenou, stejně jako nikdy nereagoval na její existenci se sebemenší vřelostí. V duchu jsem měla před očima, jak jeho indiánská tvář zaváhala, a celou jednu srdcelomnou vteřinu mi připadalo, že se snad zeptá: „To jsi ty, Heaven?“

Ale nezeptal se. „Můžu říct Tomovi, kdo volá?“

No jen si ho poslechněte! Někdo učí tátu správné výslovnosti a řádným způsobům. Polkla jsem a div jsem se nezakuckala. „Přítelkyně.“

„Tak moment, prosím,“ řekl, jako by to dělal pro Toma stokrát za den. Slyšela jsem, jak odkládá sluchátko, pak jeho kroky po nějakém tvrdém povrchu, snad dlažbě, a pak jeho hlas, který zaburácel typicky horáckým: „Tome, máš na telefonu zas nějakou tu svou anonymní kamarádku. Rád bych, abys jim řekl, ať už přestanou volat. A nemluv víc než pět minut. Musíme rozjet představení.“

Dunění Tomových utíkajících nohou se jasně neslo přes těch mnoho kilometrů, co nás dělily. „Ahoj!“ pozdravil zadýchaně.

Zarazilo mě, jak moc se mu změnil hlas; hodně se podobal tátovu. Těžko se mi mluvilo, a zatímco jsem váhala, Tom evidentně ztrácel trpělivost. „Ať jsi kdo jsi, mluv, protože mám jen minutu času.“

„To jsem já, Heaven… prosím tě, neříkej mé jméno, ať táta neví, kdo volá.“

Překvapeně nasál dech. „Hele, to je ohromný! Senzační! Jemine, to jsem rád, že ses ozvala. Táta šel na dvůr za Stacií a za miminem, tak nemusím šeptat.“

Nevěděla jsem, co říct.

Tom zaplnil trapnou pauzu: „Heavenly, to mimino je ouplně k sežrání. Má černý vlásky, tmavohnědý oči, víš, zrovna jako ten syn, co ho máma chtěla tátovi dát…“ Náhle se zarazil a já přesně pochopila, že jentaktak nedodal: „Odporně se podobá tátovi.“ Místo toho řekl: „Proč nic neříkáš?“

„To je hezké, že táta vždycky dostane, co chce,“ poznamenala jsem trpce. „Někteří lidi mají takové štěstí.“

„No tak, Heavenly, nech toho! Buď spravedlivá. Ten kluk za nic nemůže. Je zatraceně hezkej, to bys musela uznat i ty.“

„Jak táta pojmenoval svého třetího syna?“ zeptala jsem se z čiré, odporné pomstychtivosti.

„Hele! Nesnáším tvůj studenej tón. Proč nemůžeš nechat minulost odpočívat v pokoji, jako já? Táta a Stacie mě nechali vybrat miminu jméno. Pamatuješ, kdo bejvali kdysi dávno naši nejmilejší cestovatelé? Walter Raleigh a Frances Drake? Tak jsme ho pojmenovali Walter Drake. Říkáme mu Drake.“

„Vzpomínám si,“ odtušila jsem ledově.

„Podle mýho je to senzační jméno. Drake Casteel!“

Další zboží, aby měl táta co prodávat, napadlo mě zlomyslně a pak jsem rázně změnila předmět hovoru. „Tome, jsem v Atlantě. Mám v plánu najmout si auto a přijet za tebou, ale nechci narazit na tátu.“

„To je báječný, Heavenly, prostě báječný!“ vykřikl nadšeně.

„Nechci vidět tátu, až přijedu. Mohl bys zařídit, aby nebyl doma?“

Do Tomova hlasu se vetřela bolest, když sliboval, že se vynasnaží zabránit tomu, abych se s tátou setkala. Pak mi dal podrobné instrukce, jak se dostanu do městečka, kde žili – asi třicet kilometrů od místa, kde mě v jižní Georgii může vysadit najaté letadlo.

„Tome,“ řval v dálce táta, „řekl jsem pět minut, ne deset!“

„Už musím jít,“ prohlásil Tom naléhavě. „Sem děsně rád, že přijedeš, ale musím ti rovnou říct, žes udělala velkou chybu, dyž si vyšoupla Logana ze života a šáhla místo něj po tom Troyovi! Ten neni náš. Ten Troy Tatterton, cos mi vo ňom psala, ti nikdá nebude rozumět jako Logan, a ani zpolovičky tě nebude tak milovat.“

Vrátil se mu venkovský dialekt, jako vždycky, když se rozvášnil. Rychle jsem ho opravila. To jsem nebyla já, co nechal Logana, to Logan se rozešel se mnou.

„Tak sbohem, Heavenly… uvidíme se zejtra ráno kolem jedenáctý.“ Bez dalších dodatků zavěsil.

Zůstala jsem na noc v Atlantě a následujícího dne ráno jsem si najala auto a vyrazila na jih. V duchu jsem znovu probírala všechny Tomovy dopisy, které mě měly varovat. „Myslel jsem, že mezi tebe a Logana nikdy nic nevstoupí. To ten život v tom bohatém domě, však já vím. Ten tě mění, Heavenly! Vždyť už ani nepíšeš ani nemluvíš jako dřív!“

„Ty nejsi Fanny,“ napsal mi jednou. „Holky jako ty se zamilujou jen jednou a nikdy si to nerozmyslí.“

Co si o mně vůbec myslí? Že jsem anděl? Svatá bez chybičky? Nejsem anděl ani svatá, na to mám špatnou barvu vlasů. Jsem černý anděl, skrz naskrz nedobrá buranka Casteelová! Dcera svého otce! To on ze mě udělal, co jsem. Ať jsem, co jsem.

S Troyem jsem mluvila ještě včera večer a řekl mi, abych rychle uspořádala všechny své rodinné záležitosti a pospíchala zpátky k němu.

„A jestli dokážeš přemluvit Toma, aby nám přišel na svatbu, i přes to, co říkal Tony, nebudeš mít aspoň pocit, že všichni hosté jsou jen z mé strany. A třeba přijde i Fanny.“

Ach, Troy nevěděl, oč žádá, když zval mou sestru Fanny! Měla jsem náramně smíšené pocity, když jsem časně ráno ujížděla k městečku, které jsem si na mapě poznačila červeným kroužkem. Upírala jsem oči na červenou hlínu podél silnice a nechávala se unést zpět do časů, které jsem strávila u Kitty a Cala Dennisonových. Poprvé od té doby, co jsem opustila Západní Virginii, jsem si vzpomněla na Cala a napadlo mě, co se s ním asi stalo. Žije dosud v Candlewicku? Prodal dům, který patřil Kitty? Oženil se znovu? Určitě udělal dobře, když mě posadil do letadla na Boston a nechal mě uvěřit, že Kitty bude žít navzdory zhoubnému tumoru.

Potřásla jsem hlavou. Nechtěla jsem myslet na Cala, když bylo třeba soustředit se na setkání s Tomem. Musím ho nějak přesvědčit, aby odešel od táty a pokračoval ve studiu. Troy mu zaplatí školné, nakoupí oblečení a všechno ostatní, co bude potřebovat. A přitom jsem musela současně myslet na to, jak odstranit Tomovu umíněnost a pýchu, stejnou, jakou mám v povaze i já.

Pak jsem zčistajasna zabloudila na postranních venkovských silničkách. Zajela jsem k opršelé benzínové pumpě s dvěma stojany a zeptala se rudolícího, vychrtlého mužíka, kudy dál. Zíral na mě, jako by mě považoval za blázna, že jsem tak nastrojená v takovémhle horkém dni. Měla jsem lehký letní kostým a bylo mi horko, bodejť, ale nehodlala jsem se ukázat jen tak v nějakých obyčejných letních šatech. Na rukou jsem měla přesmíru prstenů a šíji mi tížilo příliš mnoho náhrdelníků. Chci na někoho udělat dojem, i když mě mají za blázna. Auto jsem měla to nejdražší, co se dalo najmout.

Musela jsem vycouvat a otočit se, abych našla tu správnou silnici, po které se dostanu k Tomovi a k domu, kde žije táta se svou novou rodinou. Do Georgie pronikl kousek Floridy, krajina tu vypadala subtropicky. Když jsem se přiblížila k cíli, zastavila jsem u okraje silnice, abych si obnovila nalíčení. Za deset minut už můj dlouhý tmavomodrý lincoln zpomalil a zastavil před nízkým a poměrně rozlehlým stavením ranče.

Jakýsi tupý pocit v hrudi mi dával pocit neskutečna. Opravdu jsem jela takovou dálku, abych se znovu ocitla na dosah tátovy krutosti? Co jsem to za blázna? Potřásla jsem hlavou, znovu koukla do zpětného zrcátka, abych překontrolovala, jak vypadám, a pak jsem se vrátila pohledem k tomu modernímu domu. Byl celý vybudován z červených cedrových šindelů. Zvolna se svažující šikmá střecha přesahovala četná široká okna, takže tvořila stín. Střechu stínilo mnoho stromů, květinové záhony se klikatily zpod keřů a vytvářely pestrá místa, kde nerostlo ani stéblo plevele. Ach, táta určitě tímhle šesti nebo sedmipokojovým domem něco dokazuje světu. A Tom ani jednou nenaznačil, čím si táta vydělává peníze, aby si takovýhle dům mohl dovolit.

Kde je Tom? Proč nevyjde ze dveří, aby mě přivítal? Nakonec jsem znetrpělivěla, vystoupila z auta a vykročila po pěšině ke dveřím ve výklenku. Obávala jsem se, že by mi mohl otevřít sám táta, přestože Tom sliboval, že našemu setkání zabrání. Ale jsem v pořádku, opakovala jsem si v duchu. Můj modelový kostým stál přes tisíc dolarů a nebyl o nic horší než brnění. Cenné prsteny, náhrdelníky a náušnice jsou mým štítem i mečem. Takhle nastrojená dokážu utínat drakům hlavy. Aspoň jsem si to myslela.

Netrpělivě jsem stiskla zvonek u dveří. Uslyšela jsem, jak uvnitř zvonkohra odcinkala několik tónů. Srdce mi nervózně bušilo. V břiše se mi třepetala motýlí křidélka paniky. Pak jsem uslyšela kroky, blížily se ke dveřím. Už jsem měla na rtech Tomovo jméno, když se dveře otevřely.

Nicméně to nebyl Tom, jak jsem doufala a modlila se; ani to nebyl táta, jak jsem se v duchu obávala. Místo toho otevřela dveře velmi hezká mladá žena s plavými vlasy a jasně modrýma očima. Usmála se na mě, jako by nikdy nepoznala strach z cizích lidí ani nevítaného hosta.

Vzala mi dech svěží nevinností, která z ní vyzařovala, jak tam stála za síťovými dveřmi proti hmyzu, v pozadí za ní chladné, šeré a stinné pokoje vonící čistotou, usmívala se a čekala, až řeknu, kdo jsem. Měla na sobě bílé šortky a modré pletené tílko, na ruce jakoby nic chovala malé dítě, které vypadalo ospale. Tak to musí být Drake, ten syn, co je celý táta… jeho třetí syn.

„Ano…?“ pobídla mě, když jsem nepromluvila.

Stála jsem tam dočista ohromená a zírala na ženu a chlapečka, jejichž životy bych dokázala snadno zničit, jen chtít.

Až když jsem tu teď byla, pochopila jsem z toho, jak mnou setkání s touhle plavovláskou otřáslo, že jsem nepřijela jen proto, abych zachránila Toma; měla jsem i temnější motiv: zničit štěstí, které táta našel. Všechno, co bych na ni byla mohla vykřičet, aby začala tátu nenávidět, mi uvízlo v hrdle, takže mi bylo zatěžko i zamumlat své jméno.

„Heaven?“ zeptala se s radostným výrazem. „Ty jsi Heaven?“ Její pohostinný úsměv se ještě rozšířil. „Ty jsi ta Heaven, co o ní Tom pořád mluví? No to je skvělé, že tě konečně poznávám. Pojď dál, pojď dál!“ Otevřela síťové dveře, pak položila chlapečka na gauč a rozpačitě si popotáhla modré tílko. Očima sklouzla k nejbližšímu nástěnnému zrcadlu, aby si překontrolovala, jak vypadá. Uvědomila jsem si, že jí asi Tom neřekl, že mám přijet v jedenáct. Vůbec jsem na tuhle ženu nepomyslela, když jsem si dělala plány na cestu.

„Naneštěstí vznikla nečekaná situace, takže Tom musel odjet s otcem,“ vysvětlovala zadýchaně. Rozhlížela se honem, má-li v domě pořádek. Vedla mě z haly do velkého, hezkého obývacího pokoje. „Dneska ráno jsem si všimla, že se mi Tom několikrát chtěl s něčím svěřit, jenomže otec ho pořád pobízel, aby si pospíšil, takže neměl čas. Tvá návštěva je určitě to jeho tajemství.“

Zatímco mluvila, uklízela hromádku časopisů o zařizování bytů a rychle skládala ranní noviny, které určitě četla. „Prosím, posaď se a buď tu jako doma, Heaven. Můžu ti něco nabídnout? Za chvíli budu dělat oběd pro Drakea a pro sebe, samozřejmě se musíš zdržet. Ale mohu ti teď nabídnout něco studeného? Je takový horký den.“

„Colu bych si dala moc ráda,“ připustila jsem. V hrdle mi vyprahlo úzkostí stejně jako žízní. Nemohla jsem uvěřit, že by na mě Tom nečekal. Copak už pro něj nejsem důležitá? Jako by mě nikdo z mé rodiny nechtěl vidět tolik, jak já chtěla uvidět je. Za chvilku se vrátila z kuchyně se dvěma sklenkami. Stydlivý chlapeček, asi roční, na mě zíral obrovskýma hnědýma očima orámovanýma dlouhými černými řasami. Ach ano, to byl ten synek celý táta, o kterého se modlila Sarah, když se její páté dítě narodilo deformované a mrtvé.

Chudák Sarah. Nebylo to poprvé, co mě napadlo, kdepak teď asi je a co dělá.

Vyklouzla jsem z příliš teplého saka. Připadala jsem si teď směšná a mrzelo mě, že jsem nebyla rozumnější a neustrojila se méně okázale.

Stacie Casteelová mi věnovala jeden z nejsladších úsměvů, jaké jsem kdy viděla. „Jsi tak krásná, Heaven, přesně jak mi tě Tom mockrát popisoval. Máš štěstí, že máš bratra, který tě tolik obdivuje. Já sama odjakživa chtěla bratry a sestry, ale mí rodiče si mysleli, že jedno dítě stačí. Bydlí asi dvě ulice od nás, takže k nim často chodím a oni mi skvěle hlídají malého. Tvůj dědeček je teď s mým otcem venku, rybaří tady blízko na jezeře.“

Děda! Na dědu jsem úplně zapomněla.

Pokračovala, jako by umírala touhou po někom, s kým by si mohla popovídat o své rodině. „Luke by se s námi rád přestěhoval na Floridu, aby byl blíž k místu, kde pracuje, ale já se nedokážu přimět, abych se odstěhovala tak daleko od rodičů. Vím, že oni by svůj životní styl rozhodně neměnili, jsou už staří a nic jim tu nechybí. Taky moc visí na Drakeovi.“

Seděla naproti mně a nechala svého malého, hezoučkého synáčka jednou či dvakrát upít ze své sklenky. Stěží dokázal polykat, jak ho vystrašila má mlčenlivá přítomnost. Jemně ho postrčila trošku kupředu. „Drakoušku, tohle je tvá nevlastní sestra, jmenuje se Heaven. Není to správné jméno pro takovou krásnou slečnu?“

Obrovské tmavé oči tátova nejmladšího syna zamrkaly – pokoušel se rozhodnout, jsem-li přítel nebo ne, pak sklopil hlavičku a pokusil se schovat. Když se cítil v bezpečí, pokukoval po mně z bezpečného místa těsně u maminčiných nohou s palcem v puse. Ach, jak mě zabolelo u srdce při vzpomínce na to, jak podobně se chovával Keith – jenomže za těch starých časů to byly mé nohy, za co se Keith schovával, nikdy Sářiny. Sarah měla vždycky moc práce a byla moc unavená, než aby se „piplala“ se stydlivými dětmi, co potřebují zvláštní péči – dokud nepřišla Naše Jane.

Navzdory rozhodnutí, které jsem udělala, že tohle dítě milovat nebudu, už jsem klečela, abych s ním byla na stejné úrovni. Podařilo se mi i usmát. „Ahoj Draku. Tvůj strejda Tom mi o tobě vyprávěl. Prý máš rád vlaky a lodě a letadla. A já ti už hodně brzo pošlu celou obrovskou krabici vláčků, lodiček a letadýlek.“ Trochu rozpačitě jsem pohlédla na Stacii. „Tattertonovi vyrábějí hračky už celá staletí. Dělají takové hračky, co se nenajdou v obyčejných hračkářstvích. Až se vrátím, pošlu Drakovi všechno, s čím by si mohl hrát.“

„To by od tebe bylo moc hezké,“ řekla s dalším svým ničivě milým úsměvem, který se mi zabodl rovnou do srdce, protože jsem mohla poslat Drakovi mnoho věcí na hraní už dávno, a nejednou mě to i napadlo.

Minuty míjely, ona povídala a připravovala oběd. Brzy jsem shledala, že miluje muže, jehož jsem nenáviděla – že ho dokonce velice miluje. „Je to ten nejhodnější, nejskvělejší manžel,“ vyprávěla nadšeně, „pořád se ze všech sil snaží, aby jeho rodina měla všechno, co potřebuje.“ Vrhla na mě prosebný pohled. „Chápu, Heaven, že ty ho tak třeba nevidíš, ale tvůj otec měl moc těžký život. Aby se našel, musel se dostat pryč z těch kopců a zbavit se Casteelova dědictví. Není to lenoch a nemotora. Jenom se stavěl proti celému světu, když měl pocit, že uvízl v neproniknutelném kruhu chudoby.“

Nic z toho, co řekla, nenaznačovalo, že by věděla, jak moc mě táta nenáviděl a pravděpodobně stále nenávidí. Nezmínila se o mé matce ani o Sarah, a tak jsem ji začala považovat za další nevinnou a naivní Leigh Tattertonovou. Napadlo mě, že můj otec má sklon milovat stále stejný typ něžného ženství. Stejně jako si potrpěl na rudovlásky, jako byla Sarah a Kitty, se kterými si občas s chutí hrubě zadováděl.

A jestli se čas od času vyspal s nějakou brunetou, tak jsem se o tom ještě nedoslechla.

Do obývacího pokoje jsme se vrátily až po obědě, ke kterému byl tuňákovy salát na křehkých listech hlávkového salátu s kostkami sýra a čerstvé, ještě teplé rohlíky s chlazeným čajem. Jako dezert jsme měli čokoládový pudink, který si Drake rozmazal po celém krásném obličejíčku.

Kdepak chleba s omáčkou, pomyslela jsem si trpce.

Má trpkost ještě zkysla, když jsme se vrátili do jasného a veselého obývacího pokoje. Zadívala jsem se širokým oknem do zahrady za domem, plné rozkvetlých květin, a ze všech sil jsem se snažila představit si Luka Casteela, jak žije v takovémhle hezkém, moderním domě, jak sedí na té dlouhé pěkné pohovce u kávového stolku bez prachu a otisků prstů. Zelené rostliny narušovaly jednotvárnost všech těch hnědých, béžových a smetanových barev zdůrazněných tu a tam kouskem tyrkysové. Velmi mužný pokoj, jen košíček s šitím naznačoval, že tu žije kromě muže a dítěte i žena.

„Tohle je nejmilejší pokoj tvého otce,“ řekla, jako by mi četla myšlenky. V hlase měla pýchu. „Luke mi řekl, že ho můžu zařídit, jak chci, ale já chtěla pokoj, kde by si klidně dal nohy nahoru a pohovku, kde si může lehnout a nebát se přitom, že pomuchlá polštáře. Tom a tvůj dědeček mají tenhle pokoj taky rádi.“ Jako by chtěla říct ještě něco, protože se zarděla a na okamžik vypadala provinile. Pak se zlehka dotkla mé paže a přívětivě se usmála. „Je to doopravdy báječné mít tě konečně pod naší střechou, Heaven. Luke o své ‚rodině z hor‘ moc nemluví, protože prý ho to moc bolí.“

Ach ano, dovedu si představit, jak moc ho to asi bolí! „Povídal ti o mé matce, které bylo teprve čtrnáct, když se s ní oženil?“

„Ano, vyprávěl mi, jak se poznali v Atlantě, a prý ji moc miloval. Ale ne,“ zápolila s tesklivostí, „nikdy vlastně o ní nemluví tolik, abych si dokázala představit jejich společný život v té horské chatrči. Vím, že její předčasná smrt ho zranila natolik, že se z toho nikdy nevzpamatuje. Vím taky, že si mě vzal proto, že mu ji připomínám, a když si večer kleknu k modlitbě, prosím Boha, aby na ni jednou přestal myslet. Vím, že mě miluje a je už šťastnější, než když jsme se poznali, ale dokud mu nedokážeš odpustit a on se nesmíří s předčasnou smrtí tvé matky, nedokáže se plně radovat ze života a úspěchu, kterého vcelku dosáhl.“

„Pověděl ti, co udělal?“ skoro jsem křičela. „Myslíš, že měl právo prodat svých pět dětí po pěti stovkách dolarů?“

„Ne, samozřejmě si myslím, že to správné nebylo,“ odpověděla klidně. Vzala mi tím vítr z plachet. „Řekl mi, co udělal. Bylo to strašné rozhodnutí. Vás pět by bylo mohlo pomřít hlady, než by se mu vrátilo zdraví. Mohu jeho jednání omluvit jen tím, že udělal, co tehdy považoval za nejlepší, a žádný z vás na to nedoplatil, nebo snad ano, co myslíš?“

Její otázka visela ve vzduchu. Seděla s hlavou skloněnou a tiše čekala, až řeknu, že tátovi odpouštím. Uvěřila snad tomu, že nám nikdy neudělal nic horšího než byla ta vánoční zrada? Ne, to už byla jen poslední kapka! A já nedokázala promluvit a říct něco, co by z něj smylo vinu. Naděje, jež jí nakrátko zaplála v tváři, pohasla. Sklopila oči k svému synovi a na tváři se jí usadil ještě hlubší smutek. „To je v pořádku, že mu nemůžeš odpustit hned. Jen doufám, že to jednou v blízké budoucnosti dokážeš. Mysli na to, Heaven. Život nám nedává často možnost odpouštět. Příležitost přijde, zmizí, čas míjí a pak už je pozdě.“

Vyskočila jsem. „Myslela jsem, že se tu sejdu s Tomem. Kde ho najdu?“

„Tom mě prosil, abych tě tu zdržela, než se vrátí, to bude kolem půl páté. Tvůj otec přijde domů až mnohem později.“

„Nemam čas čekat do půl páté.“ Bála jsem se zůstat. Bála jsem se, ze mě přiměje odpustit muži, kterého jsem nenáviděla.

„Poletím odtud do Nashvillu za svou sestrou Fanny. Tak mi prosím tě pověz, kde najdu Toma.“

Neochotně mi dala adresu. Modrýma očima mě stále prosila, abych byla hodná a chápavá, když už nedokážu odpouštět. A já se zdvořile rozloučila, políbila Draka na tvářičku a pak spěchala pryč od té mladé ženy s klapkami na očích.

Litovala jsem tu naivní ženskou, která by měla prokouknout svého hezkého, málem negramotného muže, jenž ženy využíval a nakonec ničil. Existoval celý seznam odložených žen, jen těch o kterých já jsem věděla: Leigh Tattertonová, Kitty Dennisonová a bůhví co se stalo se Sarah poté, co odešla od svých čtyř dětí a ode mě. Teprve když jsem v pronajatém autě uháněla k hranicím státu Florida, vzpomněla jsem si, že jsem si mohla kousek zajet a pozdravit dědu.

O hodinu později jsem dorazila do venkovského městečka, kde Tom o letních prázdninách pracoval, aspoň podle toho, co mi řekla Stacie. Nepřívětivě jsem se rozhlížela po malých domcích a nevalném nákupním centru s parkovištěm, na němž roztroušeně postávalo pár starých aut. Co je tohleto za místo pro Toma s jeho vysokými ambicemi? A jako anděl pomsty, odhodlána udělat, co se dá, abych zhatila plány, které snad Luke Casteel má se svým nejstarším synem, zajela jsem svým přepychovým vozem na okraj tohohle zapadákova a našla vysokou zeď, o které mi řekla Stacie.

Na některé věci mě nepřipravila, jako třeba na dlouhou řadu pestrých praporců, třepetajících se v horkém větru. Prapory byly neustále tak rozpohybované, že jsem nedokázala přečíst nápis, který na nich byl rozdělený, na každé třepetalce jedno písmeno. Hmyz bzučel a rojil se mi kolem hlavy, když jsem zamířila k otevřené bráně. Nikdo se nepokusil mi zabránit ve vstupu do obrovské, zatravněné arény s mnoha prašnými cestičkami vyšlapanými křížem krážem přes trávník. Co je tohle za místo, říkala jsem si a srdce mi bušilo jako zběsilé, tak mě zklamalo pomyšlení, že se můj bratr Tom spokojí… spokojí… a pak jsem pochopila, jakou budoucnost si Tom zvolil, aby udělal tátovi radost!

Do očí mi stouply slzy. Cirkus! Malý, laciný, šmejdovní, bezvýznamný cirkus, který má co dělat, aby se udržel nad vodou. Slzy mi začaly stékat po lících. Tome, chudáku Tome!

Stála jsem za bránou v horkém odpoledním slunci a naslouchala zvukům, které vydávají lidé při práci – někteří bušili kladivy, jiní zpívali a pohvizdovali si, někdo křičel rozkazy, kdosi zas odpovídal dopáleným hlasem. Slyšela jsem také smích a viděla děti, běhaly, honily se navzájem. Vrhaly po mně zvědavé pohledy a já se dovtípila, že nejspíš vypadám velmi podivně ve svém oblečení, vhodném pro časný bostonský podzim, které se ale na Floridu naprosto nehodilo. Kolem se potloukali podivně vyhlížející lidé v bizarním oblečení. Ženy v šortkách si myly vlasy v lavorech, jiné zas plnily funkci kadeřnic. Na šňůrách se v horkém slunci sušilo prádlo. Pár palem poskytovalo trochu stínu, a kdybych neměla tolik předsudků, možná by mi ta scenerie připadala malebná a okouzlující. Jenomže já se nehodlala dát okouzlit. Do nozder mi pronikly silné zvířecí pachy. Směsice spoře oděných mužů s temně opálenou pletí a mocnými svaly se cílevědomě pohybovala sem a tam, stavěla stánky a budky s nápisy „Párky v rohlíku,“ „Hamburgery“ a tak podobně. Opravovali pestré plakáty, inzerující napůl muže – napůl ženu, tanečnice, nejtlustší ženu světa, nejvyššího muže světa, nejmenší manželský pár světa a hada, který je napůl aligátor a napůl krajta mřížkovaná. Ani jeden z mužů se neopomenul na mě podívat.

Tom mi ve svých dopisech mnohokrát naznačil, že táta dělá něco oslnivého, o čem snil celý život. Práce v cirkuse? V malém, druhořadém cirkuse?

Téměř otupělá zoufalstvím jsem postupovala dál a zírala do klecí, v nichž lvi, leopardi, tygři a další velké kočkovité šelmy zřejmě očekávaly převoz do jiných prostor. Zastavila jsem se před jedním starodávným vozem pro zvířata a zadívala se na plakát s tygrem, nalepený na jeho boku tam, kde se odloupla červená barva.

Smyčka času mě odnesla zpátky do naší chaty. Mohl to být originál plakátu s tygrem, který mi babi tolikrát popisovala – ten, který její nejmladší syn Luke ukradl z nějaké zdi v Atlantě tenkrát, když tam jako dvanáctiletý kluk přijel ke strýčkovi a ten zapomněl dodržet slib a vzít ho do cirkusu. A Luke Casteel ve svých dvanácti letech šel pěšky dvaadvacet kilometrů do cirkusu za hranicemi města a proklouzl do cirkusového stanu bez placení.

Už skoro oslepená slzami jsem sklonila hlavu a otřela si obličej plátěným kapesníkem. Když jsem vzhlédla, uviděla jsem vysokého mladíka, kráčejícího směrem ke mně. Nesl něco, co vypadalo jako vidlice a pod levou paží balancoval obrovským podnosem syrového masa. Byl čas krmení kočkovitých šelem. Jako by to věděli, začali lvi a tygři pohazovat obrovskými chundelatými hlavami, cenit dlouhé, ostré, zažloutlé zuby, očichávat, chňapat, chroupat kosti, rvát krvavé syrové maso, které jim mladík vidlicí prostrkoval mezi mřížemi klecí. Vydávali hluboké rachotivé hrdelní zvuky, které byly zřejmě výrazem nejvyšší rozkoše.

Ach Bože můj! Můj Bože! To byl přece můj bratr Tom, kdo tady opatrně postrkoval maso, aby si je zuřivé spáry přitáhly blíž, než se dají do práce zuby.

„Tome!“ vykřikla jsem a rozběhla se k němu. „To jsem já! Heavenly!“ A na okamžik jsem opět byla dítě z kopců. Modelové šaty, které jsem měla na sobě, vybledly a změnily se v ošumělé, obnošené, beztvaré hadry, zešedlé častým praním v louhovém mýdle na plechové valše. Byla jsem bosa a hladová a Tom se zvolna obracel ke mně, hluboko posazené smaragdové oči se mu rozšířily a teprve pak se naplnily radostí.

„Heavenly! To seš ty, fakticky ty? Ty si za mnou přece jen přijela, přijelas až sem!“

Jako vždycky, když byl rozrušený, zapomněl Tom na svou dobrou výslovnost a upadl zpět do venkovského dialektu. „No to je teda slavnej den! Povedlo se! Co sem se namodlil!“ Upustil velký tác, na kterém už nezbylo žádné maso, pustil vidlici a rozevřel náruč.

„Thomasi Luke Casteele,“ zvolala jsem, „nemluv jako balík. Copak jsme se slečnou Dealeovou jenom marnily čas, když jsme tě učily mluvit spisovně?“ A vběhla jsem do jeho objetí na uvítanou, vrhla jsem se mu kolem krku a přitiskla se těsně k bratrovi, který byl o čtyři měsíce mladší a kterého jsem tak dávno neviděla.

„Ach Ježíšku na křížku,“ zašeptal cituplně a ochraptěle, „pořád mě bude napomínat a opravovat, přesně jako za starých časů.“ Podržel si mě na vzdálenost paží od sebe a zadíval se na mě s užaslým obdivem. „Nikdy mě nenapadlo, že bys mohla ještě zhezknout, ale teď už jsi ouplně krásná!“ Přejel pohledem mé bohaté oblečení, krátce zaznamenal zlaté hodinky, naleštěné nehty, dvousetdolarové střevíce, kabelku za dvanáct set dolarů a pak se mi znovu zadíval do tváře. Dlouze a hvízdavě vydechl. „Fjú! Vypadáš jako ty neskutečné holky z obálek časopisů!“

„Říkala jsem ti, že přijedu. Proč se tváříš tak překvapeně, že mě vidíš?“

„Nejspíš jsem si myslel, že je to moc pěkné, než aby to byla pravda,“ odpověděl dost chabě, „a na druhou stranu jsem nejspíš nechtěl, abys přijela a pokazila to, čeho se táta snaží dosáhnout. Je to jen nevzdělaný člověk, Heavenly, a dělá co může, aby opatřil živobytí pro svou rodinu, a já vím, že to co dělá, není nic moc pro někoho, jako jsi teď ty, ale dostat se k cirkusu, to byl odjakživa tátův cíl.“

Nechtěla jsem mluvit o tátovi. Nedokázala jsem uvěřit, že Tom přešel na tátovu stranu. Vždyť to vypadalo, jako by Tomovi záleželo víc na tátovi než na mně. Já ale nechtěla Toma jen tak pustit, nechtěla jsem, aby se mi odcizil.

„Vypadáš… vypadáš, no, vyšší, silnější,“ řekla jsem ve snaze neříct, že se ještě víc podobá tátovi, vždyť věděl, jak nenávidím tátovu hezkou tvář. Tomova postava už nebyla nahrbená ani vychrtlá. Zpod očí mu zmizely prolákliny s temnými stíny. Zdál se dobře živený, šťastný, spokojený. To jsem poznala i bez ptaní.

„Tome, zrovna jsem navštívila tátovu novou ženu a dítě. Poslala mě sem. Proč jsi mi to neřekl ty?“ Rozhlédla jsem se po prostranství, kde se stany mísily se stálými stavbami. „Copak přesně táta dělá?“

Úsměv se mu rozlil přes celou tvář. Oči mu zazářily pýchou. „Je vyvolávač, Heavenly. A ohromný! Dokáže senzačně valit fóry, co přitahujou diváky. Vidíš, jak nanicovatě to tady dneska vypadá, ale jen počkej večer, až se tady začnou sbíhat diváci ze vzdálenosti sedmi set kilometrů a sypat peníze, aby viděli čísla se zvířaty, tanečnice a zrůdy, co tu předvádějí karnevalovou podívanou. A taky máme krasojízdu,“ dodal hrdě a ukázal na vysoké ruské kolo, kterého jsem si všimla teprve teď. „Doufáme, že letos přidáme ještě kolotoč; víš, ten co jsme se na něm vždycky chtěli povozit?“

„Heavenly,“ zalykal se, popadl mě za rameno a odváděl jiným směrem, „ten cirkus je teď tátův svět. Nevědělas o nic víc než já, že cirkus byl odjakživa jeho snem, když byl ještě kluk. Tisíckrát utekl z kopců, aby se vkradl do cirkusu. Nejspíš to byl jeho způsob, jak unikat ošklivosti a chudobě té horské chatrče, kde vyrůstal. Pamatuješ, jak nenáviděl uhelné doly a začal radši načerno pálit kořalku? Utíkal taky před tím opovržením, které ke Casteelovým kdekdo choval, protože jako by nedovedli nic než se dát zavírat do basy kvůli mrňavým přečinům. Kdyby se dostali Casteelovi synové do vězení za smělejší a větší zločiny, totiž kromě vraždy, byli by je nejspíš obdivovali.“

„Ale Tome, tvůj sen to není! Je jeho! Nemůžeš se vzdát svého vysokoškolského vzdělání, jen abys mu pomáhal nahoru!“

„Nakonec chce táta ten cirkus odkoupit od majitele, Heavenly, a pak to všechno bude jeho. Když jsem zjistil, nač se táta chystá, určitě jsem vypadal přesně stejně užasle jako teď ty. Chtěl jsem ti to říct, doopravdy chtěl, a přece se mi do toho nechtělo, protože jsem si byl náramně jistý, že bys necítila a neprojevovala vůči jeho ambicím nic než opovržení. Já ho chápu víc než dřív a chci, aby jednou v životě uspěl. Už k němu necítím nenávist jako ty. Nedovedu ho nenávidět jako ty. Hledá sebeúctu, Heavenly, a i když ti to, co teď dělá, připadá pod úroveň a k ničemu, stejně je to největší věc, o kterou se v životě pokusil. Až ho uvidíš, nekoukej na něj svrchu.“

Znovu jsem se rozhlédla. Některé ženy se už osprchovaly v maličkých sprchových koutech svých obytných přívěsů a zabalené do ručníků teď postávaly ve skupinách a zíraly k místu, kde jsem stála s Tomem. Nikdy jsem si nepřipadala tak nápadně. Jiné ženy opravovaly potrhané kostýmy. Všichni mezi sebou živě rozprávěli a hezké dívky, zrozené pro cirkusový život, vrhaly po Tomovi i po mně nejeden zvědavý úsměv. Na pohled silní akrobati cvičili na žíněnkách potažených špinavou plachtovinou a přinejmenším tucet trpaslíků pobíhal kolem a konal všelijaké práce. Pro člověka jako táta to nejspíš mohlo být ideální místo, kam se schovat, protože tady bylo každému jedno, odkud kdo přichází anebo jakého je původu. Nicméně jsem přesně věděla, jak by bylo Tomovi, kdyby viděl to, co vidím já, anebo to snad i věděl, a právě proto mi zakázal přivést zpět byť i jen jediného z Casteelů.

„Ach Tome, pro tátu se to hodí. Je to mnohem bezpečnější a lepší než pálit na černo kořalku. Ale pro tebe to není to pravé!“ Přitáhla jsem ho k lavičce ve stínu shluku jakýchsi tropických stromů. Na zemi se povalovaly kousky jídla a na nich hodovali ptáci, tak drzí, že se zastavovali a zobali nám přímo u nohou. Z žáru a pachů mi bylo na omdlení. Šperky, které jsem měla na sobě, se změnily v těžké a lepkavé břímě. „Troy mi dal víc než dost peněz, aby ti stačily na čtyři roky vysoké školy,“ spustila jsem zadýchaně. „Nemusíš se vzdávat svých snů jen proto, aby táta mohl uskutečnit ty svoje.“

Tomova štíhlá tvář se zarděla do temně ruda, pak sklonil hlavu. „Ty to nechápeš. Už jsem dělal zkoušky na vysokou a neuspěl jsem. Odjakživa jsem věděl, že se mé sny nikdy neuskuteční. Chtěl jsem ti jen udělat radost. Dej se do toho, vystuduj vysokou a na mě zapomeň. Mně se můj život líbí. Bude se mi líbit ještě víc, až s tátou vyděláme dost, abychom tenhle cirkus vykoupili od současného majitele. Vždyť jednoho krásného dne bychom mohli vyrazit s představením třeba i dál než do Georgie a na Floridu.“

Jen jsem na něj zírala, naprosto ohromená tím, že se tak snadno zahrabe. A čím déle jsem zírala, tím víc rudl. „Prosím tě, Heavenly, nepřiváděj mě do rozpaků. Nikdy jsem neměl mozek jako ty, to jenom tys mě o tom přesvědčovala. Nemám žádné zvláštní nadání a tady jsem tak šťastný, jak jsem si vždycky představoval.“

„Počkat,“ vykřikla jsem. „Vezmi peníze… udělej si s nimi co chceš, cokoliv, jen aby ses dostal z téhle pasti! Odejdi od táty, ať se o sebe postará sám!“

„Prosím tě, nech toho,“ zašeptal. „Táta by tě mohl slyšet. Stojí zrovna támhle u hlavního stanu.“

Chvíli mi trvalo, než jsem našla pohledem vysokého, mohutně vyhlížejícího muže s módně ostříhanými a pěkně upravenými černými vlasy, v těsných vybledlých džínsech a bílé košili, což ale byla spíš víceméně stejná volná halena, jakou měl v oblibě Troy. Byl to táta!

Táta, čistší, svěžejší a zdravější než jsem ho kdy viděla! A pokud zestárl i jen o den, pak jsem to z té patnáctimetrové vzdálenosti, co nás dělila, nepoznala. Mluvil s podsaditým, šprýmovně vyhlížejícím bělovlasým mužem v červené košili a zřejmě mu dával rozkazy. Dokonce koukl i po Tomovi, jako by kontroloval, proč jeho syn pilně nekrmí zvěř. Přejel po mně tmavýma soustředěnýma očima, aniž by zůstal civět jako většina mužů, kteří mě poprvé spatřili. Už jen to mě přesvědčilo, že tátu už nezajímá balit mladé holky. Jeho ležérnost mi také zvěstovala, že mě vůbec nepoznal. Otcovsky, pochvalně se usmál na Toma, pak se obrátil a pokračoval v hovoru s mužem v červené košili.

„To je pan Windenbarron,“ zašeptal Tom. „Současný majitel. Býval klaunem u Ringlingových. Všichni říkají, že v téhle zemi se dva velké cirkusy neuživí, ale Guy Windenbarron si myslí, že s tátovou pomocí bychom se mohli prosadit. Je starý, víš, a už tu dlouho nebude, a potřebuje deset tisíc dolarů, aby je odkázal své ženě. Už máme našetřeno sedm. Takže by to už nemělo dlouho trvat a pan Windenbarron u nás zůstane a bude nám pomáhat, jak dlouho to jen půjde. Je to tátův skutečný přítel – a můj taky.“

Z Tomova nadšení mi bylo trošku nanic. Teprve teď jsem si uvědomila, že jeho život šel dál, stejně jako můj, a že si našel nové přátele a nové cíle.

„Přijď zas večer,“ zval mě Tom, jako by mě chtěl spěšně odstranit z tátova dosahu, „poslechneš si tátovy fóry a uvidíš cirkus. Až se rozsvítí světla a muzika spustí, třeba tě chytne taky ta cirkusová horečka, co už dostala strašně moc lidí.“

Já cítila jen lítost k němu. Smutek nad člověkem předurčeným k tomu, aby sám sobě zničil život.

Zbytek odpoledne jsem strávila v motelovém pokoji. Snažila jsem se odpočívat a zahnat všechny pochybnosti. Nevypadalo to, že bych mohla nějak změnit Tomův názor, a přece jsem to musela zkusit ještě jednou.

Toho večera kolem sedmé jsem se oblékla do ležérních letních šatů a znovu vyrazila k oplocenému cirkusovému prostranství. Odehrála se tu ohromující přeměna. Ruské kolo se zvolna otáčelo a oslňovalo trojitou řadou barevných světel. Doslova každá budova, stan i karavan byly jasně osvětleny. Světla, hudba, davy lidí – to vše vytvářelo určité kouzlo, jaké jsem nikdy neočekávala. Ošumělé, špatně natřené budovy teď vypadaly sněhobíle a překrásně. Oprýskané maringotky navzdory škrábancům a oloupaným šupinám červeného nátěru i pozlátka působily jako zbrusu nové. Hudba hrála z desítky různých míst – a co mě nejvíc překvapilo, stovky všedně oblečených venkovských lidí, proudících otevřenými branami dovnitř, překypovaly ohromným vzrušením a šťastnou nedočkavostí, jak si užijí. Následovala jsem je, zařadila jsem se mezi ně jako jedna z nich. Pozorně jsem sledovala dívky mého věku, těsně přivinuté ke svým chlapcům, v těch nejúspornějších úborech, nad kterými by se Tony určitě mračil. Zardělí rodiče pevně drželi ruce dětí, které se chtěly divoce rozběhnout a všechno prozkoumat; strnule a pomalu, daleko za zadním vojem rodinných skupin se belhali prarodiče, očividně zvyklí trávit své večery spíš v houpacích židlích na verandě.

Za celých osmnáct let svého života jsem ještě ani jednou neviděla cirkusové představení. Jedinou zkušenost s cirkusem jsem měla z televize, a tehdy na mé smysly nijak nezapůsobily ani zvuky, ani oslnivá podívaná, ani pachy zvířat, lidí, sena, píce, potu a především všudypřítomná a podmanivá vůně párků v rohlíku a hamburgerů, zmrzliny a máslem maštěné pražené kukuřice.

Jak jsem se procházela po cirkusovém areálu a zírala na postranní stan, kde se skoro nahé a silně nalíčené dívky vlnily provokativně v bocích a zrůdy předváděly své neštěstí s ohromující lhostejností, začala jsem konečně chápat, co zapůsobilo na dvanáctiletého kluka z Balíkova ve Willies. Zapůsobilo to na něj tolik, že se vrátil do kopců zhypnotizovaný vírou, že tohle je nejlepší ze všech možných světů: lepší než tmavé a pochmurné uhelné doly jsou vířící barevná světla. Lepší než pálit a pašovat kořalku a pokoušet federální policajty. Lepší, tisíckrát lepší než pochmurná chatrč v horách a všechny jí podobné je tohle tady, kde člověk nikdy nepřijde o svou pověst a chyby minulosti ožijí jen tehdy, když tě přijdou strašit. Skoro jsem toho nevzdělaného chlapce litovala.

Pro tátu je tohle všechno prima, už příliš zestárl, než aby mířil výš. Ale není to prima pro Toma, omrzí ho to, až se nasytí těch chutí a vůní, které ho jednoho krásného dne začnou nudit. Nepřijela jsem, abych se dala svést cirkusovými lákadly.

Nejdřív potřebuju lístek, a abych si ten lístek koupila, musela jsem se postavit do fronty k bedně, sloužící namísto pokladny, kde stál na vysokém podstavci muž a velebil ctnosti cirkusového představení, které diváky očekává uvnitř stanu. Poznala jsem ho ještě dřív, než jsem uslyšela jeho hlas. Zařadila jsem se do fronty a zírala na něj, na jeho nohy v černých lakových holínkách, sahajících skoro ke kolenům. Pak následovaly silné, dlouhé nohy v těch nejtěsnějších bílých kalhotách, které velice zvýrazňovaly jeho mužnost. Až jsem se v duchu ocitla zpět v časech základní školy, děcka se chichotala nad obrázky vévodů, generálů a dalších hodnostářů, kteří se nestydatě předváděli ve stejně přiléhavých kalhotách, jako měl teď na sobě táta. Šosatý šarlatový kabát měl ozdobený zlatými proužky na rukávech, epoletami na ramenou a dvěma řadami zlatých knoflíků. Nad čistou a naškrobenou sněhobílou kravatou byla táž hezká tvář, kterou jsem si pamatovala, až pozoruhodně stejná. Neměl hříchy vepsané v obličeji, ani jej čas nepřipravil o to, oč připravil dědu. Ne, táta tam stál silný a mocný, v plné síle, na pohled zdravější než jsem ho kdy viděla, pěstěnější, tvář tak hladce oholenou, že na ní nebyl ani stín vousů. Černé oči mu jiskřily a dodávaly mu charismatického magnetismu. Viděla jsem, jak k němu ženy vzhlížejí, jako by byl bůh.

Čas od času rozmáchle smekl černý cylindr a udělal jím velkolepé gesto. „Pět dolarů, dámy, páni, všehovšudy pět dolarů za vstup do jiného světa, do světa, na jaký už možná nikdy nenarazíte… do světa, kde se člověk a bestie vyzývá navzájem k boji, kde krásné dámy a smělí muži riskují život vysoko ve vzduchu jen pro vaše pobavení. Dva dolary a padesát centů za dítě do dvanácti let. Nemluvňata v náručí zdarma! Račte vstoupit a uvidíte lady Godivu, jak jede na svém koni a z hřbetu toho koně vyskakuje do povětří, aby přistála o patnáct metrů výš… a ty vlasy jí vlají, pánové, vlají!“ Vemlouval se dál a dál a automatická pokladna metr napravo od něj cinkala jak svými zvonečky, tak proudem mincí, které inkasovala. Jak jsem se centimetr za centimetrem posunovala spolu s postupující frontou blíž a blíž k tátovi, poslouchala jsem o nebezpečných králích džungle, kteří zanedlouho budou na povel prásknutí bičem tancovat na zadních tlapách. Zatím mě nespatřil. Nehodlala jsem se mu ukázat. Měla jsem na hlavě slaměný širák, upevněný modrou hedvábnou šálou zavázanou pod bradou. A měla jsem taky s sebou sluneční brýle, abych si je mohla nasadit. Jenomže byla noc a já si je jaksi zapomněla nasadit na nos.

A vtom jsem se ocitla v čele fronty, a táta se na mě seshora podíval. „Takováhle mladice se přece nepotřebuje schovávat pod ošatkou,“ vykřikl, pružně se ke mně shýbl, zatáhl za modrou hedvábnou šálu a klobouk se mi svezl z hlavy. Byli jsme obličeji jen pár centimetrů od sebe.

Slyšela jsem, jak se prudce nadechl.

Byl v šoku, to jsem viděla. Jako by na okamžik ochrnul, nedokázal promluvit. A pak se usmál. Podal mi klobouk i s šálou z modrého hedvábí. „Ale ale,“ zaburácel, aby to všichni slyšeli, „takováhle krásná tvářička by se nikdy neměla schovávat…“ a s tím mě propustil.

Jak rychle dokáže zamaskovat překvapení! Proč to nedovedu já? Kolena mi zeslábla, nohy se roztřásly; chtělo se mi řvát a obvinit ho a dát všem těm důvěřivcům na vědomí, co je to za ohavného netvora! Místo toho jsem se sunula dál, pobízeli mě ke spěchu a než jsem se nadála, už jsem seděla na prkenné lavici a můj bratr Tom se na mě zubil. „Júva, to teda bylo, jak ti táta sundal klobouk. Bez klobouku bys ho na sebe zdaleka tak neupozornila… prosím tě, Heavenly, přestaň se takhle tvářit! Není proč se třást. Nemůže ti ublížit, neublíží ti.“ Krátce mě objal a přitiskl k hrudi, zrovna jako když jsem kdysi panikařila. „Za tebou stojí někdo, kdo umírá touhou pozdravit tě,“ zašeptal mi.

Ruce, ztěžklé všemi těmi prsteny, co jsem si vzala, abych udělala na tátu dojem, mi vylétly k hrdlu, když jsem se zvolna obracela a setkala se s vybledlýma modrýma očima vetchého starce. Děda!

Děda byl oblečený, jak jsem ho ještě nikdy neviděla, v letních sportovních šatech, na nohou měl kožené bílé letní střevíce. Vodnaté, polekané oči mu plavaly v slzách. Podle toho, jak se na mě díval, se očividně snažil někam si mě v duchu zařadit a přitom jsem si všimla, že přibral na váze. Tváře měl zdravě zardělé.

„Ach,“ vykřikl konečně, jak se někde spojily ty správné drátky, „to je Heaven! Vona se k nám vrátila! Zrovna jak to slíbila! Annie,“ zašeptal a dloubl loktem do vzduchu vedle sebe, „že jí to sluší, co řikáš, Annie?“ Natáhl paži, jako by objímal Annii, která po tolik let stála po jeho pravici. Bolelo, skutečně mě bolelo pomyšlení, že nedokáže žít bez představy, že je dosud naživu. Vrhla jsem se mu kolem krku a políbila ho na tvář.

„Ach dědo, to jsem ráda, že tě zas vidím, moc ráda!“

„Nejdřívějc bys měla vobejmout bábinku, holčičko, to bys teda měla,“ káral mě.

Poslušně jsem objala stín mrtvé babi a políbila vzduch tam, kde by mohla mít tvář, a plakala jsem pro všechno, co bylo nenávratně ztraceno, a ještě víc jsem plakala nad tím, čeho je třeba dosáhnout. Jak chytit vítr do hrsti a přesvědčit casteelovskou tvrdohlavost a pýchu a přivést Toma k rozumu?

Pozlátkový život u cirkusu není nic pro Toma, zvlášť když mám k dispozici dostatek peněz, abych mu umožnila vystudovat vysokou školu. Při pohledu na dědečka mě napadlo, že vidím slabé místo v Tomově brnění horácké pýchy.

„Pořád se ti stýská po kopcích, dědo?“

Neměla jsem se ptát.

Z jeho dojemné staré tváře zmizel všechen jas. Toužebný stesk vymazal zdravý vzhled a jako by se celý scvrknul.

„Všude dobře, doma nejlíp. Annie to řiká porád… vodvez mě domů. Zpátky kam patříme.“

Lovci snů

ODJÍŽDĚLA JSEM OD TOMA A DĚDY S POCITEM zklamání hněvu a odhodlání zachránit teď aspoň Fanny od toho nejhoršího, co v sobě měla, protože nikoho jiného už jsem zachraňovat nemohla. Do kapsy u kalhot jsem dědovi zastrčila svazek bankovek, které se ani neobtěžoval přepočítat. „Dej to Tomovi, až budu pryč,“ instruovala jsem ho. „Přinuť ho, ať si to vezme a použije na svou budoucnost.“ Ale jen sám Pán na nebesích ví, co ten senilní stařec s tolika penězi udělá.

A zase jsem letěla, na západ do Nashvillu, kam se Fanny přestěhovala den poté, co prodala své děťátko reverendu Waylandu Wiseovi a jeho ženě. Po přistání ve městě jsem dala taxikáři Fannyinu adresu, pak jsem se opřela a zavřela oči. Jako by mě všude pronásledovala jen porážka a já nic nedokázala udělat správně. Troy byl můj jediný bezpečný přístav. Bolestně jsem toužila mít ho u sebe jako oporu. Jenomže tohle musím udělat sama. Nikdy nesmím vpustit Fanny do svého soukromí, nikdy.

V Nashvillu bylo dusno a vedro, ale město vypadalo úhledně a velmi hezky. Nad hlavou mi visela bouřková mračna, když jsem v taxíku křižovala úpravnými ulicemi lemovanými stromy, podél staromódních viktoriánských domů podobných perníkovým chaloupkám a několika moderních sídel, jež byla krásná, až se tajil dech. Když ale taxík zaparkoval na adrese, kterou jsem mu dala, měla jsem před sebou třípatrový dům, kdysi snad elegantní, ale teď sešlý, s oprýskanou omítkou a vylámanými okenicemi, jako všechny domy v téhle zřejmě jedné z nejhorších částí slavného města.

Podpatky mi klapaly na polorozpadlých schodech, až několik mladých lidí rozvalených na verandě v křeslech a houpačkách líně otočilo hlavy a zadívalo se na mě. „Tě péro,“ vydechl jeden hezký mladík v džínsech a s nahou zpocenou hrudí. Vyskočil a posměšně se mi uklonil. „Helemese, kdo za náma přišel! Nóbl společnost!“

„Jsem Heaven Casteelová,“ začala jsem ve snaze nedat se zastrašit sedmi páry očí, které se na mě upíral, se zřejmou nevraživostí. „Fanny Louisa je má sestra.“

„Jo,“ souhlasil tentýž mladík, který prve vyskočil. „Poznávám tě podle těch obrázků, co pořád ukazuje – bohatou sestru, co jí nikdy nepošle žádné peníze.“

Zbledla jsem. Fanny mi nikdy nenapsala! Pokud měla nějaké fotografie, musely to být ty, co jsem poslala Tomovi. A poprvé jsem měla pocit, že možná Tom naschvál zadržoval veškerou korespondenci, kterou považoval za zbytečnou. „Je Fanny tady?“

„Néni,“ protáhla hezká blond dívka v šortkách a podprsence, které visela z plných rudých rtů cigareta. „Fanny si myslí, že udělala terno, který sem mohla udělat já – jenže vona to nedokáže. Neumí zpívat, hrát ani tancovat, co by se za nehet vešlo. Vůbec nemám strach, že by zejtra nevyzkoušeli mě.“

To je celá Fanny, pokouší se někoho vyhodit ze sedla, napadlo mi, ale neřekla jsem to. Zavolala jsem Fanny předem, v kolik hodin přijedu, a stejně neměla ani tolik zdvořilosti, aby počkala. Určitě na mně bylo znát mé zklamání.

„Byla tak rozčilená, že prostě nejspíš zapomněla, že přijedeš,“ vysvětloval další mladík milého zevnějšku, který prve podotkl, že nemluvím jako Fannyina sestra.

To už se kolem mě na verandě utvořil dav mladých lidí, civěli a zírali na mě, takže se mi ulevilo, když jsem konečně unikla, zahnána dovnitř náhlým zaburácením hromu. „Pokoj 404,“ křikla za mnou dívka jménem Rosemary.

Déšť se spustil, když jsem vstoupila do Fannyina nezamčeného pokoje. Byla to malá, ale dost hezká místnost. Aspoň mohla být hezká, kdyby se Fanny obtěžovala uklidit si šatstvo a jednou za čas vyluxovat a utřít prach. Rychle jsem se pustila do povlékání postele čistými povlaky, které jsem našla v zásuvce. Když byl v pokoji celkem slušný pořádek, sedla jsem si do křesla u okna, slepě se zadívala do bouřky a uvažovala o Troyovi, Tomovi, Keithovi a Naší Jane, a to stačilo, aby i na mou tvář začal padat déšť slz. Jak jsem byla mladá a hloupá, že jsem v sobě živila a oživovala emoce minulosti a nechala si unikat bohatství a krásu života jen proto, že jsem nedokázala ovládat osudy a životy ostatních! Od nynějška budu brát, co se mi nabídne, a zapomenu na minulost. Nikdo netrpěl víc než já, ani Fanny ne.

Přitiskla jsem si dlaně k tepajícímu čelu. Ukolébavka deště a hromu a blesku za otevřeným oknem mě zanesla do lehkého spánku. Utíkali jsme s Troyem bok po boku v oblacích, bojovali s mlžnými opary a honilo nás pět starých mužů. „Utíkej dál,“ nařídil Troy a postrčil mě kupředu, „rozdělíme je, já budu utíkat jiným směrem.“

Ne! Ne! vykřikla jsem němým snovým hlasem. A těch pět starců se nerozdělilo. Pronásledovali jeho, ne mě!

Prudce jsem procitla.

Déšť osvěžil a ochladil pokoj, kde bylo prve k nesnesení dusno. Soumračné stíny pozdního odpoledne zaclonily výhled a dodaly starým domům s fantastickými terasami a verandami atmosféru něžné romantiky. Připadala jsem si dezorientovaná, když jsem se rozhlížela po pokojíku s laciným nábytkem. Kde to jsem?

Než jsem se stihla vzpamatovat, dveře se rozlétly. Promoklá až na kůži a hlasitě si sama pro sebe stěžujíc na počasí a ztrátu posledních drobných, vtrhla má šestnáctiletá sestra Fanny do stísněného prostoru svého pokoje a vrhla se mi do náruče.

„Heaven, to seš ty! Ty si fakt přijela! Ty vo mě stojíš!“ Jedno rychlé objetí, jedno ďobnutí na tvář a už mě od sebe odstrčila a zadívala se na sebe do zrcadla. „Ten zatracenej déšť mi zničil mý nejlepší šaty!“ Fanny ze sebe strhala promočené červené šaty, pak padla do křesla a stahovala si mokré černé plastikové kozačky do půl lýtek. „Čert mě vem, esli mě nebolej nohy až do pasu.“

Ztuhla jsem. Před očima se mi mihla Kitty. Tahle slova používala často, jenomže tehdy všichni lidé z kopců a údolí ve Willies používali víceméně stejné výrazy.

„Ten zatracenej agent mě vocaď vytáh, dyž sem tu chtěla zůstat a počkat na tebe, a když tam dojdu, tak po mně chtěj všeho všudy ‚číst‘. Už sem jim řikala, že neumim eště dobře číst. Já chci taneční roli nebo zpěváckej part! Ale voni mi nedaj nic než štěky, kde se nic neřiká… a to už tady šlapu chodníky ňákýho půl roku nebo víc!“

Fanny odjakživa dokázala odhodit své zklamání jako kus oděvu, který ze sebe člověk snadno strhne, a totéž udělala i teď. Zazářila na mě svým oslnivým úsměvem, který odhaloval malé, bílé, pravidelné zoubky, a nasadila všechno své kouzlo. Ach, šťastné Casteelovy děti, narozené se zdravými zuby!

„Přivezlas mi něco? Jo? Tom psal, že prej máš tuny prachů a žes mu poslala plno dárků k Vánocům a dědovi taky. Děda přece nepotřebuje žádný peníze! ani dárky! To já potřebuju všecko, co máš nazbyt!“

Zhubla a zhezkla od té doby, co jsem ji viděla naposled, jako by i vyrostla, anebo možná tu výšku jen zdůrazňoval její přiléhavý černý trikot, takže připomínala půvabnou tužku. Černé vlasy jí visely z hlavy v mokrých dlouhých pramenech, ale i mokrá a rozcuchaná byla pořád dost oslnivá na to, aby se za ní otočilo mnohé mužské oko.

Měla jsem zmatek v tom, co k ní cítím – milovala jsem ji, protože byla má pokrevní příbuzná, cítila jsem, že ji musím milovat a postarat se o ni.

Dychtivá hrabivost v jejích tmavých očích mě odpuzovala, i když jsem postupně vyndávala z velké kožené nákupní tašky dárky, které jsem jí přivezla. Ještě než byla poslední krabice z tašky venku, už rozbalovala první dárek, který popadla, bez ohledu na krásné a drahé obaly a stuhy, bez ohledu na všechno krom toho, co je uvnitř. Fanny vykvikla, když uviděla šarlatové šaty.

„Jú, jú! Přesně todle potřebuju na voslavu, co tam du příští tejden! Červený večerní šaty!“

Odhodila šaty stranou a vrhla se na druhý dárek, její pištění stoupalo a klesalo vzrušením z objevu šarlatové večerní kabelky zdobené širokými pruhy štrasu. Červené saténové střevíčky byly trošku malé, ale nějak se jí podařilo vecpat do nich nohy a na krásné exotické tváři se jí objevil uchvácený výraz, když konečně vytáhla štolu z polárních lišek. „Todle všecko si mi koupila? To je moje nová kožešina? Teda Heaven, já si nikdy nemyslela, že mě máš ráda, a vono jo! Ty mě musíš ouplně milovat, dyž mi toho tolika dáváš.“

A pak si mě nejspíš poprvé doopravdy všimla. Přimhouřila černé oči, až jí bělma prosvítala jen jako štěrbinky pod víčky s dlouhými řasami. Hodně jsem se změnila, to jsem poznala v zrcadle. Krása, kdysi jen naznačená, když jsem ještě žila v kopcích, se zvýraznila a šikovný kadeřník dokázal s mými vlasy zázraky, které lichotily mé tváři. Drahé šaty mi lnuly k tělu, ke zralým křivkám, jež mi náramně slušely. Hned jak se na mě zadívala, uvědomila jsem si, že jsem se na tuhle schůzku se svou sestrou oblékla s obzvláštní péčí, aniž bych na to byla předem nějak zvlášť myslela.

Sjela mi tmavýma očima po těle až ke střevícům a zase zpátky k obličeji. Nadechla se a hvízdla. „No helemese, má staropanenská ségra se do toho vobula a vypadá sexy.“

Do tváře mi stoupla horká krev rozpaků. „Už nežijeme v kopcích. Holky v Bostonu se nevdávají ve dvanácti, ve třinácti ani ve čtrnácti. Stěží bys o mně mohla říkat stará panna.“

„Ty srandovně mluvíš,“ prohlásila. V očích teď měla otevřené nepřátelství. „Všecko, cos mi přinesla, sou hadry! A přitom dědovi si poslala peníze a von je nemá kde utratit!“

„Podívej se do kabelky, Fanny.“

Znovu vykvikla radostí, škubnutím otevřela jemnou kabelečku, která mě stála dvě stě dolarů, a zadívala se na deset stodolarových bankovek, jako by očekávala víc. „Ach Ježíšku na křížku,“ vydechla, horlivě počítajíc, „helemese na to… zachránilas mi život. Byla sem v háji… zbejvalo mi tak akorát do konce tohodle tejdne.“ Vzhlédla, v tmavých očích jí jiskřily červené odlesky z šatů. „Děkan, Heaven.“

Usmála se, a když se Fanny usmívala, bílé zuby se jí zářivě blýskaly v kontrastu s indiánskou pletí. „No tak, a teďkonc mi pověz, co tam děláš, v tom městě, co prej všecky dámy nosej modrý punčochy a mužský sou žhavější do politiky než do šoustání!“

Byla jsem toho dne pošetilá a bezstarostná, že jsem zapomněla, co je Fanny zač.

Možná to bylo tím, že poprvé v životě mi Fanny skutečně pozorně naslouchala. A teprve když už bylo pozdě, zaváhala jsem a proklínala se, že jsem prozradila příliš mnoho z toho, co mělo zůstat tajemstvím, a zvlášť před Fanny.

Když jsem přišla k rozumu, ležela stočená do klubíčka na posteli a neměla na sobě nic než černé kalhotky a vpředu zapínací podprsenku, kterou si pořád rozepínala a pak automaticky zase zapínala. „Hele, todleto mi vyjasni – tvý babce Jillian je jedenašedesát let a vypadá mladě? Co to tam maj vůbec za vzduch?“

Její ostrý pohled mi vrátil zdravý rozum a přiměl k ostražitosti. „Povídej mi, co děláš,“ řekla jsem kvapně. „Co víš o svém miminu?“

Zřejmě jsem zvolila správné téma k odvedení pozornosti. Mstivě se ho okamžitě chopila. „Stará Wiseová mi pořád posílá fotky mýho mimina. Říkaj jí Darcy. Nejni to snad hezký méno? Má černý vlasy… jéžiš, ta je hezoučká,“ a pak vyskočila a hrabala se v zásuvce plné šatstva, a z velké hnědé obálky vytáhla nejméně dvacet momentek nemluvněte v různých stadiích vývoje. „Určitě poznáš, kdo je její máma, ne snad?“ otázala se Fanny hrdě. „Samozřejmě musí mít taky trošku z Waysieho. Moc ne, ale trochu jo.“

Waysie? Usmála jsem se při pomyšlení na to, že říká dobrému reverendovi „Waysie.“ Ale Fanny nepřeháněla. Holčička, kterou jsem uviděla na fotografiích, byla skutečně krásné dítě. Ohromovalo mě, že dítě zrozené z tak bezbožného svazku může být tak vydařené. „Je krásná, Fanny, doopravdy krásná, a jak říkáš, vzala si to nejhezčí z tebe i ze svého otce.“

Fannyina tvář se dramaticky zkřivila. Vrhla se na postel, kterou rozházela, mačkala pod sebou své nové červené šaty, střevíce a kabelku, které tam nechala pohozené, a začala kvílet a plakat, přičemž oběma pěstmi bušila do laciných polštářů.

„Nestojí to tady za nic, Heaven! Vůbec to nejni, jak jsem si to představovala, dyž sem byla holka tam v kopcích! Těm režisérům a producentům se líbí, jak vypadám, ale nesnášej můj hlas! Prej mám chodit na hlasový lekce a vrátit se do školy a naučit se mluvit, anebo eště líp, prej mám študovat tanec, abysem nemusela řikat vůbec nic! Jednou sem šla na hodinu, abych se naučila půvabnýmu pohybu, jak mi řikali, a to natahování svalů tolik bolelo, že sem se tam víckrát nevrátila! Já myslela, že stačí umět vysoko vyhazovat nohy, a víš, že to sem dělala celej život! A dyž zpívám, kroutěj ksichty, jako by je bolely uši. Prej mám moc silný nosovky! Já myslela, že to je u country zpěvaček normální! Heaven, prej mám ohromnej vobličej a tělo, ale talent jenom průměrnej – jak to myslej? Jestli jsem průměrně špatná, tak to znamená, že sem průměrně dobrá a mohla bysem se zlepšit!

Ale já už vo to nestojím! Mě to trápí, jak se mi smějou. A teď už mi došly prachy. Šlo to tak rychle, jak sem si zvykla utrácet. Mívala sem je pod matrací. Nejspíš mi je někdo šlohnul. Dybys byla nepřijela, zbejvalo mi patnáct dolarů, to je tak na tejden, a pak sem chtěla začít chodit po ulicích a dávat věci do frcu.“

Mžikla po mě očima, aby zaznamenala mou reakci, a když žádnou nespatřila, překulila se a otírala si slzy pěstmi. A jako by otočil vypínačem, byly slzy náhle pryč, i její výraz zoufalství zmizel. Znovu se usmála. Zlomyslně a nenávistně.

„Teďka voníš bohatstvím, Heaven. Dovopravdy. Vsadim se, že ten tvůj parfém stál majlant. A eště sem neviděla takovou měkkou kůži, jako máš na kabelce a na botách. Vsadim se, že máš deset kožichů! A vsadim se, že máš stovky šatů, tisíce bot, miliony dolarů nazbyt! A přineseš mi dárky za pakatel. A vlastně mě nemáš ráda, né jako Toma. Sedíš a lituješ mě, že sem v rejži, a přitom ty si žiješ jak ve vatičce! Koukni se na můj pokoj a vzpomeň si, vodkaď si přijela ty. Jo, slyšela sem vod Toma všecko, cos mi neřekla. Všecko tam máš, v tom paláci co má padesát pokojů a vosumnáct koupelen, a bůhví co s tim všim děláš! Máš tři pokoje jenom pro sebe, štyry šatníky plný šatstva a kabelek a bot, šperků a kožichů, a taky deš na vysokou. Já nemám nic než bolavý nohy a vodpor k celýmu tomudle zatracenýmu městu, co nedovede na nikoho bejt hodný!“

Znovu si nelítostně zamnula pěstmi oči, až jí pokožka kolem nich zrudla a vypadala, jako by tam měla podlitiny. „A eště k tomu máš to dobrotisko Logana Stonewalla! Nejspíš ti při tvý blbosti jakživ nedošlo, že bysem třeba chtěla Logana pro sebe. Přebralas mi ho a já tě za to nenávidím! Pokaždý, dyž si vzpomenu, cos mi udělala, tak tě nenávidím! Pokaždý, dyž se mi po tobě stejská, tě nenávidím! A je na čase, abysi pro mě něco udělala krom toho, že mi dáš hrst škrťáckejch bankovek, co pro tebe stejně nic neznamenaj! Ty už seš za vodou, můžeš rozdávat deset stodolarovek, páč máš doma daleko víc!“

Než jsem se vzpamatovala, Fanny vyskočila a rozmáchla se po mně!

Poprvé v životě jsem jí políček vrátila. Překvapení a palčivost na tváři ji přiměly stáhnout se a kňourat.

„Eště si mě nikdy neuhodila,“ vzlykala. „Změnila ses ke zlýmu, Heaven Casteelová, ke zlýmu!“

„Oblékni se,“ řekla jsem ostře. „Mám hlad a chci se najíst.“ Dívala jsem se, jak se pracně navléká do krátké červené sukně z imitace kůže a přes to si přetahuje bílý bavlněný svetr, který jí byl malý. Z propíchnutých uší se jí houpaly zlaté kruhové náušnice. Ošoupané červené plastikové střevíce s prošlapanou podrážkou, které si obula, měly dvanáct centimetrů vysoké černé podpatky a obsah malé červené plastikové kabelky se jí vysypal na podlahu, když ji prve po mém spatření upustila. Zmačkaný balíček cigaret a pět hranatých krabiček kondomů. Odvrátila jsem pohled. „Mrzí mě, že jsem přišla, Fanny. Po večeři se rozloučíme.“

Mlčela po celou dobu, co jsme jedly v italské restauraci kousek od domu, kde bydlela. Fanny zhltala všechno, co dostala na talíř, a pak dojedla i to, co já jsem nechala, ačkoliv bych jí byla zaplatila ještě další tři porce. Čas od času se na mě kradmo a vypočítavě podívala a já pochopila bez velkého dohadování, že plánuje svůj příští tah. Nemohla jsem se dočkat, až se s ní rozloučím a vrátím se k Troyovi, ale stejně jsem se dala přemluvit k návratu do jejího pokojíku. „Prosím tě, Heaven, prosím tě, kvůli těm starejm časům, poněvač seš má sestra a poněvač prostě nemůžeš vodjet a nechat mě jen tak samotnou.“

Jakmile jsme se vrátily do jejího pokoje, otočila se na patě a postavila se proti mně. „Tak moment!“ zařvala, založila si pěsti v bok a rozkročila se. „Co si vo sobě vůbec myslíš? Nemůžeš prostě jen tak přijít a vodejít a neudělat pro mě víc, než mi dát zadarmo najíst, laciný hadry a pár babek!“

Rozzlobila mě. V životě jsem od Fanny neuslyšela laskavé slovo, natož pak že by mi dala něco materiálního. „Proč se mě nezeptáš na Toma, nebo na Keithe a Naši Jane?“

„Nemůžu si dělat starosti vo jinýho než vo sebe!“ zaječela a postavila se mi do cesty, abych se nemohla dostat ke dveřím, aniž bych ji odstrčila. „Dlužíš mi, Heaven, dlužíš mi! Dyž máma utekla, mělas pro mě udělat, co se dalo – a neudělala si! Nechalas tátu, aby mě prodal reverendovi a jeho ženě, a voni teďka maj mý dítě! A dyž si věděla, že bych ji neměla prodat! Mohlas mi zabránit, ale nesnažila si se dost!“

Ústa se mi sama od sebe otevřela dokořán! Snažila jsem se přece ze všech sil přivést Fanny k rozumu, když se rozhodla vzdát se svého dítěte za deset tisíc dolarů. „Snažila jsem se, Fanny, já se snažila,“ řekla jsem unaveně a netrpělivě. „Teď už je pozdě.“

„Nikdy nejni pozdě! A nesnažila si se dost! Mělas najít ty pravý slova a já bych to byla pochopila! Teďkonc nemám nic! Ani peníze ani dítě! A já chci svý dítě! Chci svý dítě, až to bolí! Nemůžu spát, dyž myslím na to, že ji maj voni a já ji jakživo mít nebudu… a já ji miluju, potřebuju ji, chci ji. Akorát jednou sem si svý dítě pochovala, protože pak mi ji vzali a dali ji starý Wiseový.“

Otupělá z Fanny a jejích iracionálních zvratů v náladách jsem se pokusila vyjádřit soucit, ale o nic takového nestála.

„Nesnaž se mi řikat, že sem měla mít rozum. Neměla sem rozum a teďkonc toho lituju. Takže todle můžeš udělat se všema těma prachama, cos je nahamounila kdovíkde… jeď zpátky do Winnerrow a dej reverendovi a jeho ženě těch deset tisíc co mi za ni zaplatili! Anebo jim zaplať dvojnásobek, ale kup mi zpátky mý dítě!“

Nedokázala jsem promluvit. To, co po mně žádala, bylo nemožné.

Probodla mě temnýma očima. „Slyšíš mě? Musíš mi koupit zpátky mý dítě!“

„To nemůžeš myslet vážně! Neexistuje způsob, jak bych ti mohla koupit zpátky tvé dítě! Řeklas mi, že když jsi nastoupila do nemocnice, podepsalas souhlas s adopcí…“

„Ne, nepodepsala! Akorát sem podepsala papíry, že si paní Wiseová může mou malou nechat, dokud nebudu dost stará, abysem se vo ni postarala sama.“

Nepoznala jsem, jestli lže nebo ne; nikdy jsem nedokázala číst ve Fanny tak jako v Tomovi. Přesto jsem se však snažila dospět k rozumnému závěru. „Nemůžu tam jet a vzít malou rodičům, kteří ji zbožňují a dobře se o ni starají. Ukázalas mi fotografie, Fanny. Je vidět, jak ji milují, vždyť jí dávají všechno, a co jí můžeš dát ty? Nemůžu předat bezmocné dítě zrovna tobě, při tvém stylu života.“ Doširoka jsem rozpřáhla ruce, abych ukázala na beznadějný pokoj, kam by se dětská kolébka ani nevešla. „Co bys dělala s tak malým dítětem? Víš, jak je to náročné? Kam bys ji dávala, až si půjdeš vydělávat na živobytí? Můžeš mi to říct?“

„Nemusim ti řikat nic!“ vykřikla, oči jí zaplály, pak zvlhly slzami. „Jen udělej co řikám, jinak za těch tisíc dolarů poletim do Bostonu! A až tam budu u tvý babičky Jillian, co vypadá jako nějaký zrůdný děcko, řeknu jí vo tom andělíčkovi, co utek z Bostonu. Všecko jí to vybleju, vo tý chatrči v horách co neměla kanalizaci a vo tátovi a jak pálil kořalku, a jak má všech pět bráchů v base, a až Jillian uslyší všecko vo tom, jak její andělíček žil než umřel, nebude už vypadat tak mladě. Povím jí vo tátovi a jak chodil k Shirley, eště dyž s ní byl voddanej. A povím jí vo chlapech z berňáku a vo tý kadibudce a jak smrděla, a jak její bohatej andělíček trpěl hladem. A taky vykecám, jak to všecko s tou její holčičkou bylo, jak porodila bez doktora, akorát babi jí pomáhala. A až jí dopovím všecky možný hnusoty vo tobě, nakonec tě začne nenávidět! – pokud nepříde vo ten zbytek rozumu, co jí eště zbejvá!“

Znovu jsem strnula a dokázala jsem na Fanny jen upřeně hledět, ohromena, že mě dokáže tolik nenávidět, když jsem pro ni celý život hleděla dělat jen to nejlepší. Nevěděla jsem, jak čelit někomu tak posedlému, jak byla ona. Nervózně jsem si dlaněmi přejela vlasy a pak jsem zamířila ke dveřím.

„Eště nechoď, Heaven Leigh Casteelová!“ Její nosový sarkasmus mi rozezněl v uších známé zvonky studu. Ach, ona věděla, jak mě ranit nejhůř – připomenout mi, kdo jsem a odkud pocházím.

Otřásla jsem se mrazivým chladem, ačkoliv bylo léto a letní bouřka horký den jen osvěžila, nikoli ochladila.

„Udělám všecko, co dokážu vymyslet, abysem ti ublížila – pokud nepudeš a nepřineseš mi zpátky moji malou!“

„Víš, že to nedokážu,“ opakovala jsem. Byla jsem už tak unavená z Fanny a jejího řezavého hlasu, až mě mrzelo, že jsem sem vůbec přijela.

„Tak co pro mě můžeš udělat? Hm? Můžeš mi dát všecko, co máš sama? Dáš mi pokoj v tom velikým domě, abych si mohla užívat jako ty? Kdybysi mě měla ráda jak furt řikáš, chtěla bys mě vídat každej den.“

Mrazilo mě čím dál víc. Ten poslední člověk, kterého jsem potřebovala vídat den co den celý život, byla Fanny. „Je mi líto, Fanny,“ začala jsem ledově, „nechci s tebou mít nic společného. Pošlu ti jednou měsíčně peníze – dost, abys měla na pohodlné živobytí, ale nikdy tě nepozvu, abys u mě žila. Víš, manžel mé babičky mě přiměl slíbit, že nikdy nedovolím, aby nějaký příbuzný z casteelovské strany strašil v jeho domě, a pokud máš teď v plánu mě vydírat vyhrožováním, že mu řekneš, že jsem navštívila tebe a Toma, tak na to zapomeň. Protože on by mě vyhodil bez centu stejně lehko, jako ty mrkneš očima a pak by nebyly peníze ani pro tebe – a nezbyly by ani peníze na to, abychom koupily zpátky tvoje dítě.“

Štěrbinky jejích tmavých očí se zúžily ještě víc. „Kolik mi pošleš každej měsíc?“

„Dost!“ odsekla jsem.

„Tak mi pošli dvakrát tolik, páč až budu mít svou malou, budu potřebovat každej cent, co ti vybyde. A esli mě zklameš, Heaven Casteelová, najdu si cestu do tvýho života a bude mi fuk, esli vo všecko přídeš! Stejnak si to nezasloužíš!“

Vítr z Willies natáhl chapadla a zamrazil mě ještě víc. Bylo mi, jako bych slyšela v dálce vytí vlků; připadalo mi, že vidím sníh ve vysokých závějích kolem horské chatrče, jak se nade mnou svírá. S obtížemi jsem se pokusila soustředit na to, co udělat a co říct, a dlouhé vteřiny zatím zvolna odtikávaly k věčnosti a špinavé, potrhané záclony se vzdouvaly do pokoje jako hněv boží.

Ani na okamžik jsem nezapochybovala, že Fanny udělá přesně to, co slíbila, jen aby se mi pomstila za to, že jsem se narodila první a že mám to, co považovala za jakousi neviditelnou výhodu – zatímco mě v životě nic výhodného nepotkalo, dokud si Logan nevybral mě místo jí.

A teprve teď mi to zničehonic došlo. Nevěřila jsem jí, když to říkala. Logan je ten důvod, proč mě nenávidí! Celou dobu ho chtěla a on se na ni nikdy ani nepodíval, navzdory všemu, co dělala, aby ho k sobě přilákala. Přiložila jsem si dlaně k horečnatým tvářím a uvažovala: copak asi chybí těm horským holkám, co příliš brzy dospěly – a jaksi předčasně si vybraly muže na celý život, i když to žádná z nás nemohla vědět.

Sarah si taky vybrala mizerně. Milovat muže jako Luke Casteel! Kitty Settertonová a její šílená láska k muži, který si od ní jen dával foukat na bebíčko. A Fanny tu teď stojí s tmavýma nenávistnýma očima a snaží se mě jimi sežehnout, i když Logan už dávno není můj – ale čert mě vem, jestli jí ho přihraju, aby ho zničila!

„No dobře, Fanny, uklidni se,“ řekla jsem co nejautoritativněji. „Pojedu do Winnerrow. Promluvím s Wiseovými o zpětné koupi tvého dítěte. Ale co budu pryč, ty si zatím sedneš a budeš dlouho a důkladně uvažovat o tom, jak se o tu holčičku postaráš, a taky jak jí zajistíš zdravý a dobrý život. Dobrá matka potřebuje víc než jen peníze. Chce to oddanost a péči spíš o tvou dceru než o sebe. Budeš se muset vzdát své umělecké ctižádosti a zůstat doma a starat se o Darcy.“

„Nemám na to, abych udělala díru do světa, i dyž sem si to dycky myslela,“ zakvílela žalostně a na okamžik mi jí přišlo i líto. „Takže to klidně můžu vzdát. Jeden chlap tady chce, abych se za něj vdala, a to bych klidně mohla. Je mu dvaapadesát a já ho vlastně nemiluju, ale má dobrou práci a moh by mě i s děckem uživit – totiž s tvou pomocí. Počkám tady než se vrátíš a mezitím se s ním svážu na celej život. A neutratím tudle z těch peněz co si mi dala vo nic víc, než budu muset.“

Možná jsem pak řekla něco chytrého nebo hloupého, ale řekla jsem to ze zoufalství. „Nebuď takový blbec a neber si mužského o tolik staršího. Najdi si mladého muže, který ti bude blízký věkem, pak se klidně vdej, a až se vrátím s tvou malou, postarám se o tebe, dokud mě budeš potřebovat.“

Zazářila oslnivým a potěšeným úsměvem. „Jistěže zůstanu. Neřeknu ani slovo. Ani Mallorymu. To je ten chlap co mě miluje. Jen jeď a udělej co můžeš… a vyhraješ… dyť přece dycky vyhraješ, Heaven, né?“

A znovu přelétla chamtivýma očima mé oblečení a šperky, které jsem si tak zvykla nosit, že jsem si už ani neuvědomovala, že je mám na sobě.

Nezamířila jsem ale do Winnerrow, když jsem opustila Fanny, ležící na posteli v Nashville. Zavolala jsem Tomovi. „Fanny chce, abych odkoupila zpátky její dítě, Tome. Vezmi něco z těch peněz, co jsem nechala u dědy, a leť do Winnerrow a pojď se mnou za Wiseovými.“

„Heavenly, víš, že to nemůžu! Bylas cvok, když jsi dala dědovi všechny ty peníze, protože teď už je nedokáže ani najít! Víš, že nikdy neměl v kapse víc jak dolar – co tě to popadlo, žes mu dala tolik peněz na hotovosti?“

„Protože ty bys to nevzal!“ vykřikla jsem, slzy na krajíčku z jeho tvrdohlavosti.

„Chci si vydělat sám, nemusíš mi nic kupovat,“ prohlásil Tom tvrdohlavě. „A jestli jsi aspoň trošku chytrá, zapomeneš, cos Fanny slíbila a necháš tu holčičku u Wiseových. Stejně si každý myslí, že je jejich vlastní. Z Fanny pořádná matka nebude, i kdybys jí nacpala měsíčně milion – a ty to víš.“

„Sbohem, Tome,“ zašeptala jsem s jakýmsi mlhavým pocitem, že něco skončilo. Čas a okolnosti mě oloupily o bratra, který býval mým nejmilejším. Teď už mi zbýval jenom Troy, a tomu nebylo zvlášť dobře, když jsem zavolala.

„Kéž bys už byla zpátky, Heaven,“ řekl podivným hlasem. „Někdy se v noci probudím a připadá mi, že jsi jen sen a já už tě nikdy neuvidím.“

„Miluju tě, Troyi! Nejsem sen! Až navštívím Wiseovy, poletím zpátky a budu tvou ženou.“

„Ale připadáš mi vzdálená a jiná.“

„To ten vítr v telefonních drátech. Já ho slýchám odjakživa. Jsem ráda, že ho slyší i někdo jiný.“

„Heaven…“ Odmlčel se, pak řekl: „To nic. Nechci prosit.“

Čekala jsem na přípoj k letu do Západní Virginie. Teď jsem měla namířeno do Winnerrow, na Hlavní ulici, kde žil Logan v bytě nad Stonewallovou lékárnou.

Ach, pokoušela jsem, ale to jsem tehdy nevěděla. Věděla jsem jen, že chci zvítězit v jedné hře náhod, kterou jsem hrála… a možná se dá penězi vykoupit jedna malá holčička, která mi třeba bude v budoucnu vděčná…

Se vší

nepravděpodobností

V KOSTELE SE ZPÍVALO, KDYŽ JSEM TAM vstoupila – všichni zpívali, zbožné tváře pozvednuté k nebi, zpívali krásné duchovní písně, které mi připomněly mládí, kdy bývala mou matkou Sarah, mým domovem chata ve Willies a nejsladší věcí v mém životě láska k Loganu Stonewallovi a hodiny, které jsme my dva spolu trávili každou neděli v tomhle kostele.

A hlasy, pozdvižené k oslavě nejlepší části jejich života, jež přicházela o nedělích, byly v tom dusivě horkém letním večeru nepopsatelně jasné. Oblohu každou chvíli proťal elektrický výboj blesku. Vešla jsem za posledními opozdilci do kostela, kde se vzduch čeřil třepetáním ručních vějířů, jako by centrální klimatizace byla vypnutá. A znovu jsem se přenesla do časů, kdy jsem byla jen buranka Casteelová.

Jsou skutečně ty sladké a oddané andělské hlasy tytéž, co dokázaly tak nadávat a zuřit a proklínat? Ale kdo by tomu teď věřil? Rozhodně ne cizinec, který je nezná tak důvěrně, jak se mezi sebou znají všichni obyvatelé údolí a kopců. Tiše jsem usedla na krajní sedátko v poslední řadě a překvapilo mě, že v kostele je docela dost příslušníků našeho horáckého národa, i když obvykle jich na večerní bohoslužby nijak závratné množství nepřicházelo, zvlášť když byl takhle parný večer. Městští lidé byli v nejnovějších a nejlepších šatech a ani se neobtěžovali obracet hlavy, jen oči ze mě nespouštěli. Kosými pohledy přejížděli mé oblečení a ve svém pokrytectví se spojovali v utváření povrchních úsudků, zřídka založených na skutečnostech, jen na podezřeních a stádním instinktu.

Poznali mě navzdory té hezké slupce.

A navzdory mému oblečení mě mezi sebou nechtěli. Nemuseli pronést ani slovo; jejich nepřátelství bylo tak hmatatelně ostré a bodavé, že kdybych nebyla v tak odhodlané náladě, dala bych se možná zahnat na ústup. Ať budu jakkoliv bohatá a slavná, nikdy si nezískám jejich úctu nebo obdiv ani to, oč jsem stála víc než o všechno ostatní – jejich závist. Nic se nezměnilo na tom, co považovali za správné, špatné a patřičné – pro takové jako jsem já.

Lidičky z kopců ještě pořád seděli v zadních lavicích, lidičky z údolí nadále opanovali střed, a ti, kdo byli považováni za výkvět obce, seděli nejblíže Bohu – v prvních lavicích podél uličky uprostřed. Ti v předních řadách byli také těmi, kdo nejvíc přispívali na dobročinné účely nebo stavební nadaci nebo co bylo zrovna populární. Upjatě a spořádaně tam seděla Rosalynn Wiseová a vzhlížela bezvýraznýma očima k svému manželovi, když vystoupil na pódium. Hladký, černý, na zakázku šitý oblek mu tak krásně padl, že vypadal stejně štíhlý jako když jsem ho, desetiletá, poprvé spatřila. A přitom všichni věděli, že reverend Wayland Wise má tak mlsounský apetyt, že přibere každoročně aspoň pět kilo.

Když jsem vstoupila, měla jsem v úmyslu zůstat jako vždy na svém místě, ale tam také bylo nejtepleji, protože horké závany vzduchu pronikaly dovnitř dveřmi, které se každých pár minut otevřely a zavřely. K vlastnímu překvapení jsem tam sedět nezůstala. Zanedlouho jsem vstala. V třetí řadě na kraji do uličky jsem si našla prázdné sedadlo a usedla na ně, probodávána očima všech shromážděných za tu neslýchanou drzost. Vytáhla jsem z kapsy na zadní straně opěradla před sebou zpěvník, automaticky nalistovala stranu 216 a začala zpívat. Skutečně zpívat – hlasitě, jasně, vysoko. Protože všichni Casteelovi uměli zpívat, i když jim většinou nemělo proč být do zpěvu.

Teď jsem na sebe upoutala jejich pozornost, upoutala jsem ji šokujícím způsobem. Zírali na mě s otevřenými ústy, s očima dokořán, ohromení a polekaní, že si já, Casteelová, tolik dovoluju! A já se nesnažila je ignorovat. Podívala jsem se do každičkého páru obviňujících očí a ani jednou jsem nezakolísala, když jsem zpívala starý známý žalm, který měla Naše Jane tolik ráda.

A zatímco jsem zpívala, skoro hmatatelně jsem lapala ve vzduchu jejich myšlenky. Další všivá Casteelová se opovážila vrátit do jejich posvěceného středu! Nepřátelskýma očima přejížděli mou tvář, šaty, ušklíbali se nad šperky, kterými jsem se okázale ověsila, jen abych jim ukázala, co teď mám – všechno!

Dav zčeřilo nesouhlasné mumlání, ale mně to bylo jedno. Všem jsem poskytla důkladnou příležitost prohlédnout si mě v drahém kostýmu, ověšenou šperky.

Jenže na ty oči to stejně neudělalo dojem, anebo pokud ano, pak nebyly vyvalené obdivem ani přimhouřené překvapením. Pro ně se spíš čuník promění v deset milionů zlatých netopýrů, než aby se ze mě stala vážená osoba, která by se jim mohla rovnat.

Stejně náhle, jako se jejich hlavy obracely, když sledovaly můj postup dopředu, odvracely se teď všechny zase zpátky, skoro jako by se skládal vějíř tváří. Horáci vedle mě a za mnou se chovali stejně jako lidičky z údolí, to jest, mírně se ode mě odvraceli. Napřímila jsem se, seděla a čekala. Čekala jsem na nějaké vodítko, které mi zazní z kázání, jež dobrý a svatý reverend zvolil právě pro tento nedělní večer. Ve vzduchu viselo napětí, mlčení těhotné zlovůlí. Nejistě jsem dřepěla v lavici a myslela na Logana a jeho rodiče. Napadlo mě, jestli se dnes večer rozhodli přijít do kostela. Sklouzla jsem pohledem kolem sebe, jak jen to nejlépe šlo, aniž bych pohnula hlavou, v naději a současně i v obavách, že uvidím Stonewallovy.

Pak se náhle všechny hlavy opět otočily a zahleděly na starce, který se belhal rychle a s neohebnými koleny uličkou uprostřed. Upírala jsem pohled přímo před sebe, nicméně jsem ho viděla na okraji zorného pole – jak si jde sednout vedle mě!

Byl to děda!

Můj děda, kterého jsem viděla před pouhými dvěma dny! Děda, který strčil do kapsy stodolarové bankovky a nasliboval, že ty peníze dá Tomovi! A teď je tady, daleko od Floridy i Georgie, ostýchavě se na mě zubí a předvádí tak truchlivý stav svých bezzubých úst. Pak mi pošeptal: „Rád tě vidím, Heaven, děvenko.“

„Dědo,“ zašeptala jsem, „co tu děláš?“ Vklouzla jsem mu paží kolem pasu a objala ho co nejpevněji. „Dals ty peníze, cos ode mě dostal, Tomovi?“

„Nemám rád placatý kraje,“ zamumlal na vysvětlenou a sklopil bledé oči, které jakoby ronily slzy, ačkoliv jsem věděla, že mu často slzí.

„A co ty peníze?“

„Tom je nechce.“

Zamračila jsem se, nevěděla jsem, jak proniknout do toho, co se odehrává v mysli starého muže – zda je schopen oddělit skutečnost od fantazie. „Řekl ti táta, abys odjel?“

„Luke je hodnej kluk. Ten by to neudělal.“

Bylo mi příjemné mít ho po svém boku, už jen jeho přítomnost mi byla oporou. Neodvrátil se ode mě jako Keith a Naše Jane. Tom mu určitě řekl, že jedu do Winnerrow a zařídil, aby se sem dostal a byl mi morální oporou; a ty peníze, které byly určené pro Torna, má bezpochyby táta.

Farníci se obraceli v lavicích a zuřivě se na nás mračili, varovně přikládali prsty k sevřeným rtům, takže se děda v lavici sesul až se opíral kostrčí o sedadlo, jak se snažil poslušně zmizet. „Seď rovně,“ zasyčela jsem a ostře ho dloubla loktem. „Nedej se zastrašit.“ Ale děda zůstal, kde byl, a svíral svůj obnošený starý slamák oběma rukama, jako by to byl štít.

Reverend Wise stál mlčky, vysoký a působivý za pultíkem a díval se přímo na mě. Bylo mezi námi asi šest metrů, ale stejně mi připadalo, že mu vidím v očích cosi jako varování.

Zřejmě zahájil bohoslužbu dřív, protože nezačínal žádnou z těch obšírných modliteb, které se táhnou celou věčnost. Spustil hladkým, konverzačním tónem, hlasem sytým a podmanivým:

„Zima skončila. Jaro přišlo a odešlo. Máme zas další léto a zanedlouho zbarví naše stromy podzim a pak opět napadne sníh – a čeho jsme dosáhli? Získali jsme kus půdy, nebo jej ztratili? Vím, že jsme trpěli a hřešili od toho dne, kdy jsme přišli na svět, a přece se náš Pán ve své nekonečné milosti zřejmě rozhodl ponechat nás naživu.

Smáli jsme se a plakali, onemocněli jsme a zotavili se. Někteří z nás porodili a někteří ztratili své milované, protože takové jsou cesty našeho Pána: dávat, brát, vynahrazovat ztráty dary, obnovit to, co je pak zničeno rozmarem přírody.

A vždycky, ať je naše soužení jakkoliv veliké, přenáší nás přes ně proud Jeho lásky, abychom se mohli společně shromažďovat na zbožných místech jako je toto, a oslavovat život, i když je všude kolem nás smrt. Tragédie je jistotou zítřka, právě tak jako dnešek a tato hodina a minuta jsou časem naší radosti. Všichni jsme v podstatě požehnáni a současně prokleti. Nenávidět a chovat v sobě zášť, soudit bez znalosti okolností, to je zlo porovnatelné s vraždou. A ačkoliv nikdo nemůže znát tajemství našeho srdce, před Ním tam nahoře žádná tajemství neexistují.“

Vždyť on mluví jako Bible – dvojznačně – a jeho slova mohou znamenat cokoliv. Mluvil dál, zpěvavě skandoval, ani jednou ze mě nespustil oči, ale já musela uhnout pohledem nebo se dát ochromit tou čarovnou mocí, která z něj vyzařovala a která mě přiváděla k naprostému úžasu.

A pak jsem ve směsi mnoha kradmých pohledů narazila na plamenný hněv páru tvrdých, zelených očí pod úzkou střechou zeleného slamáku – opovržlivě se na mě mračila Reva Settertonová, matka Kitty Dennisonové!

Po páteři mi kanul ledový pot. Jak jsem se mohla vrátit do Winnerrow, aniž bych jedinkrát pomyslela na Kittinu rodinu? Teprve teď jsem se kradmo rozhlédla, nespatřím-li Logana nebo jeho rodiče. Nejsou tady, díky Bohu. Ruka mi vylétla k čelu, které se znepokojivě rozpálilo, bolelo a tepalo v něm. Nával pocitů, jaké jsem dosud nepoznala, ve mně vzbudil pocit závrati a neskutečna.

Děda se náhle posadil zpříma, pak roztřeseně vstal, sáhl po mé ruce, zatáhl za ni, zvedl mě. „Nevypadáš ňáko dobře,“ zamumlal, „a my semka nepatříme.“ Byla jsem příliš slabá, dovolila jsem mu, aby takhle přiznal mou porážku, a on tiskl mou ruku na starce silně, tak silně, až se mi prsteny na prstech zařízly do masa. Poslušně jsem ho následovala do zadní části kostela a tam jsme si zase sedli. Zaplavila mě vzpomínka na minulost, na to, jaké to bývalo kdysi. Znovu jsem byla dítě, užaslé nad hezkými lidmi v nákladných nových šatech, ohromené kostelem s vysokými okny z barevného skla, pokořené Bohem, který ignoroval naše potřeby a krmil jen ty, co mu dávali dolary namísto drobných mincí.

Pulzující bolest mě ostře bodala v hlavě. Co tu dělám? Já, nýmand, nicka, vstupuji do bitvy s mužem, který je určitě ve Winnerrow nejlepším z gladiátorů nedělního kolosea. Trochu zoufale jsem se rozhlédla po zaplněném kostele v naději, že najdu aspoň jeden pár spřátelených očí… a co to reverend řekl, že se všichni obracejí a mračí se na mě?

Tváře mi splývaly v jedinou obrovitou kouli s obrovitýma nepřátelskýma očima a všechno bezpečí, jímž mě zahrnula Troyova láska, se sloupávalo jako nový nátěr z mokrého dřeva. Roztřesená a zesláblá nenávistí, kterou jsem viděla všude kolem sebe, chtěla jsem vstát a utéct a odtáhnout odtud dědu, než pustí lvy z klecí!

Jako Šípková Růženka, procitající v nepřátelském táboře, ztrácela jsem kouzlo, jež začalo toho dne, kdy jsem vstoupila do Farthinggaleského sídla. A prohloubilo se v den, kdy jsem nalezla Troye.

Teď se mi zdáli vzdálení a neskuteční, jen výplod mé přebujelé představivosti. Sklouzla jsem pohledem na své ruce a začala kroutit zásnubním prstenem s devíti karátovým briliantem; Troy trval na tom, abych jej nosila, i kdybychom nebyli oddáni. Pak jsem si bezmyšlenkovitě pohrávala se šňůrou perel, na které visel přívěsek z diamantu a safíru, zásnubní dárek od Troye. Bylo to zvláštní, jak jsem dotykem těch tvrdých drahokamů zasazených ve špercích musela samu sebe přesvědčovat, že ještě před několika dny jsem žila v jedné z nejpohádkovějších a nejbohatších domácností světa.

Toho nedělního večera v kostele se čas zastavil i vrátil.

Zestárla jsem i omládla. Bylo mi horečnatě a bídně, kosti mě bolely touhou zalézt do postele.

„Skloňme hlavy a modleme se,“ nařizoval reverend. Konečně ze mě spustil svůj pronikavý pohled a já dokázala dýchat volněji. „Modleme se pokorně za odpuštění, abychom mohli vstoupit do nové kapitoly svého života, aniž bychom s sebou nesli své staré hříchy, staré žaly a staré nedodržené sliby. Slibme si do každého nového dne úctu k těm, kdo nám, jak se snad domníváme, v minulosti ublížili, a slibme si také, že nebudeme činit jiným, co nechceme, aby oni činili nám.

Jsme smrtelníci přivedení na tento svět, abychom tu prožili svůj život s pokorou, bez vzdoru, bez zášti…“ a mluvil dál a dál, jakoby jen ke mně.

Konečně kázání skončilo a on neřekl nic, co bych ještě neslyšela – proč mám tedy stále pocit, že mě varuje, abych setrvala v míru? Ví snad, že je mi známo, že je otcem té hezké holčičky, kterou přinesli odněkud zezadu a dosud spící vložili do náruče jeho ženy? Vstala jsem, pomohla dědovi na nohy a zamířila ke dveřím. Nečekala jsem, jak by se pro horácké balíky patřilo, aby teprve jako poslední odcházeli a potřásli zbožnou, svatou reverendovou rukou.

Sotva jsme byli s dědou na ulici, kde se v těžkém vzduchu převalovala pára, a už se ke mně rychle blížil nějaký muž a zavolal na mě jménem. Nejdřív mě napadlo, že je to Logan… pak mi srdce spadlo až do bot. Byl to Cal Dennison, podával mi ruku a zářil na mě šťastným úsměvem. „Heaven, milá Heaven,“ vydechl, „to je báječné, že tě zas vidím! Vypadáš krásně, absolutně báječně… hned mi pověz všecko o sobě, co děláš a jak se ti líbí v Bostonu.“

Když bylo ve Winnerrow na ulicích horko a uvnitř v domech ještě víc, takže se tam skoro nedalo dýchat, nechtělo se obyvatelům vesnice vstupovat do ložnic, když kryté verandy byly tak lákavé. Slyšela jsem cinkot ledu ve džbánech limonády a stála jsem a otálela a uvažovala, jak mluvit s Calem Dennisonem, který býval kdysi mým přítelem a pak se stal mým svůdcem.

„V Bostonu se mi moc líbí,“ řekla jsem, chytila se dědovy paže a zamířila k hotelu, kde jsem se ubytovala. Kráčet po Hlavní ulici bylo jako procházet šikem nepřátel, všichni na nás zírali a já neměla zapotřebí, aby mě viděli s Calem Dennisonem, ani jsem o to nestála.

„Heaven, ty mě chceš setřást?“ zeptal se Cal, hezká tvář se mu leskla vrstvou potu. „Prosím tě, nemohli bychom si jít někam sednout na skleničku a popovídat si?“

„Strašně mě bolí hlava a těším se na dlouhou, chladnou lázeň, než vlezu do postele,“ řekla jsem upřímně.

Jako by se uvnitř celý zhroutil, když vyslechl mou výmluvu. „Mluvíš jako Kitty,“ zamumlal, sklonil hlavu a na mě okamžitě padl pocit viny.

Vtom jsem si vzpomněla, že mám pořád vedle sebe dědu. „Kde bydlíš, dědo?“ zeptala jsem se, když jsme se ocitli před jediným winnerrowským hotelem.

„Luke nám s Annií postavil chatu. Samozřejmě bydlim tam.“

„Dědo, zůstaň se mnou v hotelu. Zaplatím ti taky pokoj, s barevnou televizí.“

„Musim zpátky za Annií… vona mě čeká.“

Rezignovala jsem. „Ale dědo, jak se tam dostaneš?“

Zděšením se zapotácel, zůstal stát a čekal na mě. „Svezu se se Skeeterem Burlem. Už mě má rád.“

Skeeter Burl? To byl nejhorší nepřítel, jakého kdy táta v kopcích měl – a teď má dědu rád? To bylo jako uvěřit, že v červenci na pláži začne padat sníh. A jak už jsem tak někdy dokázala být zatraceně hloupá, úplně ztratit rozum, vzala jsem jemně dědu pod paží a spolu jsme zahnuli k hotelu. „Dědo, vypadá to, že přece jen budeš muset zůstat na noc v hotelu.“

Okamžitě se vyděsil. Nikdy nespal v „najaté“ posteli. Nechtěl. Annie ho potřebuje! Má doma zvířata, která budou trpět, pokud se nevrátí. Jeho vybledlé a uslzené oči žalostně prosily. „Jen si di do svýho hotelu, Heaven, děvenko. Vůbec si se mnou nedělej hlavu.“

Zoufalství mu dalo potřebnou sílu. Vytrhl se z mého sevření a hbitěji, než bych byla uvěřila, se začal belhat Hlavní ulicí. „Jen si di po svým. Nemám rád postele, co nejsou mý vlastní!“

„Jsem rád, že je pryč,“ popadl mě Cal pod paží a vedl do hotelové haly a k malé kavárně. „Já tu taky bydlím. Přijel jsem do Winnerrow dojednat nějaké majetkoprávní záležitosti s Kittinými rodiči. Perou se se mnou zuby nehty, prý jsem k majetku jejich dcery ničím nepřispěl, a tak si nezasloužím ani tu část, co mi odkázala.“

„Mohou zrušit její poslední vůli?“ zeptala jsem se unaveně. Zoufale jsem litovala, že jsem měla tu smůlu a narazila na něj.

Usadili jsme se k malému kulatému stolku a zanedlouho už Cal objednával opožděný večerní zákusek. Choval se ke mně, jako by se v našem vztahu nic nezměnilo, a docela klidně snad i očekával, že skončím v jeho posteli. Seděla jsem strnule a nepohodlně. Věděla jsem, že jakmile se pokusí o nějakou sebemenší důvěrnost, rázně ho odmítnu.

Uždibovala jsem sendvič se slaninou, hlávkovým salátem a rajčetem a na půl ucha poslouchala Cala, který na mě chrlil všechny obtíže, které měl se Settertonovými. „A jsem osamělý, Heaven, moc osamělý. Život prostě nestojí za nic, když člověk nemá nablízku ženskou. Mám zákonný nárok na všecko, co mi Kitty odkázala, ale když její rodina protestuje, musím si najímat právníky a tím se celé vypořádání zdržuje. Polovičku Kittina majetku nechám u soudu a advokátům – ale jim je to jedno. Mstí se.“

Víčka mi už velice ztěžkla. „Ale oni tě nemají proč nenávidět, Cale, tak proč to dělají?“

Vzdychl a sklonil hlavu do dlaní. „Oni nenávidí Kitty, že jim toho moc neodkázala.“ Vzhlédl a v očích se mu leskly slzy. „Je možné, že se po mně zas někdy ohlídne krásná mladá dívka? Teď už bychom se mohli vzít, Heaven. Mohli bychom mít rodinu. Mohl bych dostudovat, ty ostatně taky, a oba bychom se mohli stát učiteli.“

Byla jsem otupělá malátnou únavou, nedokázala jsem se vzepřít, když Cal zvedl mou ruku, donesl ji ke svým rtům a pak si přitiskl mou dlaň na tvář. A právě v téhle chvíli vplul do kavárny Logan Stonewall s hezkou dívkou po boku, a když té dívce podržel židli, poznala jsem v ní Kittinu rodnou sestru Maisie!

Ach, Bože můj! Doufala jsem, že si mě Logan nevšimne. Vypadal báječně zdravě, ale jaksi starší, než když jsem ho viděla naposled. Jeho mladický výraz do jisté míry potlačil cynismus, který mu pokřivil úsměv. Způsobila jsem to snad já? Tmavě safírovýma očima pohlédl krátce do mých, pak zvedl ruku na pozdrav a nakonec sklouzl s překvapením a nechutí pohledem na Cala. Od té chvíle se soustředěně snažil nepodívat se na nás. Nicméně Maisie tak diskrétní nebyla. „Logane, zlato, nejni to tvá stará kamarádka Heaven Casteelová?“

Neobtěžoval se poctít ji odpovědí. Rychle jsem se zvedla. „Není mi dobře, Cale. Omluv mě, prosím. Jdu si hned lehnout.“

Tvář Cala Dennisona zaplavilo zklamání. „To mě moc mrzí,“ řekl, vstal a sáhl po účtu. „Prosím, dovol mi, abych tě doprovodil do tvého pokoje.“

Nebylo to nutné a nestála jsem o to, ale za očima mi seděla bolest a únava mi pronikala až do morku kostí. Co to se mnou je? Navzdory všem mým námitkám, a že jich bylo mnoho, následoval mě Cal do hotelové haly a nastoupil za mnou i do výtahu, který nás vynesl do šestého poschodí. Pak trval na tom, že mi otevře dveře. Rychle jsem vstoupila do pokoje a pokusila se zavřít za sebou, ale byl rychlejší. Než jsem si uvědomila, co se děje, byl Cal v mém pokoji a držel mě v náručí a na tvář mi pršely žhavé a vášnivé polibky.

Zápolila jsem s ním, abych se osvobodila z jeho objetí. „Nech toho! Ne! Tohle nechci! Nech mě být, Cale! Nemiluju tě! Asi jsem tě ani nikdy nemilovala! Hned mě pusť!“ Udeřila jsem ho do obličeje zaťatou pěstí a jentaktak jsem mu neudělala monokl.

Náhlost i zuřivost mého útoku ho zarazily. Paže mu klesly podél těla, ucouvl, jako by měl slzy na krajíčku. „Nikdy mě nenapadlo, že zapomeneš na všechno dobré, co jsem pro tebe udělal, Heaven,“ řekl se smutkem. „Od té doby, co jsem se před třemi dny vrátil do Winnerrow, doufal jsem a modlil se a snil o tom, že tě znovu uvidím. Lidi se doslechli o tom, jaké jsi udělala štěstí, ale nechtějí tomu věřit. A já vím, že Logan Stonewall se schází s půltuctem děvčat včetně Maisie.“

„Mně je jedno, s kým se schází!“ vzlykla jsem, opřela se do Cala a snažila se ho vystrkat ze svého pokoje. „Já se chci jen vykoupat a jít do postele – a teď vypadni a nech mě být!“

Nakonec přece jen odešel. Stál v hotelové chodbě za mými otevřenými dveřmi a zíral na mě s tím nejsmutnějším výrazem. „Bydlím v pokoji číslo 310, pro případ, že by sis to rozmyslela. Potřebuju někoho, jako jsi ty. Dovol mi, abych tě zase miloval.“

Hlavou mi prolétl obrázek Cala a Kitty. Kitty odmítala jeho pokusy noc co noc; jeho prosebný hlas pronikal stěnami až do mého pokoje – ach ano, potřeboval mě! Potřeboval někoho mladého a poddajného a dost hloupého, aby uvěřil v jeho upřímné přátelství… a stejně jsem ho litovala, jak tam stál se slzami v očích. „Dobrou noc a sbohem, Cale,“ řekla jsem tiše a stoupla si tak, abych mu mohla zvolna zavřít dveře před nosem. „Mezi námi už je po všem. Najdi si nějakou jinou.“

Cvaknutí zavírajících se dveří skoro přehlušilo jeho vzlyk. Otočila jsem klíčem, zastrčila západku a rozběhla se do koupelny. V hlavě jsem měla zmatek – proč jsem se vracela do Winnerrow? Odkoupit zpět Fannyino dítě? Takový směšný nápad! Dotkla jsem se rukou čela. Když byla vana plná, vstoupila jsem do vody a opatrně usedla. Voda byla trošku moc horká. Kitty měla ráda hodně horkou vodu. Kam šel děda? Je to možné, že se vrátí do té ubohé chatrče?

Když jsem se vykoupala, nedokázala jsem přestat myslet na dědu. Co udělal se všemi těmi penězi, které jsem mu dala? Musím najít dědu. Nedokážu usnout, dokud nebudu vědět, že je v chatě v bezpečí. V hlavě mi tepalo, když jsem vycházela z hotelu.

Na Hlavní ulici se převalovala vlhká pára. Vzduch byl skoro nehybný. Nahoře ve Willies bude zpívat vítr v korunách stromu a prohánět se po horách, takže možná někdy ochladí i maličké, přeplněné místnosti té ubohé chatrče.

Nastoupila jsem do svého pronajatého auta a projela městem. Bylo půl jedenácté. Všechny podniky kromě lékárenského pultu u Stonewallů zavíraly večer po desáté.

Když jsem dojela na okraj Winnerrow a začala stoupat serpentinami silnice do kopce, začalo mé auto kašlat a prskat a pak motor zhasl. Nerozhodně jsem vystoupila a otevřela kapotu. Koho to chci oblafnout? O autech přece nevím zhola nic. Rozhlížela jsem se po známém území, které teď ale na sebe vzalo podobu zlého snu. Mohla bych se pěšky vrátit do hotelu a jít spát, říkala jsem si, a zapomenout na dědu i na peníze. Tom ode mě nikdy nepřijme pomoc. Děda mě vlastně vůbec nepotřebuje. Celá jsem se třásla.

Pokoušela jsem se zas a znovu nastartovat auto, ale neúspěšně. Zvedl se vítr a přinesl vůni blížícího se deště. A tohle nebude obyčejná letní bouře. Tuhle bouři přižene divoký, zuřivý vítr, ten, který nosívá krupobití a pak příval vody. Vítr se mi opíral do tváře čím dál tím silněji. Neměla jsem jinou možnost, než sedět v autě a doufat, že někdo pojede kolem, zastaví a pomůže mi. Celé tělo mě bolelo a začala jsem uvažovat, jestli jsem náhodou nechytila Troyovu nemoc.

Musela jsem tam sedět aspoň půl hodiny, než se objevilo na silnici první auto. Nečekaně zpomalilo, řidič zajel ke straně a vystoupil. Stáhla jsem okénko a šokovalo mě, když jsem poznala známou postavu. „Co tu děláš sama a o půlnoci?“ zeptal se Logan Stonewall.

Snažila jsem se mu vysvětlit, co se mi stalo, a on mě podezíravě pozoroval. „Tak dělej, já tě tam dovezu,“ řekl nakonec. S tvrdým a velitelským výrazem mě vedl do svého auta. Připadala jsem si jako absolutní hlupák, když jsem usedla na přední sedadlo vedle něj, a nevěděla co říct.

„Zrovna jsem jel tvého dědu zkontrolovat,“ řekl na vysvětlenou ve chvíli, kdy nastartoval motor a vyrazil kupředu.

„Nemáš za něj odpovědnost!“ vykřikla jsem jako dítě, vlastní hlas mi zněl podivně a zahlceně.

„Totéž bych udělal pro každého starého člověka, kdyby byl tam nahoře sám.“

Mezi Loganem a mnou zavládlo mlčení hustší než mlha. Stromy podél silnice nemilosrdně bičoval vichr, pak se spustilo krupobití a Logan musel zajet ke straně silnice a počkat, až se to nejhorší přežene. To trvalo asi deset minut a po tu dobu žádný z nás nepromluvil.

Logan znovu vyrazil směrem k známé prašné cestě, která se před námi měla každou chvíli objevit. S očima upřenýma na silnici před sebou jsem se snažila zvládnout zimnici, která mě roztřásla.

Kdysi dávno jsem považovala jediný hotel ve Winnerrow za přepychově velkolepý; teď jsem věděla, že je to blešárna. Ale stejně byl daleko lepší než ta chatrč, ke které mě vezl! Bylo mi do pláče. Chtěla jsem pohodlnou postel, čisté povlaky a hezké pokrývky, a teplo, aby mi zahnalo to náhlé mrazení z kostí. A teď mě čeká chatrč s kadibudkou a nedostatečné teplo z kamínek. Měla jsem tragický pocit ze ztráty civilizace, která zůstala za mými zády ve Winnerrow.

Místo pláče jsem se pustila do Logana.

„A tak ty si hraješ u mého dědečka na milosrdného Samaritána, co? Nejspíš se prostě neobejdeš bez někoho, koho bys mohl litovat a demonstrovat na něm svou velkorysost.“

Mžikl po mně dalším opovržlivým pohledem a já na něj hleděla dost dlouho, abych poznala, že v jeho očích už není ta někdejší jiskra lásky. Bolelo mě vědomí, že se můj nejlepší přítel změnil v nejhoršího nepřítele – v takového nepřítele, který by mě nejraději zabil tvrdými pohledy a krutými slovy.

Přitiskla jsem se silně zády k sedadlu a odtáhla se od něj co nejdál. V duchu jsem se zapřísáhla, že už se na něj ani nepodívám, ačkoliv potmě jsem na něj stejně moc dobře neviděla. Něco se stalo s mým viděním. Neskutečno mě drtilo jako ocelová pěst. Ta bolest v kostech se mi rozlila až do hrudi, za oči, tvář mi žhnula i bolela. Každý pohyb byl ještě obtížnější než před chvilkou.

„Zavezu tvého dědečka do Winnerrow, jestli bude chtít,“ řekl Logan strnule a mžikl po mně pohledem. „Často jezdí z Georgie a z Floridy, aby si překontroloval chatu.“

„Prý ho domů doveze Skeeter Burl…“

„Skeeter Burl ho párkrát dovezl do kostela a zpátky, ale zahynul nešťastnou náhodou při lovu asi před dvěma měsíci.“

Proč mi děda lhal? Ledaže ztratil smysl pro realitu a zapomněl. No samozřejmě, děda zapomněl na realitu toho dne, kdy jeho Annie umřela…

Logan upadl do dalšího dlouhého mlčení, stejně jako já. S odchodem Skeetera Burla bylo na světě o jednoho zlovolníka méně, i když jednou nebo dvakrát dědu laskavě svezl.

Zkratkami to bylo z Winnerrow k naší chatě deset kilometrů. Po téhle silnici byla vzdálenost trojnásobná. V zamlžené mysli jsem se snažila roztřídit si, co se děje. „Proč nejsi v Bostonu? Copak ti koncem srpna nezačíná škola?“

„Proč tam nejsi ty?“

„Mám v plánu vrátit se do Bostonu zítra odpoledne…“ řekla jsem neurčitě.

„Pokud přestane pršet,“ dodal bezvýrazně.

Déšť se lil v proudech. Ještě nikdy jsem neviděla takový liják, leda časně zjara. Takovýhle silný příval měnil potůčky a pramínky v dravé řeky, které strhávaly mosty, vyvracely stromy a vylévaly se z břehů. Někdy ve Willies pršelo týden i víc, a když bylo po všem, jezera vody nám bránila někam jít, dokonce jsme nemohli ani do školy.

A Troy očekává, že se vrátím zítra večer. Budu mu muset zavolat, hned jak se vrátím do Winnerrow. Ujeli jsme dalších pár kilometrů. „Jak se mají rodiče?“ zeptala jsem se.

„Fajn,“ odvětil stručně, čímž mě odradil od dalších otázek.

„To jsem ráda.“

V té chvíli odbočil z hlavní silnice a cesta se teď změnila v rozbahněnou pěšinu, plnou hlubokých výmolů zaplněných vodou. Pořád lilo, déšť bičoval přední sklo i okénka na mé straně. Logan vypnul stěrače a předklonil se, aby viděl ven. Ještě nikdy jsem neviděla Logana, aby se tvářil tak tvrdě a nepřístupně. Pak se náhle pohnul, popadl mě za levou ruku a pár vteřin zíral na obrovský diamant na mém prsteníčku. „Aha,“ řekl a pustil mou ruku, jako by se mě už nikdy nechtěl dotknout.

Stiskla jsem rty, zatvrdila jsem se a snažila myslet na něco jiného, než jak mě Naše Jane a Keith odvrhli. Strašlivý pocit porážky se na mě lepil jako starý hnijící mech.

Logan, striktně soustředěný na silnici, už nic neříkal. Ulevilo se mi, když zabočil na dvůr horské chaty – chaty, o níž jsem se domnívala, že ji stěží ještě někdy uvidím.

Tentokrát jsem přicházela do chaty, kde jsem se narodila, s pohledem Bostoňanky, mé smysly už se naučily ocenit krásu a půvabné stavby; vkus mi zkultivovala možnost poznat to nejlepší, co může život nabídnout. A tak jsem seděla, připravena na to, že budu ohromena a znechucena; připravena užasnout, jak se někdo může chtít vracet… vracet sem! Všechno jsem to viděla v duchu, ošumělou, rozvrzanou chatrč s polorozpadlou přední verandou, staré dřevo ztrouchnivělé do stříbrna a potřísněné skvrnami z plechové střechy. Udusaná hlína na dvoře zarostla plevelem a ostružinami, ačkoliv to z nejhoršího pokrývaly kaluže vody, a bála jsem se podívat ke kadibudce ze strachu, jak se dědovi podaří došourat se tam a zpátky. Ráno musím navštívit reverenda. A pak se vrátím k Troyovi.

Logan parkoval auto a já se musela dívat, musela jsem čelit hrůze z toho, že děda je tam venku, sám v dešti, jen napůl chráněn prosakující střechou, je sám jen s přízrakem své ženy v noci, kdy vane vítr, a to byl v chatě vždycky pořádný průvan.

Seděla jsem a nehybně zírala; sotva jsem věřila tomu, co vidím.

Chatrč byla pryč!

Na jejím místě stála na první pohled bytelná, dobře udělaná chata z klád, taková, jaké městští lidé říkají „lovecký srub.“

Překvapení mě ochromilo. „Jak?“ zeptala jsem se. „Kdo?“

Logan pevně sevřel volant, jako by se ovládal, aby se mnou nezatřepal, abych přišla k rozumu. Ani se na mě nepodíval. Seděli jsme v zaparkovaném autě. A v chatě svítila světla. Elektřina! Zmocnil se mě nevěřícný pocit, že je to sen.

„Podle toho, co jsem slyšel, byl tvůj děda nešťastný, když musel žít v Georgii, kde je rovina a dusno,“ vysvětloval Logan, „a nikoho tam neznal. Stýskalo se mu po kopcích. Stýskalo se mu po Winnerrow. A podle toho, co mi psal Tom, poslalas mu vloni v říjnu stovky dolarů, aby si zaplatil pár ‚pomocníků‘ a to ho udrželo na nohou. Chtěl se vrátit, aby se mohl scházet se svou Annií. A měl ty peníze, cos mu poslala poštou, a tak se vrátil. Tom mu taky přidal svoje peníze, pracuje ve dne v noci. Starou chatu strhli a místo ní postavili tuhle. Trvalo to ani ne dvanáct týdnů, a už stála. Nechceš jít dovnitř a podívat se? Anebo hodláš nechat starého pána o samotě s tím duchem, co s ním v tom domě bydlí?“

Jak jsem mohla říct Loganovi, že nesejde na tom, jestli zůstanu nebo odejdu – děda bude stejně žít se svým milovaným duchem, ať se děje co se děje? Ale nedokázala jsem to, místo toho jsem upřeně hleděla na jednopatrovou chatu. I zvenčí jsem poznala, jak je uvnitř hezká. V průčelí byla dvě trojdílná okna, která vpouštěla dovnitř spoustu slunečního svitu. Vzpomínala jsem na ty dvě malé místnosti, kde bylo vždycky šero a zakouřeno, kde nikdy nebylo dost světla ani čerstvého vzduchu. Jaký rozdíl znamená šest okenních tabulí!

A chtěla jsem se podívat dovnitř, samozřejmě že chtěla. Ale cítila jsem se divně, jednu chvíli jsem se třásla zimou, vzápětí mě polévalo horko. Klouby mě rozbolely ještě víc; i žaludek se bouřil.

Otevřela jsem dvířka vozu a řekla: „Můžu se vrátit do města pěšky, Logane, zítra ráno. Nemusíš na mě čekat.“

Zabouchla jsem dveře. Nebylo mi teď příjemně ve starých časech, když už jsem se přizpůsobila novým. Proběhla jsem studeným deštěm a vstoupila do srubu. K mému úžasu chata, která zvenčí vypadala malá, měla velký obývací pokoj, kde klečel děda na všech čtyřech a pilně se šťoural v polenech, která chtěl zapálit v kamenném krbu, sahajícím až ke stropu a zabírajícím celou jednu stěnu místnosti. Krb byl vybaven pěknými, těžkými mosaznými kozlíky, hezkou krbovou mřížkou a těžkým roštem, a ještě než se škrtlo sirkou, už měl člověk pocit, že je v domě teplo. Těsně u ohniště, na velkém splétaném koberci, který babi kdysi vyrobila ze starých nylonových punčoch, jež jí daly dámy na kostelním dobročinném bazaru, stály dvě staré houpací židle, které babi a děda mívali na verandě staré chaty. V zimě se musely přinést dovnitř. To byly jediné dva kusy nábytku, které zbyly z původní chatrče.

Dvě křesla, na první pohled stará, vybledlá, omšelá, a přece mě dojala jako nic z nového zařízení.

„Annie… neřikal sem ti, že tu je?“ řekl děda vzrušeně, natáhl věkem pokroucenou a uzlovitou ruku a položil ji na opěradlo té lepší houpací židle, kde sedávala jeho žena. „Přijela za náma, Annie. Naše děvenka Heaven, přijela se vo nás postarat, dyž to potřebujem.“

Ach, Bože můj, já tu přece nemohu zůstat!

Čeká na mě Troy!

Logan mě následoval do domu a pozoroval mě od dveří. Snažila jsem se vzpamatovat a bojovat s pocitem nevolnosti, který ve mně stále sílil. Prošmejdila jsem čtyři místnosti v přízemí, obložené dřevem. V kuchyni jsem s úžasem zírala na skvělé moderní elektrické přístroje. Byl tu dvojitý nerezový dřez a vedle něj myčka nádobí! Za posuvnými dveřmi se objevila prádelna s pračkou a sušičkou! Velká dvoudveřová lednička! Víc skříněk, než kdy měla v kuchyni Kitty. Venkovské záclony na oknech, modrý kanafas s řádkou žlutých sedmikrásek na lemu a okraji lemovanými bílými bavlněnými bambulkami. Na kulatém stole byl prostřen stejný kanafasový ubrus. Dlažba na podlaze byla jasně modrá, na židlích uvázané polštářky žluté jako slunce. Nikdy jsem ještě neviděla tak hezkou a útulnou kuchyni.

Vždyť to byla taková kuchyně, o jaké jsem snívala jako dítě! Slzy mě pálily v očích, když jsem pohladila hladké dřevo skříněk tam, kde kdysi bývala jen jedna otevřená police, na níž bylo vyrovnáno naše žalostně nečetné nádobí. A našich pár hrnců a pánviček viselo na hřebících. Už jsem se neubránila pláči při pohledu na všechny ty náležitosti, z kterých by bývala měla Sarah i babi takovou radost, ani nemluvě o nás ostatních. A jako to horácké děcko, jímž jsem bývala, pouštěla jsem kohoutky s horkou a studenou vodou a držela v ní ruku… tekoucí voda tady v horách? Tiskla jsem elektrické vypínače. Potřásla jsem hlavou. Sen, nic než sen. Zase sen. Jako vždycky.

Popošla jsem dál a v úžasu nalezla malou jídelnu se širokým arkýřovým oknem, odkud by byl ve dne malebný výhled na údolí, nebýt stromů. Můj sen, pořezat některé stromy, aby městské osvětlení Winnerrow jiskřilo do noci jako svatojánské mušky v létě! Této noci jsem neviděla nic než déšť.

Malá chodbička za jídelnou vedla do koupelny a sousední ložnice, která byla určitě dědova. Viděla jsem jeho vyřezávané „panáčky“ úhledně urovnané na otevřených policích se zrcadly vzadu a malá skrytá světla dramatizovala uspořádání droboučkých zvířátek a zpotvořených, ale mazaných horských lidiček.

Na dědově velké mosazné posteli (ne té staré) byla jedna z nejlepších babiččiných ručně šitých prošívaných pokrývek. Byl tu noční stolek s lampou, dvě lenošky, prádelník a skříň. Otáčela jsem se v kruzích, vrátila se do kuchyně a uprostřed místnosti jsem se rozplakala nahlas.

„Proč pláčeš?“ zeptal se Logan za mnou. Hlas měl tichý a zvláštní. „Já myslel, že by se ti to teď mohlo líbit. Nebo sis tak zvykla na honosná sídla, že ti útulná chata v horách připadá moc ubohá?“

„Je to hezké a mně se to líbí,“ snažila jsem se zadržet slzy.

„Prosím tě, přestaň plakat,“ řekl ochraptěle. „Nevidělas všechno. Nahoře jsou taky pokoje. Šetři si pár slz, ať ti na ně zbydou.“ A popadl mě za loket a táhl kupředu, i když jsem hledala v kabelce papírové kapesníky. Otřela jsem si slzy, pak jsem se vysmrkala. „Tvůj dědeček má potíže se schody… ne že by po nich nedokázal vylézt, jen si myslí, že v jeho domě by žádné schody být neměly.“

Někdo myslel na všechno. Ale já byla unavená, bylo mi nanic, potřebovala jsem si lehnout a pokoušela jsem se odtáhnout. Logan mě nutil, skoro strkal po schodech nahoru. „Není to taková chata, po jaké jsi vždycky toužila, když jsi byla dítě, když jsi dospívala a připadala si ošizená o všechno hezké? Tak tady je, jen se podívej! A jestli už je pozdě, abys ocenila, jakou námahu to dalo, takhle to udělat, tak je mi líto… ale rozhlédni se a uvidíš a oceníš to teď, i kdybys to už nikdy neměla uvidět!“

Tam nahoře byly dvě středně velké ložnice a velká dvojitá koupelna.

Logan se opřel o dveře šatníku. „Podle toho, co mi napsal Tom, dal do toho peníze taky tvůj otec. Jednoho krásného dne má možná tvůj táta v plánu přivést sem svou rodinu.“

Cosi hluboko skrytého v jeho hlase mě přimělo obrátit se a pohlédnout mu do očí, a tentokrát jsem ho skutečně vnímala. Měl na sobě ležérní oblečení, jako by už nechodil v neděli do kostela. Zřejmě se dneska neholil a to strnisko ho změnilo, zestárl, nebyl už tak hezký a dokonalý.

„Už půjdu.“ Zamířila jsem ke schodům. „Je to moc hezký dům a jsem ráda, že má děda hezké bydlení a spoustu jídla ve spíži.“

Tentokrát neodpověděl, jen mě následoval dolů, kde jsem se rozloučila s dědou a políbila ho na vychrtlou, bledou tvář.

„Dobrou noc, dědo, dobrou noc, babi. Zítra za vámi zase přijedu. Až zařídím pár věcí.“

Děda nepřítomně kývl, oči mu zpřísněly a prsty začal nervózně popotahovat třásně na šálu, který si přehodil kolem ramen. Babiččin šál!

„Sem rád, že sem tě viděl, Heaven, děvenko, vopravdu moc rád.“

Nežadonil, abych zůstala. „Dávej na sebe pozor, dědo, slyšíš?“ řekla jsem po venkovsku. „Potřebuješ něco, nebo ti mám něco přivézt z města?“

„Už mám všecko,“ zamumlal děda a rozhlédl se zanícenýma očima. „Z města sem chodí jedna dáma vařit. Každej den uvaří. Annie řiká, že je to vod ní hezký, ale Annie by nám dovedla uvařit lepčí, dyby na to viděla.“

Dotkla jsem se postranního opěradla babiččiny židle, ošoupaného a oblýskaného jejími dlaněmi. Sklonila jsem se a předstírala, že ji líbám na tvář, až se dědovi zaleskly oči slzami.

Na verandě jsem dvakrát klopýtla. Vítr a déšť jako by byly divoké a nepřátelské šelmy. Chlad byl tak prudký, až mi bral dech, a déšť mě oslepil. Logan mě rychle chytil, abych nespadla ze schodů.

Něco mi křičel do ucha. Skučení větru jeho hlas přehlušilo. Sesula jsem se na schody, kolena pode mnou podklesla. Pak mě Logan zvedl do náručí a odnesl zpátky do chaty.

Pohromy

ČAS SI SE MNOU ŠEREDNĚ ZAHRÁVAL. VIDĚLA jsem starou ženu, která mi připomínala babi. Koupala mě a krmila a pořád mluvila o tom, jaké je to štěstí, že bydlí jen na skok odtud, když jsou teď mosty stržené a z vesnice nemůže přijet doktor. Každou chvíli se mi zjevoval Logan, když jsem procitala za denního světla, když jsem procitala do tmy – byl tam pořád. V deliriu jsem viděla Troyovu tvář, opakovala moje jméno. „Vrať se, vrať se,“ opakoval neustále. „Zachraň mě, zachraň mě, zachraň mě.“

A z oblohy se řinul příval deště, lilo a lilo, až mi připadalo, i když jsem měla oči otevřené a byla víceméně při vědomí, že jsem zavřená někde v očistci, ne v nebi, ale skoro v pekle. Pak přišel den, kdy jsem přišla k sobě, kdy už jsem myšlenky neměla rozmazané horečkou a spatřila jsem jasně místnost kolem sebe a já užasla nad tím, kde to jsem. Ležela jsem na velké posteli v ložnici v patře té přebudované horské chatrče, slabá a malátná. Uvědomila jsem si, že jsem právě překonala nejhorší nemoc svého života. Měla jsem štěstí na lepší zdraví než Naše Jane; jen zřídka mě něco přimělo strávit byť i jen jeden den v posteli.

Šlo mi strašně na nervy být tak slabá, že jsem musela vynaložit všechny síly, abych i jen zvedla ruku nebo otočila hlavu. Znervózňovalo mě to tolik, že jsem zavřela oči a upadla opět do spánku. Když jsem se příště probudila, byla noc a já mlhavě viděla, jak se nade mnou sklání Logan. Potřeboval oholit; vypadal unaveně a ustaraně a nemálo usouženě. Později, to už vyšlo slunce, jsem se probudila a shledala, že mi omývá tvář. Pokořeně jsem se pokusila odstrčit mu ruce.

„Ne,“ snažila jsem se zašeptat, ale dostala jsem záchvat kašle, který mi zabránil i jen šeptat.

„Promiň, ale Shellie Burlová uklouzla a podvrtla si kotník a nemůže dneska přijít. Budeš se muset spokojit se mnou,“ řekl Logan hlubokým, bručivým hlasem, s vážným výrazem ve tváři.

Ohromilo mě to, dokázala jsem na něj jen užasle zírat. „Ale já potřebuju do koupelny,“ zašeptala jsem a v rozpacích se zarděla. „Prosím tě, přiveď dědu, ať se o něj můžu opřít.“

„Tvůj dědeček nevyleze do schodů, aby se nezadýchal, a má co dělat, aby se sám udržel na nohou.“ A bez dalších řečí mi Logan něžně pomohl z postele. Hlava se mi zatočila, byla bych upadla, nemít kolem sebe jeho paže. Pomalu, krůček za krůčkem mi pomohl do koupelny. Podpíral mě, jako bych byla malé dítě. Chytila jsem se madla na ručníky, dokud nezavřel dveře, a pak jsem dopadla na klozetovou mísu skoro ve smrtelné mdlobě.

Během následujících několika dnů, kdy mi Logan musel pomáhat do koupelny a zpět, jsem leccos pochopila, pokud jde o pokoru. Naučila jsem se polknout svou pýchu a snášet, když mě co nejpočestněji omýval žínkou, přičemž zakrýval flanelovým prostěradlem všechno kromě té části pokožky, kterou právě myl. Někdy jsem dětinsky fňukala a plakala a snažila se s ním prát, ale ta námaha mě tak unavovala, že mi nezbylo než se podřídit. Pak jsem si uvědomila, jak marný je můj odpor. Vždyť se bez jeho péče neobejdu! A od té doby jsem ležela poslušně, bez nářku a bez námitek.

V horečnatém deliriu jsem si uvědomovala, že volám Troye. Zas a znova jsem Logana prosila, aby mu zatelefonoval a vysvětlil, proč jsem se nevrátila, abych splnila naše svatební plány. Viděla jsem, jak Logan kývá, slyšela jsem, jak říká něco, aby mě uklidnil, že se snaží Troye kontaktovat. Já mu ale nevěřila. Nikdy jsem mu nevěřila. Jakmile jsem v sobě našla sílu, plácla jsem ho přes ruku, když se pokoušel dát mi lžičkou do úst lék. Dvakrát jsem vylezla z postele v chabé, neúspěšné snaze zatelefonovat Troyovi osobně – a pak jsem vstala a připadala si tak slabá, že jsem se skoro okamžitě zhroutila na podlahu, takže Logan musel vyskočit ze svého slamníku v nohách mé postele, aby mě zvedl a odnesl zpátky na lůžko.

„Proč mi nevěříš?“ ptal se, když myslel, že spím. Hlas měl něžný a ruce jemné, když mi shrnoval vlhký pramen vlasů z čela. „Viděl jsem tě s tím Calem Dennisonem a chtělo se mi přirazit ho ke stěně. Viděl jsem tě jednou s tím Troyem, co ho pořád voláš, a nenáviděl jsem ho. Byl jsem hlupák, Heaven, zatracený hlupák, a teď jsem tě ztratil. Ale proč musíš pořád hledat někde jinde to, co ti tolik chci dát já? Nikdys mi nedala příležitost, abych ti byl víc než přítelem. Držela sis mě od těla, bránila ses mým polibkům i mým pokusům stát se tvým milencem.“

Pootevřela jsem oči a viděla ho sedět na pelesti mé postele s hlavou vyčerpaně skloněnou. „Už vím, že jsem byl hlupák, když jsem tolik rozvažoval – protože ty mě miluješ. Já vím, ze mě miluješ!“

„Troyi,“ zasténala jsem tiše. Viděla jsem Logana rozmazaně, za ním ve stínu stál Troy s tváří ve stínu. „Musím zachránit Troye…“

Odvrátil se ode mě, zvedl hlavu a zamumlal: „Spi zase a nevyváděj tolik kvůli tomu mužskému. Tomu se nic nestane. Hodně jsi o něm mluvila, ale jedno vím, lidi ve skutečném životě neumírají láskou.“

„Ale… ale ty neznáš Troye… neznáš ho… ne tak jako já.“

Logan se prudce otočil, docházela mu trpělivost. „Heaven, prosím tě! Nemůžeš se uzdravit, jestli se nepřestaneš bránit tomu, co se pro tebe snažím udělat. Nejsem doktor, ale o léčení toho vím poměrně dost. Snažím se udělat pro tebe to nejlepší. Před pár týdny jsem přivezl tvému dědovi pěknou zásobu léku proti nachlazení, i když mě vůbec nenapadlo, že zrovna ty je budeš nejvíc potřebovat. Všechny cesty do města jsou zaplavené. Prší v jednom kuse už pět dní. Nemůžu vyjet ze dvora, protože prašné cesty jsou rozbahněné a zaplavené. Třikrát jsem už musel vyhrabávat auto z bláta, co mu sahalo do poloviny kol.“

Poddala jsem se jeho ošetřování, protože mě nic lepšího nenapadalo. Zlé sny mě zanášely k Troyovi. Vždycky ode mě odjížděl na koni, a když jsem ho zavolala, vyrazil ještě rychleji. Honila jsem se za ním nocí a tmou.

Do nejasného zorného pole mi několikrát vstoupil děda, dýchal krátce, zajíkavě a hvízdavě. Jeho svraštělá stará tvář se nade mnou úzkostlivě vznášela, vztahoval ruce, aby mi slabými prsty shrnul z obličeje dlouhé prameny zvlhlých vlasů. „Vypadáš bídně, Heaven, děvenko. Vopravdu bídně. Annie ti udělá něco léčivýho… svůj bylinkovej čaj. A udělala ti kapku polívky. Teďka si ji sněz…“

Konečně přišel den, kdy mi horečka klesla, a v hlavě se mi vyjasnilo. Poprvé jsem si plně uvědomila hrůzu své situace. Zase jsem ve Willies, zpátky tam, kde stávala chata. Daleko od Troye, který je asi starostmi a strachem bez sebe.

Zesláble jsem se zadívala na Logana, který vybíral čisté povlečení z malé skříně na prádlo v šatně a kráčel ke mně s úsměvem. S plnovousem vypadal starší a působil strašně unaveně.

Jako malé dítě jsem často doufala, že budu nemocná, jen abych tátu vyzkoušela a zjistila, jestli by o mě pečoval stejně láskyplně jako jsem ho kdysi viděla pečovat o Fanny. Jenže ten by se samozřejmě neobtěžoval podat mi ani sklenici vody, to mi bylo jasné už tehdy.

„Jdi pryč!“ vzlykla jsem, když mi Logan podával další pilulku s další sklenicí vody. „Je to trapné, cos udělal!“ Odtáhla jsem se z dosahu jeho rukou. „Proč jsi nezatelefonoval pro ošetřovatelku, když si paní Burlová poranila kotník? Neměls právo udělat to, cos udělal!“

Jako hluchý a němý nedbal o to, co říkám. Převalil mě, potáhl matraci pode mnou bavlněným prostěradlem a pak zmizel a vrátil se s umývadlem teplé vody, několika ručníky, žínkou a talířkem s mýdlem. Popadla jsem pokrývku a přitáhla si ji až pod bradu. „Ne!“

Namočil žínku do vody, namydlil ji, pak mi ji podal. „Tak si umyj obličej. Telefonní linky odešly první. Hned ten večer, co jsme přijeli. Zrovna jsem z tranzistoráku vyslechl zprávu o počasí. Déšť by měl dneska večer skončit. Potrvá pár dní, než ze silnic odteče voda, a do té doby by ti mělo být už natolik dobře, abys mohla cestovat.“

Vytrhla jsem mu z ruky žínku a zamračila se na něj, až odešel z místnosti. Práskl za sebou dveřmi a já si s nelítostným odhodláním začala drbat pokožku. Oblékla jsem si čistou noční košili, jednu z těch mnoha, co jsem poslala dědovi – tentokrát už bez Loganovy pomoci.

Toho dne jsem se přiměla jíst, když mi Logan přinesl na podnose polévku a sendviče. Nepodíval se mi do očí a já jemu taky ne.

„Silnice…?“ podařilo se mi zeptat, právě když podnos odnášel ze dveří.

„Usychají. Vyšlo slunce. Elektrikáři brzo obnoví přívod elektřiny a telefonní spojení. Jakmile ti budu moct sehnat ošetřovatelku, odjedu. Určitě ti to udělá velkou radost. Už mě nikdy neuvidíš.“

„Teď mě lituješ, co?“ zařvala jsem na něj ze všech svých chabých sil. „Teď mě dovedeš mít rád, když jsem nemocná a odkázaná na tvou pomoc, ale vůbec mě nedokážeš mít rád, až se o sebe budu moct postarat sama. Já tvůj soucit a tvou lítost nepotřebuju, Logane Stonewalle! Jsem zasnoubená s jedním z nejskvělejších mužských na světě. Už nikdy nebudu chudá! A miluju ho, tolik ho miluju, až mě všechno uvnitř bolí, protože jsem s tebou a ne s ním!“

Tak, a řekla jsem to, a krutěji to nešlo. Stál v kuželi slabého slunečního svitu a tvář mu velmi zbledla. Pak se otočil na patě a vykročil ze dveří.

Když byl pryč, rozplakala jsem se. Plakala jsem velmi dlouho. Plakala jsem pro všechno, co bývalo, a pro všechny nesplněné sny. Ale to nic. Mám Troye. Ten mě nelituje. Miluje mě, potřebuje mě, beze mě by umřel.

Toho odpoledne jsem se přiměla dojít sama do koupelny. Vykoupala jsem se ve vaně. Umyla jsem si vlasy. Za den dva odtud odjedu a už se nikdy nevrátím.

Síly se mi vracely déle, než jsem očekávala. Stejně tak trvalo i vyčištění silnic od záplav déle, než Logan předpověděl, a i on musel s odjezdem počkat, až vyschne bahno. Trpělivě čekal v přízemku chaty, dokud se jednoho dne neobjevil pošťák se zprávou, že všechny silnice dolů do Winnerrow už jsou průjezdné, pokud mu nevadí, že tu a tam zapadne do bláta. Toho dne kolem čtvrté, když se Logan natáhl na pohovku v obývacím pokoji a dřímal, dokázala jsem zvládnout schody vlastními silami a v kuchyni jsem pomohla s přípravou jednoduchého jídla. Děda vypadal velmi spokojeně. Logan neřekl vůbec nic, když jsem ho zavolala ke kuchyňskému stolu, ačkoliv jsem měla pocit, jako by očima sledoval každý můj pohyb.

Byla jsem ještě zesláblá, bledá a roztřesená, když mě Logan vysadil před jediným winnerrowským hotelem. Ve svém pokoji jsem se převlékla do čistého a pak meziměstsky zatelefonovala Troyovi. Ve svém domku telefon nebral. Znervózněla jsem a bylo mi na omdlení, když jsem čekala, až zvedne sluchátko.

Zavěsila jsem a vytočila jiné číslo. Tentokrát se ozvala jedna ze služebných ve Farthinggaleském sídle.

„Ano, slečno Casteelová, řeknu panu Troyovi, že jste volala. Dneska tady není.“

Znepokojena a rozladěna myšlenkou, že Troy není tam, kde by měl být, sjela jsem výtahem zpátky dolů a shledala, že Logan na mě čeká v hotelové hale. Zdvořile vstal, když jsem k němu přistoupila, ale neusmál se. „Co ode mě potřebuješ teď?“

Ruce mi vylétly k čelu. Do odletu letadla do Bostonu mi zbývaly čtyři hodiny.

„Reverend Wise, musím se s ním sejít. Ale dokážu to sama.“ Sklopila jsem oči a zahleděla se mu na ruce, pak jsem se začala omlouvat. „Mrzí mě, že jsem se chovala ošklivě. Děkuju ti, žes mi pomáhal, Logane. Přeju ti hodně štěstí. Už pro mě nemusíš dělat nic. Od nynějška se o sebe postarám sama.“

Předlouho jsem na tváři cítila jeho oči, jako by se pokoušel číst mi myšlenky. Pak mě beze slova vzal za rameno a vedl ke svému zaparkovanému autu. Během pomalé cesty se snažil zodpovědět mé otázky.

„Jezdí táta za dědou často?“

„Myslím, že přijede, když může.“

Logan už neřekl ani slovo, dokud mě nevysadil na Hlavní ulici přímo před farou, kde žil reverend Wayland Wise se svou ženou a novorozenou dcerou.

„Ještě jednou děkuju,“ řekla jsem upjatě. „Ale nemusíš čekat.“

„Kdo ti odnese zavazadla a dá ti je do najatého auta… pokud ještě máš najaté auto?“ zeptal se ironicky.

A tak čekal, protože na tom trval, a já se snažila neklopýtnout a nezakolísat, když jsem vykročila na pěšinku, odkud už byly smeteny všechny trosky po bouři. Jakmile jsem dospěla k vysoké verandě, otočila jsem se a uviděla, že Logan stále trpělivě čeká s hlavou lehce skloněnou, jako by usínal za volantem únavou, jak nade mnou ve dne v noci bděl.

A jak jsem tam stála a čekala, až někdo zareaguje na mé klepání, zaplavil mě strašný hněv, zbavil mě slabosti a dodal mi náhle sil.

Reverend a jeho žena nemají právo ukrást Fanny dítě! Svedl Fanny, když byla sama ještě pouhé dítě, nezletilá! Čtrnáctiletá! To je protizákonné!

Ano, jsem tady, abych přivedla pod křídla rodiny alespoň jedno dítě náhradou za ty dvě, které jsem ztratila. Ačkoliv jsem velice pochybovala o tom, že by to dítě měla vychovávat právě Fanny.

Na mé ostré ťukání na dveře přišla otevřít sama Rosalynn Wiseová. Zamračila se na mě, ale nevypadala nijak překvapeně. Jako by z mé návštěvy kostela před osmi dny vytušila, že se u nich dřív nebo později ukážu. Jako obvykle měla tmavé, nelichotivé šaty, jimž se obdivuhodně dařilo dodat jí vzezření oblečené tyčky.

„Nemáme vám co říct,“ prohlásila místo pozdravu. „Laskavě se kliďte z naší verandy a už se nevracejte.“

A stejně jako kdysi dávno Fanny, i ona se chystala zabouchnout mi dveře před nosem, já ale byla tentokrát pohotovější. Postoupila jsem kupředu, odstrčila ji stranou a vešla do domu. „Máte mi toho hodně co vysvětlovat,“ zaútočila jsem na ni svým nejchladnějším a nejostřejším tónem. (V Bostonu jsem se hodně naučila, pokud šlo o to jednat panovačně.) „Zaveďte mě k svému manželovi.“

„Není tady.“

Chtěla mi zastoupit cestu. „Vypadněte! Vy a vaše sestra už jste způsobily dost nesnází!“ Její dlouhá, hubená tvář na sebe vzala zbožný výraz osoby, přicházející do styku se špínou.

„Aha, takže už připouštíte, že Fanny je má sestra. Jak zajímavé! Copak se stalo s Louisou Wiseovou?“

„Kdo to klepal?“ zavolal reverend tak obyčejným hlasem, že si ho určitě musel rezervovat jen pro doma.

Šla jsem za ním po hlase do pracovny, kam byly pootevřené dveře. Vstoupila jsem, přestože se jeho žena všemožně snažila mi v tom zabránit. A teď jsem stála proti nejvlivnějšímu muži ve Winnerrow a toužila jsem být v lepší kondici, ne oslabená nemocí, abych měla pohotově všechna ta slova, která jsem měla připravená, než přišla horečka a uloupila mi je z paměti.

Napůl vstal ze židle. „Waysie“ Wise se přívětivě usmál, a to mě zarazilo. Očekávala jsem, že můj příchod je oba zastihne v nevýhodě. Ještě nebylo deset hodin. A přece byla oblečená, a on taky. Jediný ústupek, který učinil domácímu pohodlí, byly černé sametové domácí trepky podšité červeným saténem. Kdovíproč mě ty exotické, elegantní trepky ohromily.

„Aha!“ řekl a zamnul si dlaně. Na plné, hezké tváři se mu objevil prázdný, uhlazený výraz. „To se nejspíš jedna z mých oveček vrací konečně do stáda.“ Nemohl najít lepší slova k oživení mého bojovného já. Jako bych se narodila jen pro tento den, cítila jsem vzrůstající pocit spravedlnosti a uspokojení, že mám dobrý důvod, proč mu říct, co si o něm myslím. Usadil se opět do pohodlného křesla s vysokým opěradlem ke krbu, kde čestné místo zaujímaly umělé květiny. Pečlivě si vybral doutník z mosazné dózy s červeným cedrovým dřevem uvnitř, která byla poblíž jeho křesla. Uštípl koneček, překontroloval jej bdělým pohledem a teprve pak si zapálil. Celou tu dobu mě nechal stát.

Očividně mě nehodlal vyzvat, abych se posadila. Vykročila jsem kupředu, vybrala si dvojče jeho křesla a usedla. Zkřížila jsem nohy a pozorovala jeho oči, jak putují po mých nohou, o nichž mi Troy mnohokrát řekl, že jsou velmi půvabné. Střevíce jsem měla zbrusu nové.

Reverendovy tmavé, trnkové oči si mě dál líně měřily. Hluboko v těch očích žhnul rostoucí zájem, který nakonec převládl a přiměl ho, aby se odzbrojivě usmál. Byl to tak sladký úsměv, že jsem se ani nedivila, že si dokázal podmanit někoho tak naivního, jako byla Fanny. I zblízka to byl velmi pohledný člověk. Měl pěkné rysy, jasnou pleť a robustní zdraví, které mu vyzařovalo ze zardělé pleti. Kila navíc se v jeho středním věku teprve začínala projevovat, ačkoliv jsem měla podezření, že později přejde od břichatosti rovnou k obezitě.

„Áááno… určitě už jsem vás někde viděl,“ řekl hrdelně a lichotivě, „ačkoliv zapomenout jméno tak krásné dívky se mi prostě nepodobá, to se mi absolutně nepodobá.“

Když jsem vstoupila do tohoto domu, neměla jsem sebemlhavější představu, jak začnu náš rozhovor, ale právě ta slova mi poskytla přesně ten popud, který jsem potřebovala. Bojí se. Skrývá se pod pláštíkem nevinnosti.

„Nezapomněl jste mé jméno,“ řekla jsem přívětivě. Začala jsem houpat nohou, takže můj vysoký podpatek působil jako hrozivá zbraň. „Mé jméno nikdy nikdo nezapomene. Heaven Leigh přece má svůj zvuk, nezdá se vám?“

A všechen ten kašel mi něco udělal s hrdlem, takže můj hlas měl jiný odstín než dřív, trochu chraplavý, a čas strávený v Bostonu mu dodal určité rafinované smyslnosti, jež překvapovala i mě samotnou. „Fanny se vede moc dobře, děkuju za optání, reverende Wisei. Fanny vás nechává moc pozdravovat.“

Usmála jsem se na něj s pocitem narůstající moci jen proto, že jsem poznala, jak je uchvácen mým mládím a krásou. Měla jsem podezření, že Fannyinu svádění podlehl snadno, i když byl mužem církve. „Fanny je velmi vděčná vám i vaší ženě, že jste se jí tak dobře starali o dcerušku, ale teď se vzdala divadelní kariéry a brzy se vdá a usadí, a tak chce své dítě zpátky.“

Ani nemrkl, ačkoliv jsem slyšela, jak se jeho žena za mými zády zajíkla a pak vzlykla.

„Proč nám to Louisa neřekne sama?“ zapředl měkce.

Pokusila jsem se najít přesně ta správná slova. „Fanny mi důvěřuje, že řeknu to, co by sama nedokázala říct bez pláče. Lituje svého ukvapeného rozhodnutí prodat nenarozené dítě. Už ví, že se žena porodem dítěte nadobro změní, že už nikdy nebude jako dříve. Náruč ji bolí touhou pochovat si svou holčičku. A nežádá po vás, abyste na to doplatili, protože já jsem ochotná vrátit vám těch deset tisíc dolarů.“ Úsměv mu visel na rtech dál. Dokázal dokonce i mluvit a přitom se usmívat. „Skutečně nechápu, co máte na mysli. Jakých deset tisíc? Co máme má žena a já společného s Fannyiným dítětem? Uvědomujeme si ovšem, že milá Louisa byla poněkud sexuálně nevázaná, protože se narodila a vyrostla v kopcích a byla divoká jako čubka, když se honí, a pokud své dítě prodala a lituje toho, pak nás skutečně mrzí…“

Vstala jsem, přikročila k jeho psacímu stolu a zvedla studiový portrét asi čtyřměsíčního dítěte ve stříbrném rámečku. Děťátko se usmívalo do čočky kamery Fannyinýma tmavýma očima, opravdovýma casteelovskýma indiánskýma očima. Kštice holčičiných vlasů nebyla rovná a hrubá jako měla Fanny, ale měkká a kučeravá, takové vlasy asi musel mít reverend, když byl nemluvně. Ach, a jak byla krásná tahle holčička, kterou Fanny tak zbrkle prodala. Boubelatá, s ďolíčkovatýma ručičkama, na jednom prstíku maličký prstýnek. Rozkošné bílé šatičky s krajkami a vyšíváním. Hýčkaná, rozmazlovaná, milovaná dceruška.

Náhle mi někdo vyškubl portrét z rukou!

„Vypadněte odtud!“ zaječela Rosalynn Wiseová. „Waylande, proč tu sedíš a bavíš se s ní! Vyhoď ji!“

„Jsem ochotna zaplatit za Fannyino dítě,“ prohlásila jsem chladně. „Můžete dostat dvacet tisíc dolarů. Deset tisíc je za vaši péči o dítě. Pokud ne, tak zavolám na policii a řeknu jim, jak jste přijel do naší chaty a zaplatil mému otci za Fanny pět set dolarů. Řeknu jim, že jste používali Fanny na domácí práce jako otroka. Povím jim, že jejich dobrý kněz necudně obtěžoval a sexuálně zneužíval čtrnáctiletou dívku a přiměl ji porodit jeho dítě, protože jeho manželka byla jalová…“

Reverend vstal.

Tyčil se nade mnou a jeho oči se změnily v kruté, temné říční kameny. „V tvém hlase je hrozba, děvče. To se mi nelíbí. Já si nedám vyhrožovat od nějaké Casteelové z kopců, ne tímhle tónem, ne s tím zuřivým pohledem a ne těmi hloupými slovy. V tobě a takových jako jsi ty, já se vyznám.“ Úsměv plný sebedůvěry se mu vrátil, chtěl mě zastrašit. „Louisa nám nezavolala ani nenapsala, po tom všem, co jsme udělali, aby byla šťastná a žila v pohodlí. Jenomže tohle se často stává těm, které si Pán vyvolí… člověk se snaží být milosrdným Samaritánem a na oplátku se mu dostane jen zla od těch, kteří by mu měli být vděční.“

Zpěvavě odříkával další slova, citáty z bible, které uměl pohotově – jako bych ani za milion let nedokázala narušit jeho rovnováhu.

„Dost!“ zaječela jsem. „Koupil jste si mou sestru od mého otce!“ Uvedla jsem den a rok. „A můj bratr Tom a já jsme byli svědky a odpřisáhneme, co se odehrálo v naší chatě.“ Odmlčela jsem se a pozorovala, jak vyklouzl velkýma nohama ze sametových trepek a obul si pohodlné mokasíny, než uvážlivě usedl za svůj rozlehlý a mimořádně uklizený psací stůl. Usadil se v otáčivé židli, hluboko se v ní zaklonil a pak sepjal prsty pod bradou. Držel ruce sepjaté tak, že měl zakrytá ústa. Teprve tehdy jsem zjistila, že rty v kombinaci s očima mají nejlepší schopnost zrcadlit, co se v člověku děje. Teď jsem měla k dispozici jen oči, a ty byly přivřené.

„Nemůžeš za mnou přijít a klást požadavky, děvče. Máš třeba démanty a drahocenné oblečení, ale pořád jsi Casteelová. A mezi mým a tvým slovem… komu myslíš, že budou úřady věřit?“

Našla jsem svůj sebevědomý úsměv. „Darcy se podobá Fanny.“

Jeho úsměv byl teď kluzký a zlý. „Nedebatujme o nesporných faktech. Máme doklady, které dokazují, že má žena porodila třetího únorového dne letošního roku dítě ženského pohlaví. Jaký právní důkaz máš ty na to, že Fanny porodila?“

Úsměv mi na okamžik ztuhl na rtech, ale pak se mi vrátil. „Strije. Má je vaše žena? Otisky prstů. Otisky chodidel. My Casteelové nejsme tak docela tupí, jak si myslíte. Fanny ukradla kopii rodného listu své dcery. Na tom listě je jako matka uvedena ona, ne vaše žena. Dopustili jste se padělatelství – jak tohle vysvětlíte úřadům?“

Za mnou zasténala Rosalynn Wiseová.

Reverend jednou nebo dvakrát mrkl očima. A já věděla, že jsem je dostala! A to jsem lhala! Pokud mi bylo známo, Fanny žádný důkaz neměla. Vůbec žádný.

„Žádnému muži nikdy nedalo moc práce svést tvou promiskuitní sestru!“ ječela Rosalynn Wiseová, tvář bílou jako papír, a couvala ke dveřím.

Škubla jsem hlavou a napřímila ji. „To je vedlejší. Jde o to, že reverend Wise zneužil čtrnáctiletou dívku. On, muž, který se zasvětil Bohu, byl otcem Fannyina dítěte, když sama byla ještě nezletilá! Dítěte, o kterém tenhle ctihodný kněz teď kdekomu vypravuje, že bylo počato v děloze jeho ženy! Snadno se dá dokázat lékařskou prohlídkou, že vaše žena nikdy nerodila. Fanny svou holčičku chce. Já jí chci dát její dceru. Přijela jsem, abych zavezla Darcy domů k vlastní matce.“

Rosalynn Wiseová kňučela jako bitý pes.

Ale reverend svou bitvu ještě neukončil.

Reverendovy oči ztvrdly, ochladly. „Vím, kdo jsi. Tvá babička z matčiny strany se provdala do Tattertonova hračkářského klanu. A tak máš za sebou miliony a myslíš si, že ti to dává moc, abys mi diktovala. Darcy je má dcera a já s tebou budu bojovat zuby nehty, aby zůstala tady, v mém domě, a ne u té tulačky a poběhlice. Takže vypadni a už se nevracej!“

„Půjdu na policii!“ vykřikla jsem. Hněv ve mně rostl.

„Jen do toho. Udělej všechno, co říkáš. Uvidíme, jestli ti někdo bude věřit. V tomhle městě nenajdeš duši, která by nevěděla, co je zač Fanny Casteelová, co byla a co vždycky bude. Má kongregace bude sympatizovat se mnou. Vědí, že se mi v mém vlastním domě ta zlá, hříšná holka vetřela do postele a svým chlípným, nahým tělem, které ke mně tiskla, mě svedla, protože já jsem jen muž a člověk… žalostný, hříšný, ubohý člověk.“

To jeho opovržlivý vítězný úšklebek mě přiměl říct bez zaváhání, navzdory jeho chytrému proslovu: „Buď mi dáte Darcy, abych ji mohla zavézt Fanny, anebo přijdu dneska večer k vám do kostela, stoupnu si před celou kongregaci a všem řeknu, co přesně se odehrálo toho dne, kdy jste si koupil Fanny pro své sexuální radovánky! A jsem přesvědčená, že je to šokuje a rozzuří. Měl jste ji nechat na pokoji! Právě jste přiznal, že jste věděl, co byla Fanny zač předtím, než jste si ji přivedl do domu – a stejně jste to udělal! Schválně jste vnesl pokušení do svého domu a nakonec jste mu podlehl! V případě Ďábel versus reverend Wayland Wise vyhrál Ďábel. A já znám vaši kongregaci. Ta vám to neodpustí!“

Reverend na mě zamyšleně zíral, jako bych byla jen bílý pěšák na jeho šachovnici, kterého dokáže vyřadit ze hry jediným tahem černé královny.

„Prý jsi nemocná,“ řekl tiše, konverzačním tónem. „Nevypadáš dobře, děvče, vůbec nevypadáš dobře. A mimochodem, co si myslíš o tom hezkém domě, ve kterém bydlí tvůj dědeček? Věříš, že za tvé škudlilské dárky se dá postavit tak pěkný srub? Z laskavosti svého srdce jsem přidal peníze z vlastní kapsy, aby se ta chata dala dostavět, když už se k ní položily základy, aby pradědeček mé dcery měl dost peněz na živobytí. Protože jsem člověk… žalostný, slabý a hříšný člověk.“

Minuty míjely jedna za druhou a reverend nespouštěl oči z mé tváře.

Uslyšela jsem nahoře plakat dítě, jako by náhle procitlo z dřímoty. Obrátila jsem se a spatřila Rosalynn Wiseovou, nesla na ruce Fannyino dítě. A když jsem spatřila její uslzené oči, červené našpulené rtíky, tmavé kučeravé vlásky a velmi světlou pleť, byla jsem víc než dojata její krásou. Také mě dojala ručička, která pevně svírala prsty jediné matky, již kdy poznala. A pak ve mně začala propukat bouře vzteku, neboť jsem si uvědomila, že Fanny jen zneužívala Darcy jako nástroj pomsty. Co to tu dělám, proč trápím to dítě a jeho matku? A reverend celou tu dobu brebentil, až jsem měla uši plné řečí, aniž bych věděla, co si o nich mám myslet.

„Já tušil, že po mně jednou půjdeš, Heaven Casteelová. Sedávalas v zadní lavici a nespouštěla ze mě ty své jasné modré oči a pochybovalas o každém slovu, co mi sešlo se rtů. Poznal jsem ti na tváři, že chceš věřit, potřebuješ věřit a poctivě se snažíš věřit, a přece jsem nikdy nedokázal seřadit slova tak, abych tě přesvědčil, že existuje Bůh, láskyplný, starostlivý Bůh. A tak jsem začal posuzovat všechna svá kázání podle toho, jak jsi na ně reagovala… a jednou za dlouhou dobu jsem vždycky viděl, že se mi podařilo tě oslovit. Pak přišel den, kdy ti umřela babička, a já pronášel slova nad jejím hrobem i nad hrobečkem toho mrtvě narozeného dítěte tvé macechy; připadalo mi, že jsem úplně selhal. Věděl jsem, že k tobě nikdy neproniknu, protože o to nestojíš. Toužilas ovládat vlastní osud, i když to není tak docela možné. Nestálas o pomoc od člověka, ani od Boha.“

„Nepřišla jsem poslouchat přednášku o tom, co si o mně myslíte,“ řekla jsem škrobeně. „Neznáte mě.“

Vyskočil a stanul přede mnou. Přimhouřil oči, až z nich byly pouhé štěrbinky, za nimiž se mu třpytily oči. „To se mýlíš, Heaven Leigh Casteelová. Znám tě velmi dobře. Jsi nejnebezpečnější ženská, jakou kdy viděl svět. Nosíš v sobě sémě vlastního sebezničení a zničíš i každého, kdo tě miluje. A bude jich mnoho, těch kdo tě budou milovat, pro tvou krásnou tvář, pro tvé svůdné tělo; ty je ale všechny zklameš, protože nejdřív uvěříš, že všichni zklamali tebe. Jsi idealistka toho nejhoršího, tragického druhu – romantická idealistka. Zrozena k ničení a sebezničení!“

Upíral na mě vážné, nenávistné a zároveň soucitné oči, které jako by se dívaly upřeně skrze mě a četly mi myšlenky.

„Teď je na čase, abych ti něco řekl o své dceři Darcy. Nepřivedl jsem, jak jsi říkala, tvou sestru do svého domu s jinými úmysly než dobrými. Doufal jsem, že pomohu-li tvému otci zbavit se jednoho hladového krku, pomůže mu to v čase velké tísně. Ty tomu nechceš uvěřit, poznám ti to na tváři. Rose a já jsme udělali jen to, co po nás podle našeho přesvědčení chtěl Bůh. Legálně jsme adoptovali (a máme na to papíry podepsané tvou sestrou) dítě, jež tvoje sestra porodila. A abych ti řekl skutečnou pravdu, kdyby nám tvůj otec svou druhorozenou dceru tak nevnucoval, byl bych si vybral tebe! Slyšíš? A teď se mě zeptej proč.“ Když jsem na něj jen šokovaně zírala, odpověděl sám. „Chtěl jsem probádat zblízka, proč tolik odmítáš Boha…“

Odhadoval mě vážnýma očima, soucitnýma očima, očima zběhlýma v utajování dvojakosti. Uvědomila jsem si, že se nevyrovnám člověku tak chytrému, jako je reverend Wayland Wise – žádný div, že se stal nejbohatším mužem v širém okolí. I když jsem znala všechny ty triky, jimiž si získal úctu u těch, kdo byli tak hloupí a neprohlédli je, připadala jsem si zamotaná v pavučině jako kdejaká pitomá moucha.

„Přestaňte s tím, prosím vás, přestaňte!“

Zaplavena pocitem viny jsem pochopila, že jsem všechno prohrála. Tom už směřuje k svému cíli a nepotřebuje mě. Keith a Naše Jane byli přes své mládí tak moudří, že se od sestry-ničitelky odvrátili. Děda žije tam, kde nejvíc chtěl žít, v blízkosti své Annie, v horské chatě desetkrát lepší než by se kdy nadál. Rozbíjím svět o hlavy ostatních.

Horečka jako by se mi vracela. Sesula jsem se do křesla. Žhavý ruměnec mi stoupal od pasu a šimral za ušima. Fanny tohle dítě nepotřebuje. Fanny odmítla pro Keitha a Naši Jane hnout prstem, proč jsem si tedy myslela, že by byla dobrou matkou? Je jasné, že dítě patří sem, k Wiseům, kteří je milují a mají možnost dát mu jen to nejlepší. Co by mohla Casteelová nabídnout tomuhle dítěti v porovnání s tímto šťastným domovem? Chtělo se mi co nejrychleji od nich pryč. Roztřeseně jsem vstala a pohlédla na Rosalynn Wiseovou. „Nepomohu Fanny vzít vám to dítě, paní,“ řekla jsem. „Mrzí mě, že jsem přijela. Už vás nebudu obtěžovat.“ A s očima překypujícíma slzami jsem se obrátila a spěchala ke dveřím, i když jsem slyšela, jak za mnou reverend volá: „Bůh ti za to požehnej.“

Vítr se zvedá

LOGAN MĚ ZAVEZL NA NEJBLIŽŠÍ LETIŠTĚ A SEDĚL se mnou u terminálu, dokud neohlásili můj let. Vážně se mi díval do očí a znovu mi opakoval, že jsem udělala dobře, když jsem zanechala Fannyino dítě v náruči Rosalynn Wiseové.

„Udělalas správnou věc,“ říkal Logan už potřetí, když jsem mu svěřovala své pochyby, zda byly mé vývody logické. „Fanny není mateřský typ, to přece víš a já to taky vím.“

Kdesi v hloubi duše jsem možná živila představu, že si holčičku odvezu na Farthinggaleské sídlo – modlila jsem se o naději, že její sladká nevinnost a krása Troye přemohou a bude ji chtít vychovat jako vlastní dceru. Pošetilá, idiotská myšlenka. Co jsem to za hlupáka, že jsem to vůbec zkoušela. Fanny si nezaslouží dítě jako je Darcy. Já možná taky ne.

„Sbohem,“ řekl Logan, vstal a díval se mi někam za hlavu. „Přeju ti hodně štěstí a radosti,“ a pak se otočil na patě a odkráčel dřív, než jsem mu stihla ještě jednou poděkovat za to, jak se o mě staral.

Ohlédl se a nuceně se usmál. Chvilku jsme se na sebe dívali ze vzdálenosti pěti metrů, pak jsem se otočila a spěchala do letadla.

Za několik hodin jsem dorazila do Bostonu. Vyčerpaná, napůl nemocná, jenjen se zhroutit do postele jsem vklouzla do taxíku a chraptivě zašeptala adresu. Pak jsem se sesula do kouta vozu, točila se mi hlava a bylo mi na omdlení. Zavřela jsem oči a myslela na Logana a na to, jak se na mě usmál, když jsem mu vyprávěla, co se odehrálo u Wiseů. „Chápu, proč jsi to udělala. A nezapomínej, že kdyby Fanny tu holčičku doopravdy chtěla, dokázala by si najít způsob, jak si ji nechat. Ty by sis cestu našla.“

Bylo to všechno tak neskutečné, tak strašlivě neskutečné. Úsměv, který měl na tváři komorník Curtis, když mi otevíral dveře, protože jsem nemohla najít svůj klíč, pro něj vůbec nebyl typický. Stejně tak jeho slova na uvítanou. „To je dobře, že jste se vrátila, slečno Heaven.“

Ohromilo mě, že na mě mluví a oslovuje mě křestním jménem. Užasle jsem hleděla, jak mizí s mými kufry, a pak jsem se otočila a zadívala do obrovské místnosti, která vznikla otevřením širokých dveří do velkého salonu a ještě do dalšího za ním. Večírek. Nepřítomně jsem uvažovala, při jaké příležitosti se tahle oslava pořádá? Jenomže když byl doma Tony, byl každý den důvodem k oslavám.

Kráčela jsem z pokoje do pokoje a zírala na obrovské kytice čerstvých květin, které byly všude. Křišťál, stříbro, zlato a mosaz se třpytily. A v hlavní kuchyni, kde se připravovaly předkrmy, se usmíval Režná Whisky, jako by si vůbec nevšiml mé nepřítomnosti. Z kuchyně jsem odešla, při pohledu na všechno to jídlo se mi svíjel žaludek, a tak jsem raději zamířila ke schodům.

„Tak ty jsi zpátky!“ ozval se silný, autoritativní hlas. Tony vykročil ze své pracovny, hezkou tvář zachmuřenou. „Jak ses mohla opovážit? Nedodrželas slovo. Víš, cos provedla Troyovi, víš to?“

Cítila jsem, jak blednu. Kolena se mi začala chvět. „Je v pořádku, ne? Byla jsem nemocná. Chtěla jsem se vrátit dřív, ale onemocněla jsem.“

Tony přikročil blíž, plné rty sevřené do dlouhé úzké linky. „Zklamalas mě, děvče. Zklamalas Troye, a to je ještě horší. Je ve svém domku v tak hluboké depresi, že ani nebere telefon. Nevstává z postele, ani aby dokončil práci, kterou začal.“

Nohy mi vypověděly službu, sesula jsem se na schod. „Měla jsem chřipku,“ řekla jsem slabě. „Horečka mi stoupla až na čtyřicet a půl. Doktor nemohl přijet, protože pořád a celé dny pršelo a voda strhla mosty a silnice byly zaplavené.“ Vyslechl mě, trpělivě mě vyslechl. Stál s rukou na sloupku zábradlí, vzhlížel ke mně, jak jsem se krčila na schodech, a v jeho očích jsem zahlédla něco, čeho jsem si v nich ještě nikdy nepovšimla. Něco, co mě děsilo. Mé vysvětlování trvalo příliš dlouho. Mávl rukou, nezajímalo ho nic z toho, co jsem snad ještě chtěla říct. „Běž do svého pokoje a dej se do pořádku po cestě, pak přijď za mnou do pracovny. Jillian pořádá dnes večer oslavu pro jednu ze svých přítelkyň, která se bude brzo vdávat. Ty a já spolu musíme pár věcí probrat.“

„Musím vidět Troye!“ vykřikla jsem a unaveně se zvedla. „Ten to pochopí – na rozdíl od tebe.“

„Troy už čekal dost dlouho. Hodinu to ještě vydrží.“

Vyběhla jsem zbytek schodů. Cítila jsem, jak mě jeho oči sledují, dokud jsem nezmizela ve svých pokojích. Služebná Percyová mi v ložnici vybalovala zavazadla. Pousmála se na mě. „To je dobře, že jste zase doma, slečno Heaven.“

Vrhla jsem na ni zoufalý pohled. Doma? Budu si v tomhle obrovském domě někdy připadat jako doma?

Rychle jsem si umyla obličej, převlékla se a udělala s vlasy, co se dalo, vždyť jsem si je naposled umyla v přestavěné chatě. Zrcadlo v oblékárně mi ukázalo kruhy pod očima a ochablost ve tváři, a přece mi ze rtů vyzařovala jakási síla.

Když jsem sestupovala ze schodů, nalíčená jen lehkým popraškem pudru, rozcinkaly se zvonky u dveří. Curtis spěchal otevřít několika ženám, nesoucím krásně zabalené dárky. Byly tak uchváceny slavnostní výzdobou, že si mě díky Bohu ani nevšimly. Nestála jsem o to, aby mě některá z Jillianiných přítelkyň uviděla – vždycky měly až moc otázek.

Zlehka jsem zaklepala na dveře Tonyho kanceláře. „Pojď dál, Heaven,“ zavolal. Seděl za psacím stolem. Řadou oken za ním bylo vidět, jak stíny noci zahánějí měkce fialové barvy soumraku. Protože přízemí ve Farthy bylo aspoň čtyři a půl metru nad zemí, byla z jeho oken dokonalá vyhlídka na labyrint, kde si člověk připadal tak osamělý a nikým nepozorovaný, jakmile se ocitl uvnitř. Labyrint pro mě symbolizoval Troyovu záhadnost a romantiku, i lásku, kterou jsme nalezli. Nedokázala jsem odtrhnout oči od třímetrových živých plotů.

„Posaď se,“ nařídil, tvář zastíněnou a skrytou v houstnoucím šeru. „Teď mi povídej, jak jsi nakupovala v New Yorku. Ještě jednou mi pověz o těch dnech urputného deště, o stržených mostech a zaplavených silnicích a o tom doktorovi, co nemohl přijet.“

Díky bohu mi Logan hodně povídal o počasí, když mi myl obličej a česal vlasy, takže jsem snadno mohla hovořit o strašné bouři, která způsobila katastrofu na celém Východním pobřeží, dokonce až na severu v Maine. A Tony naslouchal a nepoložil jedinou otázku, dokud jsem se důkladně nevypovídala.

„Opovrhuji lidmi, co lžou,“ řekl, když jsem skončila, a já dokázala jen sedět s rukama v klíně (jimiž jsem se snažila nepohybovat, stejně jako jsem se pokoušela nešoupat nervózně nohama). „Od té doby, cos odjela, se stalo tuze mnoho věcí. Vím, žes nejela do New Yorku nakupovat výbavu. Vím, žes letěla do Georgie navštívit svého nevlastního bratra Toma. Pak jsi jela na Floridu za otcem. Později jsi letěla do Nashville ke své sestře Fanny, jejíž umělecké jméno je Fanny Louisa.“

Neviděla jsem, jak se tváří. To už tonula místnost v hlubokém stínu a on se nijak nesnažil rozsvítit ani jednu ze svých mnoha lamp. Skrze stěny jsem velmi slabě slyšela hlasy mnoha shromážděných žen. Ničemu z toho, co říkaly, nebylo rozumět. Jako šílená jsem toužila být mezi nimi místo tady s ním. Těžce jsem vzdychla a začala vstávat.

„Sedni si.“ Jeho hlas byl chladný, velitelský. „Ještě jsem neskončil. Musíš mi odpovědět na pár otázek, a odpovídej upřímně. Především mi musíš říct, kolik je ti doopravdy let.“

„Je mi osmnáct,“ řekla jsem bez zaváhání. „Nevím, proč jsem ti lhala, když jsem přijela a tvrdila, že je mi šestnáct, leda že mi odjakživa bylo trošku trapné, jak maminka pospíchala do manželství s mým otcem, když ho nikdy neviděla předtím, než se potkali v Atlantě.“

Jeho mlčení bylo tak výmluvné, až se vzduch chvěl. Zoufale jsem toužila po světle.

„A co záleží na jednom roce?“ zeptala jsem se, zadýchaná z toho, jak děsivě tam jen potmě seděl a nepromluvil. „Hned na začátku jsem Troyovi řekla, že je mi sedmnáct a ne šestnáct, protože se mi nezdál tak kritický jako ty. Prosím tě, Tony, pusť mě už k němu. Potřebuje mě. Dokážu ho vytáhnout z deprese. Doopravdy jsem byla moc nemocná. Lezla bych za Troyem po čtyřech, kdybych byla mohla.“

Pohnul se v křesle, opřel si lokty o desku stolu a složil hlavu do dlaní. Světlo z okna za ním tvořilo temně purpurovou kulisu a srpek měsíce se tu a tam objevil a vklouzl pak zpátky do temných cárů mraků. Hvězdičky blikaly a zase mizely. Čas míjel. Čas, který jsem mohla daleko lépe strávit s Troyem. „Pusť mě už za Troyem, prosím tě, Tony.“

„Ne, ještě ne,“ řekl chraplavě a skřípavě. „Teď seď a pověz mi, co víš o tom, jak se tvá matka seznámila s otcem – měsíc, den a rok. Řekni mi datum jejich sňatku. Pověz mi všecko, co říkali tví prarodiče o tvé matce, a až odpovíš na všechny otázky, které ti položím, pak si můžeš jít za Troyem.“

Ztratila jsem pojem času. Seděla jsem ve tmě a mluvila s mužem, z nějž jsem viděla jen siluetu, dlouze jsem vyprávěla příběh o Casteelových a jejich chudobě; o Leigh VanVoreenové a co jsem o ní věděla, čehož bylo žalostně málo. Když jsem skončila, zahrnul mě Tony tisícem otázek. „Bratři ve vězení, pět bratrů…“ opakoval. „A ona ho tak milovala, že si ho vzala. A tvůj otec tě nenáviděl od samého narození? Napadlo tě někdy, proč tě nenávidí?“

„Mé narození zavinilo maminčinu smrt,“ odpověděla jsem prostě. Všechen pocit jistoty, který mi dávaly nové šaty, mě opustil. V šeru a chladu podvečera, když byli hosté večírku tak daleko, že už nebyl slyšet ani nejhlasitější smích, se vracely kopce a obklopovaly mě. Zase jsem byla horácká buranka Casteelová, budižkničemu, budižkničemu a ještě jednou budižkničemu. Ach Bože, proč se na mě takhle dívá? Útržky všech mých pochyb se spojily a navalily se na mě jako hora. Nebyla jsem dost dobrá pro Stonewallovy; nepřipadá v úvahu, že bych se hodila mezi Tattertonovy. A tak jsem nejistě seděla, čekala a čekala.

Uplynulo už snad půl hodiny od chvíle, kdy jsem zodpověděla jeho poslední otázku, a on jen seděl zády k oknu a mlčel. Měsíční světlo mi dopadalo na tvář a změnilo růžovou barvu mých letních šatů v popelavou. Když promluvil, byl jeho hlas klidný, možná až příliš klidný. „Když jsi sem přišla, myslel jsem, že jsi odpovědí na mé modlitby, žes přišla zachránit Troye před sebou samým. Myslel jsem, že se pro něj hodil. Je to uzavřený mladík, pro většinu dívek je těžké se v něm vyznat, mám obavu, že to dělá ze strachu, aby mu někdo neublížil. Je velmi zranitelný… a má ty zvláštní utkvělé představy o tom, že umře mladý.“

Kývla jsem. Připadala jsem si jak slepá ve světě, který dokáže jen on vidět jasně. Proč mluví tak obezřele? Nepovzbuzoval nás snad ke sňatku? Vždyť neřekl nic, co by nás od našich plánů odradilo? A proč, poprvé za tu dobu, co ho znám, ztratil svůj humor a lehkovážnost?

„Vysvětloval ti své sny?“ zeptal se.

„Ano, řekl mi to.“

„Věříš tomu jako on?“

„Nevím. Chci věřit, protože on věří, že sny často předpovídají skutečnost. Ale nechci věřit jeho snu o tom, že zemře mladý.“

„Řekl ti… jak dlouho si myslí, že bude žít?“ Jeho hlas zněl ustaraně, jako by ho ten chlapeček, co v noci plakával, přece jen částečně přesvědčil.

„Až se s Troyem vezmeme a on už nebude prožívat žádné osamělé temné noci, zapomene na umírání. Budu ho sledovat. Zjistím, co mu dělá radost. Udělám z něj střed a podstatu svého života, aby se mohl osvobodit od starostí, že na něm nikomu nezáleží natolik, aby u něj zůstal. Protože to je podstata jeho úzkostí, strach z další ztráty.“

Konečně rozsvítil stolní lampu. Ještě nikdy jsem neviděla, že by mu oči žhnuly tak pronikavě, tak temnou modří. „Ty si myslíš, že jsem pro Troye neudělal, co bylo v mých silách, viď? Bylo mi teprve dvacet, když jsem se hnal do manželství, jen abych obstaral Troyovi matku, skutečnou matku a ne jen nějakou dospívající holku, co by se nechtěla otravovat s usouženým chlapečkem, křehkým a často těžce nemocným. A byla tu Leigh, ta měla být jeho sestrou. Snažil jsem se ze všech sil.“

„Možná, že když jsi mu vysvětloval smrt jeho matky, vyzněl v tvém podání ráj líp než to, co se dá najít ve skutečném životě.“

„Na tom možná něco je,“ připustil se smutkem v hlase. Pokrčil rameny a opřel se dozadu. Rozhlédl se, jako by hledal popelník, ale žádný nenašel, a tak vsunul blýskavou tabatěrku zpátky do kapsy. (Ještě nikdy jsem ho neviděla vytáhnout cigaretu.) „To mě taky napadlo – ale co jsem měl dělat s dítětem, které si hýčkalo svůj žal a nikdy se jej nevzdalo? Po mém sňatku s Jillian se Troy upnul na Leigh, takže když utekla z domu, plakal každou noc a obviňoval se, že to byl on, kdo zavinil její odchod. Tři měsíce po jejím útěku byl upoutaný na lůžko. Chodíval jsem k němu, když křičel ze spaní, a přesvědčoval ho, že se Leigh jednou vrátí, a on se té naděje držel jako klíště. Nejspíš začal snít o tom, jaké to bude, až se zas vrátí domů a bude jen o devět let starší, ne tak stará, aby ji nemohl milovat tak, jak si přál… a tak Troy po celá ta léta, dokud nezavolal tvůj otec, jen čekal a čekal, až se tvá matka vrátí a stane se jeho vyvolenou. A místo Leigh ses ukázala ty.“

Blesk udeřil, hlava se mi zatočila. Trhla jsem sebou a zbledla jako stěna! „Chceš mi říct, že jsem jen náhražka za svou matku?“ vykřikla jsem s narůstající hysterií. „Troy mě miluje takovou, jaká jsem! Já to vím! Tří, čtyř a pětiletý chlapeček se nemůže zamilovat na celý život! Je směšné o tom vůbec uvažovat!“

„Nejspíš máš pravdu.“ Přimhouřil oči, pak vzdychl a znovu sáhl do kapsy saka pro totéž cigaretové pouzdro. Znovu se nepřítomně rozhlédl po popelníku. „Jen mě napadlo, že si Troy postavil Leigh na piedestal a porovnával s ní všechny ostatní ženy, a zřejmě jen ty jsi to srovnání snesla.“

Tvář se mi horce zarděla. Ruce mi vylétly k hrdlu. „Mluvil nesmysly. Troy mou matku miloval, ano, řekl mi to. Ale ne tak, jak muž miluje ženu. Miloval ji jako osamělý, opuštěný chlapeček, který musel mít někoho jen pro sebe. A jsem ráda, že jeho vyvolenou jsem se nakonec stala já. Budu Troyovi dobrou ženou.“ A jakkoliv jsem se snažila, aby se mi do hlasu nevloudila prosba, přece jsem prosila. „Potřebuje někoho jako jsem já, kdo nežil jako skleníková květinka, kdo na tom není jako on, který má všecko a stejně se z toho nedokáže radovat. Žila jsem v nedostatku, hladověla jsem, byla jsem bita, ponížená a zahanbená, a stejně mi připadá, že život stojí za to, aby ho člověk žil, a za žádných okolností bych se ho nevzdala. A tomu naučím i Troye.“

„Ááááno,“ řekl zvolna. „Nejspíš bys pro něj byla dobrá, a bylas pro něj dobrá. Dokud jsi neodešla a neopustila ho. Nikdy nevypadal líp ani spokojeněji. Děkuju ti za to. Nicméně vzít si ho nemůžeš, Heaven. To nemohu dovolit.“

A je to tu, čeho jsem se bála!

„Řekls, že mě máš rád!“ vykřikla jsem ohromeně. „Na co jsi přišel? Jestli máš na mysli tu casteelovskou část mě, nesmíš zapomínat, že mám taky VanVoreenovské geny!“

Oči se mu zaplnily soucitem, jako by trochu zestárl, seděl tam a zíral na mě s nesmírnou lítostí. „Jak jsi krásná v tom tragickém hněvu, jak překrásná a působivá. Chápu, proč tě Troy miluje a chce. Vy dva máte tolik společného, ačkoliv neznáš všechny souvislosti… Nechci ti o nich říct. Jen mi slib že za ním půjdeš a co nejjemněji, co nejcitlivěji zrušíš vaše zasnoubení. Samozřejmě nemůžeš dál žít tady, tak nablízku, ale postarám se o tvé finanční zajištění. Nikdy ti nebude nic chybět, to ti slibuju.“

„Ty chceš, abych zrušila zasnoubení s Troyem?“ opakovala jsem nevěřícně. „Ty a tvá velká starost o jeho dobro! Copak nevíš, že to poslední na světě, co potřebuje, je abych ho zklamala? Má pocit, že našel jedinou ženu na světě, která ho dokáže pochopit! Jedinou, která zůstane a bude ho milovat až do smrti!“

Vstal, rozhlédl se, vyhnul se mému pohledu. „Snažím se udělat, co považuji za nejlepší.“ Jeho klid jen zdůrazňoval vášeň, kterou jsem projevovala já. „Troy je jediný dědic, kterého mám. Tattertonova hračkářská společnost přejde po mé smrti do jeho rukou, anebo pod vedení jeho syna. Už je to tak po tři sta padesát let, majetek se dědí z otce na syna anebo z bratra na bratra… Tak to musí být. Troy se musí oženit a zplodit syna – protože má žena je příliš stará, než aby měla děti.“

„Já jsem zdravá jako ryba! Mohu mít děti! Troy a já jsme o tom už debatovali a shodli jsme se na dvou.“

Jeho výraz byl teď ještě nepřítomnější. Vstal, ztěžka se opřel o desku stolu. „Doufal jsem, že si ušetřím rozpaky. Modlil jsem se, abys mě bez řečí a zdvořile poslechla. Teď vidím, že to nejde. Ale zkusím to ještě jednou. Prostě mi věř, když ti říkám, že si Troye nemůžeš vzít. Proč nezůstaneme prostě jen při tom?“

„Jak bych mohla? Řekni mi jeden jediný rozumný důvod, proč si ho nemůžu vzít? Je mi osmnáct, zákon to dovoluje. Nikdo mi nemůže zabránit provdat se za něj.“

Znova usedl, těžce usedl. Odstrčil židli od stolu, přehodil si nohu přes nohu a začal s ní pohupovat. A já ani za nic nedokázala pochopit, jak mohu v takové chvíli ještě obdivovat jeho naleštěné střevíce a tmavé ponožky. Když opět promluvil, zněl jeho hlas jinak. „To tvůj věk tohle všechno způsobil. Víš, myslel jsem, že jsi mladší než ve skutečnosti. Neznal jsem tvůj opravdový věk až do té doby, kdy se o něm v tvé nepřítomnosti Troy nahodile zmínil. Ani jednou mi do té doby neblesklo hlavou podezření. Díval jsem se na tebe – bylas celá Leigh, až na ty vlasy. Tvé vystupování se hodně podobá jejímu, když jsi šťastná a cítíš se dobře, ale jsou i chvíle, kdy mi připomínáš někoho jiného.“ Znovu se mi zadíval na vlasy, v nichž se přes léto objevily světleji hnědé pramínky s červenavými odlesky. „Nosilas někdy krátké vlasy?“ zeptal se, zcela mimo souvislost.

„Co to s tím má společného?“ málem jsem zařvala.

„Mám podezření, že tíha tvých vlasů natahuje přirozené kadeře a proto se ti vlasy ‚zkrepatí,‘ jak říkáš, když zmoknou.“

„Jak to s tím vším souvisí?“ zařvala jsem znovu. „Mrzí mě, že nemám platinové vlasy jako maminka a jako Jillian! Ale Troyovi se mé vlasy líbí. Řekl mi to mockrát. On mě miluje, Tony, a tak dlouho mu trvalo, než mi to řekl! Přesvědčila jsem ho, že jeho předtucha vlastní smrti se nemusí splnit.“

Podruhé vstal, jako kočka, když se vlní a protahuje. Sklonil se a upravil si palcem a ukazováčkem puky na kalhotách. „Přiznávám, že si nepotrpím na takováhle dramatická přiznání. Radši bych všechna dramata odkázal na divadelní jeviště nebo filmová plátna. Jsem vyrovnaný člověk a nedokážu se ubránit obdivu k člověku, jako jsi ty, který se dokáže tak snadno rozpálit a vybuchnout. Možná to nevíš, ale Troy má stejný temperament, jenomže vzplane pomaleji, a když vybuchne, pak dovnitř, do sebe. Proto se snažím být opatrný. I kdybych už neměl nadosmrti pronést jediné pravdivé slovo, znovu říkám, že miluju svého bratra víc než sám sebe. Je jako můj syn, a kvůli němu ti čestně přiznávám, že jsem nikdy nechtěl vlastního syna, který by Troye vyřadil z dědické posloupnosti. Víš, anebo už jsi na to nejspíš přišla dřív, Troy je génius Tattertonova hračkářství. To on tvoří, navrhuje a vymýšlí, zatímco já létám po světě jako oslavovaný obchodní zástupce. Jsem loutkový vládce. Ani za deset let bych nepřišel s jediným originálním nápadem, jak vytvořit novou hračku nebo hru, kdežto Troy tvoří bez námahy; navrhuje témata her stejně hravě, jako vymýšlí ty svoje věčné sendviče, co tak miluje.“

Nedokázala jsem z něj spustit oči. Proč mi to všecko povídá? Proč právě teď?

„To Troy si zaslouží být prezidentem, ne nějaký syn, kterého bych třeba měl. A tak tě prosím, vyklouzni bez velkých okolků z jeho života. Zůstanu a postarám se o něj. Můžeš si jet za tím svým Loganem, či jak se jmenuje, a já ti uložím na tvůj bankovní účet dva… miliony… dolarů. Uvažuj o tom. Dva miliony. Pro tolik peněz lidé zabíjejí.“

Usmál se na mě šarmantně, podmanivě, prosebně. „Udělej to pro Troye. Udělej to pro sebe a pro svou kariéru, vždyť o ni tolik stojíš. Udělej to pro mě. Udělej to pro svou matku. Pro svou krásnou, mrtvou matku.“

Jak po mně může chtít něco tak odporného! „Co ta s tím má společného?“ zaječela jsem, strašně rozhněvaná, že dokáže být tak nevkusný a přivádět na ni řeč ještě ke všemu právě v takovéhle chvíli.

„Všechno…“ a jeho hlas hněvivě zesílil, jako by se nakazil mou vášní a jako by už nemohl v uzavřené místnosti ani dýchat.

Má matka, můj otec

„AŤ JE TO COKOLIV, CHCI TO VĚDĚT!“ VYKŘIKLA jsem, zavrtěla se na židli a předklonila jsem se.

Tonyho hlas ztvrdl. „Tohle pro mě není snadné, děvče, vůbec to není snadné. Snažím se prokázat ti laskavost a přitom sám sobě vůbec neposloužím. Teď zůstaň zticha, dokud nedomluvím … a pak mě můžeš nenávidět, jak si zasloužím.“

Pohled těch chladných modrých očí mi vzal řeč. Seděla jsem bez pohnutí.

„Od samého začátku mého manželství s Jill jako by mě Leigh nenáviděla. Nikdy mi nedokázala odpustit, že jsem odvedl její matku otci. Zbožňovala svého otce. Snažil jsem se získat její náklonnost, ale nestála o ni. Ničím jsem jí neublížil a nakonec jsem se přestal snažit získat ji na svou stranu. Věděl jsem, že mi zazlívá, jak je její otec zoufale nešťastný.

Vrátil jsem se z dlouhých líbánek s Jill v deziluzi. Ve strašné deziluzi. Snažil jsem se nedat to před nikým najevo. Jill není schopna milovat nikoho víc než sebe a svůj věčně mladistvý zevnějšek. Bože můj, jak ta ženská miluje pohled do zrcadla!

Rozčilovalo mě čím dál víc, jak musí mít každý vlásek přesně na svém místě, jak pořád kontroluje, jestli se jí neleskne nos nebo nemá rozmazanou rtěnku.“

Jeho úsměv byl pokřivený, trpký. „A tak jsem si příliš pozdě uvědomil, že navzdory vší kráse nemůže žádný muž milovat na Jill něco víc než její fasádu. Jill nemá hloubku. Je to jen skořápka ženy. Všechno milé, něžné a laskavé přešlo do její dcery. Začal jsem si víc uvědomovat, je-li v místnosti Leigh než její matka. Zanedlouho už jsem si pečlivě všímal krásné dospívající dívky, která se jen zřídkakdy podívala do zrcadla. Dívky, která ráda nosila prosté, volné oblečení, které vlálo při každém pohybu, a vlasy měla dlouhé a rozpuštěné a rovné. Leigh se věnovala Troyovi, věnovala se Troyovi s potěchou a radostí. Za to jsem ji miloval a obdivoval.

Leigh byla smyslná, aniž by si to uvědomovala. Vyzařovala zdraví, které probouzí sexuální choutky. Při chůzi se vlnila v bocích, prsíčka se jí volně houpala pod těmi rozevlátými šaty. A Leigh se taky pořád zlobila na svou matku, odmítala mě, až nakonec jednoho krásného dne zjistila, že její matka je velmi žárlivá. A tehdy to na mě Leigh začala hrát. Myslím, že v tom nebyla žádná zloba, jen pomsta matce, o níž si myslela, že zničila otci život.“

Já věděla, co přijde!

Prostě jsem to věděla! Odtáhla jsem se a zvedla ruce, abych zadržela jeho slova, chtělo se mi křičet ne, ne!

„Leigh se mnou začala flirtovat. Směle mě škádlila a dobírala si mě. Tančívala kolem mě, tahala mě za ruce, trýznila mě slovy, jež často pálila, protože skoro vždycky trefila do černého. ‚Vzal sis papírovou panenku,‘ prozpěvovala mi zas a znova. ‚Pusť matku zpátky k tatínkovi,‘ prosila, ‚a když to uděláš, Tony, a když to uděláš, já zůstanu! Já nejsem zamilovaná do sebe jako ona.‘ A pomoz mi Bůh, já ji chtěl. Bylo jí teprve třináct let, ale už měla v jednom bílém prstíčku víc sexuality než její matka v celém těle.“

„Dost!“ vykřikla jsem. „Už nic nechci slyšet!“

Neúnavně pokračoval, jako povodeň po jarním tání, jež musí zaplavovat a ničit. „A jednoho dne, když mě Leigh zase nemilosrdně trápila a škádlila, protože to patřilo k její oblíbené hře, trestat mě stejně jako svou matku, popadl jsem ji za rameno, zatáhl do své pracovny a zamkl za sebou dveře. Měl jsem v plánu jen ji trošku postrašit a přimět, aby si uvědomila, že prostě nemůže hrát dívčí hry s mužem. Bylo mi tehdy teprve dvacet, byl jsem zklamaný a rozhněvaný, znechucený sám sebou, že jsem tak hloupě upadl do pasti, kterou Jill nalíčila. Než jsme se vzali, přiměla Jill právníka sepsat smlouvu, na jejímž podkladě by polovina mého majetku přešla do jejích rukou, pokud bych někdy zažádal o rozvod. A to znamená, že se s ní nikdy nemohu rozvést, pokud chci něco uchránit pro Troye. Když jsem tedy zabouchl a zamkl ty dveře, trestal jsem Jill, že mě podvedla, a trestal jsem i Leigh za to, že mi věčně věků tolik připomínala mé pitomé chyby.“

„Ty jsi znásilnil mou matku… mou třináctiletou matku?“ zeptala jsem se tlumeným a chraplavým šepotem. „Ty, se svým původem a vzděláním, ses choval jako nějaký buran z kopců?“

„Ty to nechápeš,“ řekl zoufalým hlasem. „Myslel jsem, že ji jen pozlobím, postraším – byl jsem přesvědčený, že bude inteligentnější, zasměje se a řekne mi blázne, a pak nebudu muset nic dokončit. Jenže ona mě vzrušila svým strachem, svou panikou, svou nevinností, tím, jak byla zděšená pomyšlením na to, co jsem měl v plánu. Sám sobě jsem říkal, že hraje, protože děvčata z Winterhavenu jsou notoricky známá svou otevřeností v záležitostech sexu. Ano, znásilnil jsem tvou matku. Tvou třináctiletou matku.“

„Ty bestie! Ty hnusný chlape!“ zaječela jsem, vyskočila, vrhla se na něj a udeřila ho do hrudi. Pokoušela jsem se vjet mu nehty do tváře, ale byl rychlejší. „Není divu, že utekla, není divu! A tys ji zahnal do náruče mého otce, aby ji hory a chlad a hlad přivedly do hrobu!“

Kopala jsem ho do holení, takže mi pustil ruce, ucouvl, já se za ním vrhla a znovu ho udeřila do tváře. „Nenávidím tě! Tys ji zabil! Tys ji vyhnal z jednoho pekla do druhého!“

Snadno zachytil mé pěsti a podržel je. Jeho cynický úsměv nabyl spíše ironického zabarvení. „Poprvé neutekla. Neutekla ani podruhé a potřetí. Víš, tvá matka zjistila, že se jí naše zakázané milování líbí. Bylo to vzrušující, napínavé. Pro ni i pro mě. Chodila za mnou, stoupla si do dveří a čekala. A když jsem k ní přistoupil, začala se třást a chvět. Někdy jí po tváři stékaly slzy. Když jsem se jí dotkl, bránila se a křičela, ale věděla, že její křik nikdo neuslyší a nakonec se podvolila mému milování jako ta malá, přelétavá žena, jíž byla pod vší svou andělskou něhou.“

Tentokrát jsem dlaní zasáhla jeho tvář!

Palčivý dotek políčku tam zanechal rudou skvrnu. Zahnutými prsty jsem se pokusila vyškrábat mu oči!

„Nech toho!“ přikázal a odstrčil mě, až jsem se zapotácela. „To si nedám líbit! Nikdy jsem ti to nechtěl říct.“

Znovu jsem se na něj vrhla a udeřila ho do tváře. Pevně mě chytil za ramena a zatřásl mnou, až se mi vlasy divoce rozlétly. „Dokud jsem neuslyšel datum tvého narození, nepočítal jsem měsíce. Teď ano. Leigh utekla z tohohle domu osmnáctého června. A ty ses narodila dvaadvacátého února. To je osm měsíců. Spala se mnou nejméně dva měsíce předtím, a tak je víc než pravděpodobné, že jsi má dcera.“

Přestala jsem se rozhánět pažemi v marné snaze způsobit mu další zranění. Krev mi ztuhla v žilách. Za ušima mi začalo mravenčit a kolena mi zeslábla. „Nevěřím ti,“ prohlásila jsem zlomeně. Připadala jsem si jak zbitá, potlučená. „To nemůže být pravda. Já nejsem Troyova neteř, to nejde!“

„Je mi líto, Heaven, moc líto. Protože ty bys byla dokonalá, právě ta, která by ho zachránila před sebou samým. Ale když jsem dneska večer vyslechl tvůj příběh o tom, jak Leigh poznala Luka Casteela, i datum jejich sňatku, pochopil jsem, že je vyloučené, abys byla dcerou Luka Casteela, leda že by ses narodila předčasně. Nenaznačila někdy tvá babička, že bys přišla na svět moc brzo?“

Ucouvla jsem před ním a otupěle zavrtěla hlavou. Nejsem tátova dcera. Táta. Buran Casteel.

„Říkalas, že tě otec nenáviděl, nenáviděl tě od toho dne, co ses narodila. Heaven, je docela dobře možné, že jaká už Leigh byla, pověděla tvému otci, že je těhotná, dřív než si ho vzala. A já jsem si teď jistý, kdo jsi. To tvé vlasy, Heaven, a ruce. Máš vlasy stejné barvy a kvality jako Troy, a tvé ruce a prsty mají stejný tvar jako jeho. Jako moje. Oba máme tattertonovské prsty.“

Roztáhl ruce a ukázal své dlouhé, pěstěné prsty, pak se zadíval na mé. Byly to stejné ruce, jaké jsem vídala celý svůj život, malé s dlouhými prsty a dlouhými oválnými nehty – a polovička žen na světě měla vlasy stejné barvy jako já. Nic výjimečného. A odjakživa jsem byla přesvědčená, že babiččiny ruce by vypadaly stejně jako mé, kdyby s nimi po většinu života nevykonávala otrockou manuální práci.

Ohromená a rozbolavělá, s pocitem nevolnosti skoro až k zvracení jsem se obrátila a odešla z jeho pracovny. Vyklopýtala jsem po schodech do svého pokoje, vrhla jsem se na postel a rozplakala se.

Nejsem Casteelová? Nejsem budižkničemu, prohnilá buranka Casteelová s pěti strýci uvězněnými na doživotí?

Tony vkročil do mé ložnice bez zaklepání, zlehka usedl na okraj pelesti v nohách mé postele, a tentokrát byl jeho hlas tichý a laskavý: „Neztěžuj mi to, miláčku. Je mi moc líto, že jsem ti pokazil románek se svým bratrem. Ačkoliv jsem rád, že jsi má dcera. Všechno dobře dopadne, uvidíš. Vím, že jsem tě šokoval a zranil, ale přese všechno, co jsem ti řekl, jsem tvou matku miloval. Byla teprve dítě, a přesto na ni nedokážu zapomenout. A svým způsobem miluju i tebe. Obdivuju tě i to, cos udělala pro mého bratra. Budu k tobě víc než velkorysý, tak to měj na paměti, až se příště sejdeš s Troyem. Pověz mu cokoliv, co bude znít věrohodně. Nezpůsobuj mu bolest, která by ho přiměla skoncovat se životem. Vždyť přece víš, o čem jsou všechny jeho sny? Narodil se jako sebeničitel! Je zklamaný světem a všemi, kdo zemřeli nebo odešli a zklamali ho, a tak hledá možnost úniku.“

Položil mi svou těžkou ruku krátce na rameno, pak vstal a napůl se odvrátil ke dveřím. „Buď na něj hodná, protože je křehký, ne jako ty a já a Jillian,“ řekl přidušeně. „Je to neviňátko ve světě dravců. Neumí nenávidět. Umí jen milovat, aby mohl později trpět a cítit se méněcenný. Tak mu dej to nejlepší, co máš v sobě, Heavenly, to nejlepší, co můžeš dát. Prosím tě o to.“

„Už se stalo!“ zařvala jsem, posadila se a mrštila polštářem ke dveřím, kde stál. „Ví to? Řekls mu, že jsi možná mým otcem?“

Neunikl mi třas, který projel Tonymu tělem. „Nedokázal jsem se přimět, abych mu to řekl. Váží si mě, obdivuje mě, miluje mě. Odjakživa byl tím nejdražším, co jsem v životě měl, přes všechny nesnáze, co s ním byly. Prosím tě na kolenou, najdi si nějaký jiný důvod, proč zrušit zasnoubení. Bude mě nenávidět, jestli se dozví pravdu. A budu mu to moci zazlívat? Mohla jsi ho zachránit… a já jsem způsobil, že o tebe přijde. Doufám jen a modlím se, abys dokázala najít ta pravá slova, protože já to nesvedu.“

Uplynula hodina a za tu hodinu mé slzy oschly. Za tu hodinu jsem si umyla tvář a oči ledovou vodou a velmi pečlivě jsem se nalíčila. Pak, aniž bych vyštrachala v mozku ta pravá slova, která by mu pomohla přežít beze mě, vyklouzla jsem přes labyrint k domečku pro panenky. Zaklepala jsem na Troyovy modré dveře. Nikdo neodpověděl, přesně jak mě Tony upozornil.

Už bylo pozdě, kolem desáté. Nikdy jsem nezažila nádhernější večer. Ptáci se zahnizďovali na noc, ospale cvrlikali a pípali. Stovky růžových keřů vydechovaly sladkou vůni, která mě šimrala v nozdrách. Vedle modrých dveří svítily petrklíče a macešky. Gardéniové keře zářily ve světle měsíce, jejich květy byly obrovské a téměř modré. Vzduch byl něžný jako polibek milence a on byl vevnitř, zavřený před celým světem.

„Troyi,“ zavolala jsem, otevřela dveře a zaváhala na prahu. „To jsem já, Heaven. Vrátila jsem se. Je mi moc líto, ale onemocněla jsem a nemohla se vrátit ten den, co jsem slíbila…“

Nikdo neodpovídal. Chyběla tu vůně chleba pekoucího se v troubě, dokonce i chleba nedávno upečeného. V domku byl přílišný klid, přílišný pořádek, až to děsilo.

Rozběhla jsem se do jeho ložnice a rozrazila dveře. Ležel na posteli s hlavou obrácenou k otevřenému oknu. Jemný vánek povíval záclonami, až se skoro dotýkaly vázy plné růží na stole.

„Troyi,“ opakovala jsem a přistoupila blíž k posteli. „Prosím tě, podívej se na mě. Prosím tě, řekni, že mi odpouštíš, že jsem nedodržela slovo; já jsem chtěla, zoufale jsem chtěla.“

Stále se na mě nepodíval. Přiblížila jsem se ještě víc, pak jsem vlezla na postel a něžně k sobě obrátila jeho hlavu. Měsíční světlo, pronikající okny, mi ukázalo jeho skelné oči a prázdný pohled. Byl milion kilometrů odtud, uvízl v jakémsi děsném snu. Já to věděla, prostě jsem to věděla!

Jemně jsem přitiskla rty na jeho. Šeptem jsem opakovala jeho jméno. „Vrať se ke mně, Troyi, prosím, prosím. Nejsi sám. Miluju tě. Vždycky tě budu milovat.“

Zas a znova jsem ho přivolávala zpátky, až konečně skelná vrstva z jeho očí zmizela a zvolna se mu pohled zaostřil. Nepříčetná radost a štěstí vystřídaly upřený pohled, vztáhl prsty, aby jimi přejel mou tvář. „Ty ses vrátila… ach Heaven, já se tak strašně bál, že se nevrátíš. Měl jsem divný pocit, žes zase jela za tím Loganem Stonewallem a zjistilas, že miluješ jeho a ne mě.“

„Tebe, jedině tebe!“ vykřikla jsem vášnivě a zasypala polibky jeho studenou, bledou tvář. „Měla jsem chřipku, miláčku. Celé dny jsem měla vysokou horečku. Telefony byly přerušené, mosty stržené a silnice zaplavené. Vrátila jsem se k tobě hned, jak to šlo.“

Usmál se slabě a chabě. „Věděl jsem, že jsem hlupák, když se zbytečně poddávám takové depresi. Věděl jsem, že se vrátíš, podvědomě jsem to cítil…“

Zachumlala jsem se do jeho objetí a cítila, jak mi vklouzl rukama do vlasů. Přitiskla jsem tvář k jeho hrudi. Slyšela jsem, jak mu bije srdce, pomalu, tak pomalu – jak rychle by mělo bít normální srdce? „Nechci velkou svatbu, Troyi. Rozmyslela jsem si to. Upláchneme z Farthinggaleského sídla a budeme mít jen malý soukromý obřad.“

Těsně mě k sobě přitiskl, hladil mě po vlasech, dával mi drobné polibky na temeno. „Jsem tak unavený, Heaven, tolik unavený. Já myslel, že chceš velkou svatbu.“

„Ne, já chci jen tebe.“

„Tony na té svatbě musí být,“ zašeptal, přejížděje mi rty po temeni. „Bez něj by to nebylo doopravdy. Byl jako můj otec…“

„Jak chceš,“ zamumlala jsem a přitiskla k sobě jeho křehké tělo úžeji. Jak zhubl! „Už ses z toho zápalu plic úplně uzdravil, viď?“

„Stejně jako z každé své nemoci.“

„Už nikdy nebudeš stonat! Rozhodně ne, když jsem tady já, abych se o tebe postarala!“

Objímal mě celou noc a já objímala jeho. Mluvili jsme o našich snech, o společném životě, a mně to připadalo jako dým unikající ve spirálách oknem a mizící do noci. Jak bych si ho teď mohla vzít? Jak bych si ho mohla nevzít, ať už je náš vztah jakýkoli?

Před úsvitem jsem znovu přivedla řeč na portrétní panenku mé matky. Ví Troy, jestli ten model dělal Tony? Neměl k ní Tony jiný vztah, než by odpovídalo nevlastnímu otci?

Temné oči mu zastřel mrak. „Ne! Ani náhodou! Heaven, Tony mohl mít každou ženskou, které se mu zachtělo! Byl šíleně zamilovaný do Jillian! Neexistovala žena široko daleko, která by se o něj nepokoušela… vždyť od té doby, co mu začaly růst vousy, nemusel žádnou ženu pronásledovat. Ony pronásledovaly jeho.“

Ležela jsem v bezpečí jeho náruče a věděla jsem, že si nikdy nepřizná, jak Tony využíval ženy a jak využil po svém, bezmyšlenkovitě i Jillian, aby poskytl svému mladšímu bratrovi matku a sestru, i když sám se dál vesele honil za každou sukní ve městě a po celé Evropě. Měla jsem v očích slzy, když jsem Troye objala před návratem do velkého domu. „Promiň, že jsem tak podezíravá. Miluju tě, miluju tě, miluju tě – a vrátím se, jen co se trochu dospím. Neodcházej, slibuješ?“

Posadil se a přitiskl mě k sobě. „Přijď sem ke mně kolem jedné na oběd, miláčku.“ Myslela jsem, že se dokážu vrátit do své postele a spát spánkem spravedlivých, ale házela jsem sebou a převracela se a posléze jsem skončila u jídelního stolu dole v přízemí, kde už hodoval Tony, pojídaje jeden plátek melounu za druhým. Začal mě okamžitě zahrnovat otázkami. Byla jsem u Troye? Zrušila jsem naše zasnoubení? Jak reagoval? Jak jsem mu to vysvětlila? Byla jsem hodná, uvážlivá, opatrná, že?

„Mluvila jsem o tobě co nejmíň.“ Hlas jsem měla chladný, nepřátelský. Nenáviděla jsem ho přesně jako tátu. „Z ohledů vůči Troyovi jsem tě kryla, ačkoliv kdyby Troy nebyl tak citlivý, klidně bych mu do puntíku vypověděla, co je a byl zač jeho milovaný bratr.“

„Jaký důvod jsi mu udala?“

„Žádný. Ještě jsme zasnoubeni. Nedokážu ho zničit, Tony, já to prostě nedokážu!“

„Vidím, že se ze všech sil vemlouváš do nenávisti ke mně. Možná máš pravdu, bude líp počkat pár týdnů, než mu řekneš, že jsi zjistila, že jsi ještě zamilovaná do toho svého mládence. Logan se jmenuje, ne? Troy tě nechá. Já ho podpořím. Postarám se, aby se zotavil. A na to je nejlepší práce. Jakmile se Troy smíří se skutečností, že miluješ někoho jiného a neprovdáš se za něj, najde si nějakou náhražku za tvou lásku. Já udělám, co bude v mých silách, abych mu pomohl najít jiné děvče, které by si chtěl vzít.“

Tolik mě ty věci, které říkal, bolely, že se mi chtělo výt do slunce jako vlk při měsíci, jako kdysi vyla Sarah, když její poslední dítě umřelo. V hrudi mi hlodala bolest. A vedle mě seděl ten muž, co to všechno způsobil. „Ty jsi ale odporný člověk, Tony Tattertone! Přisámbůh, kdybych věděla, že to Troyovi neublíží, dopodrobna bych mu vypověděla, cos udělal mé matce! A on by tě nenáviděl! Ztratil bys jediného člověka, který pro tebe má nějakou cenu!“

Vrhl na mě žalostný pohled. „Prosím… nezapomeň, že bys ho tím zničila. Troy žije z víry a přesvědčení. Není jako ty nebo já, my dokážeme přežít za všech okolností.“

„Už mě nikdy nepřirovnávej k sobě!“ zaječela jsem.

Neodpověděl, jen sáhl po dalším plátku melounu.

„Slib mi, Heaven, slib mi, že o ničem z toho neřekneš ani slovo Jill.“

Vstala jsem a obešla Tonyho židli, aniž bych něco slíbila.

„No dobře!“ zařval Tony, jemuž zničehonic došla trpělivost, vyskočil, popadl mě za rameno a otočil k sobě, takže jsem viděla, jak jeho obvykle příjemná a hezká tvář zošklivěla hněvem. „Vrať se k Troyovi! Jen do toho! Znič ho! A až s tím budeš hotová, utíkej za Jill a znič ji taky! A až budeš hotová se všemi na Farthy, utíkej za svým otcem a znič život i jemu! Znič život Tomovi a Fanny, a nezapomeň na Naši Jane a na Keithe! Chceš pomstu, Heaven Leigh Casteelová! Vidím ti to na očích, na těch neuvěřitelně modrých očích, co se z nich na mě nedívá anděl, ale spíš ďábel!“

Slepě jsem se po něm rozmáchla zaťatou pěstí, ale netrefila jsem, protože mě pustil tak náhle, až jsem ztratila rovnováhu a spadla na podlahu. Rychle jsem se zvedla a vyrazila kupředu tak rychle, že se nezmohl ani na slovo, než jsem vyběhla po schodech zpět do bezpečí své ložnice. Tady jsem se mohla vyplakat.

V jednu hodinu už jsem byla zase v domku, a tentokrát byl Troy venku z postele a zdál se trošku silnější. Usmíval se na mě. „Pojď,“ pokynul mi. „Chci, abys viděla tuhle vlakovou soupravu, kterou jsem zrovna dodělal, a pak se najíme.“

To, co mi chtěl ukázat, zaplňovalo celý jeden obrovský roh jeho dílny. Bylo to miniaturní jeviště, kde svítila světýlka a světlo vycházelo i ze skrytých míst pod jevištěm. Pasažéři nastupovali do maličkých vláčků a zase z nich vystupovali a projížděli v nich strmými a nebezpečnými horami; pozorovala jsem ten droboučký Orient Expres, jak zvolna vyjíždí a čakity-čak, čakity-čak nabírá rychlost, věčně stoupá do vrchu, věčně riskuje, odvažuje se všeho, jen aby dosáhl výšin, jen aby sjel dolů ještě rychleji než vyjel nahoru, a připadalo mi, že se mi Troy snaží cosi prostřednictvím svých vláčků sdělit.

Co se to snaží Troy vyjádřit těmi třemi malými vláčky, proplétajícími se tak složitými cestami pokaždé jiným územím a přece vždy do stejného cíle? Neujíždí snad celé lidstvo životem jako ve vlaku, dosahuje výšin, klesá do prohlubní, nejede po rovině mezi oběma krajnostmi častěji, než se vznáší nebo padá? Zamyšleně jsem se kousala do spodního rtu, tiskla si čelo špičkami prstů… a zírala na malou holčičku, která se ocitla mezi pasažéry. Tmavovlasou holčičku v modrém kabátku a modrých střevíčkách. Dost se mi podobala, až jsem se musela usmát. Protože vlaky, které zřejmě nikam nejely, stejně cestující vzrušovaly stejně jako opravdové. Holčička v cíli z vlaku nevystoupila, jen stará žena, rovněž v modrém kabátě se stejnými modrými střevícemi. A já se dychtivě vrátila pohledem k depu, a uviděla jsem znovu holčičku v modrém kabátku, jak nastupuje do jiného vlaku…

Ach, že mu ale ta výroba hraček šla, dával jim význam, beze slov do nich vtěloval své přesvědčení. Když jsem se odvrátila od vláčků, ucítila jsem, jak se mě zmocňuje známé nadšení. „Troyi, Troyi!“ zvolala jsem. „Kde jsi? Musíme naplánovat tisíc věcí!“

Seděl jako obvykle v okenním výklenku, dlouhé nohy přitažené k tělu, obratné a půvabné ruce volně zaklesnuté kolem pokrčených kolen – a všechna okna byla otevřená dokořán a jeho ložnicí profukoval studený, vlhký vítr!

Polekaně jsem ho běžela odtáhnout za paži, ve snaze vytrhnout ho z té nicoty, v níž se ztrácel. „Troyi! Troyi!“ ječela jsem a třásla jím, ale on se díval rovnou před sebe, bez jediného mrknutí. Třásla jsem s ním a přitom zavanul tak silný vítr, až shodil stolní lampu na podlahu. Musela jsem nasadit všechny síly, abych stáhla okna dolů, a když byla všechna zavřená, běžela jsem pro pokrývky a zabalila do nich Troyovi ramena i nohy; po celou tu dobu se nepohnul ani nepromluvil.

Tvář měl bledou a studenou, když jsem se ho dotkla, ale měkkou, a tak jsem vykřikla úlevou. Není mrtvý. A přece měl tep, který jsem nahmatala, tak slabý, že jsem spěchala k telefonu a vytočila číslo na Farthy. Telefon vyzváněl donekonečna, a nikdo ho nebral! Nevěděla jsem, jakého doktora bych měla zavolat. Prsty se mi třásly, zvedla jsem Troyovy Zlaté stránky a listovala jimi, dokud jsem ho neuslyšela kýchnout.

„Troyi!“ vykřikla jsem a spěchala k němu. „Co to děláš, chceš se zabít?“

Pohled měl rozostřený a nepřítomný, hlas slabý, když vyslovil mé jméno. Když mě uviděl, popadl mě jako tonoucí, který se chytá stébla, a prudce si mě přitáhl k sobě, aby mi mohl zabořit tvář hluboko do vlasů. „Ty ses vrátila. Ach bože, já myslel, že už se nikdy nevrátíš!“

„Samozřejmě, že jsem se vrátila.“ Zasypala jsem jeho obličej polibky. „Troyi, byla jsem u tebe celou noc, copak si nevzpomínáš?“ Další polibky na tvář, na ruce. „Neřekla jsem ti, že jsem se vrátila, abychom se mohli vzít?“ Hladila jsem mu paže, záda, uhlazovala jsem mu rozcuchané vlasy. „Je mi líto, že jsem se vrátila tak pozdě, ale už jsem tady. Vezmeme se a vybudujeme si vlastní tradici, každý den bude svátek…“ A přestala jsem mluvit, protože mě ve skutečnosti neposlouchal.

Chlad v místnosti nás oba nanovo rozkýchal, pak jsem ho odtáhla do postele. Oba jsme se zachumlali pod hromadu pokrývek a čekali, až se přestaneme třást. Jak jsme tam leželi, pevně se svírajíce v náručí, začalo v mnoha hodinách jemně skřípat a bylo slyšet ty nepatrné pohyby, které předpovídají začátek zvonkohry.

Jakýsi zbloudilý větřík pronikl dovnitř a rozcinkal křišťálové přívěsky nástěnného svícnu.

„To nic, miláčku, miláčku,“ vrkala jsem a uhlazovala mu tmavé, zcuchané vlasy. „Narazila jsem na tebe jenom během jednoho z těch tvých… jak je nazvat? Transů, je to správný výraz?“

Stiskl mě v pažích tak silně, až se mi v žebrech ozvala tupá bolest. „Heaven,“ vydechl, „díky Bohu, že jsi tu.“ Hlas se mu zlomil, vzlykl, jemně mě od sebe odstrčil. „I když jsem strašně rád, nemůžu už déle předstírat, že s tebou dokážu žít. Ani se s tebou oženit. V tvé nepřítomnosti jsem měl možnost promyslet si, co děláme; tvá přítomnost ve mně probudila iluzi, že jsem normální člověk s normální budoucností. Jenže nejsem, nejsem! Nikdy nebudu! Jsem poznamenaný a nedokážu se změnit. Myslel jsem, že se už nevrátíš, jakmile vyjdeš do skutečného světa a zjistil, žes jen snila. Tohle není skutečný dům, Heaven. Ne takový, v jakém žijí skuteční lidé. Všichni jsme jen napodobeniny, Heaven – Tony, Jillian, já; i služebnictvo se naučilo pravidla a hraje tu hru s námi.“

Bolest, která se ozvala, když jsem vstoupila, houstla a narůstala. „Jaká pravidla, Troyi? Jakou hru?“

Zasmál se, až mi stydla krev v žilách, převalil se, přitom mě neustále svíral v objetí, převalil se zas a ještě jednou, až jsme spadli na podlahu, a divoce ze mě strhával šaty a jeho něžné polibky se brzo rozpálily. „Doufám, že jsme si udělali dítě,“ vykřikl, když bylo po všem, odvrátil se a začal sbírat kusy mého potrhaného oděvu. „Snad jsem ti neublížil. Nikdy ti nechci ublížit. Ale rád bych po sobě nechal něco skutečného, z mého masa a krve.“ Pak mě k sobě přitiskl, div mě nerozmačkal, a začal vzlykat – hlubokými, drsnými, strašlivými vzlyky.

Objímala jsem ho, laskala a políbila snad tisíckrát, než jsme oba padli na postel a přikryli se na ochranu před drsným chladem.

Ležela jsem vedle Troye, naslouchala, jak v sobě dusí vzlyky a kdovíjakou úzkost, a uvědomovala jsem si, že je příliš složitý, než abych ho kdy dokázala pochopit. Milovala jsem ho prostě jaký byl, a jednoho krásného dne, až se probudí z bezesného spánku před úsvitem, se možná usměje a aspoň přes den ty myšlenky o tom, jak zemře mladý, zapomene.

A usnula jsem. Čas od času jsem trochu procitla, jen tolik, abych cítila pohyb vzduchu kolem sebe. Jen tolik, abych cítila teplé paže, které mě objímaly.

A zase byl den a já byla ve svém pokoji a na nočním stolku jsem měla vzkaz. Krátký vzkaz od Troye.

Neměla jsem ráda vzkazy. Ještě jsem nezažila, abych dostala nějaký vzkaz, který by nepřišel poštou a nepřinášel smutnou zprávu.

Má jediná pravá lásko,

včera v noci jsi mě našla v průvanu, jak sedím a snažím se uhádnout, oč vůbec jde v mém životě.

Nemůžeme se vzít. A přece jsem si tě včera v noci vzal a snažil se, abys počala. Odpusť mi mé sobectví. Jdi za Jillian. Ona ti poví pravdu. Přiměj ji k tomu. Řekne ti to, budeš-li dost naléhat, a říkej jí babičko a přinuť ji, aby upustila od svého přestrojení.

Láska, kterou k tobě chovám, je to nejlepší, co mě kdy potkalo. Děkuju ti, žes mě milovala a žes mi tolik dala, i když jsi znala všechny mé slabosti. A mou největší chybou byla má láska k tobě, která všechno ostatní překonávala, a oddanost mému bratrovi. Byl jsem slepý, naschvál slepý.

Jillian mi přišla všechno říct. Abych tě zachránil, musím se smířit s tím, co by bylo mohlo zachránit tvou matku. Protože Jillian musela přiznat, že Tony byl posedlý touhou zmocnit se tvé matky. Už vím, když jsi mě dohnala k úvahám o minulosti, že ho nenáviděla a že to byl on, před kým utekla. Heaven, jsi Tonyho dcera a má neteř!

Odcházím, abych se naučil žít bez tebe. I kdybys nebyla Tonyho dcera a má neteř, zničil bych ti život. Neumím žít spokojeně a přijímat každý den tak jak je. Pro mě musí mít každý den neopakovatelný význam a důležitost, protože každý den, který prožiju, mi vždycky připadá jako poslední.

Podepsal dopis velkým T LT.

Dnešní ráno mi v ostrých konturách vrátilo ten hrozný den, kdy jsem kousla do jablka a pak vešla do pokoje, kde Sarah nechala tátovi vzkaz, že ho opouští a už se nikdy nevrátí. Tím, že tátu opustila, nechala nás všechny odkázané samy na sebe. A já jsem teď taky zůstala odkázaná sama na sebe v domě, kde už mě nechtějí.

Nesnesitelná bolest ze zklamané lásky ze mě udělala fúrii! A tou zuřivostí jako by mi narostla křídla. Utíkala jsem k Jillianinu pokoji a zabušila jí na dveře, křičela jsem její jméno, dožadovala se vstupu, i když bylo teprve devět hodin a Jillian vždycky spala nejméně do poledne.

Ale Jillian už byla venku z postele, přepychově oblečená, jako by se připravovala jít ven, jen obléct kabátek ke svým elegantním světlým šatům. Vlasy měla měkce stažené z obličeje, takhle jsem ji ještě nikdy neviděla. Zdála se starší a současně krásnější, anebo přesněji, méně se podobala přeludu panenky v životní velikosti.

„Troy odešel,“ zamračila jsem se na Jillian útočně. „Cos mu řekla, že ho to přimělo k odchodu?“

Neodpověděla, jen se obrátila, zvedla kabátek kostýmu a oblékla si ho. Pak se zvolna otočila a zadívala se na mě. Spatřila v mé tváři něco, co jí rozšířilo oči leknutím. Modrýma, polekanýma očima zatěkala, jako by chtěla nalézt spásu v Tonyho náručí. A pak se jí do nich vrátilo to děsivé, zářivé štěstí, které je rozzářilo. „Troy je pryč! Skutečně pryč?“ zašeptala. Měla takovou radost, až se mi z ní udělalo nanic.

Nečekaně a bez zaklepání vstoupil do Jillianina pokoje Tony. Ignoroval ji a obrátil se na mě: „Jak je dnes ráno Troyovi? Cos mu řekla?“

„Já? Já mu neřekla nic! To tvá žena měla pocit, že musí znát pravdu, celou tu ohavnou pravdu!“

Jillian pohasla. Oči ztratily výraz.

Tony se otočil na patě a šlehl plamenem modrých očí po své ženě. „Cos mu řekla? Cos mu mohla říct? Tvá dcera nikdy nic nesvěřila matce, kterou opovrhovala!“

Jillian stála ve svém krásném kostýmu, neposkvrněná dokonalost, a jako by se chystala otevřít ústa a zařvat.

„Přišla za tebou má matka, Jillian, a řekla ti, proč musí utéct? Udělala to, ano?“

„Jděte pryč. Nechte mě být.“

Byla jsem vytrvalá. „Co přimělo mou matku utéct z tohohle domu? Nikdy jsi mi to dostatečně nevysvětlila. Byl to pětiletý chlapec? Anebo to byl tvůj manžel? Přišla za tebou má matka s vyprávěním o sexuálních výbojích svého otčíma? Předstíralas, že nevíš, o čem mluví?“

Bledýma rukama popotahovala volně padnoucí prsteny, sem a tam, sem a tam. Ještě nikdy jsem na ní neviděla prsteny. Bezmyšlenkovitě upustila tři do popelníku. Při zacinkání prstenů o křišťál se jí oči rozšířily. „Nevím, o čem to mluvíš.“

„Babičko…“ a řekla jsem to jasně, ostře, až se otřásla a smrtelně zbělela. „Byl Tony tím důvodem, proč má matka utekla z tohohle domu?“

Chrpově modré oči, tolik podobné mým, se jí rozšířily, ztratily výraz, jako by únavou, jako bych jí brala půdu pod nohama. Jemná vlákna zdravého rozumu jako by se scvrkla a pak praskla, to jí bylo vidět v očích, a ruce se jí bezmocně zatřepetaly směrem k obličeji. Přitiskla si pevně dlaně k tvářím takovou silou, až se jí rty pootevřely a vyšly z nich skřeky – strašlivé, němé skřeky, které jí zohyzdily tvář – a náhle tu byl Tony a řval na mě!

„Už neřekneš ani slovo!“ Přistoupil k Jillian a zvedl ji do náručí. „Jdi do svého pokoje, Heaven. Zůstaň tam, dokud nepřijdu, pak si spolu promluvíme.“ Odnesl Jillian do ložnice. Dívala jsem se, jak ji pečlivě klade na slonovinově zbarvený saténový přehoz a teprve pak nalezla její němá úzkost svůj hlas.

Vykřikovala jako smyslů zbavená. Hysterické stoupající a klesající skřeky, prohýbala se v zádech a rozháněla rukama, a já tam stála jako přimražená při pohledu na to, co jsem zavinila, a pozorovala jsem, jak se jí mládí sloupává z tváře, jako by celou dobu nosila masku z cibulových slupek.

Odvrátila jsem se, ohromena tím, co jsem způsobila, zaplavena žalem, že jsem zničila, co bylo tak pečlivě pěstováno.

Ve svých pokojích jsem bezcílně přecházela a zapomínala na všechno kromě Troye. Tu a tam jsem v myšlenkách zalétla k Jillian a k šílenství, jež jsem rozpoutala. Pak na dveře zaklepal Tony a vstoupil, aniž by čekal na mou odpověď. Uviděl, že balím kufry, a trhl sebou. „Jillian už spí,“ informoval mě. „Musel jsem ji přinutit polknout pár sedativ.“

„Bude v pořádku?“ zeptala jsem se ustaraně.

Usedl s určitou lhostejností na nejkřehčí z mých hedvábných brokátových křesílek, elegantně zkřížil nohy a přepečlivě si upravil nohavice kalhot, aby si nepomačkal ostré puky. A teprve když se postaral o všechny ty drobné detaily, jež pouze muž s dokonalým vkusem považuje za důležité, usmál se pokřiveně a ironicky. „Ne, Jill nikdy nebude ‚v pořádku.‘ Není v pořádku od toho dne, kdy tvá matka utekla. Vždycky odmítala o tom posledním dni mluvit… a teprve teď jsem si to všechno poskládal dohromady.“

Rychle jsem usedla do křesílka naproti němu a předklonila jsem se se zatajeným dechem, i když to nejhorší už jsem vyslechla – nebo jsem tomu aspoň věřila. Jenomže tehdy jsem byla ještě nevinná, nepřivyklá na složitosti lidské povahy a všechny potměšilé cesty, jimiž lidská přirozenost manévruje, aby si uchovala sebeúctu, i když některé věci nelze nikdy pominout.

Sklopil oči, jako by se teď styděl – teď, když už bylo příliš pozdě! – a začal: „Toho roku, kdy tvá matka uprchla z tohoto domu, jsem letěl do Německa na konferenci s výrobcem, který tam pro nás dělá některé malé mechanismy.“

„Momentálně mi na hračkách vůbec nezáleží,“ přerušila jsem ho.

Mžikl očima vzhůru ke mně. „Promiň, odbíhám, ale chtěl jsem, abys pochopila, proč jsem byl pryč. Rozhodně se tvá matka pokusila Jillian mnohokrát sdělit, že jí dělám nepatřičné návrhy. A toho dne vykřičela na Jillian, která nechtěla poslouchat, že jí vynechaly měsíčky. ‚Znamená to, že jsem těhotná, máti, znamená?‘ Jill se rozčilila a vrhla se na ni, odmítala uvěřit tomu, co slyšela. ‚Ty všivá malá couro,‘ křičela na ni. ‚Proč by mužský jako Tony stál o holku jako jsi ty, když má mě – mě? Jestli si myslíš tohle, tak tě pošlu pryč.‘ –‚Nemusíš se obtěžovat,‘ zašeptala Leigh s tváří smrtelně zbělelou, ‚půjdu sama a už mě nikdy neuvidíš! A pokud jsem těhotná, pak to budu já, kdo porodí Tattertonova dědice!‘“

Ta slova mě zastihla nepřipravenou. „Jak jsi se to dozvěděl, jak?“

Tony sklonil hlavu do dlaní. Hlas měl teď zničený a rozervaný. „Už dávno jsem věděl, jak Jillian závidí Leigh její krásu, která nepotřebovala líčidla ani jiné zvýrazňování… ale teprve když se před několika minutami zhroutila, vykřičela mi tu pravdu do tváře. Leigh byla těhotná, když odtud odjížděla, zahnána nepochopením vlastní matky, která jí odmítla pomoci. A tím, že jsem Leigh miloval, jsem zničil nejen ji, ale zničil jsem i svého bratra.“

Seděla jsem a zápolila s tím, co jsem se teď dozvěděla. Nejsem tátova dcera. Nejsem buranka Casteelová, žádná dcerka z kopců. Ale k čemu je mi to teď dobré, když Troy odešel?

Plynutí času

TROY BYL PRYČ. KAŽDÝ DEN JSEM OD NĚJ čekala dopis. Nepřišel nikdy žádný. Procházela jsem každodenně bludištěm do jeho domku, marně doufajíc, že se vrátí a budeme aspoň dobrými přáteli. Domek a jeho krásná zahrada začaly vypadat zanedbaně, takže jsem tam poslala zahradníky z Farthy, aby je dali do pořádku. Pak jednoho dne u snídaně, když Jillian ještě spala nahoře, mi Tony řekl, že slyšel od jednoho z manažerů svých poboček, že Troy navštěvuje evropské filiálky jednu po druhé. „To je dobré znamení,“ řekl Tony vesele. Pracně se pokoušel o úsměv. „Pokud jezdí po světě, znamená to, že neleží někde v posteli a nečeká na smrt.“

Tony a já jsme byli svého druhu spojenci, pojil nás společný cíl – přivést Troye zpátky domů, pomoci mu přežít. A kupodivu ta strašná věc, kterou Tony udělal mé matce, ať už ho k ní sama vyprovokovala nebo ne, každý den ztrácela trochu ze svého významu. Bojovala jsem s každodenní rutinou, chodila jsem na vysokou a studovala tak pilně, že jsem někdy padala do postele vyčerpáním. Tehdy mi byl Tony velmi nápomocen; pomáhal mi s vědeckými překážkami, které jsem nedokázala překonat sama.

A Jillian, ta se stala přízrakem svého někdejšího já. To, že musela vyjevit plnou pravdu o své dceři a přinést ji na světlo boží, způsobilo, že se Jillian sama uzavřela světu. Všechny večírky a dobročinné podniky, které tak ráda navštěvovala, zanikly v sebelítosti, která ji udržovala v posteli, takže už jí bylo jedno, jak vypadá. Neustále plakala, aby se Leigh vrátila a odpustila jí, jak ji nevyslechla, nepochopila, nestarala se o ni tak, jak měla. Jenže samozřejmě už bylo pozdě, aby se Leigh vrátila.

A přece šel život dál. Znovu jsem nakupovala nové šaty.

Psala jsem dopisy Tomovi a Fanny a pokaždé jsem oběma přiložila šek. Pachtění za dobrými známkami se stalo mou hlavní životní náplní. Když jsme byli s Tonym nuceni pobývat spolu, jen abychom měli pocit, že v tom obrovském domě nejsme sami, často jsem si všimla, jak do mě zavrtává své modré oči, jako by chtěl říct něco, co by rozbilo mou zeď nepřátelství, nehodlala jsem však tu zeď nechat jen tak padnout. Jen ať trpí, říkala jsem si. Nebýt jeho, nebyla by maminka utekla. Neskončila by v horské chatrči, kde ji zabila chudoba. A pak jsem si naopak vzpomínala na milé dny ve Willies, kde všech pět Casteelových dětí a Logan Stonewall nalézali veliké štěstí už jen v tom, že byli spolu.

Jednoho studeného listopadového dne, kdy obloha hrozila další chumelenicí, přišel dopis od Fanny.

Milá Heaven,

tvé sobectví mě přinutilo vzít se s mým bohatým starým Mallorym. Teď už nepotřebuju tvý škrťácký peníze. Mallory má velký dům, hezkej jako v těch senzačních časopisech o zařizování domů, a má protivnou kripláckou starou mámu, co by mě nejrači viděla mrtvou. Mě je to fuk. Babizna každej den natáhne brka takže je mi celkem jedno že mě nemá ráda. Mallory se pokouší ze mně udělat dámu, abisem taky tak mluvila. Já bisem takovou blbostí nemarnila čas, kdybych nečekala že jednoho krásnýho dne zas narazím na Logana Stonewalla a kdybisem dovedla správně mluvit a se chovat, třeba bi mě tentokrát miloval. Miloval jak sem ždycky chtěla abi mě miloval. A až bude muj tak se s nim můžeš rozloučit.

Tvá milující, něžná sestra Fanny

Dopis od Fanny mě rozrušil. Koho by kdy napadlo, že Fanny, která hrála smělou hru a zacházela se všemi mužskými víceméně jako se stroji, jejichž tlačítka dokázala tuze dobře tisknout, tolik propadne právě Loganovi, právě tomu, kdo jí opovrhoval ze všech nejvíc.

Fanny sice napsala jen jeden dopis, ale Tom jich psal hodně.

Našel jsem ten svazek bankovek, cos dala dědovi. Poslyš, Heaven, kams dala rozum? Zastrčil si je do bedničky s řezbářským náčiním, pod dřevo. Je to chudák starý morous, pořád chce to, co nemá, takže když je tady, touží po kopcích, kde je jeho Annie. A když je pak takové dva týdny v kopcích, chce být zase u „svejch dětí.“ Asi je tam osamělý, když mu tam vždycky jen ráno přijde ta stará ženská, co mu připraví jídlo na celý den. Páni, Heavenly, co se dá s takovým člověkem dělat?

Bez Troye se pro mě Farthy stalo jen místem víkendových pobytů. S Tonym jsem mluvila co nejméně a přece mi ho někdy přišlo líto, jak se plouží osaměle dlouhými prázdnými chodbami obrovského domu, který už nezvučel smíchem a veselím mnoha hostů. A přece jsem se starala o své a den co den si připomínala, že jsem přijela do Bostonu s pevně stanoveným cílem a na ten se musím soustředit. Říkala jsem si, že přijde čas, kdy tak nebo onak najdu to štěstí, které si zasloužím.

Po tom tragickém dni, kdy se Troy rozhodl, že bude lépe, aby nás dělilo mnoho kilometrů, plynula léta rychle. Jen zřídkakdy napsal domů, a to vždycky Tonymu. Předlouho jsem trpěla žalem a byla nešťastná, když ale slunce svítí, vítr vane, déšť občerstvuje trávu a člověk vidí, jak květiny, které na podzim zasadil, na jaře vzejdou, kousek po kousku vymizí i žal a neštěstí. Měla jsem teď svůj sen, svou vysokou školu. Krásný areál univerzity, chlapci, co mě zvali na schůzku – to všechno pomáhalo. Jednoho velmi tichého, nijak dotěrného, ale na pohled milého chlapce jsem vzala domů, abych ho představila Tonymu. Ano, syn státního senátora byl dokonalý, i když mně připadal nemálo nudný. Jednou nebo dvakrát jsem v blízkosti univerzity potkala Logana, usmál se a pronesl pár slov, a já se usmála a zeptala se, jestli se mu neozval Tom, ale Logan mě na schůzku nikdy nepozval.

Protože mi bylo Jill líto, snažila jsem se navštěvovat ji tak často, jak mi běžný každodenní život umožňoval. Začala jsem jí říkat babičko. Jako by si toho ani nevšimla. Už jen to samo o sobě stačilo, abych poznala, že se v ní odehrála jakási drastická změna. Kartáčovala a česala jsem jí vlasy a dělala jsem pro ni mnoho věcí, kterých si rovněž nepovšimla. A v nejvzdálenějším rohu, co nejdiskrétněji vždycky seděla ošetřovatelka, kterou Tony najal k dohledu na Jillian – aby si sama neublížila.

Během každých mých letních prázdnin pro nás Tony naplánoval nějaký společný program. Londýn, Paříž a Řím – konečně jsem měla příležitost je spatřit. Cestovali jsme do Dánska, Finska a na Island, takže mi mohl ukázat dánské městečko, kde se narodila Jillianina matka. Ani jednou jsme však nejeli na ten ranč v Texasu, kde dosud žila Jillianina matka a dvě starší sestry. Často jsem měla pocit, že se mi Tony snaží vynahradit zanedbané a ochuzené dětství. Asi jsme oba chovali tajnou naději, že během našich evropských prázdnin najdeme někde Troye.

Mnohokrát jsem uvažovala o návštěvě u dědy, který uskutečnil několik cest z Georgie do Willies a nazpátek, ale pořád hrozilo, že u něj bude táta, a tátovi jsem nebyla ochotna čelit. Když jsem si vzpomněla na Stacii, vzpomněla jsem si taky na toho hezkého chlapečka jménem Drake, a jemu jsem posílala všechny možné krásné dárky. Stacie pokaždé za pár dní odepsala a poděkovala mi, že jsem si na Drakea vzpomněla – prý si myslí, že má velké štěstí, když dostává hračky celý rok a nemusí čekat na Vánoce.

„Mohla bys mi hodně pomoct v Tattertonově hračkářství,“ říkal Tony každou chvíli. „Totiž pokud se zbavíš svých ambicí stát se další slečnou Mariannou Dealeovou.“ Nespouštěl ze mě oči. „Bylo by báječné, kdyby sis dala oficiálně změnit příjmení na Tattertonová.“

Zvláštní, jak jsem to brala. Nikdy jsem nebyla hrdá na to, že jsem Casteelová. A přece jsem se právě jako Casteelová chtěla vrátit do Winnerrow s vysokoškolským diplomem, abych jim konečně dokázala, že burani Casteelové nejsou tak neschopní a hloupí, aby museli pokaždé skončit ve vězení. Jak jsem tak uvažovala o Tonyho návrhu, uvědomovala jsem si, že přesně nevím, co chci. Měnila jsem se, měnila jsem se pomalu, ale jistě.

Tony se tolik snažil vynahradit škodu, kterou v minulosti způsobil! Dělal pro mě všechno to, o čem jsem snívala, že udělá táta. Tony ze mě udělal střed svého života, věnoval mi veškerou pozornost, lásku a něhu, o nichž jsem si myslívala, že mi dluží táta. Během jedné cesty po Karibském moři jsem se uvolnila natolik, že jsem se usmívala na několik hezkých mladíků a flirtovala s nimi, a na chvilku jsem si přestala dělat starosti o Troye. Ať se s ním stalo cokoliv, není to má chyba, rozhodně to není má chyba.

Ale když jsem spala, zdálo se mi o Troyovi. Troy mě někde potřebuje, stále mě miluje, a ráno jsem pak měla na tváři slzy. Když jsem dokázala hodit starosti o Troye za hlavu, nalézala jsem určité smíření se životem i s tím, jak málo jej člověk může ovládat vlastní vůlí. A pak mi jednoho krásného dne Tony dal něco naprosto nečekaného a báječného.

Stalo se to čtvrtého července. Měla jsem před sebou ještě rok vysoké školy. „Budeme mít pohádkový piknik u bazénu a na víkend hosty, kteří tě určitě moc potěší,“ usmál se Tony zeširoka. „Jillian je trošku líp a přijde taky – a taky další zvláštní hosté.“

„Co je to za zvláštní hosty?“

„Budeš mít radost,“ ujistil mě a tajnůstkářsky se usmál, jak to uměl.

Zavlály prapory, samé červené, bílé a modré slavnostní dekorace. Japonské lampiony byly rozvěšeny od stromu ke stromu, od jednoho sloupu osvětlení ke druhému, najali se navíc sloužící v rolích číšníků a Tony, který nesnášel rokenrol, objednal několik havajských hudebníků, aby hráli v pozadí.

U bazénu už bylo nejméně dvacet hostů, když jsem sešla ze svého pokoje v jasně modrých plavkách, v nichž jsem se cítila trochu rozpačitě, protože měly vysoko vykrojené nohavičky. Přes ně jsem měla krátký bílý šněrovací kabátek. Někteří hosté už byli v bazénu, jiní se slunili a všichni se smáli, povídali si, báječně se bavili. Pár plavců se dokonce odvážilo pokoušet drsné vlny oceánu. Šla jsem nejdřív k Jillian, políbila ji na tvář a ona se na mě mlhavě, dezorientované usmála. „Co to slavíme, Heaven?“ zeptala se a zírala na staré přátele, jako by to byli cizinci.

Na druhé straně prostorné terasy u bazénu jsem vystopovala Tonyho, stál a hovořil s dost buclatou malou ženou a jejím ještě buclatějším manželem. Byli mi víc než povědomí a srdce se mi nervózně rozbušilo. Ach ne, ne! Nemohl přece dosáhnout takového usmíření, aniž by mě na to předem upozornil.

A přece to udělal.

Tady na Farthinggaleském sídle, na dosah mé ruky – kdybych se jich chtěla dotknout – byli Rita a Lester Rawlingsovi z Chevy Chase. A jestli jsou tu oni… pak tu musí být i Keith a Naše Jane. Srdce mi poskakovalo. Dychtivě jsem se rozhlížela po dvou nejmladších Casteelových. Zanedlouho jsem vystopovala Naši Jane i Keithe, stáli stranou od ostatních dětí, a pak, před mýma naprosto uchvácenýma očima, Naše Jane setřásla koupací plášť, odkopla gumové sandály a rozběhla se k bazénu s Keithem v patách. Uměli velmi dobře plavat i skákat do vody, a také se dovedli bez problémů spřátelit s cizími dětmi.

„Heaven!“ zavolal Tony z druhé strany terasy. „Pojď sem, máme zvláštní hosty, které asi už znáš.“ Přistoupila jsem k Lesteru Rawlingsovi a jeho ženě Ritě obezřele, v hlavě se mi pořád honily vidiny toho hrozného Božího hodu vánočního ve Willies. Vzpomínky na tu strašnou noc po odchodu Naší Jane a Keithe mi vháněly slzy do očí. A znervózňovaly mě i čerstvější vzpomínky a pocity viny, protože jsem porušila tehdy v Chevy Chase svůj slib – dala jsem přece slovo, že nepromluvím na Naši Jane ani na Keithe, ani se jim neukážu. A pak to, jak mě mí dva nejmladší odmítli, ta bolest byla stále ještě živá.

Rita Rawlingsová okamžitě rozevřela náruč a vtáhla mě do svého mateřského objetí. „Ach, má milá, má milá, tolik mě mrzí, jak to posledně dopadlo. Lester a já jsme se tak báli, aby setkání s vámi nevrátilo naše miláčky zpátky, aby zas neměli noční můry a záchvaty pláče. A i když vás tehdy v neděli neviděli, trošičku se změnili, nevypadali už tak šťastně a spokojeně, že jsou u nás. Toho dne, kdy jste se tak nečekaně ukázala, mysleli jsme, že jste se vrátila, abyste odvedla naše děti zpátky do kopců a do té strašné chatrče. Jenže tady pan Tatterton nám to všechno zcela objasnil.“ Odmlčela se, sepjala své buclaté prstíky plné prstenů a nabrala dech. „Lester a já jsme prostě nechápali, co se s našimi dvěma šťastnými dětmi stalo po tom deštivém nedělním odpoledni. Změnili se jako zázrakem. Hned té noci se jim vrátily noční můry. Probouzeli se s křikem, volali Hev-lí, vrať se, vrať se! Tak jsme to nemysleli, to ne! Trvalo týdny a týdny, než nám řekli, co se stalo – že vás odmítli poznat – a poslali vás pryč, jinak že zavolají policii. Milá Heaven, bylo to od nich kruté, ale děsili se, že by se museli vrátit k té bolesti, chudobě a hladu, které si tuze dobře pamatovali.“

Všude kolem mě se lidi skvěle bavili, skákali do bazénu a zase z něj vylézali. Sloužící roznášeli tácy jídla a pití sem a tam… a pak jsem se setkala pohledem s očima té nejkrásnější dospívající dívky, jakou jsem kdy viděla. Naše Jane stála asi tři metry ode mě a upírala na mě své tyrkysové oči žalostně a prosebně, jak jsem to ještě neviděla. Bylo jí už třináct. Malá, tvrdá, rašící ňadra se jí právě začínala rýsovat pod kabátkem. Rudozlaté, neposlušné vlasy jí plály kolem malého oválného obličejíku, i když oči lemované tmavými řasami prosily o odpuštění. Těsně vedle ní stál Keith, jen o rok starší. Vyhnal o pěkný kus do výšky, jantarové vlasy měl tmavé a bohaté. Ale i on na mě upíral oči a třásl se. Očividně se mě teď báli, ne tak jako tehdy, když jsem se objevila u nich doma. Teď jako by se báli, že je nenávidím za to, jak mě zapřeli.

Nevěděla jsem, co říct. Jen jsem vztáhla ruce a usmála se a cítila jsem, jak mi srdce buší jako zběsilé. Viděla jsem, jak zaváhali, podívali se na sebe a pak se oba rozběhli a vrhli se do mého objetí.

„Ach Hev-lí, Hev-lí,“ plakala Naše Jane. „Prosím tě, nezlob se na nás za to, co jsme udělali! Mrzí nás, že jsme tě odehnali. Mrzelo nás to v tu chvíli, co jsme viděli, jak zklamaně a smutně se tváříš.“ Přitiskla si tvář na mou hruď a začala doopravdy plakat. „Ne že bychom nechtěli tebe. My jsme nechtěli zpátky do chaty, nechtěli jsme hlad a zimu. Mysleli jsme si, že nás odvedeš zpátky k tomu všemu. A že už nebudeme mít maminku a tatínka, kteří nás mají tolik rádi.“

„Chápu,“ zavrkala jsem a líbala ji, pak jsem se obrátila ke Keithovi a přitiskla ho k sobě, a tehdy jsem začala brečet já. Konečně, konečně mám zase své dva maličké v náručí. A oni na mě hledí s láskou a zbožně, přesně jako kdysi.

Pronikly ke mně hlasy Rity a Lestera Rawlingsových. Seděli pod zelenobíle pruhovaným slunečníkem, jedním z mnoha, upíjeli cosi chlazeného a vyprávěli Tonymu o nádherně chápavém dopise, který jim došel jednoho dne asi před dvěma týdny. „Byl to dopis od vašeho bratra Troye, pane Tattertone. Chtěl vybudovat jakési mosty, a když jsme ten dopis dočetli, tekly nám oběma slzy. Netvrdil, že jsme udělali něco strašného, jen nám děkoval, že jsme se tak dobře starali o Heavenina mladšího bratra a sestru, protože je velice milovala. A tak jsme vás museli kontaktovat, prostě jsme museli, protože od nás nebylo správné pokoušet se odloučit od sebe sourozence, to teď už víme.“

„Říkejte mi Tony,“ vyzval je šarmantně, „vždyť jsme teď skoro příbuzní.“

„Ten dopis od vašeho bratra všechno tak objasnil, přesně specifikoval Heaveninu situaci.“

To pro mě udělal Troy! Troy na mě pořád myslí a dělá co může, aby mi dal štěstí, a já ten dopis musím mít, prostě ho musím mít, i kdyby to byla jen fotokopie. „Samozřejmě, samozřejmě,“ souhlasila Rita Rawlingsová. „Byl tak krásně napsaný, že jsem si ho chtěla schovat navždy, ale má milá, klidně vám dám originál a sama si nechám kopii.“

Za těch deset dní, co u nás tehdy v létě Rawlingsovi zůstali, našli jsme se Jane (už nechtěla, aby se jí říkalo Naše Jane) a Keith a já znovu navzájem. Vyptávali se na Toma a Fanny a na tátu. Zřejmě neměli vůči tátovi takové výhrady jako já. „A maminka a tatínek říkají, že bychom tě mohli navštěvovat jednou nebo i dvakrát do roka! Ach Hev-lí, to přece bude nádhera. Možná jednou uvidíme zase i Toma, Fanny, tátu a dědu. Ale nechceme odejít od maminky a tatínka, to tedy nikdy ne.“

Všechno se snadno dohodlo. Farthinggaleské sídlo udělalo patřičný dojem, stejně tak Tony – a pokud v nich Jillian probouzela nějaké divné myšlenky, pak byli příliš slušní, než aby je vyjádřili nahlas. „Zůstaneme v kontaktu,“ slibovala Rita Rawlingsová a Lester potřásal Tonymu rukou, jako by byli nejlepší přátelé. „Vánoce budou vhodný čas na setkání, protože my chceme, aby se naše děti mohly těšit radostmi veliké rodiny.“

Ano, teď už nikomu nevadilo, budu-li se stýkat se svým bratrem a sestrou. Nežila jsem už v chatrči přilepené na horském svahu. Nebyla jsem už hladovějící, otrhaný předmět jejich soucitu, ačkoliv se nikdo nezmiňoval o Tomovi, Fanny ani tátovi. Ani o dědovi, jako Jane a Keith.

Když Rita Rawlingsová dodržela slovo a poslala mi dopis, který jí napsal Troy a v němž se mě tak silně a vášnivě zastával, vyhrkly mi z očí slzy. Miluje mě. On mě pořád miluje! Pořád na mě myslí. Ach Troyi, Troyi, vrať se domů, vrať se domů! Jen žij někde nablízku a dovol mi, abych tě sem tam uviděla – to postačí, to docela postačí.

Sem tam jsem chodila s nějakým mladíkem, který prošel Tonyho inspekcí. Nikdy jsem nenašla nikoho tak originálního jako byl Troy, ani tak věrného a oddaného jako Logan. Musela jsem předpokládat, že Logan chodí s nějakou jinou. Stejně jako budu já… jednou. A když jsem dlouze a uvážlivě přemýšlela o Loganovi, věděla jsem, že bych se s ním chtěla zase setkat, a až to udělám, budu muset udělat všechno proto, abych naše přátelství obnovila.

Tom psal často, sděloval mi, že peníze, které jsem mu posílala, konečně zlomily jeho odpor. Navštěvoval přednášky na vysoké škole a přes den nadále pomáhal tátovi. „Blížíme se k cíli, Heavenly, ať se děje, co se děje, my to dokážeme!“

Splněné sny

TOHO ROKU, KDY JSEM DOSÁHLA VĚKU dvaadvaceti let, jednoho krásného dne koncem června, kdy byly všechny květiny v květu, jsem obdržela vysokoškolský diplom. Tony i Jillian byli u toho, ale přestože jsem pátrala mezi diváky v naději, že naleznu Troye, nebyl tam. Celou tu dobu jsem doufala a modlila se, aby byl v hledišti a tleskal mi. Ale uviděla jsem Jane a Keithe, seděli se svými rodiči nedaleko od Jillian a Tonyho… jenže Tom tu nebyl a Fanny taky ne, a to jsem oběma poslala poštou pozvánku.

„Měj rozum a udělej, co můžeš, aby se ti Fanny nezapletla do života,“ varoval mě Tom ve svém posledním dopise. „Přijel bych, kdybych mohl, opravdu bych přijel, ale mám co dělat, abych sám prošel u zkoušek a ještě musím pomoct tátovi. Odpusť mi, víš, že v duchu jsem s tebou.“

Po oslavě promoce jsme jeli zpátky na Farthinggaleské sídlo. U hlavního vchodu parkoval bílý jaguár, kterého mi Tony objednal na zakázku. „Ten máš na cestu do Winnerrow. Jestli na ně neudělaly dojem tvé šaty a šperky, tak tohle auto ho určitě udělá.“

Byl to pohádkový vůz, všechny mé promoční dary byly pohádkové. Ale kupodivu, když už jsem teď nebyla studentka, měla jsem takový nadbytek času, že jsem nevěděla, co si se sebou počít. Dosáhla jsem svého cíle. Kdybych chtěla, mohla bych se stát další slečnou Mariannou Dealeovou. Už jsem si ale nebyla jistá, že to chci. Toho léta ve mně narůstal neklid, strašný nepokoj, který mi v noci bránil ve spánku a kvůli němuž jsem byla víc než dost popudlivá. „Vyjeď si někam sama,“ navrhl mi Tony. „To jsem dělával já, když jsem byl v tvém věku a nedokázal jsem se sám se sebou smířit.“

Nicméně ani cesta na pobřeží do Maine, kde jsem zůstala deset dní v rybářské vesnici, nedodala mým neklidným nohám klidu. Ještě něco musím udělat. Musím udělat něco důležitého.

Když jsem se tentokrát vrátila z prázdnin a znovu projížděla pod ozdobnou bránou Farthinggaleského sídla, přijížděla jsem opět jako cizinka – novýma očima jsem viděla tu dlouhou, klikatou cestu, jež vedla do obrovského domu kouzel.

Bylo to pořád stejné. Stejně působivé, děsivé a krásné. A klidně mi mohlo být zase šestnáct, nebýt všech těch změn, co jsem viděla. Neboť jakási intuice mi hlasitě našeptávala, že by tu mohl být Troy. Tony přece sám uznal, že nemůže zůstat ve světě navždy.

Srdce se mi rozbušilo rychleji; duše jako by ve mně procitla a protahovala se, než nabere zhluboka dech a znovu sáhne po lásce, již nalezla v tomto domě. Málem jsem Troye viděla, cítila, vnímala kdesi nablízku. Dlouhou chvíli jsem jen seděla a vdechovala zvláštní, květinovou vůní prodchnutou atmosféru Farthinggaleského sídla. Pak jsem vystoupila a zamířila k vysokému portálu.

Curtis mi přišel otevřít, ještě když jsem netrpělivě tiskla zvonek, a přívětivě se usmál, když mě poznal. „To jsem rád, že vás zase vidím, slečno Heaven,“ řekl svým tlumeným, kultivovaným hlasem. „Pan Tatterton se prochází na pláži, ale vaše babička je ve svém apartmá.“

Jillian se zavírala ve svých pokojích toho nádherného sídla, které opět upadlo do ticha skoro stejně hlubokého a temného jako hrob.

Seděla, jak už jsem ji mnohokrát dříve viděla sedět, když ze sebe zdaleka nebyla šťastná, se zkříženýma nohama na své hedvábné pohovce barvy slonové kosti, oděna v jednom ze svých oblíbených volných hábitů téhož odstínu, tentokrát lemovaném broskvově zbarvenou krajkou.

Zvuk otevírání a zavírání dveří, když jsem vstoupila, jako by ji probudil z jakési hluboké meditace. Pasiáns, rozložený z karet na kávovém stolku před ní, byl precizně vyrovnaný, karty držela v ruce volně a jakoby na ně zapomněla. Nesoustředěné modré oči se na mě otočily a upřely takřka nevidoucně. Jillian na mě zírala skoro s hrůzou a já se pokusila o úsměv. Pokud ji pohled na mě šokoval, pak mě pohled na ni šokoval ještě víc.

Pleť měla nyní jako popraskaný porcelán, nezdravě bílou.

A jak na mě zírala, zarazila mě dezorientace v jejích očích, i to, jak ždímavým pohybem kroutila bledýma rukama, i to, jak jí vlasy visely podél tváře, neumyté a nepěstěné.

Teprve když jsem se odvrátila, aby neviděla mé zděšení, spatřila jsem v odlehlém koutě sedět a tiše paličkovat ženu v bílé uniformě ošetřovatelky. Vzhlédla a usmála se na mě. „Jmenuju se Marta Goodmanová,“ sdělila mi. „Jsem moc ráda, že vás poznávám, slečno Casteelová. Pan Tatterton mi říkal, že vás očekávají každým dnem.“

„Kde je pan Tatterton?“ zeptala jsem se jí.

„Ale ten se někde potlouká po mořském břehu,“ odpověděla tenkým, slabým hláskem, jako by nechtěla Jillian upozornit na svou přítomnost v místnosti. Vstala, ukázala mi směr a já se měla k odchodu.

Jillian bosá vyskočila a začala vířit dokolečka, až se jí široká sukně županu rozevlála. „Leigh,“ zatrylkovala dětinským hláskem, „pozdravuj ode mě Cleava, až ho zas uvidíš! Řekni mu, že je mi někdy skoro líto, jak jsem ho opustila kvůli Tonymu. Tony mě nemiluje. Nikdo mě nikdy nemiloval, nikdy ne dost. Ani ty ne. Ty miluješ víc Cleava, už odjakživa… ale mně je to jedno. Mně je to skutečně jedno! Ty se mu tolik podobáš, vůbec nejsi jako já, leda snad zevnějškem. Leigh, proč na mě tak koukáš? Proč musíš brát vždycky všecko tak zatraceně vážně?“

Hruď se mi zvedala a klesala, těžce se mi dýchalo. Vycouvala jsem z místnosti; její šílený smích mě následoval a chvěl se ve vzduchu.

Když jsem se konečně dostala ke dveřím, nedokázala jsem odolat a ještě jednou jsem na ni pohlédla. Uviděla jsem ji zarámovanou klenutými arkýřovými okny, štíhlou postavu prosvítající skrz průsvitný film dlouhých volných šatů. Byla stará, a přitom byla jaksi paradoxně mladá; byla krásná a zároveň groteskní; ale ze všeho nejvíc byla šílená a byla k politování.

A já jsem odešla s vědomím, že už ji nikdy nechci vidět.

Kráčela jsem po skalnatém okraji pláže tam, kam se mnou Troy nikdy nechtěl chodit, tolik se bál moře a jeho nástrah. Byla tu skaliska a obrovské balvany, o kus větší než já, a procházka tady nebyla nijak snadná záležitost. I mě děsívalo moře a neúnavné dunění příboje, vysokánské vlny, tříštící se o pobřeží, v porovnání s nimiž byl čas vyměřený člověku jen zrnkem písku.

Do střevíců mi pronikly kamínky, a tak jsem je zanedlouho zula a rozběhla se, abych Tonyho dohnala. Měla jsem v plánu zdržet se jen asi hodinu. Protože už jsem měla v hlavě jiný cíl své cesty.

Za zátočinou pláže jsem na něj náhle narazila. Stál na vysoké hromadě balvanů a hleděl na moře. Trochu s obtížemi jsem vyšplhala vedle něj. Řekla jsem mu, co hodlám udělat.

„Tak ty se vrátíš do Winnerrow,“ řekl bezvýrazně, aniž by otočil hlavu. „Odjakživa jsem věděl, že se vrátíš do těch bohem zapomenutých hor, které bys měla tolik nenávidět, že by se ti nemělo chtít je ještě někdy uvidět.“

„Patří ke mně,“ odvětila jsem, stírajíc si bláto z chodidel a nohou. „Odjakživa jsem se tam chtěla vrátit a učit ve stejné škole, kde učívala slečna Dealeová Toma a mě. Moc učitelů do té chudinské oblasti nechce, takže mě vezmou a já budu mít možnost nést dál tradici, kterou založila slečna Dealeová. Můj dědeček Toby očekává, že u něj budu bydlet, až budu učit. A jestli mě chceš ještě vídat, pobydu občas nějakou dobu i tady u tebe. Ale už nechci vídat Jillian, už nikdy.“

„Heaven,“ začal Tony, a pak se zarazil a jen na mě upíral oči plné bolesti. Pokoušela jsem se vzdorovat závanu lítosti, který jsem pocítila, když jsem si všimla prohlubní a temných stínů pod jeho očima. Zhubl, zdaleka nebyl elegantní. Kalhoty, na nichž bývaly dřív tak ostré puky, teď neměly puky vůbec žádné. Bylo vidět, že Townsend Anthony Tatterton už má svá nejlepší léta za sebou.

Vzdychl a pak se zeptal: „Nečetlas o tom v novinách?“

„O čem?“

Vzdychl zhluboka a dlouze, stále zahleděn na moře. „Jak víš, Troy se potloukal po světě. Minulý týden přijel domů. Zřejmě věděl, že jsi pryč.“

Srdce mi poskočilo. „On je tady? Troy je tady?“ Zase ho uvidím! Troyi, ach Troyi?!

Tony se pokřiveně usmál. Ten úsměv mi sevřel srdce, až zabolelo.

Nahrbená ramena mu zkrátila krk a stále hleděl na moře, takže jsem se tam také musela podívat, abych nalezla to, co tak upřeně pozoruje. A s trochou námahy jsem spatřila věnec z květin, pohupující se na vlnách daleko na moři. Zlaté záblesky slunečního světla na temně safírové vodě mu dodávaly výjimečnou krásu. Věnec z květin byl jen maličká, zářivá skvrnka. Tep se mi znovu zrychlil. Moře, Troye odjakživa pronásledovalo moře. V hrudi jsem pocítila náhlou tíži.

Tony vzdychl spolu s chladným větrem, který vždycky vál od moře. „Troy se vrátil domů v hluboké depresi. Byl rád, že jsi se znovu sešla s Jane a Keithem. Ale blížily se jeho osmadvacáté narozeniny. Narozeniny ho vždycky tísnily. Byl přesvědčený, vážně přesvědčený, že třicítka je jeho mezní věk. ‚Doufám, že to nebude bolestivá nemoc,‘ řekl několikrát, jako by mu na ničem nezáleželo víc. ‚Ne že bych se bál umřít, jenže cesta ke smrti mě děsí, protože někdy může být tak úmorná.‘ Máš ještě dva roky, připomínal jsem mu pořád, i kdyby ta tvá předtucha byla pravdivá. A pokud ne, zbývá ti jich padesát, šedesát nebo sedmdesát. Díval se na mě, jako bych nic nevěděl. Byl jsem pořád u něj, jen abych na něj dohlédl, bál jsem se, že se něco stane. Sedávali jsme v jeho domku a mluvili o tobě, jak jsi byla silná, když ses starala o své bratry a sestry, když tvá macecha a tvůj… tvůj otec odešli. Říkal mi, že během posledního semestru jezdíval na tvou univerzitu a skrýval se mezi budovami, jen aby tě uviděl.“

Znovu sklouzl pohledem na moře. A to už věnec zmizel a já byla vyděšená, strašlivě vyděšená.

„Vyprávím svůj příběh, protože vím, že ho ještě miluješ. Prosím tě, měj se mnou strpení, Heaven. Abych odvedl Troyovu pozornost od těch obávaných narozenin, naplánoval jsem oslavu na celý víkend. Všichni mi museli slíbit, že ho nenechají ani na vteřinu samotného. Byla tam jedna dívka, se kterou byl jednou nebo dvakrát na schůzce. Byla vdaná a rozvedla se. Taková rozesmátá, svěží a milá holka, já myslel, že mu zvedne náladu a možná mu pomůže přestat myslet na tebe. Dovedla vyprávět všechny možné historky, o slavných lidech, které znala, o šatech, co si nakoupila, a o obrovském sídle, které si chce postavit na vlastním ostrově v jižních mořích… jen kdyby měla toho pravého muže, který by tam s ní žil. A přitom se dívala na Troye. Jako by ji neviděl ani neslyšel. Žádná žena nemá ráda, když ji někdo takhle ignoruje, a tak jí došel humor. Začala být kousavá, chovala se ošklivě. Nakonec už Troy to její rýpání nemohl snést, vyskočil a odešel z domu. Viděl jsem ho, jak míří ke stájím. Nechtěl jsem, aby tam šel, a kdyby za mnou ta idiotka neutíkala ven, byl bych ho dohnal a měl spoustu času zabránit tomu, co udělal. Jenže ona mě popadla za ruku a škádlila mě, že dělám svému bratrovi chůvu.

A když jsem se konečně dostal z domu, Troy už osedlal Abdulla Bar – aspoň podle stájníka – a hnal se na koňském hřbetě labyrintem, dál a dál přes bludiště. Takové místo se citlivému koni nezamlouvalo a zanedlouho přeskočil poslední živý plot, úplně šílený z klikatin a zatáček labyrintu, ve kterém ještě nikdy nebyl – a pak vyrazil směrem k pobřeží!“

„Abdulla Bar…“ opakovala jsem jméno téměř zasuté časem.

„Ano, Jillina nejmilejšího hřebce. Toho, na kterém nesměl jezdit nikdo jiný. Osedlal jsem si koně a ujížděl za ním, abych ho dohnal, ale vítr byl tady na pobřeží divoký. Měl přede mnou náskok asi třicet metrů, když Abdulla Barovi vletěl do obličeje cár papíru. Vzepjal se a zaržál, jako by zděšením, a otočil se na místě a rozběhl se přímo do moře! Bylo to šílené, seděl jsem na svém koni, který odmítal v tom vichru běžet, a díval se, jak můj bratr bojuje, aby toho poblázněného koně vyvedl zpátky na břeh! Slunce bylo rudé a nízko nad obzorem za našimi zády… a moře bylo jako krev… a pak kůň i jezdec zmizeli.“

Chytila jsem se rukama za hlavu. „Troy? Ach ne, Tony!“

„Přivolali jsme Pobřežní hlídku. Všichni muži z večírku naskákali do člunů a hledali ho. Abdulla Bar připlaval zpátky na břeh s prázdným sedlem a pak, až k ránu, se našlo Troyovo tělo. Utopil se.“

Ne! Ne! To nemůže být pravda!

Vzal mě kolem ramen, přitiskl si mě k boku a pokračoval. „Zoufale jsem se snažil zjistit, kde v Maine jsi, ale marně. Každý den jsem za něj v duchu držel svou malou zádušní mši. Čekal jsem, až se vrátíš a rozloučíš se sama.“

Myslela jsem, že už jsem vyplakala všechny své slzy pro lásku k Troyovi. A přece, když jsem tam stála a hleděla upřeně na moře, věděla jsem, že za celý život pro něj vypláču ještě mnohem více slz.

Čas míjel, já stála s Tonym a čekala, až se zas objeví plující věnec. Ach Troyi, ta léta, která jsme mohli být spolu! Skoro čtyři roky, tos mohl získat pěkný kus života a lásky a obyčejných lidských radostí, a možná by sis byl život zamiloval natolik, abys v něm zůstal!

Byla jsem už otupělá, oslepená slzami, jež jsem nechtěla ukázat Tonymu. Cestou zpátky do domu jsem se s Tonym rychle rozloučila, ačkoliv mě pevně držel za obě ruce a snažil se mě přimět ke slibu, že se zas vrátím.

„Prosím tě, Heaven, prosím! Jsi má dcera, má jediná dědička. Troy je mrtvý. Potřebuju dědice, který dá cíl a význam mému životu! K čemu je dobré to všechno, co jsme za staletí nahromadili, má-li náš rod vymřít? Neodjížděj! Troy by chtěl, abys zůstala! Všechno, čím byl, je tady v tomhle domě a v jeho domku, který ti odkázal. Miloval tě… prosím tě, nenechávej mě tu samotného s Jill. Prosím tě, zůstaň, Heaven, prosím, kvůli mně a kvůli Troyovi! Všechno, co tu kolem vidíš, bude tvoje. Je to tvé dědictví. Přijmi je aspoň proto, abys to mohla předat vlastním dětem.“

Vyprostila jsem ruce z jeho sevření. „Vždyť si můžeš jet kam chceš, i bez Jillian,“ řekla jsem nelítostně a nastoupila do svého krásného auta. „Můžeš si někoho najmout, aby se o ni postaral, a vrátit se, teprve až bude mrtvá. Nepotřebuješ mě a já nepotřebuju tebe, ani Tattertonovy peníze. Teď máš přesně to, co si zasluhuješ – nic.“

Vítr mi rozevlál vlasy. Stál a díval se, jak odjíždím, nikdy jsem neviděla smutnějšího muže. Ale bylo mi to jedno. Troy je mrtev a já mám po promoci a život půjde dál navzdory Tonymu, který mě teď potřebuje, a Jillian, která nikdy nepotřebovala nic než své mládí a krásu.

Odveta

VRACELA JSEM SE DOMŮ, ZPÁTKY DO WINNERROW. Konečně nastal čas, kdy mohu nechat minulost odpočívat v pokoji a stát se tím člověkem, kterým jsem odjakživa chtěla být. Protože už jsem věděla, že sny našeho dětství jsou často těmi nejčistšími; víc než co jiného jsem chtěla kráčet ve stopách slečny Marianny Dealeové – být taková učitelka, která dokáže dát dítěti, jakým jsem byla já, životní příležitost, která dokáže otevírat svět knih a vědomostí, ukazovat cestu z úzkoprsosti a nevědomosti kopců. A nebylo vlastně nijak těžké riskovat své tattertonovské dědictví – protože už jsem nebyla buranka Casteelová, co se krčí na okraji společnosti. Ne, byla jsem Tattertonová, VanVoreenová, a i když jsem měla v plánu nikdy neprozradit žádnému členu své rodiny pravdu o svém původu, stejně už jsem byla připravena čelit muži, jehož lásku jsem jako dítě tak zoufale potřebovala a který mě tak neúnavně a brutálně odmítal. Protože už ho teď vůbec nepotřebuju. A chtěla jsem, aby on a jenom on přesně věděl, kdo jsem.

Cesta do Winnerrow mi trvala tři dny a cestou jsem se zastavila v New Yorku, u jednoho z nejlepších kadeřníků, a udělala jsem to, co jsem chtěla udělat už celá léta. Celý život jsem toužila po stříbřitě plavé barvě vlasů, jakou měla má matka. Celý život jsem byla černý anděl, zrazovaný tím, co jsem považovala za indiánské casteelovské vlasy. Teď budu opravdový, jasný, zářivý anděl, bohatá dívka z Bostonu, nad kterou nikdy nikdo neohrnoval nos. Vynořila jsem se ze salonu jako jiná žena – žena se zářivými, stříbřitě plavými vlasy. Ne, už nejsem Casteelová. Jsem opravdová dcera své matky. A věděla jsem, že alespoň jednomu muži už nebudu připomínat tu Heaven Leigh Casteelovou, kterou nenáviděl – ne, uvidí, jak velice se podobám Leigh, konečně pochopí, jak moc mě miluje.

Budu ta Heaven Leigh, kterou miloval – protože ve mně konečně uvidí svého milovaného Anděla.

Děda mě skoro nepoznal, když jsem přijela nejdřív do nové chaty v lese. Jako by se skoro lekl, když mě poprvé uviděl, jako kdyby se doopravdy vrátil duch mrtvé. Tehdy jsem si uvědomila, že kdyby skutečně někdy zahlédl svou „Annii,“ dostal by pravděpodobně infarkt. „Dědo,“ řekla jsem a objala jeho tělo ztuhlé strachem, „to jsem já, Heaven. Líbí se ti moje vlasy?“

„Ach Heaven, děvečko, já myslel, že seš strašidlo!“ mohutně vydechl úlevou. A když jsem mu řekla, že se k němu přistěhuju, byl celý pryč radostí. „Ach, Heaven, děvečko, najednou přídou domů všici. Víš, příští tejden přijede do města Lukův cirkus. Všici Casteelovi se vracej do Winnerrow. To je teda slávy!“

Takže jsem nebyla z Casteelů jediná, kdo se vracel, aby ukázal, kam to dotáhl. Takhle budu moct vyrukovat se svými plány mnohem dřív, než jsem čekala. Už jsem věděla, co přesně musím udělat.

Všichni lidé ve Winnerrow nemluvili o ničem jiném než o cirkusu. Stáli na nárožích ulic, v lékárně, v salonu krásy a u holiče, shlukovali se v jediné samoobsluze a probírali ze všech stran, zda je nebo není „bohabojné“ navštívit cirkus, kde tolik účinkujících nosí tak málo šatstva. Cirkus je všechny tak zaměstnával, že měli stěží čas pomlouvat mě a mého bílého jaguára projíždějícího městem.

I já měla ten týden před plánovaným příjezdem cirkusu plno práce – plno práce s tím, aby byla chata co možná útulná a hezká, a plno práce s vypráním starých šatů, které se musely pečlivě vybílit, aby doopravdy zbělely. Pak se ty šaty musely vyžehlit a já vůbec neměla zkušenosti s obsluhou žehličky, ani té nejlepší a nejmodernější, co se dala za peníze koupit. Čirou náhodou zrovna toho dne, kdy jsem rozkládala vymyšlenost zvanou žehlící prkno, zastavil se u nás Logan, který přivezl dědovi týdenní zásobu léků. Když mě uviděl, prudce nasál dech. „Ach,“ zatvářil se nejistě, „skoro jsem tě nepoznal.“

„Nelíbí se ti to?“ zeptala jsem se zlehka, odhodlána zachovat si odstup.

„Vypadáš krásně, ale s těmi tmavými vlasy ti to slušelo ještě víc.“

„Samozřejmě, to jsem od tebe čekala. Ty máš rád všechno tak, jak nám to Bůh dal. Ale já vím, že přírodě se dá pomoct.“

„Začneme se znovu hádat zrovna pro takovou hloupost, jako je barva tvých vlasů? Mně je, a to říkám docela upřímně, úplně jedno, co si uděláš s vlasy.“

„Myslím, že ne tak docela.“

Odložil svůj balíček doprostřed kuchyňského stolu a rozhlédl se. „Kde je tvůj dědeček?“

„Je dole pod kopcem, chlubí se tátou a jeho cirkusem. Vždyť by člověk řekl, že se táta stal prezidentem Spojených států, podle toho, jak se děda naparuje.“

Logan nejistě stál uprostřed kuchyně, rozhlížel se a očividně se mu ještě nechtělo odejít. „Líbí se mi, cos s tou chatou udělala. Vypadá to tu tak útulně.“

„Děkuju.“

„Zůstaneš tu nějakou dobu?“

„Možná. Ještě nevím jistě. Vyplnila jsem žádost na winerrowském školském úřadě, ale zatím se mi neozvali.“

Začala jsem se pokoušet vyžehlit si šaty. „Nevzala sis Troye Tattertona, proč?“

„Do toho ti vlastně nic není, viď, Logane?“

„Myslím, že je. Znám tě už spoustu let. Staral jsem se o tebe, když jsi byla nemocná. Dlouho jsem tě miloval… snad mi to dává nějaká práva.“

Trvalo několik minut, než jsem dokázala říct slabě, se slzami v hlase: „Troy zahynul při nehodě. Byl to moc báječný člověk, kterého potkalo v životě příliš mnoho tragédií. Plakala bych nad tím, co všechno mohl mít a neměl.“

„Copak se nedá koupit za takové superbohatství?“ zeptal se s určitým posměchem v hlase, a já se k němu prudce otočila, dosud se žehličkou v ruce. „Ty si myslíš, jako jsem si kdysi myslívala já, že za peníze se dá koupit všecko, ale nedá a nikdy to nepůjde.“ Obrátila jsem se a začala znovu žehlit. „Odešel bys teď, prosím, Logane? Musím udělat ještě tisíc věcí. Tom tady bude bydlet s námi a já chci, aby byl v domě dokonalý pořádek, až přijede – musím zařídit, aby si tu připadal jako doma.“

Předlouho stál za mnou, tak blízko, že by stačilo, aby se trochu naklonil a políbil mě na krk, a přece to neudělal. Cítila jsem jeho přítomnost, skoro jako by se mě dotýkal. „Heaven, najde se v tvém přeplněném rozvrhu chvilka času i pro mě?“

„Proč by mělo? Prý jsi takřka zasnoubený s Maisií Settertonovou.“

„Všichni říkají, že se Cal Dennison vrátil do Winnerrow jen kvůli tobě!“

Znovu jsem se otočila na patě. „Proč tak honemhonem věříš všemu, co slyšíš? Jestli je Cal Dennison ve městě, nijak se nesnaží mě kontaktovat, a já doufám, že už ho nikdy neuvidím.“

Náhle se usmál. Safírové oči se mu rozsvítily, takže vypadal zase jako chlapec, ten chlapec, co mě kdysi miloval. „No, jsem rád, že jsme se zase sešli, Heaven. A zvyknu si i na tvé blond vlasy, pokud se rozhodneš nechat je tak.“ A pak se otočil a vyšel zadními dveřmi a nechal mě stát a hledět za ním.

Když se v den příjezdu cirkusu rozednilo, byl děda tak nedočkavý, až uvidí svého nejmladšího syna a Toma, že skoro hopsal vzrušením, když jsem se pokoušela zavázat mu první kravatu, kterou si kdy vzal na sebe. Brblal a stěžoval si, že prý jsem horší než Stacie, která se pořád snažila udělat z něj něco, co není. „To přeciť nemůžeš, Heaven, děvečko. Nový šaty sou na nic… akorát vaděj. Já se umim učesat sám!“

Měla jsem v úmyslu udělat z něj pokud možno elegána a ukázat všem těm pseudosnobům ve Winnerrow, že i Casteel se dokáže změnit. Děda měl také první skutečný oblek svého života. Nacpala jsem mu do kapsičky pestrý kapesník, pár minut jsem mu ho čechrala a děda se zatím vrtěl nedočkavostí, kdy už toho nechám.

„Dyť mě vem čert, ty si ze mě udělala ňákýho pána z velkoměsta,“ prohlásil hrdě, když se prohlížel od hlavy k patě ve vysokém zrcadle, zakoupeném do ložnice, kterou jsem užívala já. Naparoval se jako páv, obezřele se dotýkal prsty vlasů – toho mála, co mu zbylo.

„Dávej na sebe pozor, dědo, než se obléknu.“

„Ale já nevim, co mám dělat.“

„Tak já ti to řeknu. Nevyjdeš z domu dál než na přední verandu, a nezačínej řezbařit, jinak budeš mít ten pěkný oblek samé piliny a hobliny. Sedni si do houpací židle vedle babi a povídej jí, co všechno se dneska bude dít. A seď tam, dokud nebudu hotová a nevyjdu ven.“

„Ale Annie tu nechce zůstat bez nás!“ namítl vřískavě. „Luke je taky její syn.“

„Tak ať jde babi s námi.“ Usmál se, když jsem to řekla. Dotkl se seschlou starou rukou mé tváře. „Taky jí senzačně nastrojíš?“

„Samozřejmě.“

Děda se na mě zadíval skoro ohromeně, a pak mu do očí vstoupil slzavý úžas. „Celej život si byla hodný dítě, děvečko Heaven. Nejlepší holka na světě.“

Ach, ach, to bolelo víc, než bych kdy čekala – poklona od někoho na téhle horské samotě, kde mě nikdy nikdo dost nemiloval.

„Tak nechoď dál než na přední verandu, dokud nebudu hotová,“ upozornila jsem ho. „Jestli se umažeš, budeme muset začít znovu od začátku – a to znamená vanu.“

Odšoural se, mumlaje si pro sebe o tom, že v tomhle domě je nějak moc koupelen a promrhá se spousta vody.

Ten večer jsem si na sebe vzala tenké modré letní šaty a stejně modré sandály. Bílé šaty jsem si šetřila na druhý večer, až budou účinkující v cirkuse klidnější a snad dokážou věnovat víc pozornosti obecenstvu. První večer se budou všichni Casteelovi ve Winnerrow předvádět. Příští večer ukážu tátovi své pravé já. Šperky jsem měla opravdové a věděla jsem, že jsem blázen, když si je beru do cirkusu, ale soudila jsem, že je stejně nikdo nerozezná od šufťácké bižuterie, leda že by sám měl něco pravého.

Když jsem se konečně ukázala na přední verandě, připravená k odchodu, měl děda plno práce s uklidňováním Annie. „Vypadá hezky, viď, Annie,“ řekl a vypadal potěšeně, i když se zatvářil ustaraně, kdykoli si všiml mých světlých vlasů.

Když jsme babi „parádně nastrojili,“ chtěla jsem, aby si děda sedl dopředu ke mně, abych ho mohla předvést všem těm snobům ve Winnerrow, co si myslí, že casteelovští muži nedokážou vypadat jako gentlemani.

„Ale já nechci, aby Annie zůstala sedět tam vzadu sama,“ namítal.

„Chce si lehnout a odpočívat, dědo, a neměla by tam místo, pokud si nesedneš sem vedle mě.“

Jakmile jsem ho přesvědčila, že je jeho povinností nechat ji odpočívat, jak si přeje, přestěhoval se na sedadlo vedle mě. A tehdy se mu na svraštělé, staré tváři rozlil široký, šťastný úsměv. „Copa to máš za auto, Heaven, děvečko? Eště v životě sem tak měkce nejel! Bere hrboly, jako dyby to byla rovinka. Teda čert mě vem, esli to nejni jako doma v posteli!“

Pomalu, pomaloučku jsme projížděli winnerrowskou Hlavní ulicí.

Na Hlavní ulici se za námi otáčely všechny hlavy. Bodejť.

Třeštili oči při pohledu na burany Casteelovy, kteří jeli v kabrioletu značky Jaguar, zhotoveném na zakázku. A jestli existovala jediná věc, ve které se každý venkovan vyznal, tak to byly automobily. Jednou v životě nalezl Toby Casteel svou důstojnost, seděl zpříma a hrdě a obracel se jen, aby něco pošeptal dozadu své ženě, ale to až když jsme nechali Hlavní ulici za sebou.

„Annie, už se probuď. Vidělas jak čuměj, vidělas je? Přece si to neprospala? To bylo něco, jak na nás valili voči, co? Teďka sme na tom líp než všici, už jo. Dyť tadle naše děvenka Heaven šla na vysokou a přijela se všim, co se dá koupit za peníze. Nikdy mě nenapadlo, co dělá s lidma vzdělání, to teda nikdy.“

Ještě nikdy jsem neslyšela dědu tolik mluvit, i když nevěděl, o čem mluví. Peníze, za které se koupilo tohle auto, byly Tonyho, rozhodně ne peníze, které bych si vydělala.

Trvalo nám víc než hodinu dostat se na místo, tak pomalu jsem řídila, ale nakonec jsme dojeli k cirkusu postavenému hned za hranicemi města.

Byly tu vztyčeny tři veliké stany a mnoho menších pro vedlejší představení. Obrovský ústřední stan na mě zapůsobil svými jasnými barvami, mnoha prapory, které se čile třepetaly ve větru. Lidé se sjeli z pěti okresů, aby cirkus viděli, a Luke Casteel stál na vysokém pódiu a vyvolával svou řeč. Když jsme děda a já vešli, všechny hlavy se k nám otočily a já zaslechla jejich šepot: „To je Toby Casteel, otec Luka.“

Děda a já jsme si sotva stihli zvyknout na to, že se na nás upírá tolik očí, když k nám zezadu přistoupila štíhlá žena v jasně červeném a přitom zaječela jako siréna. „Stát! Počkat! To sem já, tvá ségra Fanny!“ A než jsem se stihla vzpamatovat, Fanny se mi vrhla do náruče s přehnaně nadšeným uvítáním.

„Jéžišku na křížku, Heaven,“ vřískala dost hlasitě, aby se tucet lidí otočilo a zahledělo na nás, „že ti to ale sluší!“ Fanny mě několikrát objala, pak teprve dědu. „No ne dědo, takle po měšťansku si eště nikdá nevypadal! Dyť já tě sotva poznala, dyž vobyčejně vypadáš tak staře a sešle.“

Takové poklony Fanny nikdy nedělaly potíže. Dvojsečné. Červené šaty s velikými bílými puntíky měla tak těsné, že vypadaly, jako by byly namalované na těle. Obě opálené paže měla plné zlatých náramků. Černé vlasy si rozdělila uprostřed pěšinkou a za oběma ušima je měla přichycené velkými bílými hedvábnými květinami. Vypadala skutečně jako hezká exotická kočka, která si nezvolila správné barvy.

Fanny odstoupila a zadívala se na mě. Do tmavých očí se jí vetřel ustrašený výraz. „Ty mě děsíš, ale vopravdu. Už si vůbec nejseš podobná. Vsadim se, že vypadáš jako tvá mrtvá máma. Nebojíš se vypadat jako někdo, kdo je mrtvej a pohřbenej?“

„Ne, Fanny. Je mi příjemné podobat se mamince.“

„Já tě nikdy nepochopím, nikdy ne,“ zamumlala a pak se ostýchavě zazubila. „Nic ve zlým, Heaven, prosim tě. Budem kamarádky. Poď se podívat na tátu a zapomenem na to, co bylo.“

Ano, říkala jsem si, že dnes večer to dokážu, kvůli dědovi a kvůli Tomovi, s nímž se později sejdeme. Zítra večer minulost znovu procitne.

„Zbavila sem se starýho Malloryho, to sem udělala. V tu ránu, jak sem pochopila, že si mě vzal, jen abych mu dělala chovnou kobylu, dala sem mu honem honem kopačky. Umíš si představit, že ten chlap vode mě čekal, že s ním budu mít mimino, dyž už jedno mám? Rovnou sem mu řekla, že si nebudu ničit figuru – dyť by vo mě pak, až von bude čuchat ke kytkám zespoda, žádnej mladej ani nezavadil. A víš co von? Von se naštval. Zeptal se mě, proč prej si sakra myslím, že si mě vzal, dyž ne kvůli dětem… Páni, a to už měl tři vlastní.“

Vrhla po mně potutelný úsměv. „Díky, že ses snažila tenkrát mi koupit mý dítě zpátky. Já věděla, že to nepude. Neprodali by mou krásnou Darcy za všecky prachy, co maj Tattertonovi nacpaný ve štrozoku.“

Vzdychla jsem si, jak jsem zas byla za blázna. Nic z toho, co mi o mně reverend Wayland Wise řekl, mi nebylo příjemné. Až moc jsem se bála, že má pravdu.

Čas od času, jak jsme si klestili cestu k ústřednímu stanu, Fanny se obrátila a objala dědu, a pak mě zahrnula dalšími projevy přízně. „Starej Mallory mi platí pěkný alimenty, ale hernajs, neni to žádná sranda mít peníze, dyž ti je žádnej nezávidí. Heaven, pod, ukážem těmdle balíkům, co dokážou prachy. Mám támdle na kopci pěknej velkej dům,“ ukázala, „a ty si ho postav na druhý straně oudolí, naproti tomu, co stavim já. Pak na sebe mužem hulákat, dyž bude správnej vítr.“

Pro cirkusový večer to byl zábavný nápad.

Když byla Fanny šťastná, byla s ní legrace a já dokázala zapomenout ve víru smíchu a štěstí na všechno, co se stalo dříve. Nebyla to Fannyina chyba, že byla, jaká byla – stejně jako nebyla Troyova chyba, byl-li tím, čím byl. A možná by se našla omluva i pro Tonyho, kdybych byla ochotná mu odpustit – jenže on mě oloupil o Troye. Působilo mi velkou radost dědovo štěstí a pýcha. Zas a znova mi opakoval, jak tuze se on i Annie baví.

„Ale aby se nám neunavila,“ varoval mě za soumraku, když se rozsvítila světla a i větší houfy lidí se shlukly a smísily s ostatními. Pokřivené nohy mu začínaly vypovídat službu a zanedlouho se jeho krok změnil v pouhé šourání a začal se zadýchávat.

Přišli jsme pozdě. Když jsme dorazili k plošině, odkud táta vedl svou vyvolávačskou tirádu, byl už hlavní stan nacpaný, ale Tom nám poslal lístky a ve chvíli už jsme si všichni tři klestili cestu ke třem nejlepším sedadlům pod hlavním stanem. Jen co jsme usedli, spustil orchestr svěží a živou melodii a zanedlouho se závěsy doširoka rozhrnuly a vypochodovala z nich řádka indických slonů ve veselých kostýmech, s hezkými děvčaty na hřbetech. Dědovi se nadmula hruď, když uviděl tátu vkročit s mikrofonem doprostřed manéže. Jeho hlas přehlušil hudbu – představoval každé zvíře i jezdkyni a vyprávěl o zázracích, které teprve přijdou.

„To je můj Luke,“ vykřikoval děda a dloubal do Race McGeeho, který seděl vedle něj. „Nejni to fešák, co, nejni?“

„Po tobě to určitě nemá, Toby,“ odtušil muž, který s dědou v pokeru prohrál nemálo ze svého majetku.

Než bylo představení v polovině, byl už děda tak vzrušený, až jsem se bála, že se konce nedožije. Fanny na tom byla skoro stejně. Pištěla, vřískala, tleskala a čas od času vyskakovala, div jí poprsí nevypadlo z hlubokého výstřihu. Mrzelo mě, že nedokáže sedět klidně a tolik se nepředvádět, ale Fanny se prostě chtěla předvádět. A dařilo se jí to.

Když se do manéže vplížily kočkovité šelmy, aby prováděly své kousky podle povelů krotitele, začala jsem být nervózní.

Tohle číslo se mi nelíbilo. Velké kočky, nucené provádět hlouposti – třeba sedět na podstamentech – mě přiváděly do rozpaků. Pořád jsem hledala Toma a neviděla ho. Přála jsem si v duchu, aby už klauni odešli, blokovali mi svými kousky výhled a rozptylovali mě od toho, co jsem chtěla vidět nejvíc. A pak jsem spatřila Logana.

Ani on se nedíval na číslo se lvy; upíral pohled napříč přes tři metry prkenných lavic nacpaných lidmi a strašlivě se na mě mračil. V tu chvíli, kdy jsme se setkali pohledem, změnil výraz a krátce mi zasalutoval. Vedle něj seděla ta nejhezčí dívka s kaštanovými vlasy, co jsem kdy viděla. Musela jsem se podívat čtyřikrát nebo pětkrát, než jsem v jeho společnici poznala Maisii Settertonovou, Kittinu mladší sestru. Ale ale, tak on se s ní vídá, a hodně.

„Prej se Logan s Maisií zasnoubil,“ šeptala mi Fanny nenávistně, jako by mi dokázala číst myšlenky. „Já teda nechápu, co na ní vidí. Nesnáším zrzky vod přírody, sou bledý a hned sou samá piha, a eště sem neslyšela vo zrzce, co by nebyla uřvaná a protivná, a to sou i ty falešný.“

„Tvá matka byla taky zrzavá,“ odvětila jsem nepřítomně.

„Jo,“ zamumlala Fanny.

Znovu se usmála na Logana, který seděl vedle Maisii. Gesto flirtu se však rychle změnilo v ostrý výraz hněvu. „Koukej na toho Logana, von dělá, jako by mě neviděl, ale vidí, a měl by! Přeci bych si nevzala žádnýho naškrobenýho suchoprda jako je Logan Stonewall, i dyby mě prosil na kolenouch, a i dyby na zemi nezvostal kromě něj žádnej jinej muskej, akorát Race McGee.“ A zasmála se Raceovi McGeemu rovnou do brunátné, tlusté tváře.

Zanedlouho všechna čísla skončila a my stále ještě neviděli Toma, jenom tátu. Dav začal řídnout a děda, Fanny a já jsme si opatrně klestili cestu k místu, kde, jak jsme byli domluveni, na nás měl Tom čekat – jenže jsem ho tam neviděla. U stanu, kde se cirkusové hvězdy oblékaly, stál jen vysoký, hubený klaun v cizozemském kostýmu. Klopýtla jsem mu přes jednu obrovskou, zelenou botu se žlutými puntíky a červenými tkaničkami.

„Pardon,“ řekla jsem a obešla ty jeho velikánské škrpály; jenže on mi zas nastavil nohu a já se otočila, abych na něj vyštěkla. „Proč mi strkáte nohy do cesty?“ A vtom jsem si všimla jeho zelených očí.

„Tome… to jsi ty?“

„Kdopak jiný by byl takový nešika s tak velkýma nohama?“ zeptal se, stáhl si křiklavě rudou paruku a usmál se na mě. „Vypadáš vážně ohromně, Heavenly! Opravdu! – ale nepoznal bych tě, kdybys mi byla neřekla předem, že jsi blond.“

„A co já?“ zaječela Fanny a vrhla se na něj. „Mně nic hezkýho neřekneš, svý nejmilejší ségře?“

„Ale Fanny, ty jsi přesně stejná jako vždycky, nažhavená jako rachejtle!“

To se jí líbilo.

Fanny byla ve skvělé náladě. Trochu začala trucovat, když se dozvěděla, že táta už odjel zpátky do hotelu, kde bydlí jeho žena a syn, a nepočkal na nás. V malé komůrce ve stanu, kde to čpělo žluklými líčidly, pudrem a tělkou, si Tom smyl líčidla a převlékl se do civilu, zatímco Fanny nás všechny krmila historkami, které jsem ještě neslyšela.

„Musíte se přijít podívat ke mně!“ opakovala několikrát. „Tome, musíš vzít sebou i tátu. A jeho ženu a taky chlapečka. Nejni to k ničemu, dyž má člověk hezkej novej dům s bazénem a se všim všudy zbrusu novým a modernim, dyž za nim nepříde nikdo z rodiny.“

„Jsem utahaný, vážně utahaný,“ pokusil se Tom zakrýt zívnutí, když pomáhal dědovi vstát. „A to, že je po představení, neznamená, že je po práci. Všechno to smetí na zemi se musí uklidit. Všechny stánky se musí vydrbat, aby prošly zdravotní kontrolou. Zvířata jsou při představení napůl hladová, takže budou chtít žrát. Účinkujícím se musí dát rozchod, a většině toho šéfuju já… takže se s vámi sejdu zítra a možná se pak budu moct podívat na tvůj nový dům, Fanny. Proč ale, hernajs, sis koupila dům zrovna tady?“

„Měla sem svý důvody,“ odtušila Fanny zarputile. „A esli s náma nepudeš teďko večer, tak to je, jako bys mě praštil do ksichtu – tobě záleží akorát na Heaven… a já tě budu nenávidět, Tome, furt už tě budu nenávidět, esli to pro mě neuděláš.“

Tom šel tedy s námi. Fannyin nový, moderní dům seděl vysoko na svahu, přímo naproti hoře, kde býval srub; nicméně údolí bylo příliš široké, než aby bylo vidět na druhou stranu, ačkoliv když člověk zahulákal směrem do prostoru, neslo se to daleko, předaleko.

„Tady budu bydlet ouplně sama!“ prohlásila Fanny s nadšením. „Nebudu mít manžela, ani si sem nenastěhuju žádnýho milence, a vůbec už ne ňákýho šéfa. Už se nikdá nezamiluju – jen ať milujou voni mě – a až mě unavěj – půdou. Až tak ve čtyryceti si najdu ňákýho bohatýho chlapa a budu si ho držet jako společníka.“

Fanny měla dobře propracovaný životní plán, což jsem o sobě tvrdit nemohla. Zanedlouho už byly puštěné z řetězu dvě dánské dogy, aby mohly dovádět a hrát si s Fanny, která vlastně nikdy neměla ráda žádná zvířata. „Musim mít takovýdle zlý psy, dyž teď každej ví, že mi můj starej posílá každej měsíc balík,“ vysvětlovala. „Dybych si najala chlapa, eště by mě votravoval!“

„Koho by kdy napadlo, že Fanny Casteelová bude žít v něčem takovém?“ prohodil Tom jakoby pro sebe. „Heavenly, je to podobně velkolepé jako Farthinggaleské sídlo?“

Co jsem mohla říct, abych Fanny neurazila? Ne, celý Fannyin dům by nezaplnil ani jedno křídlo Farthinggaleského sídla. A přece to byl dům k žití, útulný, kde člověk mohl znát každou skobu a prasklinu.

Procházela jsem se po domě a se zájmem prohlížela všechny fotografie rozvěšené po stěnách. Nemohla jsem spustit oči z obrázku Fanny na nějaké pláži s Calem Dennisonem! Když jsem sklouzla očima k jejím, zlomyslně se usmála. „Žárlíš, Heaven? Už je můj, stačí jen chtít, a není tak špatnej, akorát dyž je se svejma rodičema, to pak nemá vůbec páteř. Dřív nebo pozdějc ho setřesu, až už mě bude moc votravovat.“

To už jsem byla mimořádně unavená. Litovala jsem, a to ne poprvé, že jsem se dala od Fanny přesvědčit, abych sem jela.

Zívla jsem a zvedla se k odchodu. Tehdy jsem objevila skutečnou příčinu, proč se Fanny vrátila do Willies. „Sem tam se scházím s Waysiem,“ prohodila nečekaně. „Prej bude víc než vděčnej, dyž ho sem nechám tak jednou tejdně přijít na návštěvu. A přinese mi ukázat mou Darcinku. Už sem ji viděla dvakrát. A je moc hezká. Jasněže dřív nebo pozdějš všichni ve Winnerrow přídou na to, co se děje… a to bude má pomsta. Stará Wiseová prořve nejednu noc, nejednu noc.“

Nebylo to poprvé, co mě zaplavila silná nechuť vůči Fanny. Nechce Waysieho. Vlastně nechce ani Darcy. Chce jen pomstu. Měla jsem chuť jí nafackovat, aby přišla k rozumu. Jenže Fanny byla tak opilá, že ztrácela rovnováhu, a když jsem vycházela z domu, vřískala, že se se mnou vyrovná za všecku sebeúctu, o kterou jsem ji připravila. A to jí bylo dvacet, byla jednou vdaná a jednou rozvedená, a nenáviděla mě proto, že ji žádný muž nikdy dost nemiloval… ani vlastní táta ne.

To jsme měly nejspíš s Fanny společné.

Z jakéhosi hlubokého nutkání jsem šla hned příštího večera zase do cirkusu, tentokrát oblečená v průsvitných bílých šatech, které jsem tak pečlivě vyčistila a vyžehlila. Tentokrát jsem šla sama, bez dědy a bez Fanny. Znovu jsem usedla doprostřed rozpáleného, zpoceného davu, který se přišel podívat na svého „hrdinného rodáka“ – Luka Casteela, nového majitele, čarovného vyvolavače. Jenomže dnes večer to bylo trošku jiné. Tentokrát tu byla tátova hezká, mladá žena Stacie; nervózně si ždímala ruce, když táta vkročil do manéže a spustil svou dlouhou úvodní řeč, bez zaváhání a bez chybičky. Proč je tedy nervózní? Byl to skvělý a mocný muž, vyzařovala z něj smyslnost. Všude kolem mě vstávaly ženy a dívky, jásaly a vřískaly, některé po něm házely květiny a konfety. Viděla jsem svého bratra Toma, který se kdysi chtěl stát prezidentem a teď byl škobrtavým klaunem jen proto, že táta musel mít, co chtěl, bez ohledu na to, co chtěl Tom.

Myslela jsem na Naši Jane, Keithe a Fanny, která se stala tím, čím je, stejně neodvratně jako já byla osudem uhnětena do své podoby. A hlavou mi znovu zněla slova dobrého reverenda Waylanda Wisea: „Neseš v sobě sémě sebezničení a zničení všech, kdo tě milují… idealistka nejfatálnějšího druhu – romantická idealistka… zrozena k ničení a sebezničení!“

Jako má vlastní matka!

Odsouzená k záhubě, připadala jsem si odsouzená. Přesně jako Troy.

Slova dobrého reverenda se mi v duchu opakovala zas a znova, dokud mi plánované střetnutí s tátou nezačalo připadat hloupé a nemístné a nepochopila jsem, že nakonec ublíží jenom mně. Rychle jsem vstala a slepě si klestila cestu z lóže. Bylo mi jedno, že na mě lidé ječí, abych si sedla a nepřekážela jim ve výhledu. Musela jsem pryč. Bylo mi jedno, že do klece v prostřední manéži vbíhají lvi, zcela bez dozoru. Táta stál připraven s pistolí a puškou hned u dveří klece, které odemkl, zatímco uvnitř mříží se krotitel pokoušel zvládnout kočky, které si ho vůbec nevšímaly. „To ten nový lev mezi nimi dělá zmatek!“ zakřičel nějaký muž. „Strhněte prapory! Ten nový je nervózní z toho třepetání!“

Nikdy jsem se neměla vracet do Willies.

Měla jsem všeho nechat. Zastavila jsem se asi tři metry od klece, chtěla jsem se rozloučit s Tomem, který postával hned za tátou, než se vydám zpět do chaty za dědou a přízrakem jeho ženy.

„Tome,“ zavolala jsem tiše ve snaze upozornit ho na sebe.

Tom ve svém pytlovitém klaunském kostýmu a s pomalovanou tváří přiběhl blíž, popadl mě za ramena a zasyčel: „Neříkej nic tátovi, prosím tě, prosím tě! Dělá dneska večer stráž poprvé, protože strážný se namazal. Prosím tě, Heaven, nerozptyluj tátu.“

Ale nemusela jsem nic říkat. Ani udělat.

Táta mě uviděl.

Uviděl mě, když mi světlo shora ozářilo stříbřitě plavé vlasy, uviděl mě v šatech, jež měla maminka na sobě, když ji poprvé uviděl stát na Broskvoňové ulici – drahé a křehké staré bílé šaty s bohatými třepetavými rukávy i sukní. V těch šatech, které jsem tak pečlivě vyprala, vyžehlila a zlehka naškrobila. V nejhezčích šatech z mého letního šatníku. A já si je musela obléct… dnes večer poprvé. Táta ze mě nemohl spustit zrak, stál jako přimražený, tmavé oči vytřeštěné. Postupoval ke mně krok za krokem, pryč od lví klece a krotitele, který potřeboval jeho pomoc.

Pak se stalo něco, co mě úplně ohromilo. Do tátových ohromených a užaslých očí vstoupil záblesk nadšení a nevěřícné radosti. Srdce se mi bolestně rozbušilo. Stála jsem tam, nerozhodnuta dosud, co udělám, a cítila jsem, jak se mi bohaté, dlouhé bílé rukávy letních šatů třepetají a vznášejí směrem vzhůru, zachyceny jakýmsi bludným večerním vánkem, který se dostal dovnitř otvorem ve stanu.

Konečně, konečně je táta rád, že mě vidí! Čtu mu to v očích! Konečně řekne, že mě miluje.

„Anděli!“ vykřikl.

Přikročil ke mně se vztaženýma rukama; puška mu vyklouzla z prstů a pistole, kterou vytáhl z pouzdra, nehlučně padla do pilin.

Ona!

Pořád vidí jen mou matku!

Jako by vždycky viděl jen ji, nikdy ne mě, nikdy ne mě!

Otočila jsem se a utekla.

Zadýchaná a plačící jsem se zastavila před hlavní arénou. Za mnou začal zmatek. Výkřiky! Řev šelem! Křik šílících lidí! Cvičená zvířata zdivočela! Teď jsem zůstala stát jako přimražená. Slyšela jsem výkřiky, napůl jsem se otočila. Ruce mi vylétly k čelu a přitiskly se k němu.

„Co se stalo?“ zeptala jsem se dvou mužů, vybíhajících ze stanu.

„Lvi srazili krotitele na záda a žerou ho. Casteel nedával pozor, a tak si mohly dělat, co chtějí. Pak ten blbej zrzavej klaun zvedne pušku, strčí do kapsy pistoli a vleze do klece sám.“

Ach Bože můj, Tom, Tom!

Rozčilený muž mě odstrčil z cesty a utíkal dál.

Někdo jiný mi příběh dopověděl. „Všecky ty poblázněný kočky se vrhly na krotitele a Lukův syn tam vběh, statečnějc než kdo kdy viděl, rovnou do klece, pokoušel se zachránit kamarádovi život. Potom Luke uviděl, co se děje, a šel tam taky, zachránit svýho syna. Bůh ví, jestli z toho některej z nich vyvázne živej!“

Ach Bože můj – má vina, má vina!

Na tátovi mi nezáleželo, samozřejmě že ne. Táta si zaslouží všechno špatné, co ho může potkat.

Ale starost o Toma mě přiměla utíkat rychleji, než jsem kdy utíkala. Po tváři mi kanuly slzy.

Do hlubokých ran po lvích spárech na tátových zádech se dostala nějaká strašná infekce. Uplynuly dva dny a já ležela na posteli v dědově srubu a nutila se uvěřit, že ten muž, co v nemocnici bojuje o život, si zaslouží to, čeho se mu dostalo, oč si už dávno koledoval, když se rozhodl jít k cirkusu.

Stejně tak se Fanny ve svém novém domě připravovala na den zúčtování s městskými lidmi, kteří jí odjakživa pohrdali; protože člověk nemůže procházet životem a tlouct kolem sebe vpravo vlevo, aniž by jednoho krásného dne shodil svůj vlastní domeček z karet.

Tom byl potrhaný daleko hůř než táta; byl jako první v kleci, jen s pistolí zastrčenou do pytlovitých kalhot a puškou, z níž se mu podařilo jednou vypálit, než jedna z šelem máchla mocnou tlapou a vyrazila mu zbraň z rukou. A táta vběhl dovnitř, popadl pušku a zabil dvě šelmy, ale předtím ho ještě značně potrhaly.

A nejhorší na tom bylo, že zemřel Tom, ne táta. Tom, Tom, Tom, nejlepší ze všech Casteelů. Tom, který mě miloval. Tom, který býval mým společníkem, mým druhým já. Tom, který mi dodal potřebnou odvahu, abych vytrvala a čekala na den, kdy mě táta přijme jako svou dceru.

V novinách udělali z Toma hrdinu. Jeho usměvavá fotografie se rozlétla od pobřeží k pobřeží a Tomův životopis si mohl přečíst kdekdo – a jaksi dokázali, že to znělo chrabře a ne pateticky.

Teprve když jsem věděla, že táta bude žít, sebrala jsem odvahu prozradit dědovi, co se stalo s Tomem. Děda nemohl číst noviny a neměl rád pestré televizní zpravodajství, když mohl klidně celý den poslouchat v rádiu zprávy o počasí a přitom řezbařit. Sukovité staré ruce se mu zastavily, pak upustily maličkého slona, kterého vyřezával k doplnění šachové soupravy na motivy džungle, již začal vyrábět na Loganovu žádost už kdysi dávno.

„Můj Luke bude žít, viď, Heaven, holčičko?“ zeptal se, když jsem skončila. „Nemůžem dopustit, aby Annie ztratila eště jednoho.“

„Volala jsem do nemocnice, dědo; už není v kritickém stavu a můžeme ho jít navštívit.“

„Ale neřikalas snad, Heaven, děvečko, že Tom vodešel? Tom přecejť nemůže umřít, dyž je mu teprvá jedenadvacet… Achich, mně se nikdy moc nedařilo udržet si svý kluky kolem sebe.“

V nemocnici jsem nechala dědu jít samotného do malého pokoje, kde táta ležel, úplně ovinutý od hlavy k patě v obvazech, z nichž vykukovalo malým otvorem jen jedno oko. Otřesena jsem se šla opřít o stěnu. Plakala jsem, plakala pro tolik věcí, které mohly dopadnout jinak. Připadala jsem si moc sama, strašně sama. Kdo mě teď bude milovat, kdo? A skoro jako by mou otázku zaslechl Bůh, jemně se mi kolem pasu ovinuly čísi paže a přitáhly mě k silné hrudi. Něčí hlava se přitiskla k mé.

„Neplač, Heaven,“ konejšil mě Logan. Obrátil mě k sobě a vzal do náručí. „Tvůj otec bude žít. Je to bojovník. Má proč žít – má ženu, syna a tebe. Je tvrdý. Odjakživa byl. Ale tak hezký už nebude.“

„Tom je mrtvý, copak to nevíš? Tom je mrtvý, Logane, mrtvý!“

„Každý ví, že Tom zemřel hrdinskou smrtí. Jeho vstup do klece odpoutal pozornost lvů od krotitele, kterého trhali; má čtyři děti a žije, Heaven, přežil to. Teď něco řekni svému tátovi.“

Co jsem mohla říct muži, kterého jsem odjakživa chtěla milovat, ale nešlo to? Co mohl říci on mně teď, když už bylo příliš pozdě na slova, která by nás mohla sblížit? přece na mě upřeně hleděl. Tím malým otvorem jsem v tom jediném oku viděla smutek. Rukou, ovázanou a v dlaze, udělal malé neobratné gesto, jako by ji ke mně chtěl vztáhnout, kdyby to šlo.

„Je mi líto,“ podařilo se mi zašeptat. „Moc je mi líto Toma.“ Setřela jsem si slzy, které mi začaly stékat po tváři. „Je mi líto všeho, co se mezi tebou a mnou pokazilo!“

Měla jsem dojem, že ho slyším zamumlat své jméno, to už jsem ale utíkala z nemocnice. Vyběhla jsem do prudkého žáru dne, vrhla se ke kovovému stojanu pouliční lampy, ovinula kolem něj paže a doslova se rozbrečela. Jak budu žít bez Toma, jak, jak?

„Pojď, Heaven,“ Logan ke mně přikročil a děda mu klopýtal po boku. „Co se stalo, stalo se, a my na tom nic nezměníme.“

„Fanny se ani neukázala na Tomově pohřbu,“ vzlykala jsem, ráda, že mě dokázal jakoby nic přitáhnout do svého objetí a tolik mi odpustit.

„Co na tom záleží, co Fanny dělá nebo nedělá?“ zeptal se, zvedl k sobě mou uslzenou tvář a vážně se mi zadíval do očí. „Nebyli jsme snad vždycky šťastnější, když byla Fanny z dohledu?“

Stál tam v jasném slunci a vypadal citlivě a ustaraně, v leckterém ohledu se podobal Troyovi. Sklonila jsem hlavu k jeho hrudi a pokusila se zastavit slzy, a pak jsme šli všichni tři k autu.

„Mýlila ses, když jsi říkala, že tě nepotřebuju,“ řekl mi Logan, když jsme byli v půli cesty k domovu.

Šepot v listoví, písně větru v trávě, divoké květy, jež provoní vzduch sladkým parfémem, to vše mě uzdravilo víc, než by dokázala slova. Kamkoliv jsem se podívala, tam jsem viděla zeleň Tomových očí, a když jsem v nějakém rozhodnutí zakolísala, slyšela jsem ho, jak ke mně promlouvá v myšlenkách, jak mě povzbuzuje, abych neváhala, abych si vzala Logana – ale abych opustila kopce a údolí hned, jak odejde děda.

Dědu jsme uložili k věčnému odpočinku šestnáctého října; uložili jsme ho vedle jeho milované ženy Annie. Stáli jsme všichni vedle sebe – Casteelovi, táta, Stacie, Drake, Fanny a každičký obyvatel Winnerrow. Byla to Tomova statečnost a ne mé bohatství, vzdělání, ani šaty a nové auto, co si získalo jejich úctu.

Sklonila jsem hlavu a plakala, jako by děda byl skutečně krev mé krve. A než jsme od čerstvého hrobu odešli, táta mě vzal za ruku. „Mrzí mě spousta věcí,“ řekl jaksi tlumeným, tichým hlasem, jaký bych od něj nikdy nečekala. „Přeju ti hodně úspěchů a štěstí ve všem, co se rozhodneš dělat. A nejvíc ze všeho doufám, že tu a tam se u nás ukážeš.“

Zvláštní, teprve teď jsem se dokázala podívat na muže, o němž jsem se domnívala, že ho budu navždy nenávidět – a necítit přitom nic.

Nevěděla jsem, co říct. Dokázala jsem jen kývnout.

V osamělém obrovském domě čekal další otec, až se vrátím. Stála jsem na svahu kopce a rozhlížela se a věděla jsem, že jednoho dne se do Farthinggaleského sídla vrátím, ale to už nebudu ani Casteelová, ani Tattertonová.

Podle toho, jak něžně se na mě Logan díval, jsem už tehdy věděla, že půjde se mnou… a byla jsem si jistá, že jsem Stonewallová.

V DRUHÉM DÍLE románové pentalogie Virginie Andrewsové odchází Heaven Casteelová po strastiplném dětství v horské chatrči k rodičům své zemřelé matky.

Heaven doufá, že v jejich sídle, oplývajícím bohatstvím, najde kromě zabezpečení také tolik potřebné teplo domova, lásku a pocit sounáležitosti. Po letmém seznámení však poznává, že ke sblížení asi nikdy nedojde. Její babička je sobecká stárnoucí žena, kterou zajímá pouze vlastní vzhled. Tolik očekávaný dědeček je cizí člověk, který však hodlá rozhodovat o její budoucnosti. Heaven se dostane skvělého vzdělání, ale zaplatí za to vysokou cenu. Nesmí se stýkat s nikým ze své minulosti, ani s rodinou. Heaven tento úděl přijímá, ale zároveň si slibuje, že až se osamostatní, najde své sourozence a budou zase žít všichni společně.

Dům jejích prarodičů je obrovský, záhadný, působí na ni depresivně, jako by si tu stíny šeptaly stará rodinná tajemství. Přestože Heaven žije v přepychu, je nešťastná a smutná. Jedinou jiskřičkou naděje je pro ni citlivý, inteligentní a přitažlivý Troy Tatterton.

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

Konečně doma

Sídlo Farthinggale

V labyrintu

V dobrém i ve zlém

Winterhaven

Střídání ročních dob

Zrada

Večírek

Logan

Sliby

Svátky samoty

Hřích a hříšníci

ČÁST DRUHÁ

Leden v červenci

Vítězové a poražení

Rodinná pomoc

Lovci snů

Se vší

nepravděpodobností

Pohromy

Vítr se zvedá

Má matka, můj otec

Plynutí času

Splněné sny

Odveta