Virginia Andrewsová

Ne

milovaná

Virginia C. Andrews

HEAVEN

Copyright © 1985 by Vanda Productions, Ltd.

V. C. Andrews is a trademark of The Virginia C. Andrews Trust

Translation © 1995 by Lenka Studničková

Jacket design © 1995 by Viera Fabianová

Czech edition © 1995 by Ikar

ISBN 80-85944-32-4

Bradovi, Glen a Suzanne

a všem, kteří strádali

hlady a nedostatkem

a všemožně trpěli,

aby nakonec zvítězili.

ČÁST PRVNÍ

V horách

Willies

Prolog

POKAŽDÉ KDYŽ VANE LETNÍ VÍTR, SLYŠÍM šepot květin a zpěv listí stromů v lese a znovu vidím ptáky na větvi a ryby vyskakující nad hladinu řeky. Vzpomínám i na zimy, na holé větve zmítané ledovým vichrem, které vyluzovaly zmučené zvuky a škrábaly o stěny chatrného domku krčícího se na úbočí pohoří, jemuž obyvatelé Západní Virgínie říkali Willies.

V horách Willies vítr jenom nefoukal, ale kvílel a skučel, takže všichni, kdo tady bydleli, měli dobrý důvod úzkostlivě vyhlížet z malých, špinavých oken svých chatrčí. Žít na úpatí těchto hor stačilo, aby z toho člověku naskakovala husí kůže, zvlášť když vlci vyli stejně jako vítr, rysi vřeštěli a všude se volně potulovala divoká lesní zvěř. Často mizela beze stopy drobná domácí zvířata a jednou za několik let se ztratil kojenec nebo batole a nikdo je už nikdy nespatřil.

Zvlášť jasně si vzpomínám na jednu studenou únorovou noc, která mi odhalila můj původ. Bylo to v předvečer mých desátých narozenin. Ležela jsem blízko kamen na slamníku na zemi a neklidně jsem se převalovala ze strany na stranu, protože mě děsili vlci vyjící na měsíc. Vždy jsem spala velmi lehce, takže mě vzbudil sebenepatrnější pohyb. Každý zvuk se v těsném domku rozléhal. Babička s dědou chrápali. Táta se připotácel domů opilý, vrážel do nábytku a zakopával o spící těla na podlaze, až se nakonec svalil na velkou mosaznou postel se skřípajícími péry, kde vzbudil mámu a rozzlobil ji. Ta láteřila, že otec tráví příliš mnoho času ve Winnerrow v Shirleyině podniku. Tehdy jsem neměla ponětí, proč je Shirleyin podnik tak hrozné místo a proč otcův pobyt v něm působí tolik zlé krve.

Podlahou s nejméně centimetrovými škvírami mezi prkny pronikal dovnitř nejen ledový vzduch, ale i chrochtání, supění a prskání spících prasat, psů, koček a dalších zvířat, která se pod ni uchýlila.

Z temnoty se náhle ozval odlišný zvuk. Kdo se to pohybuje v narudlém světle rozpálených kamen? Napínala jsem zrak a poznala jsem babičku. Co nejtišeji se šourala po hrubé prkenné podlaze, shrbená, s dlouhými rozcuchanými šedými vlasy, takže připomínala čarodějnici. Nemohla jít ven na náš provizorní záchod, protože babička byla jediná osoba, která směla používat nádobu v domě, když si to příroda žádala. My ostatní jsme se museli trmácet dvě stě metrů na latrínu. Babičce bylo teprve přes padesát, ale chronická artritida a různé další potíže a bolesti jí značně znepříjemňovaly život. Navíc jí vypadaly skoro všechny zuby, takže vypadala přinejmenším dvakrát tak stará. Ovšem kdysi bývala Annie Brandywineová na horách královnou krásy. Alespoň to tvrdili ti, kteří byli dost staří na to, aby si to pamatovali.

„Poď se mnou, děvče,“ zašeptala chraplavým hlasem a položila mi zkroucenou ruku na rameno. „Je načase, abys přestala v noci brečet. Doufám, že až se vo sobě dozvíš pravdu, snad s tím přestaneš. Někam spolu pudeme, než se tvůj táta vzbudí, abys měla něco pro útěchu, až se na tebe bude zas mračit a bude tě chtít mlátit.“ Vzdychla a ten vzdech připomínal zvuk jižního větru a rozechvěl jí pramínky vlasů, až mě zalechtaly na tváři jako duchové, kteří ke mně skrz ni přicházeli.

„Ty chceš jít ven? Babi, je tam strašná zima,“ varovala jsem ji. Nicméně jsem vstala a nazula si boty zděděné po Tomovi, které mi byly příliš velké. „Nepůjdeme moc daleko, že ne?“

„Musíme,“ řekla babička. „Moc mě trápí, když slyšim, jak Luke nadává svý prvorozený dceři. A eště víc mě děsí, jak držkuješ, když tě může uhodit, a tak skončit, co eště ani pořádně nezačalo. Holka, holka, proč mu musíš tak vodmlouvat?“

„Vždyť víš, babi,“ zašeptala jsem. „Táta mě nenávidí, a já nevím proč. Proč mě tolik nenávidí?“

Oknem dopadalo dost měsíčního světla, abych rozeznala její laskavou, vrásčitou tvář.

„Jo, jo, je nejvyšší čas, aby ses to dozvěděla,“ zamumlala a hodila mi tlustou černou šálu, kterou sama upletla. Další, stejně tmavou a ponurou, si ovinula kolem shrbených úzkých ramen a vedla mě ke dveřím. Když je otevřela, vnikl do místnosti chladný vzduch. V posteli za vyrudlým červeným závěsem otec s matkou zavrčeli, jako kdyby je skučení větru napůl probudilo. „Musíme jít na místo, kde jsou pohřbený naši příbuzný. Už hodně let tam chci s tebou zajít. Nemůžu to dál odkládat. Čas se krátí. Pak by mohlo bejt pozdě.“

A tak jsme se v této studené, zasněžené a temné noci vydaly na cestu hlubokým borovým lesem. Řeku pokrývala tlustá vrstva ledu a vytí vlků se přibližovalo. „Jo, jo, Annie Brandywineová-Casteelová umí zachovat tajemství,“ pronesla babička jakoby pro sebe. „Moc lidí to nedokáže, víš… Posloucháš mě, děvenko?“

„Nemůžu tě neslyšet, babi. Křičíš mi rovnou do ucha.“

Držela mě za ruku a vedla daleko od domova. Byl to bláznivý nápad. Proč mi chce v této mrazivé zimní noci svěřit své tajemství? A proč právě mně? Ale měla jsem ji natolik ráda, že jsem jí pomáhala sejít po neschůdné horské stezce. Zdálo se, že jsme ušly kilometry. Doprovázel nás pouze zlověstný svit měsíce.

Překvapení, které mi babička připravila, byl hřbitov, který v bledém, namodralém světle měsíce naháněl hrůzu. Poryvy větru mísily babiččiny bílé řídké vlasy s mými. „Jediná věc, kterou ti můžu dát, dítě, jediná věc, která za něco stojí, je to, co ti právě teď řeknu,“ promluvila znovu.

„Nemohlas mi to říct doma?“

„Né,“ odbyla mě zarputile. Byla tak umíněná a zvyklá dělat všechno po svém, že připomínala starý strom s příliš mnoha kořeny. „Kdybych ti to řekla doma, nedávala bys pořádně pozor. Tady si to zapamatuješ navždycky.“

Zadívala se na malý úzký hrob a zaváhala. Zvedla ruku a pokřiveným prstem ukázala na žulový náhrobek. Snažila jsem se přečíst, co na něm bylo vyryto. Jak zvláštní, že mě babička přivedla v noci na místo, kde možná bloudí duchové zemřelých a hledají živoucí těla, která by mohli obývat.

„Musíš tátovi vodpustit, že je takovej,“ začala a přitiskla se ke mně, aby se zahřála. „Je jakej je a nemůže si pomoct, stejně jako slunce musí vycházet a zapadat a skunkové musej smrdět a stejně jako ty si nemůžeš pomoct, abys nebyla, jaká seš.“

To se babičce snadno řeklo. Staří lidé si nepamatují, jaké to je být mladý a mít strach.

„Pojď domů,“ nabádala jsem ji a tahala ji za ruku. „Slyšela jsem a četla o tom, co se děje na hřbitovech po půlnoci, když je měsíc v úplňku.“

„Přece se nebudeš bát mrtvejch věcí, co se nemůžou hejbat ani mluvit.“

Přesto si mě přitiskla víc k sobě a znovu mě přiměla se podívat na úzký, zapadlý hrob. „Poslouchej mě a nemluv, dokud neskončím. Něco ti povim a potom se budeš cejtit líp. Tvůj táta má dobrej důvod bejt na tebe zlej, když se na tebe podivá. Neni to proto, že tě dovopravdy nenávidí. Dala jsem si to všechno dohromady a vim, že když se na tebe Luke podivá, nevidí tebe, ale někoho jinýho… Neni v jádru špatnej. Svou první ženu tak miloval, že když umřela, málem umřel taky. Potkali se v Atlantě. Jemu bylo sedmnáct a jí teprve čtrnáct a tři dny. Tak mi to pozdějc povidala.“ Babiččin hlas o oktávu poklesl. „Byla krásná jako andílek a tvůj táta ji moc miloval. Kvůli němu utekla z domova. Byla z Bostonu a namířila si to do Texasu. Měla s sebou takovej parádní kufřík plnej pěknejch věcí, jakýs nikdy neviděla. Šaty a hedvábný prádlo, stříbrnej kartáč na vlasy a hřeben a zrcátko a prstýnky a náušnice. Přišla s tím žít sem, když udělala tu chybu, že si vzala chlapa, kterej se k ní nehodil… protože do něj byla zamilovaná.“

„Babi, nikdy jsem neslyšela, že táta měl první ženu. Myslela jsem, že máma je jeho první a jediná manželka.“

„Neříkala jsem ti, abys byla zticha? Nech mě to doříct… Byla z bohatý bostonský rodiny. Přišla sem, aby tu žila s Lukem, Tobym a se mnou. Nejdřív jsem ji tady nechtěla. Nelíbila se mně. Hned vod začátku jsem věděla, že tady dlouho nevydrží. Byla na to moc fajnová a moc hodná. Myslela si, že tu máme koupelnu. Byla vyděšená, když zjistila, že musí jít ven a sedět na prkně s dvěma dírama. Ale Luke jí postavil vlastní záchod, jenom pro ni, a namaloval ho na bílo a vona si tam dala roli růžovýho toaletního papíru. Dokonce mi nabídla, že ho můžu používat. Říkala tomu moje koupelna. Když to Luke pro ni udělal, vobjala ho za to a dala mu pusu.“

„Chceš říct, že táta na ni nebyl tak zlej, jako je na mámu?“

„Buď zticha, holka. Kvůli tobě ztrácím nit… Přišla sem a brzo si mě vomotala kolem prstu a Tobyho asi taky. Dělala, co mohla. Pomáhala s vařením. Snažila se tu naši boudu vylepšit. A my s Tobym jsme jim dali naši postel, aby mohli udělat děti, jak se patří, a ne na podlaze. Vona by klidně spala na podlaze, ale my jsme ji nenechali. Všichni Casteelové byli počatý v posteli… Doufám a modlím se, aby to tak vždycky bylo. No… a jednoho dne se smála a byla celá šťastná, že bude mít dítě. Dítě mýho Luka. Tenkrát mi bylo moc smutno. Vždycky jsem doufala, že se vrátí, vodkud přišla, dokud ji hory nezničej, jako všechny jemný lidi z města. Ale když byla tady, udělala Luka šťastným. Nikdy pak už nebyl tak šťastnej.“ Náhle babička zmlkla.

„Jak umřela, babi? Je tohle její hrob?“

Vzdychla a po chvíli pokračovala: „Když umřela, tvýmu tátovi bylo vosmnáct a jí bylo pořád teprve čtrnáct. Museli jsme ji pohřbít tady do tý studený země a nechat ji tu v noci samotnou. Věděl, že nesnášela studený noci bez něj. Tu první noc celou proležel na jejím hrobě, aby jí bylo teplo, a to bylo v únoru… A to je můj příběh vo tý, která přišla k nám na hory jako anděl, aby tu žila a milovala tvýho tátu a udělala ho šťastným, jako už nikdy nebude.“

„Ale pročs mě musela táhnout až sem, abys mi to všechno řekla, babi? Mohlas mi to říct doma. I když je to smutný příběh… ale přesto je táta hroznej a ona musela všechno dobrý v něm vzít s sebou do hrobu a pro nás nechala jen to nejhorší. Proč ho nenaučila, jak mít rád ostatní? Babi, přála bych si, aby sem nikdy nepřišla! Nikdy! Pak by ji táta tolik nemiloval a měl by rád mámu a mě.“

„Ale děvenko,“ namítla babička ohromeně, „co je to s tebou? Copaks to neuhodla? Ta dívka, který tvůj táta řikal můj anděl, byla tvoje matka! Vona tě porodila, a kdyžs přišla na svět, už skoro nemohla mluvit… a vona ti dala méno Heaven Leigh. A nemůžeš říct, že na to méno nejseš pyšná. Každej řiká, jak se pro tebe hodí.“

Zapomněla jsem na vítr. Zapomněla jsem, že mi vlasy pleskají do obličeje. Zapomněla jsem na všechno v úžasu nad tím, co a kdo jsem.

Když měsíc opět vykoukl zpod tmavého mraku, zbloudilý paprsek na okamžik ozářil vyryté jméno:

Anděl

Milovaná manželka

Thomase Luka Casteela

Při pohledu na hrob se mě zmocnil podivný pocit. „Ale kde našel táta Sarah? A jak to dokázal tak rychle?“

Babička začala mluvit rychleji, jako by potřebovala ze sebe všechno dostat, dokud měla příležitost. „No, táta potřeboval ženu, aby zaplnila prázdný místo v posteli. Nesnášel bejt v noci sám a mužský jsou žádostivý, dítě, to je tělesná žádost, kterou poznáš, až budeš starší. Chtěl manželku, která by mu dala, co měl jeho anděl, a vona se snažila, to se musí Sarah nechat. Byla ti dobrou matkou, jako kdybys byla její vlastní. Starala se vo tebe, měla tě ráda. A dala Lukovi vochotně svý tělo, ale nemohla mu dát nic z duše jeho anděla. Proto von pořád touží po tý dívce, která by z něj udělala lepšího člověka. A von s ní byl lepší člověk, Heaven, i když tomu nevěříš. Když byla tvoje pravá máma naživu, každý ráno vstal brzy a jel do práce do Winnerrow, kde se učil tesařinu a všechno vo tom, jak se stavěj domy. Doma pak vyprávěl, jak nám všem postaví novej dům v údolí a tam bude vobdělávat pole a chovat krávy, prasata a koně… Tvůj táta měl vždycky rád zvířata, stejně jako ty, Heaven. To máš po něm.“

Potom mě babička dovedla zpátky do naší chatrče a zpod různého haraburdí a krabic s chatrným oblečením vytáhla cosi zabalené do staré deky. Pod ní se objevil elegantní kufřík, jaký by si horalé jako my nemohli nikdy dovolit. „Byl její,“ zašeptala, aby se ostatní nevzbudili a nenarušili tento posvátný okamžik. „Patřil tvý mámě. Slíbila jsem jí, že ti ho dám, až k tomu bude správná doba. Řekla bych, že lepší doba než dneska v noci už nebude…, tak se podívej, děvče, podívej se, jakous měla mámu.“

Jako kdyby mohla být zemřelá matka stlačená a uložená do módního, drahého kufru!

Ale když jsem nahlédla dovnitř, zatajil se mi dech.

Přede mnou ležely v matném světle kamen nejkrásnější šaty, jaké jsem kdy viděla. Tak jemné krajkové věci, o jakých se mi ani nesnilo… a na samém dně jsem našla něco dlouhého a pečlivě zabaleného v mnoha vrstvách jemného papíru. Z babiččina výrazu bylo zřejmé, jak je napnutá. Sledovala mě pozorně, jako by chtěla vychutnat mou reakci.

V šeru místnosti jsem hleděla na panenku. Panenka? To bylo to poslední, co jsem čekala. Nemohla jsem odtrhnout oči od figury se stříbřitě blonďatými vlasy vyčesanými do módního účesu. Měla svatební závoj, který splýval z malého kloboučku posázeného drahokamy. Neobyčejně půvabný obličej dotvářela nádherně tvarovaná ústa, jejichž horní ret zapadal přesně do důlku ve středu spodního. Dlouhé bílé krajkové šaty byly ozdobené perličkami a třpytivými korálky. Panenka – nevěsta… se závojem a vší parádou. Dokonce i její boty byly z bílého saténu a krajky, a když jsem se podívala pod sukni, uviděla jsem průsvitné punčochy připevněné k maličkému podvazkovému pásu.

„To je vona. Tvoje máma. Lukův anděl, kterej se menoval Leigh,“ šeptala babička. „Právě tak tvoje máma vypadala, když sem přišla potom, co si vzala tvýho tátu. Poslední věc, kterou řekla, než umřela, byla: ‚Dejte mý holčičce, co jsem s sebou přinesla…‘ A teď jsem to udělala.“

Ano, nyní to udělala.

A tím změnila běh mého života.

Jaké to bývalo

JESTLI PŘED TÉMĚŘ DVĚMA TISÍCI LETY zemřel Ježíš proto, aby nás všechny ochránil před tím nejhorším v nás, v našem kraji se mu to nepodařilo, kromě nedělí od deseti do dvanácti dopoledne. Aspoň podle mého názoru.

Ale k čemu je můj názor? Nestojí ani za zlámanou grešli, říkala jsem si, když jsem pomyslela na otcovu svatbu se Sarah dva měsíce potom, co moje matka zemřela při porodu – a přitom svého „anděla“ tolik miloval. A čtyři měsíce po matčině pohřbu a mém narození porodila Sarah syna, kterého táta tolik chtěl, když jsem se narodila já a ukončila matčin krátký pobyt na zemi.

Byla jsem příliš malá, abych si pamatovala narození tohoto prvního syna, jehož pokřtili Thomas Luke Casteel Druhý. Vyprávěli mi, že ho dali ke mně do kolébky a byli jsme potom kolébáni, krmeni a chováni jako dvojčata, ale nebyli jsme stejně milováni. To mi nikdo říkat nemusel.

Měla jsem Toma ráda, i s jeho ohnivě zrzavou kšticí zděděnou po Sarah a zelenýma očima, které měl také po matce. Otce nepřipomínal vůbec ničím, později jen hodně vyrostl.

Když jsem se v předvečer svých desátých narozenin dozvěděla od babičky pravdu o své pravé matce, rozhodla jsem se, že Tomovi za žádnou cenu nikdy neřeknu, že Heaven Leigh Casteelová není jeho pokrevní sestra, jak věřil. Chtěla jsem uchovat zvláštní pouto mezi námi, které z nás dělalo takřka jednoho člověka. Jeho a moje myšlenky byly skoro stejné, protože jsme sdíleli stejnou kolébku a brzy po narození jsme spolu bezhlasně komunikovali. Tato zvláštní sounáležitost pro nás byla velmi cenná. Zřejmě jsme se báli, že jinak ničím zvláštní nejsme.

Sarah měřila bez bot metr osmdesát. Připomínala Amazonku, která se neobyčejně hodila k muži tak vysokému a silnému jako náš otec. Nikdy nebyla nemocná. Podle babičky (které Tom někdy v žertu říkal Moudrá huba) se Sarah po Tomově narození tolik zvětšila prsa, že už ve čtrnácti vypadala jako matrona.

„A po porodu,“ informovala nás babička, „Sarah hned vstala a vrátila se k nedodělaný práci, jako kdyby zrovna neprodělala nejhorší vočistec, jakej musej ženský přetrpět. Dokonce dokázala vařit a přitom novorozeně kojit.“ Pomyslela jsem si, že právě Sářino nezdolné zdraví zřejmě tátu nejvíc přitahovalo. Nezdálo se, že by obzvlášť obdivoval její typ krásy, ale aspoň se nemusel obávat, že mu zemře při porodu a zanechá ho napospas nejhlubšímu zoufalství.

Za rok po Tomovi přišla na svět Fanny. Měla uhlově černé vlasy jako otec, ale než dovršila první rok, tmavomodré oči se jí změnily v téměř černé. Naše Fanny vypadala jako indiánka a málokdy byla s něčím spokojená.

Za čtyři roky po Fanny přišel na svět Keith, který byl pojmenován po Sářině dávno zesnulém otci. Měl krásné zlatohnědé vlasy a člověk si ho musel zamilovat už od pohledu – zvlášť protože se z něj stal velmi tichý, nenáročný hoch, který pořád nekňoural a neotravoval jako Fanny. Keithovy modré oči získaly postupně barvu topazu a jeho broskvová pleť prý připomínala moji, i když to jsem si v našem popraskaném zrcadle mohla těžko ověřit.

Keith byl mimořádně hodný chlapec, který tolik obdivoval krásu, že když se rok po něm narodila holčička, proseděl celé hodiny a díval se na ni. Od samého začátku byla nemocná, ale hezká jako panenka. Sarah mi dovolila pro ni vybrat jméno, a tak se z ní stala Jane, protože jsem tehdy viděla nějakou Jane na obálce časopisu, a byla tak krásná, že se tomu ani nedalo uvěřit.

Jane měla prstýnky zlatavě rusých vlasů, obrovské bleděmodré oči a dlouhé tmavé zakroucené řasy, kterými mrkala na Keithe, když nespokojeně ležela v kolébce. Čas od času ji Keith kolébal, a tehdy vykouzlila tak roztomilý a odzbrojující úsměv, že byste udělali cokoliv, jen aby se znovu objevil jako slunce po dešti.

Když se Jane narodila, začala ovládat náš život. Pro všechny se stalo příjemnou povinností vyvolat úsměv na její andělské tváři. Nesmírně mě těšilo, když se smála, místo aby plakala kvůli podivným potížím a bolestem, které nedokázala pojmenovat. Ovšem jako obvykle nám Fanny i tuto radost zkazila.

„Dej mi ji!“ křičela a zákeřně mě kopla do holeně. Potom se odběhla schovat na bezpečné místo na našem špinavém dvoře a vřískala: „Je to naše Jane – ne tvoje! Není Tomova! Ani Keithova! Je NAŠE! Všechno tady je NAŠE, ne jenom tvoje, Heaven Leigh Casteelová!“

Od té doby se z Jane stala Naše Jane a všichni jí tak říkali, až jsme zapomněli, že kdysi měla naše nejmladší, nejhezčí a nejkřehčí sestra pouze jedno jméno.

Věděla jsem dost o tom, co dokážou jména.

Moje jméno bylo požehnání i prokletí zároveň. Zkoušela jsem se přesvědčit, že takové „duchovní“ jméno musí být požehnání – vždyť kdo jiný na celém světě se jmenuje Heaven Leigh? Nikdo, nikdo, šeptal mi šťastný ptáček kdesi v hlavě, který se občas ozýval, zpíval mi ke spánku a ujišťoval mě, že nakonec všechno dobře dopadne. Problém byl, že mi v mozku hnízdila i černá vrána, která předpovídala, že takové jméno je jen pokoušením osudu, aby mi provedl to nejhorší.

A pak tu byl táta.

Někdy jsem si v hloubi duše přála víc než cokoliv na světě, abych svého osamělého otce milovala. Často seděl a zasmušile civěl do prázdna a tvářil se, jako by ho život podvedl. Ebenově černé vlasy zdědil po indiánském předkovi, který ukořistil bílou dívku. Oči měl tmavé jako vlasy a jeho kůže si uchovávala stejný bronzový odstín v zimě v létě. Pokožkou mu neprosvítal stín rostoucích vousů jako většině tak černovlasých mužů. Ramena měl impozantně široká. Mohli jste ho pozorovat na dvoře, jak máchá sekyrou a štípe dříví, a vidět neobyčejně složitou hru silných svalů, takže Sarah k němu často vzhlédla od necek s prádlem s takovou touhou v očích, až mi málem pukalo srdce, že otec nedbá o její lásku a obdiv a vůbec ho nezajímá, že pokaždé pláče, když přijde domů až ráno.

Někdy mě však jeho melancholické nálady přiměly se kárat za své sobecké myšlenky. To jaro, kdy mi bylo třináct a už jsem věděla o své skutečné matce, jsem ho pozorovala, jak sedí shrbený na židli a dívá se do prázdna, jako kdyby o něčem snil. Skrýval mě stín a já toužila vztáhnout ruku a dotknout se jeho tváře. Byla jsem zvědavá, jestli by škrábala – nikdy jsem se jeho obličeje nedotkla. Co by udělal, kdybych se odvážila? Uhodil by mě? Křičel by, nadával mi, to by nepochybně udělal, a přesto, přesto jsem hluboko v sobě měla potřebu ho milovat a být jím milována. A po celý čas ta bolestná potřeba ve mně čekala na příležitost propuknout v ohňostroj lásky a náklonnosti.

Kdyby mě vzal na vědomí nebo něco řekl, abych věřila, že mě má aspoň trochu rád.

Ale on se na mě nikdy ani nepodíval. Nikdy na mě nepromluvil. Choval se, jako bych tam nebyla.

Když však Fanny vyběhla po vratkých schodech verandy a vrhla se mu do náruče s křikem, jak ráda ho vidí, políbil ji. Bolelo mě u srdce, když jsem pozorovala, jak ji k sobě přivinul, aby ji mohl pohladit po dlouhých lesklých vlasech. „Jak ses měla, Fanny?“

„Stejskalo se mi po tobě, tati! Nemám ráda, když nejseš doma. Bez tebe to tady nestojí za nic! Prosím tě, tati, zůstaň tady s námi!“

„To je hezký, že se ti stejská,“ mumlal. „Možná proto se nevracím.“

Ach, ta bolest, kterou mi otec působil, když hladil Fanny po vlasech a mě přehlížel. Bylo to horší než facky a nadávky, které mi uštědřil pokaždé, když jsem ho jednou za čas donutila si mě všimnout. Schválně jsem vystoupila ze stínu s velkým košíkem prádla, jež jsem právě sebrala ze šňůry a složila. Fanny se na mě ušklíbla, ale otec nehnul ani brvou, aby dal najevo, že ví, jak tvrdě pracuji. Pouze mu zacukal sval kolem úst. Nepromluvila jsem a prošla kolem, jako by nebyl dva týdny pryč a viděla jsem ho před pár minutami. Přesto mě trápilo, že mě ignoruje, ač jsem ho ignorovala také.

Fanny doma nikdy nepomáhala. Všechno dělala Sarah a já. Babička obstarala mluvení a děda ořezával dřevo. Otec si chodil domů, jak se mu zlíbilo. Prodával pašovaný alkohol a někdy ho pomáhal vyrábět, ale největší potěšení měl z toho, když mohl přelstít vládní úředníky – aspoň to tvrdila Sarah, která se děsila, že ho chytnou a zavřou do vězení, jelikož oficiální výrobci alkoholu přirozeně nebyli z takové konkurence nadšení. Často byl pryč týden nebo čtrnáct dní a tehdy si Sarah nemyla vlasy a jídla, která vařila, byla horší než obvykle. Ale jakmile vešel otec do dveří a usmál se na ni nebo řekl vlídné slovo, celá ožila a honem se vykoupala a oblékla si nejlepší šaty (měla troje a žádné z nich za moc nestály). Jejím horoucím přáním bylo chodit v tátově přítomnosti nalíčená a oblečená do zelených hedvábných šatů, které by ladily s barvou jejích očí. Nebylo těžké poznat, že Sarah upíná veškeré své naděje a sny ke dni, kdy bude mít opravdový make-up a zelené hedvábné šaty a otec ji bude milovat, tak jako miloval onu ubohou mrtvou dívku, moji matku.

Naše chatrč byla stlučená ze starého dřeva plného děr po sukách, takže dovnitř proudil chladný vzduch nebo zase horko podle toho, co nám bylo nepříjemnější. Nikdy nebyla natřená. Plechová střecha zrezivěla dávno předtím, než jsem se narodila, a miliony kanoucích rezavých slz zanechávaly skvrny na stříbřitě šedém dřevě. Měli jsme odvodňovací trubky a sudy na dešťovou vodu, v níž jsme se potom koupali a myli si vlasy. Ohřívali jsme ji na litinových kamnech, která jsme pokřtili Starej čudil. Kamna chrlila tolik dusivého kouře, že kdykoli byly okna a dveře zavřené, neustále jsme slzeli a kašlali.

Na přední straně domu stála obvyklá veranda, která se pozvolna rozpadala. Každé jaro si na ni babička s dědou vynesli houpací křesla. Babička pletla, háčkovala, tkala koberečky a děda vyřezával. Někdy děda hrával na housle na tancovačkách, které se konaly každý týden ve stodole, ale čím byl starší, tím méně ho to bavilo a radši jen seděl a vyřezával.

Uvnitř byly dvě malé místnosti, které odděloval ošuntělý závěs vedoucí do „ložnice“. Kamna náš domek nejen vytápěla, ale také se na nich vařilo, pekly se vdolky a ohřívala voda na mytí. Jednou týdně, než jsme šli v neděli do kostela, jsme se vykoupali a umyli si vlasy.

Vedle Starého čudila stála starodávná kuchyňská kredenc s kovovými pikslami na mouku, cukr, kávu a čaj. Nemohli jsme si sice dovolit pravý cukr, kávu nebo čaj, ale používali jsme galonové plechovky sádla na omáčky a vdolky. Když jsme měli mimořádné štěstí, získali jsme med na oslazení lesních plodů. Když se nám dostalo neuvěřitelného požehnání, měli jsme krávu, která nám dojila mléko. Pořád jsme chovali kuřata, kachny a husy, jež nás zásobovaly vejci a v neděli sloužily jako zdroj čerstvého masa. Pod podlahu se často schovávala prasata a v noci nás pak budila. V domku volně pobíhali otcovi lovečtí psi, protože všichni horští obyvatelé dobře věděli, že jsou důležití pro obstarávání stálého přísunu masa.

Zvířat jsme měli spoustu, počítaje v to zaběhlé kočky a psy, kteří nás obdarovávali stovkami koťat a štěňat. Náš dvůr byl neustále plný všemožné havěti, jež dokázala vydržet nepořádek a rámus v domácnosti Casteelových – vyvrhelů vysočiny.

V místnosti, které jsme říkali ložnice, byla jedna velká mosazná postel s proleželou špinavou matrací. Kdykoliv se v ní něco dělo, její péra skřípala a vrzala. Někdy byly ty zvuky trapně blízko a příliš hlasité, protože chatrný závěs je nestačil ztlumit.

Ve městě a ve škole nám říkali spodina nebo špína hor. Horalové nebo zálesáci byly ty nejlepší výrazy. Ze všech horských chatrčí nebylo rodiny, kterou by všichni opovrhovali víc než naší. Casteelové byli ze všech nejhorší. A nepohrdali námi jen obyvatelé údolí, ale i ostatní chudí horalé. Důvody jsem nikdy nepochopila. Ovšem pět Casteelových synů sedělo ve vězení za různé vážné i lehčí zločiny. Není divu, že babička v noci často plakala. Všichni její synové ji tolik zklamali. Zůstal jí jen nejmladší, táta, a pokud z něj měla někdy radost, nikdy jsem si toho nevšimla. Všechny své naděje upnula na něj a čekala na ten nádherný den, kdy otec dokáže světu, že Casteelové nejsou nejhorší lůza v kraji.

Ač se mi tomu nechce věřit, slyšela jsem, že jsou ve světě děti, které nenávidí školu. Ale já s Tomem jsme se nikdy nemohli dočkat pondělí, až unikneme z naší stísněné chatrče, kde jsme žili nacpaní ve dvou titěrných místnostech a museli se vláčet ven na páchnoucí latrínu.

Naše škola byla postavená z červených cihel a stála přímo v srdci Winnerrow, nejbližší osady v horském údolí. Každý den jsme ušli deset kilometrů do školy a deset zpátky jako nic. Tom se vždy držel po mém boku, zatímco Fanny s otcovýma černýma očima a povahou se nám táhla v patách, protivnější než klubko zmijí. Byla hezká jako obrázek, ale naštvaná na celý svět, protože její rodina byla tak „hnusně chudá“, jak to výstižně nazvala.

„… a nebydlíme v hezky vomítnutým domě jako lidi ve Winnerrow, kde maj vopravdový koupelny,“ stěžovala si Fanny, zatímco my ostatní jsme se s takovými věcmi raději smířili, abychom se zbytečně netrápili. „Koupelny uvnitř domu… Dovedeš si to představit? Slyšela jsem, že někde maj dokonce dvě nebo TŘI! …a každou se studenou a teplou vodou, co teče z kohoutku, věřili byste tomu?“

„Ve Winnerrow bych věřil skoro všemu,“ odpověděl Tom a mrštil oblázek do řeky, ve které jsme se každé léto koupali. Bez té řeky bychom byli mnohem špinavější. Její tůně a prameny s čistou vodou nám v mnoha směrech zpříjemňovaly život, který by jinak byl těžko snesitelný.

„Heaven, ty mě neposloucháš!“ křičela Fanny, která musela být stále a za každou cenu středem pozornosti. „A navíc maj ve Winnerrow kuchyňský dřezy. Dvojitý dřezy! Ústřední topení… Tome, co je ústřední topení?“

„Doma máme to samý se Starým čudilem, kterej vypouští kouř přímo uprostřed naší chalupy, Fanny.“

„Tome,“ ozvala jsem se, „myslím, že ústřední topení znamená něco jinýho.“

„Pokud jde o mě, je to přesně to, co chci, aby to znamenalo.“

I když jsem s Fanny zřídkadky souhlasila, ztotožňovala jsem se s jejím názorem, že by bylo nevýslovným blahem žít v hezky omítnutém domě se čtyřmi či pěti pokoji a pouhým otočením kohoutku mít tolik teplé či studené vody, kolik bych si přála. A splachovací záchod k tomu.

Při představě ústředního topení, dvojitých dřezů a splachovacích záchodů jsem si uvědomila, jak moc jsme chudí. Nechtěla jsem na to myslet a litovat se, být pronásledována starostmi o Keithe a Naši Jane. Stačilo by, kdyby si Fanny aspoň vyprala vlastní oblečení. Ale ta nikdy nehnula prstem, dokonce ani nezametla verandu. Ovšem pokaždé se hnala zamést na dvoře bláto a uschlé listí. Protože to ji baví, usoudila jsem trpce. Odtamtud mohla sledovat Toma, jak hraje s kamarády fotbal, zatímco já se Sarah jsme tvrdě pracovaly a babička mluvila.

Babička měla dobré důvody, proč se tak nedřela jako Sarah. Měla své problémy. Dalo jí hrozně práce vstát a zase si sednout. Trvalo celou věčnost, než někam došla, a přitom se přidržovala nábytku. Jenže jsme neměli dost nábytku na to, aby se snadno dostala všude, kam chtěla.

Když jsem byla dost velká a babička byla příliš slabá (a Fanny rovnou odmítla dělat cokoli už ve věku tří, čtyř a pěti let), Sarah mě naučila přebalovat mimina, krmit je a koupat v kovové vaničce. Naučila mě tisíc věcí. Když mi bylo osm, uměla jsem už péct vdolky a zahušťovat omáčku moukou. Naučila mě mýt okna a drhnout podlahu a prát na valše. A také naučila Toma, aby mi co nejvíc pomáhal, přestože ho ostatní kluci považovali za padavku, protože dělá „ženskou práci“. Kdyby mě Tom neměl tolik rád, asi by víc protestoval.

Přišel týden, kdy táta chodil domů každý večer. Sarah si šťastně prozpěvovala a často na otce vrhala stydlivé pohledy, jako kdyby to byl nápadník a ne jen manžel unavený pašováním alkoholu. Možná někde na opuštěné silnici čekal na Luka Casteela berní úředník, který ho chtěl uvrhnout do vězení k jeho bratrům.

Prala jsem na dvoře špinavé prádlo jako obvykle, zatímco Fanny skákala přes švihadlo a táta nahazoval Tomovi míč a ten ho odpaloval pálkou, jedinou hračkou, která se zachovala z otcova dětství. Keith a Naše Jane se motali kolem mě a chtěli věšet prádlo. Žádný z nich však nedosáhl na šňůru.

„Fanny, proč nepomůžeš Heavenly?“ křikl Tom a vrhl na mě starostlivý pohled.

„Nechce se mi!“ zněla Fannyina odpověď.

„Tati, proč nedonutíš Fanny, aby pomohla Heavenly?“

Otec po něm mrštil míčem tak prudce, že ho málem zasáhl. Tom se rychle otočil, ztratil rovnováhu a upadl. „Nikdy se nestarej o ženskou práci,“ řekl otec s drsným smíchem. Obrátil se k domu právě ve chvíli, kdy nás Sarah svolávala k večeři.

Babička bolestně vstala ze svého křesla. Děda se také namáhavě vztyčil. „Stáří je horší, než jsem si myslela,“ naříkala babička po cestě ke stolu, kam se snažila dostat dřív, než bude všechno jídlo pryč. Naše Jane k ní běžela a chytila se jí za ruku. Babička znovu zakvílela: „Řekla bych, že umřít není přece jen tak zlý.“

„Přestaň s tím,“ zahřměl otec. „Jsem doma, abych se bavil a ne abych poslouchal řeči vo smrti a umírání!“ A v mžiku, dřív než se děda s babičkou uvelebili na židlích, zhltnul jídlo, jehož příprava zabrala Sarah celé hodiny, vstal, vyšel ven, skočil do své dodávky a odjel neznámo kam.

Sarah, oblečená do šatů, které rozpárala a znovu sešila s novými rukávy a kapsami, stála ve dveřích a tiše plakala. Její čerstvě umyté rusé vlasy voněly zbytkem šeříkové toaletní vody a leskly se v měsíčním svitu. A to všechno nebylo k ničemu, protože dívky v Shirleyině podniku se voněly pravým francouzským parfémem a měly opravdový make-up, ne jenom rýžový prášek, který Sarah užívala, aby se jí neleskl nos.

Rozhodla jsem se, že ze mě nebude další Sarah, ani další anděl nalezený v Atlantě. Ne, ze mě ne. Nikdy.

Škola a kostel

RÁNO NÁS VŠECHNY VZBUDILO KOKRHÁNÍ našeho jediného kohouta, kterému patřil harém třiceti slepic. Slunce se hlásilo jen úzkým růžovým proužkem na východní obloze. Po kohoutovi se ozvalo mumlání probouzející se matky, převalování dědy s babičkou a nářek Naší Jane, protože ráno ji vždy bolelo břicho. Fanny se posadila a protřela si oči. „Dneska nejdu do školy,“ oznámila mrzutě.

Keith okamžitě vyskočil a běžel pro studený vdolek, aby Naše Jane mohla zmírnit křeče z hladu, jež ji trápily víc než ostatní. Uchlácholena seděla na své matraci na podlaze, kousala vdolek a pozorovala nás s nadějí v hezkých očích, že dostane mléko.

„Hej, mami,“ ozval se Tom ode dveří. „Kráva je pryč. Šel jsem ven brzy, abych ji podojil… a je pryč.“

„Zatracenej Luke!“ rozkřikla se Sarah. „Ví, že tu krávu potřebujeme kvůli mlíku!“

„Mami, třeba ji táta neprodal. Někdo ji moh ukrást.“

„Prodal ji,“ řekla chabě. „Včera řikal, že možná bude muset. Jdi se podívat po koze.“

„Mlíko, mlíko!“ kvílela Naše Jane.

Běžela jsem k ní a vzala ji do náruče. „Nebreč, milánku. Za deset minut budeš pít to nejlepší čerstvý kozí mlíko.“

Naše snídaně sestávala z čerstvých vdolků, pečených každý den, politých rozpuštěným sádlem. Dnes jsme měli také kukuřičnou kaši. Naše Jane však stále chtěla mléko. „Kde je, Hevlí?“ ptala se pořád dokola.

„Za chvíli tu bude,“ uklidňovala jsem ji a modlila se, aby to byla pravda.

Tomovi trvalo půl hodiny, než se vrátil s dížkou mléka. Byl celý červený a zpocený, jako by hodně dlouho utíkal. „Tady máš, Naše Jane,“ řekl vítězně a nalil jí mléko do sklenice. Zbytek přelil do džbánku pro Keithe.

„Kdes ho vzal?“ zeptala se matka podezřívavě a čichla si k mléku. „Víš, že ta koza teď patří Skeeteru Burlovi …a s ním nejsou žádný žerty.“

„Co oči nevidí, to srdce nebolí,“ odpověděl Tom a sedl si, aby se najedl. „Když Naše Jane a Keith potřebujou mlíko, klidně ho pro ně ukradnu. A mělas pravdu, mami. Naše kráva se teď pase na louce Skeetera Burla.“

Sarah na mě vrhla zavilý pohled. „No, to se určitě vsadili. A váš táta prohrál, jako vždycky.“

Otec byl hazardní hráč, a když prohrál, prohráli jsme všichni, a nejenom krávu. V posledních týdnech nám mizela každý den drůbež. Přesvědčovala jsem se, že až se štěstí obrátí, táta vyhraje všechno zpátky. „Pudu sebrat vejce,“ oznámila Sarah, zatímco jsem se oblékala do školy, „než prohraje všechny naše slepice. Jednoho dne se vzbudíme a nebudeme mít vůbec nic!“

Sarah propadala pesimismu, ale já s Tomem jsme si pořád mysleli, že se náš život obrátí k lepšímu, dokonce i bez krav, koz nebo kuřat a kachen.

Připadalo nám to celou věčnost, než s námi Naše Jane začala chodit do školy ve Winnerrow. Konečně jí bylo na podzim šest a my jsme byli s Tomem odhodlaní ji tam každý den třeba dovléci, což jsme museli dělat doslova. Drželi jsme ji pevně za ruku, aby se nemohla vyškubnout a utéct zpátky domů. Když jsem chtěla jít rychleji, vzpírala se, jak to šlo, přestože ji Keith chlácholil: „Není to tak hrozný.“ To bylo všechno, co dokázal říci ve prospěch školy. Naše Jane chtěla být doma se Sarah a se svou hadrovou panenkou, ze které už celý vnitřek vypadal. Nenáviděla školu od samého začátku. Neměla ráda tvrdé lavice, vadilo jí klidně sedět a dávat pozor, i když se jí líbilo být pohromadě s dětmi svého věku. Vzhledem k jejímu křehkému zdraví a odhodlání zůstat doma s maminkou byla její školní docházka značně nepravidelná.

Ačkoliv byla Naše Jane roztomilé děvčátko, dovedla pěkně lézt na nervy svým jekotem a rýpáním se v jídle, které každou chvíli vyzvrátila. Chtěla jsem jí vyhubovat, že kvůli ní zase přijdeme všichni pozdě do školy a každý se nám pak bude posmívat, že ani nepoznáme, kolik je hodin. Ona se však usmála, rozpřáhla slabé ruce a… slova se mi hned rozplynula na jazyku. Zvedla jsem ji a zasypala její hezký obličej polibky. „Už je ti líp, Naše Jane?“

„Jo,“ zašeptala tichým hláskem, „ale nerada chodím. Bolí mě nohy.“

„Dej mi ji,“ nabídl se Tom a vzal mi ji z náručí. K Naší Jane se dokonce i chvástavý a ztřeštěný Tom choval něžně a ohleduplně. Moje nejmladší sestra měla rozhodně talent ukradnout vám srdce a už ho nevrátit.

Držel ji na ruce a pozoroval její obličej svraštěný odhodláním začít brečet, pokud se odváží ji postavit na zem. „Seš jako malá, roztomilá panenka,“ řekl jí a obrátil se ke mně. „Víš, Heavenly, i když táta nemá na to, aby dal tobě nebo Fanny k narozeninám nebo k Vánocům panenku, máš něco ještě lepšího – Naši Jane.“

S tím by se dalo nesouhlasit. Panenky se mohly odložit a zapomenout. Na Naši Jane se zapomenout nikdy nedalo. O to se postarala.

Mezi Keithem a Naší Jane byl zvláštní vztah, jako kdyby i oni byli „srdcem dvojčata“. Zdatný a silný Keith běžel vedle Toma a zbožňujícím pohledem vzhlížel ke své sestřičce. Doma jí posluhoval a okamžitě jí dal všechno, o co požádala, za což ho vždy odměnila slzavým úsměvem. A Naše Jane chtěla všechno, co měl. Keith se ochotně podvolil jejím přáním a nikdy si nestěžoval, ani v případě, kdy by přespříliš jejích požadavků donutilo i Toma ke vzpouře.

„Ty seš trouba, Tome, a ty taky, Keithi,“ prohlásila Fanny. „To by se mi tak chtělo tahat holku, která umí chodit stejně jako já.“

Naše Jane začala kňourat. „Fanny mě nemá ráda… Fanny mě nemá ráda…“ A tak to mohlo pokračovat celou cestu do školy, kdyby nakonec Fanny neochotně nevztáhla ruce a nevzala Naši Jane od Toma. „Nojo, není to s tebou tak hrozný. Ale proč se nemůžeš naučit chodit?“

„Nechci chodit,“ vzpírala se Naše Jane. Pevně ovinula paže kolem Fannyina krku a políbila ji na tvář.

„Vidíte,“ chlubila se Fanny pyšně, „mě má nejradši… ne tebe, Heaven, ani tebe, Tome… ale mě má nejradši, viď, Naše Jane?“

Naši Jane to vyvedlo z míry. Podívala se dolů na Keithe, na mě, na Toma a potom zaječela: „Pusť mě! Chci dolů! Dolů!“

Fanny ji postavila přímo do kaluže. Naše Jane vykřikla, rozplakala se a Tom se rozběhl za Fanny, aby jí uštědřil pořádný nářez. Snažila jsem se Naši Jane uklidnit a osušit ji hadrem, který mi sloužil jako kapesník. Keith začal fňukat. „Nebreč, Keithi. Nic se jí nestalo… Viď, miláčku? A vidíš, teď seš suchá a Fanny se ti omluví… Ale vážně, měla bys zkusit jít. Udělá to dobře tvým nožičkám. Chytni se Keithe za ruku a všichni si zazpíváme.“

To byla magická slova. Naše Jane sice nerada chodila, ale zpívala stejně ráda jako my ostatní, takže jsme si prozpěvovali celou cestu do školy, dokud jsme nedohonili Toma, jenž pronásledoval Fanny až na školní dvůr. Šest chlapců udělalo pro Fanny zeď, za kterou se schovala. Tom proti nim neměl šanci, protože byli mnohem starší a větší. Fanny se smála a vůbec ji nemrzelo, že upustila Naši Jane přímo do louže a zašpinila její nejlepší šaty, které se jí teď zplihle lepily k hubeným nohám.

Zatímco Keith trpělivě čekal, na záchodě jsem Naši Jane znovu osušila. Potom jsem Keithe doprovodila do učebny, odtrhla ho od Naší Jane a tu jsem dovedla do první třídy. Seděla v lavici s pěti dalšími děvčaty jejího věku a byla z nich nejmenší. Žádná neměla tak hezké vlasy a roztomilý úsměv, ale všechny měly mnohem lepší šaty. „Uvidíme se později, broučku,“ zavolala jsem na ni. Její velké vystrašené oči se na mě žalostně dívaly.

Tom na mě čekal před třídou slečny Dealové. Vešli jsme společně. Všichni spolužáci se otočili a prohlíželi si naše šaty a nohy. Nezáleželo na tom, jestli jsme byli čistí nebo špinaví. Vždycky se nám pošklebovali. Každý den jsme nosili stejné oblečení a každý den na nás hleděli s opovržením. Bolelo to, ale snažili jsme se je ignorovat a šli si sednout do lavice v zadní části místnosti.

V čele seděla nejnádhernější žena na celém světě. Právě v takový typ krásné dámy jsem doufala jednou vyrůst. Zatímco ostatní žáci se nám vysmívali, slečna Marianne Dealová zvedla hlavu a na přivítanou se na nás usmála. I kdyby jsme na sobě měli nejlepší šaty na světě, její úsměv nemohl být vřelejší. Věděla, že nám cesta do školy trvá déle než ostatním a že já s Tomem musíme dohlížet na Keithe a Naši Jane. Očima nám říkala milion hezkých věcí. Kdybychom měli jiného učitele, asi bychom si s Tomem školu tolik nezamilovali. Ona z ní udělala skutečné dobrodružství a zároveň získávání vědomostí, které nás měly nakonec dostat z hor a z naší ubohé chatrče do většího a bohatšího světa.

Vyměnili jsme si s Tomem pohled. Oba jsme byli nadšení, že jsme opět s naší oslnivou učitelkou, která nám kousek tohoto světa již věnovala tím, že v nás vzbudila lásku ke čtení. Seděla jsem blíž k oknu než Tom, protože pohled ven v něm probouzel touhu se ulejvat navzdory přání absolvovat střední školu a získat stipendium na vysokou. Pokud bychom nedostali prospěchové stipendium, na studium bychom si vydělávali. Měli jsme to všechno vymyšlené. Vzdychla jsem. Každý den, který jsme se dostali do školy, byla vyhraná malá bitva, jež nás přiblížila naším cílům. Chtěla jsem být učitelkou jako slečna Dealová. Nazrzlé blond vlasy mého idolu hodně připomínaly vlasy Naší Jane. Oči měla světle modré a postavu štíhlou a pěkně formovanou. Slečna Dealová pocházela z Baltimore a měla jiný přízvuk než její studenti. Byla jsem upřímně přesvědčená, že je naprosto dokonalá.

Pohlédla na několik prázdných míst, znovu se podívala na hodiny a povzdechla. „Vstaňte a pozdravte vlajku,“ vyzvala nás, „a než si zase sedneme, všichni se tiše a s vděčností pomodlíme za to, že jsme živí a zdraví a mladí a že celý svět čeká na to, až ho objevíme a zlepšíme.“

Jestli slečna Dealová nevěděla, jak správně začít den, pak už nikdo. Jenom se na ni dívat a být v její přítomnosti nám s Tomem dodávalo pocit, že budoucnost nám oběma chystá něco mimořádného. Své žáky respektovala, dokonce i nás v našich ošuntělých šatech, ale pokud šlo o pořádek a zdvořilost, nic nám nedarovala.

Nejprve jsme museli odevzdat domácí úkol. Protože rodiče nám nemohli koupit učebnice, museli jsme používat školní knihy a vypracovat úkoly během vyučování. Někdy toho na nás bylo moc, zvlášť když se dny krátily a domů jsme přišli až za tmy.

Opisovala jsem z tabule jako divá, když se slečna Dealová zastavila u mé lavice a zašeptala: „Heaven, po vyučování tady s Tomem, prosím, zůstaňte. Chci si s vámi o něčem promluvit.“

„Udělali jsme něco špatnýho?“ zeptala jsem se s obavami.

„Jistěže ne. Vždycky se na to ptáš. To, že jsem si vás s Tomem vybrala, neznamená, že vás chci pokárat, Heaven.“

Jediné chvíle, kdy se slečna Dealová zdála být námi zklamaná, nastaly, když jsme zarytě mlčeli a neodpovídali na její otázky, jak žijeme. Bránili jsme otce a matku, protože jsme nechtěli, aby věděla, jak chudě žijeme a jak politováníhodná je naše strava v porovnání s tím, co jsme slyšeli od městských dětí.

Přestávka na oběd byla ve škole vždycky nejhorší. Většina dětí z údolí si nosila oběd z domu a další obědvaly v jídelně. Jenom my z hor jsme si nenosili nic, dokonce ani drobné na párek v rohlíku a kolu. Doma jsme snídali za rozbřesku a po večerním jídle jsme chodili spát. Oběd jsme nikdy neměli.

„Co myslíš, že chce?“ vyptával se Tom, když jsme se v poledne krátce setkali, než šel hrát fotbal a já skákat přes švihadlo.

„Nevím.“

Když jsme po vyučování zůstali ve třídě, slečna Dealová byla zaujatá kontrolou úkolů. Měli jsme strach, co si počnou Keith a Naše Jane, když na ně nebudeme čekat. „Ty jí to vysvětli,“ zašeptal Tom a běžel vyzvednout mladší sourozence. Nemohli jsme se spolehnout na Fanny, že se o ně postará.

Náhle slečna Dealová vzhlédla. „Ach, promiň, Heaven… Stojíš tady už dlouho?“

„Jen pár vteřin,“ lhala jsem, protože to bylo víc. „Tom běžel pro Naši Jane a Keithe. Měli by strach, kdyby pro ně někdo z nás nepřišel a neodvedl je domů.“

„A co Fanny? Ta vám nepomáhá?“

„No,“ začala jsem nejistým hlasem, protože jsem sestru nechtěla shodit, „Fanny je někdy roztržitá a zapomětlivá.“

Slečna Dealová se usmála. „Vím, že to máte domů daleko, tak nebudu čekat, až se Tom vrátí. Mluvila jsem o vás dvou s vedením školy, protože jsem doufala, že je přesvědčím, aby vám půjčovali domů školní knihy, ale oni to nechtějí dovolit. Tvrdí, že kdybyste měli vy dva zvláštní privilegia, museli by poskytovat knihy všem studentům zadarmo. Takže budete používat moje knihy.“

Překvapeně jsem na ni zírala. „A nebudete je potřebovat?“

„Ne… můžu používat jiné. Od teďka je máte k dispozici a můžete si půjčit z knihovny tolik knih, kolik jich za týden přečtete. Samozřejmě na ně musíte dávat pozor, neušpinit je a včas je vrátit.“

Nejradši bych radostí křičela. „Všechny knihy, který přečteme za týden? Slečno Dealová, tolik jich ani neuneseme!“

Zasmála se a k mému překvapení jí do očí vstoupily slzy. „Mohlo mě napadnout, že řekneš něco takového.“ Usmála se na Toma, který vešel do třídy s unavenou Naší Jane v náručí a s Keithem, kterého vedl za ruku. „Tome, řekla bych, že už máš obě ruce plné, takže si nebudeš moci odnést domů žádné knihy.“

Omráčeně na ni civěl. „Chcete říct, že si můžeme vzít knihy domů? A nemusíme za ně zaplatit?“

„Správně, Tome. A vezměte pár pro Naši Jane a Keithe a taky pro Fanny.“

„Fanny je nebude číst,“ namítl Tom, „ale já a Heavenly určitě jo!“

Ten den jsme šli domů s pěti zábavnými knížkami a čtyřmi učebnicemi. Keith nesl dvě, abychom ani já, ani Tom neodmítli nést Naši Jane. Znepokojilo mě, jak zbledla jen po několika krocích do kopce.

Za námi se loudala Fanny obklopená kluky jako včelami kroužícími kolem nejsladší květiny. Já jsem měla jen oddaného bratra. Keith byl dokonce ještě dvacet metrů za ní, ale ten se nás nedržel z jiného důvodu. Miloval totiž přírodu, zvuky a vůně země, větru, lesa a hlavně zvířata. Otočila jsem se a uviděla, jak je zabraný do prohlížení kůry stromu, že ani neslyší mé volání. „Keithi, pospěš si.“

Rozběhl se, ale vzápětí se zase zastavil, aby zvedl mrtvého ptáka a pečlivě ho prozkoumal. Kdybychom ho neustále nepopoháněli, zůstal by daleko vzadu a nikdy by netrefil domů. Bylo zvláštní, jak byl stále jakoby duchem nepřítomný a nikdy si neuvědomoval, kde je. Zajímalo ho jen, kde rostou a žijí objekty jeho zájmu.

„Co je těžší, Tome, knihy nebo Naše Jane?“ zeptala jsem se. Nesla jsem šest svazků.

„Knihy,“ odpověděl rychle a postavil naši křehkou sestru na zem, abych mu mohla předat knížky a vzít Naši Jane místo něho.

„Co budeme dělat, mami?“ zeptal se Tom, když jsme vešli do domku, kde nás kouř začal okamžitě štípat do očí. „Hrozně rychle se unaví, jenže potřebuje chodit do školy.“

Sarah se zadívala do unavených očí Naší Jane, dotkla se jejího bledého obličeje a potom ji jemně zvedla a položila na postel. „Potřebuje doktora, jenže si ho nemůžeme dovolit. Proto jsem tak naštvaná na vašeho tátu. Má dost peněz na chlast a na ženský… ale ne na doktora, aby pomoh svýmu vlastnímu dítěti.“

Jak trpce zněl její hlas.

Každou neděli mě pronásledovaly noční můry. Pořád se opakoval stejný sen, až jsem začala nedělní noci nenávidět. Zdálo se mi, že jsem v chatrči úplně sama, zasněžená a odříznutá od světa. Pokaždé jsem se probudila a plakala jsem.

„To bude dobrý,“ konejšil mě Tom, který přelezl ze své matrace u kamen ke mně a objal mě. „Někdy mám taky zlý sny. Nebreč, jsme tu všichni s tebou. Můžeme jít leda do školy a do kostela. Nebylo by prima, kdybysme se sem už nikdy nemuseli vrátit?“

„Táta mě nemá rád, jako má rád tebe, Fanny, Keithe a Naši Jane,“ vzlykala jsem a cítila se slabá a zahanbená. „Jsem tak šeredná a nesnesitelná, Tome? Proto mě táta tak nenávidí?“

„Ale ne,“ odbyl mě rozpačitě. „Něco se mu nelíbí na tvých vlasech. Jednou jsem ho slyšel, jak to říkal Sarah. Ale já si myslím, že máš krásný vlasy, vážně. Ne tak vodporně rezavý jako já, ani ne tak světlý, jako má Naše Jane. Nebo tak černý a rovný, jako jsou Fannyiny. Vypadáš v nich jako anděl, i když jsou tmavý. Myslím, že seš nejhezčí holka tady v horách i ve Winnerrow.“

V horách i v údolí bylo mnoho hezkých děvčat. Objala jsem ho a odvrátila se. Co může vědět o posuzování dívek? Věděla jsem, že za kopci je ohromný, nádherný svět, který jednoho dne poznám.

„Jsem děsně rád, že nejsem holka,“ prohlásil Tom příští den a kroutil hlavou údivem, že jeho sestra tak snadno přechází z pláče do smíchu, „která je celá šťastná kvůli nějaký hloupý pokloně!“

„Tys nemyslel vážně, cos říkal včera v noci?“ zeptala jsem se sklíčeně. „Ty mě taky nemáš rád?“

Otočil se ke mně a udělal ošklivou grimasu. „Koukni, seš skoro stejně hezká jako tenhle můj ksicht. A až vyrostu, voženil bych se s tebou – kdybych moh.“

„To říkáš od chvíle, co ses naučil mluvit.“

„Jak to můžeš vědět?“ Tom se zašklebil a zelené oči mu škodolibě zajiskřily. Stáhl mi z copu červenou mašli a nechal mi vlasy vlát volně ve větru.

„Koho máš na světě nejradši?“ zeptala jsem se.

„Tebe nejvíc a pak hned slečnu Dealovou,“ odpověděl se smíchem. „Když nemůžu mít tebe, spokojím se se slečnou Dealovou. Nařídím pánubohu, aby nezestárla a nezvošklivěla. Tak ji doženu a vožením se s ní a vona mi bude číst všechny knihy na světě.“

„Budeš si číst vlastní knihy, Thomasi Casteele!“

„Heavenly,“ (byl jediný, kdo takto lichotivě spojoval moje dvě křestní jména) „ve škole si vo tobě šeptají, že prý víš víc, než bys na svůj věk měla. A tvůj věk je i můj věk a já toho tolik nevím. Čím to je?“

„Já dostávám jedničky a ty dvojky a trojky, protože chodíš za školu a já ne.“ Tom byl stejně žíznivý po vědění jako já, ale občas musel být jako jeho vrstevníci, jinak by se s nimi musel každý den prát, aby ho nepovažovali za učitelčina mazlíčka. Když se vrátil domů po vyvádění v lese nebo na řece, trávil dvakrát víc volného času nad knihami, které nám slečna Dealová zapůjčila domů.

V hlavě se mi ozývala slečnina slova, která mě utěšovala, když moje hrdost či sebevědomí utrpěly úhonu. „Víte,“ řekla s úsměvem, „ty a Tom jste moji nejlepší žáci. Takové si přeje mít každý učitel.“

V den, kdy nám slečna Dealová dovolila brát si knihy domů, nám věnovala celý svět a všechno, co obsahoval.

Když nám vložila do rukou své oblíbené klasiky, svěřila nám neuvěřitelné poklady. Alenku v říši divů a za zrcadlem, Moby Dicka, Příběh dvou měst a tři romány od Jane Austenové. A to všechno jenom pro mě. Tom si vybíral klukovskou četbu. Zrovna když jsem si začala myslet, že ho zajímají jen zábavné knížky, sáhl po tlustém svazku Shakespeara, což slečnu Dealovou velmi potěšilo.

„Nechceš se náhodou stát spisovatelem, Tome?“ zeptala se.

„Ještě nevím, čím chci být,“ odpověděl s důrazem na správnou výslovnost. V přítomnosti někoho tak vzdělaného a půvabného jako Marianne Dealová byl vždy nesvůj. „Jeden den se rozhodnu, že budu pilotem, a příští chci být právníkem, abych se jednoho dne mohl stát prezidentem.“

„Prezidentem státu nebo firmy?“

Zrudl a sklopil oči k velkým nohám, kterými nervózně šoupal po podlaze. Jeho boty vypadaly hrozně. Byly příliš velké, staré a obnošené. „Řekl bych, že prezident Casteel by asi znělo dost hloupě, viďte?“

„Ne,“ odpověděla vážně. „Podle mě to zní dobře. Musíš se rozhodnout, čím chceš být, a zaměřit se na to. Když budeš vědět od samého začátku, že nic hodnotného nezískáš snadno, a přesto půjdeš za svým cílem, nepochybně ho jednou dosáhneš, ať je to cokoliv.“

Díky velkorysosti slečny Dealové (později jsme se dozvěděli, že z vlastních peněz složila zálohu, abychom si mohli brát domů knihy) jsme měli možnost si prohlížet obrázky antického světa a prostřednictvím knih cestovat do Egypta a Indie, žít v palácích a procházet se úzkými uličkami Londýna. Dokonce jsme měli pocit, že kdybychom se tam skutečně jednou dostali, necítili bychom se jako cizinci, protože jsme tam už jednou byli.

Milovala jsem historické romány, protože oživovaly historii mnohem lépe než učebnice dějepisu. Dokud jsem si nepřečetla knihu o Georgi Washingtonovi, myslela jsem si, že byl těžkopádný a fádní prezident. Kdo by si pomyslel, že kdysi býval mladý a pohledný, takže ho dívky považovaly za přitažlivého a okouzlujícího!

Četli jsme díla Victora Huga, Alexandra Dumase a vzrušovalo nás, že taková dobrodružství byla možná, ač často děsivá. Četli jsme klasiky i brak. Četli jsme všechno, co odvedlo naše myšlenky z té bohem zapomenuté chatrče v horách. Možná kdybychom mohli chodit do kina nebo měli televizor a jiné druhy zábavy, nelpěli bychom tolik na knížkách. Anebo to třeba byla slečnina prozíravost, že „dovolila“ pouze nám dvěma vzít si domů vzácné, drahé knihy, kterých by si podle jejích slov jiní tak nevážili.

A to byla pravda. Naše knihy jsme četli jen s umytýma rukama.

Hlodalo ve mně podezření, že slečně Dealové se můj táta líbí víc než trochu. Bůh ví, že mohla mít lepší vkus. Podle babičky naučil tátu jeho „anděl“ mluvit spisovnou angličtinou a díky přitažlivému vzhledu podlehla kouzlu Luka Casteela nejedna žena z lepších kruhů, pokud se ovšem namáhal být dostatečně okouzlující.

Každou neděli s námi otec chodil do kostela a seděl uprostřed své početné rodiny vedle Sarah. Subtilní a delikátní slečna Dealová seděla způsobně přes uličku a zírala na něj. Tušila jsem, že obdivuje jeho snědou tvář, ale rozhodně měla vzít v úvahu jeho nedostatečné vzdělání. Od babičky jsem se dozvěděla, že táta nechal školy před dokončením páté třídy.

Každá neděle se přiblížila příliš rychle, zvlášť když jsme neměli slušné oblečení. Vždycky jsem si myslela, že než přijde další, budu mít hezké nové šaty, jenže nové oblečení se těžko shánělo, když Sarah měla tolik práce. Takže jsme znovu seděli v poslední řadě v našich nejlepších hadrech, které by ostatní vyhodili do popelnice. Vstávali jsme a zpívali s nejzámožnějšími občany Winnerrow i s ostatními obyvateli hor, kteří na tom nebyli o moc lépe než my, ale rádi chodili do kostela.

Museli jsme buď věřit v Boha, nebo se cítit jako blázni.

Jednu neděli jsem po bohoslužbě hlídala Naši Jane, aby si nepokapala šaty zmrzlinou. Slečna Dealová koupila kornouty pro všech pět Casteelových dětí. Stála asi deset metrů opodál a dívala se na otce s matkou, kteří se zrovna kvůli něčemu přeli, což znamenalo, že otec může Sarah každou chvíli jednu vrazit nebo ona jemu. Nervózně jsem polykala a přála si, aby slečna Dealová šla pryč anebo se dívala jinam, ale ona stála, hleděla na ně a poslouchala jako v transu.

Tenkrát jsem byla zvědavá, co si asi myslí, ale nikdy jsem se to nedozvěděla.

Neuplynul jediný týden, aby otci nenapsala aspoň jeden vzkaz ohledně mě nebo Toma. Málokdy byl doma, a i když byl, stejně neuměl přečíst její drobné, úhledné písmo. A i kdyby uměl, stejně by neodpověděl. Minulý týden mu napsala:

Vážený pane Casteele,

jistě musíte být velmi hrdý na Toma a Heaven, kteří jsou moji nejlepší studenti. Ráda bych se s vámi setkala, až se vám to bude hodit, abychom si pohovořili o možnostech, jak by oba mohli získat stipendium.

S pozdravem,

Marianne Dealová

Hned následující den se mě zeptala: „Dala jsi mu to, Heaven? Jistě by nebyl tak nezdvořilý, že by neodpověděl. Je to takový pohledný muž. Musíš ho zbožňovat.“

„Děsně ho zbožňuju,“ řekla jsem cynicky. „Byl by z něj pěknej exponát do muzea. Postavila bych ho do jeskyně s kyjem v ruce a zrzavou ženskou u jeho nohou. Jo, tam táta patří, do muzea.“

Slečna Dealová přimhouřila nebesky modré oči a hleděla na mě s podivným výrazem. „Ty mě šokuješ. Cožpak nemáš svého otce ráda, Heaven?“

„Zbožňuju ho, slečno Dealová, fakt. Zvlášť když jde do Shirleyina podniku.“

„Heaven! Neměla bys říkat takové věci. Co můžeš vědět o podniku s takovou pov –“ Zarazila se a vypadala zahanbeně. „Opravdu tam chodí?“ zeptala se se sklopenýma očima.

„Máma tvrdí, že při každý příležitosti.“

Příští neděli se slečna Dealová nedívala už tak obdivně na otce. Ve skutečnosti se na něj nepodívala ani jednou.

Ale i když u ní padl v nemilost, přesto na nás pět čekala před lékárnou, zatímco rodiče se bavili se známými. Naše Jane běžela k učitelce s rozevřenou náručí a vrhla se na její modrou sukni. „Tady jsem!“ křičela radostně. „Těším se na zmrzlinu!“

„To se nedělá, Naše Jane,“ okamžitě jsem ji napomenula. „Mělas počkat, až ti slečna Dealová nabídne zmrzlinu sama.“

Naše Jane i Fanny potom trucovaly a obě se dívaly na učitelku s prosebným psím výrazem. „To nevadí, Heaven,“ usmála se slečna Dealová. „Proč myslíte, že jsem tady? Mám taky ráda zmrzlinu a nechci ji jíst sama… tak mi řekněte, jakou tenhle týden chcete.“

Bylo nasnadě, že nás slečna Dealová lituje a chce nás pohostit aspoň v neděli. Svým způsobem to nebylo fér vůči ní ani vůči nám, protože jsme si zoufale přáli pamlsek, ale také jsme si potřebovali zachovat hrdost. Když došlo na vybírání mezi vanilkovou, čokoládovou nebo jahodovou zmrzlinou, naše hrdost dostala pokaždé na frak. Bůh ví, jak dlouho by nám to trvalo, kdyby prodávali víc druhů.

Tom se snadno rozhodl pro vanilkovou a já pro čokoládovou, ale Fanny chtěla všechny tři a Keith chtěl tu, kterou si vybere Naše Jane, a ta se nedokázala rozhodnout. Toužebně se dívala na velké sklenice bonbonů a váhala. „Koukni se na ni,“ šeptala Fanny, „nemůže se rozhodnout, protože chce všechno. Slečno Dealová, nedávejte jí všechno, ledaže byste dala všechno i nám.“

„Ale ovšemže dám Naší Jane všechno, co chce. Všechny tři druhy zmrzliny, jestli je sní, a čokoládovou tyčinku na později a sáček bonbonů pro ostatní, abyste měli něco domů. Chtěli byste ještě něco?“

Fanny otevřela ústa, aby vychrlila všechno, co chceme a potřebujeme, ale já jsem rychle zasáhla. „Už tak pro nás děláte moc, slečno Dealová. Kupte Naší Jane malý kornout vanilkový zmrzliny, který si stejně vybryndá na šaty, a čokoládovou tyčinku, o kterou se podělí s Keithem. To bude ažaž. Doma máme jídla dost.“

Fanny na mě udělala za slečninými zády grimasu. Vzdychala a kňourala, dokud jí Tom nezakryl ústa.

„Možná bychom si někdy mohli dát spolu oběd,“ navrhla slečna Dealová po krátkém tichu, v němž jsme všichni sledovali Naši Jane a Keithe, kteří lízali zmrzlinu s takovým vytržením, že se z toho chtělo člověku plakat. Není divu, že tak milovali neděle. Představovaly pro ně jedinou radost, jakou dosud v životě poznali.

Sotva jsme dolízali kornouty, objevil se ve dveřích obchodu otec s matkou. „Jdeme,“ zavolal otec, „jede se domů – ledaže chcete jít pěšky.“

Potom mu zrak padl na slečnu Dealovou, která spěšně kupovala bonbony, jež Naše Jane s Fanny pečlivě vybíraly. Vykročil k nám, oblečený do smetanového obleku, který mu prý koupila moje matka během jejich čtrnáctidenních líbánek v Atlantě. Kdybych nevěděla, jak se věci mají, podle vzhledu bych otce považovala za pohledného, kultivovaného gentlemana.

„Vy musíte být ta učitelka, o který mý děti pořád mluví,“ oslovil ji a napřáhl ruku. Slečna Dealová se odtáhla, jako kdyby informace o otcových návštěvách Shirleyina podniku zdusila její dřívější obdiv.

„Váš nejstarší syn a dcera jsou moji nejlepší žáci,“ řekla chladně, „jak byste měl vědět, protože jsem vám o nich mnohokrát psala.“ Nezmínila se o Fanny, Keithovi ani Naší Jane, protože nebyli v její třídě. „Doufám, že jste na Heaven i Toma hrdý“

Táta vypadal naprosto ohromeně. Podíval se na Toma a vrhl letmý pohled i na mě. Slečna Dealová mu celé dva roky psala, jak chytré má děti. Školu ve Winnerrow tak těšilo, co slečna dělá pro zanedbané děti z hor (které byly někdy považované za slabomyslné), že jí dovolili „postupovat“ s námi do vyšších tříd.

„No, to je příjemná zpráva v krásném nedělním odpoledni,“ uznal a pokoušel se upoutat její pohled. Ona se však odmítala na něj podívat, jako by se bála, že kdyby to udělala, už by nedokázala odvrátit oči. „Vždycky jsem chtěl získat vyšší vzdělání, ale nikdy jsem neměl příležitost,“ rozplýval se otec.

„Tati,“ přerušila jsem ho ostře, „rozhodli jsme se, že půjdeme domů pěšky… takže můžete s mámou klidně jet.“

„Já nechci jít pěšky!“ vřískala Naše Jane. „Chci jet autem!“

U dveří stála Sarah a podezřívavě nás sledovala přimhouřenýma očima. Otec se lehce uklonil. „Rád jsem vás poznal, slečno Dealová.“ Jednou rukou zvedl Naši Jane a druhou Keithe. Vyšel s nimi ze dveří a každému v obchodě se zdál být jediný zdvořilý a okouzlující Casteel, jakého kdy svět spatřil. Všichni stáli s otevřenými pusami, jako by se právě stal zázrak.

A znovu, navzdory mému varování, se v učitelčiných důvěřivých modrých očích rozzářil obdiv.

Byl to výjimečně krásný den s ptáky létajícími nad hlavami a podzimním listím lehce se snášejícím k zemi. Byla jsem jako Keith, okouzlená divy přírody. Poslouchala jsem Toma jen na půl ucha, dokud jsem si nevšimla, jak se Fanny rozšířily oči překvapením. „NE! Pleteš se. Ten hezkej novej kluk se nedíval na Heaven. Díval se na mě!“

„Kterej kluk?“ zeptala jsem se.

„Syn novýho lékárníka,“ vysvětloval Tom. „Nevšimla sis jména Stonewall? Byl v krámě, když nám slečna Dealová kupovala zmrzlinu, a určitě jsi na něj udělala dojem, Heavenly.“

„Lháři!“ křičela Fanny. „Nikdo se nedívá na Heaven, když jsem tam já. Nikdo!“

Oba jsme její vřeštění ignorovali. „Slyšel jsem, že zítra má přijít do školy,“ pokračoval. „Měl jsem divnej pocit, když se na tebe tak díval,“ řekl rozpačitě. „Vůbec se netěším na den, až se vdáš a už nebudem kamarádi.“

„Vždycky budeme kamarádi,“ ujistila jsem ho rychle. „Žádnej kluk mě nepřesvědčí, že ho potřebuju víc než vzdělání.“

Přesto jsem si ten večer schoulená na podlaze vedle Starého čudila představovala na věšáku zbrusu nové modré šaty, které předtím nikdo jiný nenosil. Pošetile jsem si myslela, jak to dokážou jen mladí, že kdybych nosila hezké věci, celá bych se změnila. Probudila jsem se s vědomím, že bych si přála nové šaty víc než cokoliv jiného. A také jsem měla pochybnosti, jestli se budu tomu novému chlapci líbit, i když nebudu mít na sobě nic nového.

Logan Stonewall

SOTVA JSME V PONDĚLÍ RÁNO PŘIŠLI NA školní dvůr, Tom mi hned ukázal nového kluka, který si mě v kostele tak prohlížel. Podívala jsem se na hřiště a zatajil se mi dech. Na první pohled se lišil od ostatních. Měl dokonce lepší šaty než chlapci z údolí. Ranní slunce vytvářelo kolem jeho hlavy s tmavými vlasy jakousi ohnivou svatozář, takže měl obličej ve stínu. Přesto jsem podle vzpřímeného postoje poznala, že má dostatek sebevědomí, ne jako shrbení obyvatelé hor, kteří se za svou výšku styděli. Hned od začátku se mi líbil. Samozřejmě bylo hloupé obdivovat úplně cizího hocha jen kvůli jeho sebedůvěře, která nebyla arogancí, pouze viditelnou silou a vyrovnaností. Podívala jsem se na Toma a hned jsem věděla, proč se mi okamžitě zalíbil. Logan i Tom měli stejný druh elegance a přirozenosti, která pramenila z toho, že věděli, kdo a čím jsou. Znovu jsem pohlédla na Toma. Jak si může vedle mě tak hrdě vykračovat, když je Casteel?

Toužebně jsem si přála mít jeho jistotu, sebedůvěru, schopnost smířit se s daným stavem věcí – vlastnosti, které bych možná také mohla mít, kdybych měla otcovu lásku jako on.

„Zase na tebe zírá,“ zašeptal Tom a rýpnul do mě. Fanny hned hlasitě protestovala: „Nedívá se na Heaven! Dívá se na mě!“

Jako vždy mě ztrapnila. Ale pokud ji ten nový chlapec slyšel, nedal to najevo. Vyjímal se jako vánoční stromeček v dokonale vyžehlených šedých flanelových kalhotách a jasně zeleném svetru, pod kterým měl bílou košili a kravatu se šedozelenými proužky. Na nohách měl kožené nedělní boty, které se leskly jako zrcadlo. Všichni chlapci z údolí nosili džínsy, svetry a tenisky. Nikdo jakživa nepřišel do školy oblečený jako Logan Stonewall.

Všiml si, jak si ho prohlížíme? Zřejmě ano, protože náhle vykročil bez výstrahy k nám. Co mám říct někomu tak nastrojenému? Nejradši bych se vypařila. Čím byl blíž, tím větší panika se mě zmocňovala. Nebyla jsem připravená se seznámit s někým, kdo nosí šedé flanelové kalhoty (tu látku bych neznala, kdyby jednou slečna Dealová nepřišla do školy v kostýmu ze stejného materiálu; neustále se snažila mě vzdělávat ohledně látek a šatů). Chtěla jsem se vytratit s Naší Jane a Keithem, než uvidí moje seprané šaty s napůl utrženou záložkou a obnošené boty s úplně ošlapanou podrážkou, ale Naše Jane se vzpírala.

„Není mi dobře,“ naříkala. „Chci jít domů, Hevlí.“

„Nemůžeš jít zase domů,“ zašeptala jsem. „Když budeš pořád nemocná, nikdy nedokončíš ani první třídu. Možná tobě a Keithovi přinesu v poledne sendvič – a trochu mlíka.“

„S tuňákem!“ zazpíval Keith šťastně a s myšlenkami na polovinu sendviče s tuňákem se Naše Jane pustila mé ruky a drobnými krůčky vešla do třídy, kde se všichni prvňáci docela dobře bavili. Kromě ní.

Chtěla jsem rychle utéct, ale nebyla jsem dost rychlá, a tak nás Logan Stonewall dostihl na chodbě před první třídou. Otočila jsem se a viděla, jak si s Tomem potřásají rukama. Logan vypadal stejně dobře jako lidé v knihách a časopisech, jako někdo s generacemi vybraných předků, což mu dávalo to, co nikdo z hor neměl – kvalitu. Nos měl štíhlý a rovný, spodní ret mnohem plnější než horní a i ze vzdálenosti dvou metrů jsem viděla, jak se na mě jeho modré oči teple usmívají. Bradu měl hranatou a silnou a při úsměvu se mu na levé tváři objevil dolíček. Jeho sebejisté chování způsobilo, že jsem se cítila nesvá. Bála jsem se, že řeknu nebo udělám něco nevhodného a on pak dá určitě přednost Fanny, protože ta když řekne nebo udělá všechno špatně, nebude mu to vadit. Fanny se líbila všem chlapcům.

„Ahoj, nováčku,“ pozdravila Fanny, přiskočila k němu a culila se mu přímo do obličeje. Nikdy předtím se neobtěžovala doprovodit Naši Jane a Keithe do jejich tříd. „Ty seš ten nejhezčí kluk, jakýho jsem kdy viděla.“

„To je Fanny, moje sestra,“ vysvětloval Tom.

„Ahoj, Fanny…“ Ale Logan Stonewall na Fanny sotva pohlédl. Čekal, až Tom představí mě.

„A tohle je moje sestra Heaven Leigh.“ V Tomově hlase znělo tolik pýchy, jako kdyby neviděl moje neforemné šaty nebo si myslel, že nemám důvod se stydět za své boty. „A tamhleta malá holka, co vykukuje ze dveří první třídy, je moje nejmladší sestra, který říkáme Naše Jane, a ten plavovlasej kluk, kterej se na nás zubí na druhý straně chodby, je můj bratr Keith. Jdi si sednout, Keithi, a ty taky, Naše Jane.“

Jak se Tom může chovat tak přirozeně v přítomnosti chlapce s tak vybranými způsoby a oblečením jako Logan Stonewall? Když se na mě jeho safírové oči podívaly způsobem, jakým se na mě předtím nikdo nepodíval, byla jsem z toho celá rozčilená.

„To je hezký jméno,“ řekl Logan a naše oči se setkaly. „Moc se k tobě hodí. Myslím, že jsem ještě neviděl tak nebesky modrý oči.“

„Já mám černý voči,“ vykřikla Fanny a stoupla si přede mě, aby na mě Logan neviděl. „Modrý voči může mít každej… jako má Heaven. Tvoje barva je hezčí.“

„Slečna Dealová říká, že Heaven má oči modrý jako chrpy,“ informoval Tom Logana se zjevnou hrdostí, „a v okruhu dvaceti kilometrů není ani jedna holka s očima tohohle odstínu, kterýmu já říkám nebesky modrý.“

„Věřím ti,“ zamumlal Logan a nespouštěl ze mě oči.

Bylo mi teprve třináct a jemu nemohlo být víc než patnáct nebo nanejvýš šestnáct. Přesto se naše oči střetly s takovou intenzitou, jako kdyby uhodil gong, který měl znít po celý zbytek našeho života.

Byl to však jen zvuk školního zvonku.

Naštěstí jsem nemusela nic říct, protože vypukl zmatek, jak všechny děti spěchaly do tříd, než přijde jejich učitel. Tom si se smíchem sedl do lavice. „Heavenly, nikdy jsem v tvým obličeji neviděl tolik odstínů červený. Logan Stonewall je jen obyčejnej kluk. Je sice líp oblečenej a vypadá líp než většina ostatních, ale pořád je to jen kluk.“

Necítil to, co jsem cítila já, ale přesto přimhouřil oči a pozorně si mě prohlížel. Potom se odvrátil, sklopil hlavu a já jsem ji sklopila také.

Přišla slečna Dealová, a než jsem stihla vymyslet, co řeknu Loganovi, až ho zase uvidím, byla polední přestávka. Musela jsem dodržet slib, že seženu sendvič a mléko. Zůstala jsem v lavici, zatímco ostatní žáci odešli na oběd. Slečna Dealová vzhlédla. „Copak, Heaven, chceš se mnou mluvit?“

Chtěla jsem ji poprosit o sendvič pro Keithe a Naši Jane, ale nějak jsem to ze sebe nemohla vysoukat. Vstala jsem, usmála se a vyběhla ven. Pátrala jsem po podlaze a doufala, že najdu čtvrťák… a vtom jsem uviděla Loganovy šedé boty. „Čekal jsem, až s Tomem vyjdete. Dáš si se mnou oběd?“

„Já nikdy neobědvám.“

Moje odpověď ho zmátla. „Všichni obědvají. Tak pojď, dáme si hamburger s hranolkama a koktejl.“

Znamenalo to, že za můj oběd zaplatí? Vzedmula se ve mně vlna hrdosti. „Musím se o přestávce postarat o Naši Jane a Keithe…“

„Tak je pozvu taky,“ navrhl nonšalantně, „a můžeme přizvat i Toma a Fanny.“

„My si můžeme dovolit oběd zaplatit.“

Na okamžik nevěděl, co má říct. Vrhl na mě zkoumavý pohled a pokrčil rameny. „No dobrá, když to chceš takhle.“

Proboha… Tak jsem to nechtěla! Ale moje pýcha byla větší než kterákoli hora ve Willies.

Šel se mnou k nižším třídám. Každou chvíli začne litovat svého pozvání, pomyslela jsem si. Naše Jane i Keith na mě čekali blízko první třídy a oba vypadali nedočkavě. Sestra se mi hned vrhla do náruče s pláčem na krajíčku. „Můžeme se najíst, Hevlí? Bolí mě břicho.“

Vzápětí začal Keith mlít o sendviči s tuňákem, který jsem mu slíbila. „Poslala nám ho slečna Dealová?“ zeptal se s dychtivým výrazem. „Je dneska pondělí? Poslala nám mlíko?“

Pokusila jsem se usmát na Logana, který to všechno pozoroval a zamyšleně se díval na obě děti. Nakonec se obrátil ke mně a usmál se. „Jestli chcete radši sendvič s tuňákem, možná budou mít nějaký v jídelně, když si pospíšíme.“

Nemohla jsem nic dělat, protože Keith s Naší Jane se rozběhli k jídelně jako lišky, když jsou na stopě slepicím. „Heaven,“ řekl Logan vážně, „nikdy jsem nepřipustil, aby si dívka platila oběd, když ji pozvu. Prosím tě, dovol mi za tebe zaplatit.“

Jakmile jsme vstoupili do jídelny, ozval se šepot a dohady. Co tady Logan dělá se všivými Casteelovými? Byl tam i Tom, jako kdyby ho Logan pozval už předtím, což mi trochu spravilo náladu. Dokázala jsem se usmát a pomoci usadit Naši Jane u dlouhého stolu. Keith se namáčkl těsně k ní a ostýchavě se rozhlížel. „Pořád chce každý sendvič s tuňákem a mlíko?“ zeptal se Logan, který požádal Toma, aby mu pomohl všechno přinést. Naše Jane s Keithem trvali na svém výběru, ale já jsem se rozhodla pro hamburger a kolu. Zatímco byl Logan s Tomem pryč, pátrala jsem okolo, neuvidím-li Fanny. V jídelně nebyla. Fanny měla svérázné způsoby, jak získat jídlo.

Všichni kolem nás si šeptali, aniž by dbali, jestli je uslyším. „Co tady dělá s ní? Je to jen holka z hor. A jeho rodina musí být bohatá.“

Když se Logan s Tomem vrátili, soustředili na sebe nejeden pohled. Oba hoši se usmívali a byli spokojení, že mohou rozdávat sendviče, hamburgery, hranolky, koktejly a mléko. Naše Jane i Keith z toho byli u vytržení a chtěli ochutnat můj koktejl, hamburger i hranolky, takže jsem skončila u mléka, zatímco Naše Jane mi vypila kolu a slastně přitom přivírala oči. „Koupím ti další,“ nabídl se Logan, ale odmítla jsem. Už tak pro nás udělal víc než dost.

Zjistila jsem, že je mu skutečně patnáct, a když jsem mu zašeptala svůj věk, potěšeně se usmál. Trval na tom, abych mu prozradila datum narození. Jako kdyby na tom záleželo! Ale zdálo se, že záleželo – jeho matka věřila v astrologii. Oznámil mi, že se mu podařilo se dostat do stejné studovny, v níž jsem si každý den dělala úkoly, abych si mohla domů vzít beletrii místo učebnic.

Poprvé v životě jsem měla opravdového kluka, který si nemyslel, že mě může snadno získat jen proto, že žiju v horách. Logan se nevysmíval mým šatům ani rodině. Ovšem od prvního dne si ve škole nadělal nepřátele, protože byl jiný, příliš pohledný a nosil příliš městské šaty. Jeho jistota všechny popuzovala, jeho rodina byla příliš bohatá, otec příliš vzdělaný a matka příliš povýšená. Ostatní chlapci si mysleli, že je rozmazlený. Hned první den Tom řekl, že jednoho dne bude muset Logan dokázat, že to není pravda. Také se stal terčem hloupých, ale ne vždy zcela neškodných žertů. V tělocvičně mu do bot nasypali připínáčky a svázali tkaničky, takže přišel na další hodinu pozdě, nebo mu do bot nalili lepidlo, a když se rozzlobil a hrozil, že viníka zbije, schovali se.

Po prvním týdnu Logana umístili do třídy o dva stupně výš, než jsme chodili s Tomem. V té době už také nosil džínsy a kostkované košile, i když lepších značek. Navzdory změně oblečení se stále odlišoval. Byl příliš uhlazený a zdvořilý, kdežto ostatní byli hrubí a ukřičení. Odmítal se chovat jako jiní chlapci a užívat sprostá slova.

V pátek jsem k Tomovu úžasu vynechala studovnu. Celou cestu domů, v jasném zářijovém slunci, mě nepřestával zpovídat. Bylo pořád teplo, takže skočil do řeky oblečený, jenom si zul otrhané tenisky. Lehla jsem si na travnatý břeh a Naše Jane se mi stulila po boku. Keith pozoroval vlaštovku sedící na větvi. Když se Tom vynořil, bezmyšlenkovitě jsem řekla: „Přála bych si, abych se narodila se stříbřitě zlatými vlasy.“ Když se na mě Tom upřeně podíval, kousla jsem se do rtu. Zatřepal hlavou jako pes, aby setřásl vodu. Naštěstí zůstala Fanny daleko za námi. Slyšeli jsme jenom, jak se lesem rozléhá její hihňání.

„Heavenly, ty to víš?“ zašeptal váhavě.

„Co mám vědět?“

„Proč chceš stříbřitě zlatý vlasy, když ty, co máš, jsou pěkný?“

„Byl to jen bláznivej nápad.“

„Počkej, Heavenly. Jestli chceš, abysme zůstali kamarádi a byli víc než sourozenci, musíš se mnou jednat na rovinu. Víš, kdo měl ty stříbřitě zlatý vlasy, nebo ne?“

„Ty to víš?“ zkoušela jsem se vyhnout odpovědi.

„Jasně že jo.“ Vylezl z vody a zamířili jsme domů. „Vím to už dlouho,“ řekl tiše. „Od tý doby, co jsem šel poprvý do školy. Na záchodě mi kluci pověděli o tátově první ženě z Bostonu s dlouhýma, stříbřitě zlatýma vlasama, a jak každej věděl, že v horách dlouho nevydrží. Doufal jsem, že se to nikdy nedozvíš, aby sis o mně nepřestala myslet, že jsem bezvadnej. Protože já nejsem tak bezvadnej. Nemám v sobě žádnou bostonskou krev, žádný geny bohatý a civilizovaný rodiny – jako ty. Mám stoprocentní geny z tohohle horskýho zapadákova, ať si ty i slečna Dealová myslíte, co chcete.“

Jeho slova mě zabolela. „Takhle nemluv, Tome! Slyšels, co nám slečna Dealová nedávno vykládala. I nejchytřejší rodiče na světě často porodí úplnýho blbce… a tupci můžou zplodit génia! Neříkala, že to je způsob, jak příroda vyrovnává rozdíly? Neříkala, že někdy jsou rodiče tak chytrý, že se zdá, že spotřebujou všechen rozum pro sebe a na děti už nic nezbyde? Pamatuješ, jak říkala, že v přírodě se nic nedá předvídat? Jediný důvod, proč nemáš samý jedničky, je, že se moc ulejváš! Musíš věřit tomu, co slečna Dealová říkala. Všichni jsme jedinečný a každý jsme narozený za určitým účelem, který můžeme splnit jen my sami. Vždycky si to pamatuj, Thomasi.“

„Ty si to taky pamatuj,“ řekl drsně a obrátil se ke mně, „a přestaň v noci brečet, že chceš bejt jiná než seš. Líbíš se mi taková, jaká jsi.“ Jeho zelené oči byly něžné a leskly se v příšeří borového lesa. „Ty seš pro mě desetkrát důležitější než moje vlastní sestra Fanny, která se stará jen o sebe. Nemá mě tak ráda jako ty a já ji nemůžu mít tak rád, jako mám tebe. Seš pro mě jediná sestra, která dokáže upnout svou mysl na hvězdu v úplně jiným vesmíru.“ Vypadal tak smutně, že mě z toho bolelo u srdce.

„Tome, jestli nepřestaneš, začnu brečet! Bojím se, že jednou odejdeš a už tě nikdy neuvidím.“

Zavrtěl hlavou, až se mu zrzavé vlasy rozlétly na všechny strany. „Nikdy nepůjdu, kam nebudeš chtít, abych šel, Heavenly. My dva budeme pořád spolu, celej život. Víš, jak se píše v knihách, v dobrým i zlým, v dešti i nepohodě… v temnotě noci.“

Zasmála jsem se. „Tos nějak popletl.“ V očích jsem měla slzy. Vzala jsem ho za ruku a stiskla ji. „Slibme si, že nás nikdy nic nerozdělí a že se na sebe nikdy nebudeme zlobit nebo k sobě cítit něco jinýho než teď.“

Potom mě držel v náručí, jako kdybych byla z křehkého skla a mohla se každým okamžikem rozbít. „Jednou se vdáš,“ řekl přiškrceným hlasem. „Vím, že budeš tvrdit, že ne, ale Logan Stonewall se už na tebe dívá zamilovanýma očima.“

„Jak mě může milovat, když mě nezná?“

Zabořil tvář do mých vlasů. „Stačí, když se ti podívá do tváře, do očí. Všechno o sobě máš napsáno v obličeji, září ti to z očí.“

Odtáhla jsem se a otřela si slzy. „Táta nikdy nevidí to, co ty, viď?“

„Proč ho necháš se tak trápit?“

„Ale Tome…!“ vzlykla jsem a vrhla se mu do náruče. Tentokrát jsem se opravdu rozplakala. „Jak můžu mít nějakou sebedůvěru, když můj vlastní otec nesnese ani pohled na mě? Musí ve mně vidět něco špatnýho, co ho nutí mě nenávidět.“

Hladil mě po vlasech, a když se na mě podíval, v očích měl slzy, jako by moje bolest byla i jeho bolest. „Jednou táta zjistí, že tě má rád, Heaven. Ten den není daleko.“

Vytrhla jsem se mu.

„Ne, to se nikdy nestane! Víš to stejně dobře jako já. Táta si myslí, že jsem zabila jeho anděla tím, že jsem se narodila, a neodpustí mi ani za tisíc let! A jestli chceš vědět, co si myslím, tak moje máma měla z pekla štěstí, že mu unikla! Protože dřív nebo později by na ni byl stejně zlý, jako je teď na Sarah!“

Tato upřímnost námi oběma otřásla. Tom mě přitáhl zpátky a pokusil se o úsměv, ale stejně vypadal smutně. „Táta mámu nemiluje, Heavenly. Není mu s ní dobře. Co jsem slyšel, miloval tvou matku. Mou si vzal jen proto, že s ním byla v jiným stavu a chtěl aspoň jednou udělat správnou věc.“

„Protože ho babička přinutila udělat správnou věc!“ vyjela jsem trpce.

„Nikdo nemůže tátu k ničemu donutit, když nechce. To si pamatuj.“

„Pamatuju si to moc dobře,“ řekla jsem a myslela na to, jak se otec odmítá na mě doopravdy podívat.

Znovu přišlo pondělí a opět jsme byli ve škole. Slečna Dealová vykládala o radosti ze čtení Shakespearových her a sonetů, ale já jsem se nemohla dočkat, až budu ve studovně.

„Heaven,“ oslovila mě učitelka a upřela na mě modré oči, „posloucháš nebo sníš?“

„Poslouchám!“

„Kterou báseň jsme právě probírali?“

Za žádnou cenu jsem si nemohla vzpomenout ani na jediné slovo, které pronesla v uplynulé půlhodině. To mi nebylo podobné. Musím přestat myslet na toho zatraceného Logana, nabádala jsem se. Když ale seděl ve studovně po mé pravici a naše oči se setkaly, zmocnily se mě zvláštní pocity. Vlasy neměl jednoznačně černé nebo hnědé, ale byla to směsice odstínů, z nichž některé byly nazlátlé od slunce. Musela jsem se hodně přemáhat, abych se znovu nepodívala jeho směrem, protože pokaždé, když jsem to udělala, na mě koukal.

Usmál se a zašeptal: „Kdo byl tak geniální a dal ti jméno Heaven? Nikdy jsem nikoho s takovým jménem nepotkal.“

Musela jsem dvakrát polknout, než jsem byla schopná promluvit. „První manželka mýho otce mě tak pojmenovala hned po narození. Leigh mám po ní, protože tak byla pokřtěná. Babička říkala, že mi chtěla dát nějaký povznášející jméno. Lepší už asi nešlo vymyslet.“

„Je to nejkrásnější jméno, jaký jsem kdy slyšel. Kde je teď tvá matka?“

„Mrtvá na hřbitově,“ řekla jsem bez obalu a v té chvíli jsem zapomněla být okouzlující a koketní, což by se Fanny nikdy nestalo. „Umřela pár minut po porodu a táta mi nemůže odpustit, že jsem ji připravila o život.“

„V téhle místnosti bude ticho!“ křikl pan Prakins. „Kdo příště promluví, zůstane patnáct hodin poškole!“

Loganovy oči zněžněly soucitem a lítostí. Jakmile pan Prakins odešel, hned zašeptal: „Je mi líto, co se ti stalo, ale řeklas to špatně. Tvá matka není mrtvá na hřbitově, ale je teď na lepším místě, v nebi.“

„Jestli existuje nebe nebo peklo, řekla bych, že je spíš tady na zemi.“

„Kolik je ti roků, sto dvacet?“

„Vždyť víš, že je mi třináct!“ odsekla jsem hněvivě. „Jen se dneska cítím na sto padesát.“

„Proč?“

„Protože je to lepší než se cítit na třináct!“

Logan si odkašlal, vrhl pohled na pana Prakinse, který nás sledoval přes skleněnou stěnu, a risknul další otázku. „Mohl bych tě dneska doprovodit domů? Nikdy jsem nemluvil s nikým, komu je sto padesát let, takže jsi vzbudila mou zvědavost. Rád bych slyšel, co mi povíš.“

Přikývla jsem. Bylo mi z toho trochu nevolno a zároveň jsem prožívala euforii. Vlastní vinou jsem se dostala do situace, kdy ho obyčejné odpovědi zřejmě zklamou. Co já vím o moudrosti, stáří a podobných věcech?

Přesto stál na kraji školního dvora, kde čekali i jiní chlapci na své dívky, aby je doprovodili. Náhle se objevila Fanny. Odhodila si vlasy z tváře a vrhla na Logana zářivý úsměv, jako kdyby si myslela, že čeká na ni. Nedaleko od Fanny stál Tom s Keithem. Tom vypadal překvapený, když uviděl Logana čekat nedaleko naší stezky. Tato úzká pěšina vedla do houští a potom do lesa až k naší chatrči, jež byla nejvýš v horách. V okamžiku, kdy Fanny zpozorovala, že míříme s Loganem ke stezce, začala halekat na celé kolo, až jsem se málem propadla hanbou:

„Heaven, co tady děláš s tím novým klukem? Přece víš, že kluky nemáš ráda! A neřikalas aspoň miliónkrát, že z tebe bude stará seschlá učitelka?“

Zkoušela jsem Fanny ignorovat, ač jsem zrudla až po kořínky vlasů. Tohle je její sesterská náklonnost? Mohlo mě napadnout, že od ní se žádný takt čekat nedá. Zmohla jsem se jen na chabý úsměv. Pokud to šlo, nejlepší bylo Fanny prostě nebrat na vědomí.

Logan i Tom se na ni rozmrzele dívali.

„Fanny, prosím tě, radši už buď zticha,“ vybídla jsem ji rozpačitě. „Běž domů a pro změnu bys mohla něco vyprat.“

„Nikdy nemusím jít domů jen s bráchou,“ usmála se Fanny vychloubačně na Logana. „Kluci nemaj Heaven rádi. Já se jim líbím. Ty mě taky budeš mít rád. Chceš mě držet za ruku?“

Logan se podíval na mě, na Toma a potom řekl Fanny vážně: „Děkuju, ale teď chci doprovodit Heaven a chci si poslechnout, co mi řekne.“

„Měl bys mě slyšet zpívat!“

„Až jindy, Fanny.“

„Naše Jane zpívá…,“ ozval se Keith slabým hlasem.

„To je fakt!“ zvolal Tom, chytil Fanny za paži a táhl ji za sebou. „Pojď, Keithi. Naše Jane na tebe doma čeká.“ To stačilo, aby Keith spěchal za Tomem, protože Naše Jane opět zameškala dnešní den kvůli bolestem břicha a horečce.

Fanny se Tomovi vytrhla a začala na mě ječet: „Seš sobecká, Heaven! A taky seš protivná, vyzáblá a šeredná! Nesnáším tvý vlasy! Nesnáším tvý pitomý jméno! Celou tě nesnáším! Nemůžu se dočkat, až tátovi řeknu, co děláš! Nebude se mu líbit, že bereš milodary vod cizího kluka z města, kterej tě lituje, jíš jeho hamburgery a tak a učíš Naši Jane a Keithe žebrat!“

Ach, teď byla Fanny v nejhorším – závistivá a nenávistná a odhodlaná splnit svoji hrozbu. Otec mě potrestá!

„Fanny!“ zavolal Tom a běžel za ní, aby ji chytil. „Když budeš držet pusu o tom, že nás Logan všechny pozval na oběd, dám ti svý nový vodovky…“

Fanny se okamžitě rozzářila. „Tak dobře! A taky chci ty vomalovánky, co ti dala slečna Dealová! Nevím, proč mi nikdy nic nedá!“

„Ty nevíš proč?“ zeptal se Tom výsměšně a dal jí, co chtěla, přestože jsem věděla, jak ty barvy i omalovánky chce. Nikdy předtím neměl úplně nové barvy, ani omalovánky o Robinu Hoodovi. Tento rok byl Robin Hood jeho oblíbeným knižním hrdinou. „Až se budeš chovat slušně v šatně, možná bude slečna Dealová pro změnu štědrá i k tobě.“

Znovu jsem hanbou málem umřela!

Fanny se dala do breku a plácla sebou na pěšinu, která vedla vzhůru mezi vysokými stromy, až se jakoby dotýkala nebe. Zaťatými pěstmi bušila do trávy, až vykřikla, protože si o skrytý kámen poranila ruku. Posadila se, cucala si ránu a prosebně se podívala na Toma. „Neřikej to tátovi, prosím, prosím.“

Tom to slíbil.

Já jsem to také slíbila a pořád jsem si přála zmizet, abych neviděla Loganovy oči, které to všechno sledovaly, jako kdyby nikdy v životě nebyl svědkem tak hloupé a trapné scény. Vyhýbala jsem se jeho pohledu, dokud se neusmál a neuviděla jsem v jeho očích pochopení. „Rozhodně máš rodinu, která ti může přidat hodně let – uvnitř, ale navenek vypadáš mladší než jaro.“

„Kradeš slova z písničky!“ křičela Fanny. „To se nedělá, namlouvat si holku slovama z písničky!“

„Buď zticha!“ nařídil Tom, znovu jí stiskl paži a rozběhl se, takže musela utíkat s ním, jinak by jí ruku utrhl. Konečně se mi naskytla šance být s Loganem sama.

Keith se opět ploužil na konci našeho průvodu, ale právě zaujatě pozoroval drozda a bylo pravděpodobné, že se příštích deset minut nehne – pokud pták neodletí.

„Tvá sestra je úplně jiná,“ poznamenal Logan, když jsme se octli sami. Keith byl daleko za námi. Nechala jsem si své myšlenky pro sebe. Všichni chlapci z údolí si mysleli, že děvčata z hor jsou víc než ochotná k sexuálním hrátkám. Tato sexualita bez zábran, která v horách byla běžná a přicházela časněji než v nížině, se u Fanny už začala projevovat navzdory jejímu nízkému věku. Možná to bylo díky nesčetným kopulacím, které probíhaly na našich dvorcích a v jedno- či dvoupokojových chatrčích. U nás v kopcích nebyla žádná sexuální výchova třeba. Ve chvíli, kdy jste rozeznali muže od ženy, vás sex praštil přímo mezi oči.

Logan si odkašlal, aby se mi připomněl. „Jsem připraven vyslechnout veškerou moudrost, kterous pochytila za ty dlouhý léta. Rád bych si dělal poznámky, ale při chůzi je těžký psát. Ale příště bych si mohl přinést magnetofon.“

„Děláš si ze mě legraci,“ stěžovala jsem si. „Žijeme s babičkou a s dědou,“ ospravedlňovala jsem se. „Děda promluví, jen když je to nezbytně nutný, což se stává zřídkakdy, zato babička mele bez přestání o tom, jak za starých časů bývalo všechno lepší a jak je teď všechno špatný. Moje nevlastní matka pořád nadává, protože má moc práce… a někdy když přijdu domů a slyším všechny ty nářky, mám pocit, že mi je ne dvě stě padesát, ale tisíc let – jenže mi chybí zkušenosti a moudrost dlouhýho života.“

„A hele,“ usmál se, „holka, co umí mluvit upřímně. To se mi líbí. Chápu to. Jsem jedináček a vyrůstal jsem s tetičkami a strýčky a taky s prarodiči, takže tomu rozumím. Akorát máš se dvěma bratry a dvěma sestrami převahu.“

„Je to výhoda nebo nevýhoda?“

„Jak se to vezme. Podle mě, Heaven Leigh, je výhoda mít hodně sourozenců, protože nejseš nikdy sama. Já jsem často sám, i když jsem si vždycky přál mít bratry a sestry. Myslím, že Tom je moc fajn. Je s ním legrace a je dobrý kamarád. A Keith a Naše Jane jsou krásný děti.“

„A Fanny, co si myslíš o ní?“

Začervenal se a zatvářil se rozpačitě. „Myslím, že z ní vyroste exotická kráska,“ odpověděl opatrně.

„To je všechno, co si myslíš?“ Musel vědět, jak nestydatě se Fanny chová s chlapci v šatně.

„Ne, to není všechno. Myslím si, že ze všech děvčat, který jsem kdy viděl, má jedna se jménem Heaven Leigh největší šanci stát se nejkrásnější ze všech. Myslím si, že tahle Heaven je výjimečně upřímná a přímočará… Takže jestli ti to nevadí, a já doufám, že ne, od teďka bych tě rád doprovázel domů každý den.“

Byla jsem tak šťastná! Rozesmála jsem se a rozběhla napřed. Otočila jsem se a zavolala: „Uvidíme se zítra, Logane. Díky za doprovod.“

„Ale ještě jsme tam nedošli!“ namítl, překvapený mým náhlým úprkem.

Nemohla jsem mu ukázat, kde a jak žijeme. Kdyby to viděl, už by se se mnou nikdy nebavil. „Pozvu tě někdy jindy,“ křikla jsem z okraje paseky, na kterou prosvítaly sluneční paprsky. Logan stál na kraji malého mostu klenoucího se přes říčku. Za ním leželo pole žluté trávy a slunce se mu třpytilo ve vlasech a v očích. I kdybych se dožila tisíce let, nikdy nezapomenu, jak se usmál a potom mi zamával a zavolal: „Tak jo. Nezapomeň, že ode dneška je Heaven Leigh Casteelová moje.“

Celý zbytek cesty domů jsem si zpívala, šťastnější než kdykoli předtím. Zapomněla jsem na slib, který jsem si dala, že nejméně do třiceti se do nikoho nezamiluji.

„Vypadáš náramně spokojeně,“ poznamenala Sarah, když s unaveným povzdechem vzhlédla od vany s prádlem. „Mělas dobrej den?“

„Jo, mami, všechno je fajn.“

Fanny vystrčila hlavu ze dveří. „Mami, Heaven má kluka z údolí, a víš, co jsou zač.“

Sarah znovu vzdychla. „Heaven, snads ho nenechala… že ne?“

„Mami!“ bránila jsem se dotčeně. „Vždyť víš, že bych to neudělala!“

„Udělala!“ křičela Fanny ode dveří. „Dělá neslušný věci s klukama v šatně!“

„Ty lhářko!“ chtěla jsem se k ní rozběhnout, ale Tom ji vystrčil na verandu, kde upadla a hned začala vřískat. „Mami, to nedělá Heaven, ale Fanny. Je to ta nejnestydatější holka v celý škole, a to už něco znamená.“

„Jo,“ bručela Sarah a předala mi valchu, „to určitě znamená hodně. Nemusíš mi řikat, kdo je nejhorší. Je to moje divoká indiánka Fanny, co dělá na každýho voči. Dřív nebo pozdějc se s tím dostane do stejný kaše, v jaký jsem já. Heaven, ty musíš bejt vopatrná a řikat ne, NE a NE… Di si sundat ty šaty a dej se do prádla. Poslední dobou mi není moc dobře. Nevím, proč jsem pořád unavená.“

„Asi bys měla jít k doktorovi, mami.“

„Jo, až budou ordinovat zadarmo.“

Doprala jsem prádlo a s Tomovou ochotnou pomocí ho pověsila. Vypadalo to jako výprodej hadrů. „Líbí se ti Logan Stonewall?“ zeptal se Tom.

„Docela jo,“ odpověděla jsem a přitom jsem zrudla.

Vypadal smutně, jako kdyby nás měl Logan rozdělit, ale to se nikdy nemůže stát.

„Tome, možná ti dá slečna Dealová jiný vodovky…“

„Na tom nezáleží. Stejně ze mě nebude umělec. Asi skončím jako nula, jestli mi nepomůžeš, abych si víc věřil.“

„Ale Tome, my dva budeme pořád spolu. Copak jsme si to nepřísahali?“

Jeho zelené oči se na chvíli rozsvítily a potom zase pohasly. „Ale to bylo předtím, než s tebou šel Logan domů.“

„Ty taky někdy doprovázíš Sally Browneovou, ne?“

„Jen jednou,“ přiznal a začervenal se, jako kdyby nevěděl, že o tom vím, „ale jen proto, že je hodně jako ty. Nevede hloupý řeči a pořád se nehihňá.“

Nevěděla jsem, co mu na to mám říct. Někdy jsem si přála být jako ostatní dívky, hloupě se smát ničemu a nebýt pořád zatížená povinnostmi, kvůli kterým jsem se cítila mnohem starší.

Ten večer jsem Fanny pořádně vyhubovala kvůli jejímu chování a možným následkům. Nemusela mi nic vysvětlovat. Už předtím se mi svěřila při vzácné příležitosti, kdy jsme si byly blízké jako sestry, které se vzájemně potřebují, že nenávidí školu, protože ji připravuje o zábavu. Už ve dvanácti letech měla chuť si začínat s mnohem staršími chlapci, kteří by si jí zřejmě ani nevšimli, kdyby na ně tak nedotírala. Dělalo jí dobře, když ji svlékali, strkali jí ruku do kalhotek a vzrušovali ji. Dělalo mi starosti jen o tom slyšet, ale ještě víc mě zneklidnilo, když jsem viděla, co s chlapci v šatně dělá.

„Už to neudělám, fakt, už je nenechám to dělat,“ slibovala Fanny, která byla ospalá a souhlasila se vším, dokonce s příkazem se kontrolovat.

Příští den k tomu navzdory jejímu slibu došlo znovu, když jsem šla Fanny vyzvednout ze třídy a dovést ji domů. Protlačila jsem se do šatny a odtrhla ji od chlapce z údolí s poďobaným obličejem.

„Tvoje sestra není taková fajnovka a netýkavka jako ty!“ zasyčel na mě ten kluk.

A celou tu doby jsem slyšela, jak se Fanny hihňá.

„Nech mě na pokoji!“ křičela, když jsem ji táhla pryč. „Táta se k tobě chová, jako bys byla neviditelná, takže nemůžeš vědět, jaký to je líbit se klukům. A jestli mě nepřestaneš votravovat a zakazovat mi dělat tohle a tamto, dovolím jim udělat všechno, co chtěj. A vůbec mi nevadí, když to řekneš tátovi. Stejně mě má rád a tebe nenávidí!“

To zabolelo, a kdyby se ke mně Fanny hned nevrhla a nechytila mě kolem krku a neprosila o odpuštění, možná bych s takovou necitlivou, nenávistnou sestrou nechtěla mít už nic společného. „Mrzí mě to, Heaven, moc mě to mrzí. Mám tě ráda, vopravdu. Jen se mi prostě líbí, co mi dělaj. Nemůžu si pomoct, Heaven. Nechci si pomoct. Není to přirozený, Heaven, no řekni?“

„Z tvý sestry Fanny bude děvka,“ pronesla Sarah později rezignovaně, když vytáhla matrace a prostřela je pro nás na zem. „Nemůžeš s tím nic dělat, Heaven. Jen si dávej pozor na sebe.“

Otec chodil domů jen třikrát nebo čtyřikrát týdně, jako by měl načasované, jak dlouho nám vydrží jídlo. Vždy přinesl tolik, kolik si mohl dovolit najednou koupit. Zrovna minulý týden jsem slyšela babičku říkat Sarah, že děda vzal tátu ze školy už v jedenácti a poslal ho pracovat do uhelných dolů, ale ten to tam tak nenáviděl, že utekl a nevrátil se, dokud ho děda nenašel ukrytého v jeskyni. „A Toby musel Lukovi přísahat, že se do těch dolů už nikdy nevrátí, i když by si určitě vydělal víc peněz, kdyby to vobčas udělal…“

„Nechci, aby tam chodil,“ řekla Sarah bezvýrazně. „Není správný nutit chlapa dělat něco, co nesnáší. A jestli ho chytnou, jak pašuje chlast, radši by umřel, než by se nechal zalochovat. Taky bych ho viděla radši mrtvýho, než aby seděl ve vězení jako jeho bratři…“

To mě přimělo, abych se na horníky dívala jinak než předtím.

Mnoho z nich žilo v kopcích za Winnerrow, ale ne přímo v horách jako my. Často v noci, když utichl vítr, jsem byla vzhůru a zdálo se mi, že slyším krumpáče mrtvých horníků, kteří byli uvězněni pod zemí a snažili se vysekat ven právě zpod té hory, na které stála naše chalupa.

„Slyšíš je, Tome?“ zeptala jsem se tu noc, kdy šla Sarah spát s pláčem, protože táta se doma neukázal pět dní. „Sek, sek, sek… slyšíš je?“

Tom se posadil a rozhlédl se. „Nic neslyším.“

Ale já jsem to slyšela. Slabě a v dálce, sek, sek, sek. A ještě slaběji, pomoc, pomoc, pomoc! Vstala jsem a šla na verandu.

Zvuk zesílil. Otřásla jsem se a zavolala Toma. Spolu jsme se vydali k místu, odkud zvuk přicházel – a tam stál ve svitu měsíce otec, do půl těla nahý a zpocený, a mával sekyrou, jak porážel strom, abychom měli v zimě dříví na topení.

Poprvé v životě jsem na něj hleděla s jakousi užaslou lítostí. Pomoc, pomoc, pomoc, ozývalo se v mé mysli. Křičel to on o pomoc? Co je to za člověka? Přijde v noci, aby nasekal dříví, a přitom se ani nezastaví doma, aby pozdravil ženu a děti?

„Tati,“ zavolal na něj Tom, „můžu ti pomoct.“

Otec nepřestal máchat sekyrou, od které létaly třísky. „Jdi klidně spát, chlapče. Řekni mámě, že mám novou práci a mám čas jen v noci, proto tady porážím stromy a potom z nich nadělám polena.“ Neřekl ani slovo, jež by naznačovalo, že mě vzal na vědomí.

„Jakou práci teď máš, tati?“

„Dělám na dráze. Učím se řídit jednu z těch velkých lokomotiv. Vozíme s nima uhlí… Přijď zejtra kolem sedmý ke trati a uvidíš mě…“

„Máma by tě ráda viděla, tati.“

Zdálo se mi, že se na okamžik zarazil a sekyra zůstala viset ve vzduchu, než se zakousla do borovice. „Uvidí mě… až mě uvidí.“ A to bylo všechno. Obrátila jsem se a běžela zpátky.

Na drsném polštáři vycpaném slepičím peřím jsem pak plakala. Nevím proč, náhle jsem k otci pocítila lítost – a ještě větší k Sarah.

Sarah

MINULY DALŠÍ VÁNOCE BEZ SKUTEČNÝCH dárků, kvůli nimž bychom si je zapamatovali. Dostali jsme pouze drobné nezbytnosti jako kartáčky na zuby a mýdlo. Kdyby mi Logan nedal zlatý náramek s malým safírem, nikdy bych si na ně nevzpomněla. Neměla jsem pro něj nic kromě čepice, kterou jsem upletla.

„To je prima čepice,“ řekl s uznáním a nasadil si ji na hlavu. „Vždycky jsem si přál ručně pletenou červenou čepici. Moc ti děkuju, Heaven Leigh. Bylo by fajn, kdybys mi upletla ještě červenou šálu k narozeninám, který mám v březnu.“

Překvapilo mě, že tu čepici nosil. Byla moc velká a zřejmě si nevšiml, že jsem pustila dvě oka a mnohokrát páraná vlna byla dost špinavá. Hned po Vánocích jsem se pustila do šály. Dokončila jsem ji do svatého Valentina. „V březnu je na šálu pozdě,“ oznámila jsem s úsměvem, když si ji omotal kolem krku. Stále ještě nosil moji červenou čepici do školy každý den. Existovalo-li něco jiného, zač bych ho mohla mít víc ráda, než jeho oddanost k té hrozné čepici, nevím, co by to mohlo být.

Koncem února mi bylo čtrnáct. Logan mi dal další dárek. Byl to krásný bílý svetr, kvůli kterému Fanny zezelenala závistí. Den po mých narozeninách jsme se s Loganem po škole sešli u naší stezky a od té doby každý den až do jara mě doprovázel na malou paseku. Keith s Naší Jane si ho postupně oblíbili a důvěřovali mu. Fanny nepřestávala se sváděním, ale on ji nadále ignoroval. Ach, zamilovat se ve čtrnácti bylo tak vzrušující, že jsem se dokázala štěstím smát i plakat zároveň.

Nádherné jaro ubíhalo až příliš rychle. Ve vzduchu byla cítit láska a já jsem toužila být co nejvíc s Loganem, ale babička se Sarah si činily velké nároky na můj volný čas. Kromě obvyklých povinností jsem pracovala na velké zahradě za domkem, bez níž bychom nebyli zdaleka tak dobře živeni. Pěstovali jsme tam zelí, brambory, okurky, mrkev, tuřín a rajčata.

V neděli jsem se vždy těšila, že uvidím Logana v kostele. Když seděl přes uličku vedle mě a jeho oči ke mně vysílaly tiché vzkazy, nemohla jsem než dočasně zapomenout na zoufalou chudobu našeho života. Logan s námi sdílel mnoho z otcova obchodu. Drobnosti, které považoval za samozřejmé, nás naplňovaly radostí. Patřil k nim šampon, voňavka nebo žiletky pro Toma, jemuž začal rašit knírek.

Jedno nedělní odpoledne jsme chtěli jít po mši na ryby. Logan rodičům neřekl, s kým se kamarádí. Z jejich kamenných obličejů při náhodných setkáních ve Winnerrow jsem vyčetla, že v synově životě nechtějí ani mě, ani žádného jiného Casteela. Ale Logana to trápilo mnohem méně než mě. Přála jsem si, aby mě měli rádi, ale vždy se jim nějakým způsobem podařilo vyhnout se tomu, aby mě Logan představil.

Když jsem si jednou pokradmu kartáčovala vlasy, zatímco Fanny na dvoře trápila Snappera, otcova oblíbeného psa, opět jsem přemýšlela o Loganových rodičích. Sarah se ztěžka posadila a s povzdechem si odhrnula z tváře dlouhé prameny rusých vlasů. „Jsem pořád unavená. Hrozně unavená. A tvůj táta není nikdy doma. A když přijde, ani se na mě nepodívá, aby viděl můj stav.“

To mě vylekalo. Chtěla jsem zjistit, co otci uniklo. Obrátila jsem se a podívala se na ni. Přitom jsem si uvědomila, že ani já Sarah moc pozorně nesleduji, protože jinak bych si všimla, že je opět… těhotná.

„Mami! Copaks to tátovi neřekla?“

„Kdyby se na mě vopravdu podíval, viděl by to sám, ne?“ V očích se jí zatřpytily slzy sebelítosti. „Poslední věc, co potřebujem, je další hladovej krk. Jenže ho budem mít, na podzim.“

„Který měsíc, mami, jaký datum?“ naléhala jsem, znepokojená vyhlídkou na další dítě, o které se budu muset starat. A zrovna když Naše Jane konečně začala chodit do školy a nebylo s ní a s Keithem už tolik práce.

„Nepočítám dny. Stejně jsem nebyla u doktora,“ zašeptala Sarah, jako kdyby těhotenství ubralo na síle jejímu hlasu.

„Mami! Musíš mi to říct, abych tady byla, až mě budeš potřebovat!“

„Jenom se modlím, aby tohle mělo tmavý vlasy,“ mumlala Sarah jakoby pro sebe. „Černovokej kluk, jakýho tvůj táta vždycky chtěl. Ach Bože, vyslyš mě a dej mně a Lukovi syna, kterej bude vypadat jako von, a pak mě bude milovat, jako miloval ji.“

Bolelo mě na to myslet. K čemu je dobré tak dlouho truchlit, pokud otec skutečně truchlil. A kdy počal to dítě? Většinou se dalo poznat, co dělají, a uplynulo už hodně času od doby, kdy jsem naposledy slyšela vrzat péra postele v onom výmluvném, rytmickém taktu.

Na cestě k jezeru, kde jsme se měli setkat s Loganem, jsem Tomovi tu zprávu vážně sdělila. Pokusil se vypadat šťastně, ale zmohl se jen na pokřivený úsměv. „No, protože s tím nemůžeme nic dělat, musíme to brát, jak to je, ne? Třeba to bude kluk, jakýho si táta přeje, a bude spokojenější. To by bylo hezký.“

„Tome, nechtěla jsem se tě dotknout. Jen jsem opakovala, co řekla máma.“

„Nejsem dotčenej. Vím, že pokaždý, když se na mě podívá, si přeje, abych vypadal spíš jako on než jako máma. Ale když se líbím tobě, jsem spokojenej.“

„Ale Tome, všechny holky si myslí, že seš pekelně hezkej.“

„Není zajímavý, jak holky vždycky použijou slovo pekelně, takže tím hezkej ztrácí na významu?“

Otočila jsem se a objala ho. „To bude těma tvýma zelenýma očima, Tome.“ Sklonila jsem hlavu, takže jsem se mu čelem opírala o hruď. „Je mi hrozně líto mámy. Je tak unavená a nemotorná. Víš, dodneška jsem si toho nevšimla. Stydím se za to. Mohla jsem jí víc pomoct.“

„Děláš i tak dost,“ zabručel Tom a odtáhl se, protože se objevil Logan. „Teď se usměj a tvař se šťastně, protože kluci nemaj rádi holky, co maj moc problémů.“

Znenadání se ze stinného lesa vynořila Fanny. Běžela přímo k Loganovi a vrhla se na něj, jako by jí bylo šest a ne třináct. Logan ji musel zachytit v náručí, jinak by ho porazila.

„Páni, ty seš čím dál hezčí,“ rozplývala se a zkoušela mu dát pusu, ale Logan ji násilím odstrčil a šel ke mně. Jenže Fanny byla ten den pořád s námi. Svým křikem plašila ryby a neustálými žádostmi o pozornost zkazila celé nedělní odpoledne. Nakonec se za soumraku odebrala neznámo kam a zanechala Logana, Toma a mě na břehu s třemi rybkami, které ani nestály za to, abychom se s nimi nosili domů. Logan je hodil zpátky do vody a všichni jsme pozorovali, jak plavou pryč.

„Uvidíme se doma,“ řekl mi Tom a v mžiku byl pryč. Zůstala jsem s Loganem sama.

„Co se stalo?“ zeptal se, když jsem mlčky seděla a pozorovala odraz zapadajícího slunce na vodní hladině. Věděla jsem, že brzy se voda zbarví do ruda jako krev, která se vylije, až přijde na svět Sářino novorozené dítě. V mysli se mi vynořily vzpomínky na předešlé porody. „Heaven, ty mě neposloucháš.“

Nevěděla jsem, jestli mám Loganovi svěřit tak důvěrnou informaci, ale vyšla ze mě sama, jako bych před ním nedokázala nic utajit. „Mám strach, Logane, nejen kvůli Sarah a dítěti, ale kvůli nám všem. Když se někdy podívám na Sarah a vidím, jak je zoufalá, nevím, jak dlouho takovýhle život vydrží. A jestli odejde – pořád vyhrožuje, že tátu opustí –, budu mít na starosti novorozeně. Babička toho moc nezmůže. Jenom plete a háčkuje a tká koberce.“

„A ty už máš práce víc než dost, viď? Ale Heaven, copak nevíš, že všechno se nakonec vyřeší? Neslyšelas dneska kázání faráře Wisea, že všichni musíme nést svůj kříž? Neříkal, že Bůh na nás nikdy nenaloží takový, který je moc těžký?“

To sice řekl, jenže Sarah si v té chvíli myslela, že její kříž váží aspoň tunu. Ani jsem se jí nedivila.

Pomalu jsme kráčeli k naší chatrči. Nechtělo se nám loučit. „Zase mě k vám nepozveš?“ zeptal se škrobeně.

„Příště… možná.“

Zastavil se. „Rád bych tě vzal k nám domů, Heaven. Řekl jsem rodičům, jak jsi fajn a jak seš hezká, ale musí tě poznat, aby viděli, že jsem mluvil pravdu.“

Couvla jsem a pocítila lítost k němu i k sobě. Divila jsem se, že se nenechal odradit chudobou a špatnou pověstí rodiny Casteelových. V té chvíli ke mně rychle přistoupil, objal mě a lehce políbil na ústa. Dotek jeho rtů mě polekal, i to, jak vypadal ve zvláštním světle podvečera. „Dobrou noc… a nedělej si starosti, protože ti přijdu na pomoc, až mě budeš potřebovat.“ S tím se rozběhl stezkou dolů k čistým a upraveným winnerrowským ulicím, kde vystoupí po schodech do bytu nad Stonewallovou lékárnou. Večer se bude s rodiči dívat na televizi v jasně osvětleném, moderním bytě s tekoucí vodou a splachovacími záchody. Dívala jsem se na místo, kde zmizel, a představovala si, jaké by to bylo žít v čistých pokojích s barevnou televizí. Ach, tisíckrát lepší než tady, to jsem věděla.

Kdybych nemyslela zamilovaně na Logana a jeho polibek, nevrátila bych se domů duchem nepřítomná a nebyla bych tak zaskočená, když se kolem mě náhle rozpoutala bouře.

Otec byl doma.

Rázoval sem a tam v stísněném prostoru přední místnosti a vrhal na Sarah pohledy ostré jako nože. „Proč ses nechala zase zbouchnout?“ zařval a bouchl pěstí do dlaně druhé ruky. Potom se prudce otočil a začal mlátit pěstmi do nejbližší zdi, až z nedaleké police začaly padat hrníčky. Měli jsme jich akorát do počtu.

Když se otec rozhněval, šel z něj strach. Všechna ta výbušná energie se nedala stěsnat do tak malého prostoru. „Dělám ve dne v noci, abych uživil tebe a děti…,“ zuřil.

„Ty s nima nemáš nic společnýho, co?“ ječela Sarah, jejíž dlouhé rusé vlasy vyklouzly ze stuhy.

„Dal jsem ti přece ty pilulky!“ křičel otec. „Zaplatil jsem za ně fůru peněz. Doufal jsem, že budeš mít dost rozumu a přečteš si návod!“

„Brala jsem je! Neřikala jsem ti, že jsem je brala? Vzala jsem je všechny a čekala, že přijdeš domů, ale tys nepřišel… a kdyžs pak přišel, už jsem žádný neměla!“

„Chceš říct, žes je vzala všechny najednou?“

Vyskočila a začala mluvit, ale hned zase sklesla zpátky na jednu z tvrdých židlí, které moc pohodlí neposkytovaly. „Zapomněla jsem… pořád jsem zapomínala je brát, tak jsem je spolkla všechny, abych nezapomněla…“

„Panebože!“ zakvílel otec. Jeho temné oči si ji opovržlivě změřily. „Debile! A to jsem ti ten návod přečet!“ S tím vyrazil ven a prásknul za sebou dveřmi. Seděla jsem na podlaze vedle Toma, který držel na klíně Keithe a Naši Jane. Ta měla hlavu zabořenou na jeho hrudi a plakala, jako ostatně vždycky, když se rodiče hádali. Fanny seděla svinutá do klubíčka na své matraci s rukama na uších a pevně zavřenýma očima. Děda s babičkou se nepřestávali houpat a nepřítomně hleděli do prázdna, jako by to již mnohokrát slyšeli a čekali, že to ještě mnohokrát v budoucnosti uslyší. „Luke se vrátí a postará se vo tebe,“ chlácholila babička Sarah, která nepřestávala vzlykat. „Je to hodnej hoch. Až uvidí svý dítě, vodpustí ti.“

Sarah zasténala, zvedla se a pustila se do přípravy večeře. Spěchala jsem jí pomoci. „Sedni si, mami, nebo si jdi na chvíli lehnout. Zvládnu to sama.“

„Díky, Heaven… ale musím něco dělat, abych neměla čas přemejšlet. A to jsem ho tolik milovala. Panebože, jak jsem Luka Casteela chtěla a milovala. Nikdy mě nenapadlo, že nedokáže mít rád nikoho jinýho než sebe…“

Ten večer na mě Fanny po večeři sykla: „Budu to nový dítě nenávidět! Nepotřebujeme ho. Máma je moc stará, aby měla další děti… to já potřebuju mít dítě.“

„Ty nepotřebuješ žádný dítě!“ vyjela jsem na ni. „Fanny, ty si jen namlouváš, že když budeš mít dítě, budeš dospělá a volná, ale dítě tě ještě víc sváže, tak si dej pozor, co děláš se svýma nápadníkama.“

„Ty nic nevíš! Poprvý se to nestane. Seš desetkrát větší dítě než já, jinak bys věděla, co myslím.“

„A co teda myslíš?“

Přitiskla se ke mně a vzlykala. „Nevím… jenom nechci, abysme se trápili. Musí bejt něco, co můžu udělat, abych měla lepší život. Nemám žádnýho vopravdovýho kluka jako ty. Nemaj mě rádi, jako tě má rád Logan. Heaven, pomoz mi, prosím tě, pomoz mi.“

„Neboj, pomůžu,“ slíbila jsem a držela ji v náručí, ale kromě modlení mě nic nenapadalo.

Horké srpnové dny se začaly rychle krátit. Poslední týdny Sářina těhotenství plynuly více či méně bolestně pro ni i pro nás, i když otec se teď ukazoval častěji než dřív a přestal na ni křičet. Zdál se být smířený s vyhlídkou, že jeho žena může mít dalších pět nebo šest dětí.

Sarah přecházela těžkopádně po chatrči a často spínala rudé, mozolnaté ruce na břiše se svým pátým dítětem, na něž se příliš netěšila. Buď drmolila modlitby nebo na nás štěkala příkazy. Její dřívější laskavost byla tatam. Nejhorší ale bylo, že zlobné výlevy, na které jsme si nedobrovolně zvykli, vystřídalo varovné mlčení.

Namísto křiku a nadávek chrlených na otce i na nás se jen šourala po domku jako stařena, přestože jí bylo teprve osmadvacet. Když přišel otec domů, sotva na něj pohlédla. Ani se neobtěžovala se zeptat, kde byl. Zapomněla na Shirleyin podnik, zapomněla na otázky, jestli vydělává „čisté“ nebo „špinavé“ peníze. Zdála se být zcela uzavřená do sebe, jako by se snažila dospět k nějakému rozhodnutí.

Den po dni se stávala tišší a odtažitější a věnovala nám čím dál méně pozornosti. Trápilo nás, že nemáme žádnou matku, zvlášť když ji Naše Jane a Keith tolik potřebovali. Jakmile vstoupil otec jednou či dvakrát týdně do dveří, Sářin pohled ztvrdl. Pracoval ve Winnerrow a byla to poctivá práce, ale ona tomu nevěřila, jako kdyby potřebovala důvod ho nenávidět a nedůvěřovat mu. Někdy jsem ho zaslechla, jak jí vypráví o své práci. Vypadal rozpačitě, protože se ho na nic neptala. „Dělám všelijaký práce pro bohatý paničky, co mají za manžely bankéře, který si nechtějí špinit svý jemný ručičky.“

Jistě, otec si nejednou vydělával různými údržbářskými pracemi pro bohaté lidi a Sarah o tom neměla důvod pochybovat. Dokázal zvládnout jakoukoliv údržbářskou práci.

Naše Jane vycítila Sářinu depresi a během léta byla častěji nemocná než kdy jindy. Chytila všechny možné bacily, které jsme my ostatní snadno setřásli. Každou chvíli byla nachlazená, potom dostala plané neštovice, a jakmile se z nich vylízala, spadla do jedovaté škumpy a celý týden nepřetržitě plakala, až její pláč nakonec vyhnal otce uprostřed noci do Shirleyina podniku.

Byly i dobré dny, kdy se naše nejmladší sestra usmívala a byla spokojená. Tehdy nebylo krásnějšího dítěte na světě. Všichni lidé v údolí říkali, jak krásné jsou všechny děti bezbožného, krutého, bouřlivého a zasmušilého Luka Casteela a jeho ženy Sarah, která byla podle závistivých žen nejen nepříliš přitažlivá, ale moc robustní a přímo ošklivá.

Jednoho dne požádal Keith, který málokdy něco chtěl, o pastelky. Jediné doma byly ty, jež před několika měsíci dostala Fanny od slečny Dealové. (Za celou tu dobu je ani jednou nepoužila.)

„NE!“ vřískala Fanny. „Nedám Keithovi svý nový pastelky!“

„Dej mu ty pastelky nebo na nás už nepromluví,“ naléhala jsem na ni a s obavami jsem pozorovala svého tichého bratříčka, který měl po dědově vzoru ve zvyku sedět a nic moc nedělat. Přesto viděl děda mnohem víc než ostatní. Kdo jiný by dokázal vyřezat každý chlup na veverčině ocásku? Kdo jiný měl oči, které se jen nedívaly, ale skutečně viděly?

„Je mi jedno, jestli už nikdy neřekne ani slovo!“ křičela Fanny.

Tom vzal pastelky a dal je Keithovi, zatímco Fanny ječela a hrozila, že se utopí ve studni.

„Buďte zticha!“ zahřměl otec, jenž vstoupil do dveří a přísně obhlížel své rozjívené děti. Trhl sebou, jako by mu rámus, který jsme dělali, působil bolest hlavy.

„Tys je přece udělal, ne?“ bylo Sářino jediné přivítání. Stiskla rty a neřekla už ani slovo. Otec se na ni zachmuřil a hodil zásoby jídla na hrubý stůl. Snažila jsem se rychle odhadnout, jak dlouho nám vydrží dvacetikilový pytel mouky, plechovka sádla a fazole. Udělám polévku, aby nám zelí a šunka vydržely déle…

Bum, práskly dveře. Polekaně jsem vzhlédla. Otec rázně mířil ke své dodávce. Zase zmizel.

Srdce mi ztěžklo.

Pokaždé když takhle odešel, udělala Sarah něco hrozného jednomu z nás nebo sobě. Někdy jsem se mu ani nedivila, že s námi nechce zůstat. Nejenže mu Naše Jane i ostatní děti lezly na nervy, ale také se nesnášeli se Sarah. Sarah ztratila kromě toho mála přitažlivosti, jež mívala, i svou laskavou povahu.

Rána začala být chladná a všude pobíhaly veverky, aby shromáždily zásobu oříšků na zimu. Tom pomáhal dědovi hledat vhodné dřevo na vyřezávání, což nebylo snadné, protože nesmělo být moc tvrdé ani moc měkké. Já s otcem jsme byli na dvoře výjimečně sami. „Tati,“ začala jsem váhavě, „dělám pro tuhle rodinu, co můžu… nemohl bys udělat aspoň jednu věc pro mě a říct občas laskavý slovo?“

„Neříkal jsem ti, abys mě nechala na pokoji?“ Jeho pronikavé oči se do mě na okamžik zabodly. Potom se odvrátil. „Teď vypadni, než dostaneš, co si zasloužíš.“

„Co si zasloužím?“ zeptala jsem se nebojácně. Moje oči pro něj byly nepochybně neustálou připomínkou všeho, co kdysi měl a ztratil. Ji.

Na šňůrách s prádlem seděli špačci jako miniaturní tmaví vojáci. Tito ospalí ptáci očekávali se zavřenýma očima nadcházející zimu. Brzy bude v horách v noci padat sníh. Vzdychla jsem a sbírala dřevo, kterého nebylo stejně nikdy dost, abychom se skutečně ohřáli. V kmeni poraženého stromu trčela sekera, kterou by otec na mě zřejmě použil, kdybych pronesla jediné další slovo. Byla jsem zticha a rovnala úhledně rozštípaná polena do hranice.

„Tady,“ řekl otec Sarah, když přišla ke dveřím, „to by mělo stačit, dokud se nevrátím.“

„Kam jdeš tak pozdě?“ zavolala Sarah, která si umyla hlavu a pro změnu se pokusila dát do pořádku. „Luku, ženský je bez chlapa smutno, když je pořád jen se starejma rodičema a s dětma.“

„Brzy se vrátím,“ zavolal na ni přes rameno a spěchal k autu. „Musím dodělat nějakou práci a potom přijdu domů a zůstanu celou noc.“

Neukázal se celý týden. Jednou v noci jsem seděla na schodech na verandu a pozorovala zataženou oblohu věštící bouřku. V hlavě se mi honily černé myšlenky. Někde pro mě musí existovat lepší místo než tohle. Zahoukala sova a po ní se ozvalo vytí bloudícího vlka. V temnotě noci bylo slyšet na tisíc zvuků. Podzimní severák skučel ve vrcholcích stromů a zkoušel odvát celou chatrč, jenže její obyvatelé, kteří se tam krčili a snažili se zahřát, ji drželi při zemi. Aspoň tak jsem si to představovala.

Dívala jsem se na srpek měsíce napůl skrytý mraky, na stejný měsíc, jaký plul nad Hollywoodem a New Yorkem, Londýnem a Paříží. Napínala jsem zrak a snažila se dohlédnout za kopce a oceán. Potom jsem zavřela oči, abych viděla svou budoucnost. Jednou bych chtěla mít opravdovou postel jenom pro sebe, s polštáři s husím peřím a saténovými pokrývkami.

Taky bych chtěla skříně plné nových šatů, které bych si na sebe vzala jen jednou jako královna Alžběta a potom bych je spálila, jako ona pálila své, aby je nikdy neviděla na někom jiném. A bot bych měla celé tucty, ve všech barvách, a jedla bych v drahých restauracích, kde by hořely vysoké, štíhlé svíce… Ovšem nyní jsem měla jen tvrdý, chladný schod, na kterém jsem seděla. A na tvářích a řasách mi mrzly slzy.

Roztřásla jsem se a začala kašlat. Přesto jsem si nechtěla jít lehnout do stísněné místnosti mezi Fanny a Naši Jane. Tom a Keith leželi vedle matrace, kterou užívali děda s babičkou.

Zatímco ostatní spali víceméně klidně, za zády se mi ozvaly babiččiny šouravé kroky a přerývaný dech. Namáhavě si sedla na schod vedle mě.

„V týhle zimě si akorát uženeš smrt. Možná si myslíš, že to tátu bude mrzet, ale bude tě to těšit v hrobě?“

„Babi, táta by mě nemusel takhle nenávidět. Proč mu nevysvětlíš, že to nebyla moje vina, že moje matka umřela?“

„Von ví, že to nebyla tvoje vina. V hloubi duše to ví. Ale kdyby to přiznal, musel by si dávat vinu, že se s ní voženil a přived ji sem, na místo, kde nebyla zvyklá. Dělala, co mohla. Viděla jsem ji drhnout podlahu a ničit si hezký bílý ruce, a jak si vodhazovala ty svý krásný vlasy… a pak běžela k tomu svýmu kufříku a mazala si ruce krémem z tuby, aby je měla pořád hezký.“

„Babi, ty víš, že nesnesu pohled na všechny ty věci v kufříku. K čemu jsou takový šaty, když sem stejně nikdo nepřijde? Ale tuhle se mi zdálo o tý panence, byla jsem to vlastně já. Jednou pojedu do Bostonu a najdu matčinu rodinu. Dlužím jim to. Měli by se dozvědět, co se stalo jejich dceři, protože si určitě myslí, že je naživu a vede někde šťastný život.“

„Máš pravdu. Nikdy mě to nenapadlo, ale máš pravdu.“ Krátce mě objala hubenými pažemi. Neměla v nich už vůbec žádnou sílu. „Když se rozhodneš, co chceš udělat, dosáhneš toho.“

Život v horách byl pro babičku těžší než pro kohokoliv z nás. Nikdo kromě mě si nevšiml, jak je pro ni těžké se pohybovat. Často se zastavila a chytila se za srdce. Někdy dostal její obličej křídovou barvu a nemohla popadnout dech. Nemělo cenu jí navrhovat doktora, protože v ně nevěřila, ani v léky – kromě vlastních, které si míchala z kořenů a bylin, pro něž mě posílala.

Se zasmušilou a zatrpklou Sarah byl každý den očistec, kromě chvil strávených s Loganem. Avšak jednoho hrozného dne, kdy slunce opravdu pražilo, jsem ho našla u řeky, po jejímž břehu pobíhala Fanny úplně nahá! Smála se a provokovala ho, aby ji chytil. „A až mě chytíš… budu tvá, jen tvá,“ dráždila ho. Stála jsem jako opařená, zděšená jejím chováním. Obrátila jsem oči na Logana a čekala, co udělá.

„Že se nestydíš, Fanny!“ zavolal na ni. „Seš jako dítě, který by zasloužilo na zadek.“

„Tak mě chyť a udělej to,“ popichovala ho.

„Ne, Fanny, nejseš můj typ.“ Obrátil se směrem k Winnerrow, aspoň to tak vypadalo, ale v té chvíli jsem vystoupila zpoza stromu, za kterým mě nebylo vidět.

Pokusil se o úsměv, ale byl v rozpacích. „Byl bych radši, kdybys to neviděla. Čekal jsem na tebe, když se objevila Fanny, svlíkla si šaty a nic pod nima neměla… Není to moje vina, Heaven, přísahám, že ne.“

„Proč mi to vysvětluješ?“

„Není to moje vina,“ opakoval a byl celý rudý.

„Já vím, že ne,“ uznala jsem ztuhle. Znala jsem Fanny a její potřebu mi vzít všechno, co jsem chtěla pro sebe. Přesto jsem vytušila, že většina chlapců chce dívky, jež nemají žádnou hrdost ani zábrany, jako moje mladší sestra, která nepochybně prožije deset vzrušujících životů, zatímco já se budu prokousávat jedním.

„Hej,“ zvedl mi Logan sklopenou hlavu, takže moje ústa se ocitla blízko jeho, „líbí se mi typ, jako seš ty. Fanny je hezká a kurážná… ale já mám radši ostýchavý, krásný a roztomilý holky, a jestli se mi nepodaří vzít si za ženu Heaven, nikdy nechci jít do nebe.“

Při jeho polibku jsem slyšela zvony, které zněly jako svatební vyzvánění v budoucnosti. Paní Stonewallová… já.

V mžiku jsem byla šťastná. V některých věcech měla Fanny pravdu. Život musí pokračovat. Každý potřebuje šanci v životě i v lásce. Nyní byla řada na mně.

Sarah mluvila sama se sebou, jako by se pohybovala v nějakém nešťastném snu.

„Musím utýct, dostat se z tohohle pekla,“ mumlala. „Jenom pořád dělám, jím, spím a čekám na něj, jestli přijde domů. A když přijde, nic z toho stejně nemám.“

Neříkej to, Sarah, prosím tě… Co bychom si bez tebe počali?

„Mohla bych si vlastní touhou vykopat hrob,“ přiznala jiný den. „Mohla jsem mít jiný chlapy…“

„Kdyby nebyly děti, utekla bych,“ opakovala si ve dne v noci. Když potom přišel otec o víkendu domů, nepřátelsky si ho měřila, přičemž pouze zjistila, že je ještě hezčí (k čertu s ním, mumlala si), a srdce jí znovu skočilo do smaragdových očí a její láska k němu se vrátila. Připomínalo to hodiny, jejichž ručičky se zastavily a ukazují pořád stejně.

Sářin svět se však viditelně scvrkával a temněl. A většinou jsem to odnesla já. Jednou jsem se na konci dne vyčerpaně zhroutila na matraci na podlaze a prolévala jsem do tuhého polštáře mlčenlivě slzy. Babička to slyšela a konejšivě mi položila ruku na rameno.

„Ššš, nebreč. Sarah proti tobě nic nemá, dítě. Je naštvaná na tvýho tátu, jenže ty seš tady a von ne. Nemůže na něj křičet, když tady není, nebo ho uhodit. A to by stejně neudělala, ani kdyby tady byl. Když ji nemiluje, žádnej křik to nespraví. Léta na něj křičela a von to stejně neslyšel a nevšímal si jí. Nikam se s tím nedostala, tak se teď vobrátila proti tobě.“

„Tak proč si ji bral, když ji nemiluje, babi?“ vzlykala jsem. „Jen abych měla nevlastní matku, která mě nenávidí?“

„Pámbu ví, proč jsou chlapi takoví,“ sípala babička. Otočila se k dědovi, kterému říkala Toby, a s láskou ho objala. Jediným polibkem a pohlazením po zarostlé tváři mu dala najevo víc lásky než kdokoliv z nás. „Ty si hlavně vem toho pravýho jako já, to je všechno. A počkej, až z toho budeš mít rozum. Aspoň do patnácti.“

Pokud se dívka v horách neprovdala do šestnácti, byla považována za beznadějný případ a čekalo ji staropanenství.

„Slyším je, jak si šeptaj,“ bručela Sarah a napínala uši za vybledlým červeným závěsem. „Holka zase brečí. Proč jsem na ni tak zlá? Proč ne na Fanny, která dělá samý problémy? Von má rád Fanny a ji nenávidí, tak proč si nevyleju vztek na Fanny? Na Naší Jane nebo na Keithovi? A nejvíc na Tomovi.“

Zděšeně jsem se nadechla. Jak může Sarah napadnout obrátit se proti Tomovi!

Bylo to strašné ten den, kdy Sarah spráskala Toma bičem, jako by se tím mohla pomstít otci, že nebyl nikdy takový, jakého ho chtěla mít. „Neřikala jsem ti, abys šel do města a vydělal ňáký peníze? Co?“

„Ale mami, nikdo mě nechtěl zaměstnat! Jsou tam kluci, co mají elektrický sekačky na trávu, který vysávají starý listí. Nepotřebujou žádnýho kluka z hor, kterej nemá ani mechanickou sekačku!“

„Výmluvy! Potřebuju peníze, Tome, peníze!“

„Mami… zkusím to zase zítra,“ sliboval Tom a pokoušel se chránit si obličej. „Ale když budu celej oteklej a od krve, tak žádnou práci nedostanu!“

Sarah se bezděčně podívala na zem – naneštěstí. Tom si zapomněl otřít boty. „Ty ses nepodíval, viď? Zrovna jsem umyla podlahu! A podívej se, jak teď vypadá! Celá zablácená!“

Prásk! Udeřila Toma pěstí do obličeje, takže narazil do zdi a z police nad sebou shodil sklenici drahocenného kradeného medu, jež mu spadla na hlavu a celého ho polila.

„Díky, mami,“ ušklíbl se. „Teď mám medu, kolik jen sním.“

„Ach, Tommy…,“ vzlykala zahanbeně. „Mrzí mě to. Nevím, co to do mě vjelo… Nesmíš nenávidět mámu, která tě miluje.“

V našem domě ožila noční můra v podobě prchlivé zrzavé čarodějnice. Noční můra, která nezmizela s úsvitem, ani za horkého poledne. Tato vzteklá ohyzda se zplihlými vlasy neměla žádné slitování, dokonce ani sama se sebou.

Bylo září. Brzy jsme měli jít zase do školy a každým dnem se mohlo narodit Sářino dítě. Přesto dosud neodešla, jak neustále hrozila, protože si myslela, že nejvíc by otci ublížila, kdyby s sebou vzala jeho černovlasého synka. Otec zůstával stále častěji ve městě.

Všechny hodiny se slévaly do sebe v hrůzu jen o trochu menší než peklo, ale hodně vzdálenou od ráje. Přes léto jsme všichni vyrostli, potřebovali jsme víc a kladli jsme víc otázek. Ale jak se zvětšovalo Sářino břicho, nejstarší z nás slábla, byla tišší a měla stále méně požadavků.

K něčemu se schylovalo. To něco mě nutilo se převalovat celou noc ze strany na stranu, takže když jsem ráno vstala, zdálo se mi, že jsem vůbec nespala.

Trpká sezona

PRVNÍ DEN ŠKOLY NA MĚ LOGAN ČEKAL v půli cesty, aby mě doprovodil. V horách už začínala být zima, ale dole v údolí bylo ještě příjemně teplo. Slečna Dealová byla stále naší učitelkou, protože jí vedení školy povolilo postupovat nadále se svou třídou. Jako vždy jsem jí byla okouzlena, ale přesto se mi myšlenky neustále zatoulávaly…

„Heaven Leigh,“ ozval se sladký hlas slečny Dealové, „už zase sníš?“

„Ne, slečno Dealová. Ve třídě nesním, jenom doma.“ Proč se přitom každý hihňal, copak jsem skutečně pořád zasněná?

Rozradostňovalo mě, že jsem zase ve škole, každý den uvidím Logana a on se mnou bude chodit domů, držet mě za ruku, a s ním aspoň na chvilku zapomenu na všechny problémy, které mě tížily v chatrči.

Cestou domů kráčel vedle mě a oba jsme probírali plány do budoucna. Tom šel napřed s Naší Jane a Keithem a Fanny se loudala za námi obklopena nesčetnými nápadníky.

Stačilo se rozhlédnout, abych poznala, že brzy nám v horách začne přes noc zamrzat dešťová voda v sudech. Všichni jsme potřebovali nové kabáty, svetry a boty, ale rodina si je nemohla dovolit. Logan mě držel za ruku a často se na mě díval, jako by nedokázal přestat mě obdivovat. Šli jsme hodně pomalu. Po chvíli začali Keith s Naší Jane poskakovat a smát se, zatímco Tom běžel dozadu zkontrolovat, co Fanny vyvádí s chlapci.

„Ty se mnou nemluvíš,“ stěžoval si Logan a stáhl mě na poloshnilou kládu. „Za chvíli budeme skoro u vás a ty zase utečeš a jen mi zamáváš na rozloučenou a já nikdy neuvidím, jak žiješ.“

„Není tam nic k vidění,“ namítla jsem se sklopenýma očima.

„Taky není za co se stydět,“ řekl měkce a stiskl mi ruku.

Zvrátil mi hlavu, abych se na něj podívala. „Jestli zůstaneš v mým životě, a já si život bez tebe nedovedu představit, jednou mě budeš muset pozvat dovnitř, ne?“

„Jednou… až budu mít víc odvahy.“

„Ty seš ten nejodvážnější člověk, jakýho jsem kdy poznal! Heaven, hodně jsem o nás dvou v poslední době přemýšlel… jak je nám spolu dobře a jak se čas vleče, když nejsme spolu. Až skončím vysokou, chtěl bych se stát vědcem, samozřejmě geniálním. Nezajímalo by tě odhalovat tajemství života se mnou? Mohli bysme pracovat v týmu jako paní Curieová se svým manželem. To by se ti líbilo, ne?“

„Jasně,“ odpověděla jsem bez přemýšlení, „ale nebyla by nuda být pořád zavřený v laboratoři? Bylo by možný mít laboratoř někde venku?“

Považoval to za pošetilou myšlenku a pevně mě objal. Ovinula jsem mu ruce kolem krku a přitiskla tvář na jeho. Bylo tak příjemné být s ním. „Budeme mít skleněnou laboratoř,“ sliboval tichým, zastřeným hlasem s ústy blízko mých, „plnou květin… Budeš tak spokojená?“

„Jo… myslím, že jo…“ Políbí mě znovu? přemítala jsem. Kdybych otočila hlavu trochu doprava, nestály by naše nosy v cestě?

Pokud jsem nevěděla, jak vyřešit technické problémy polibku, Logan si snadno poradil. Bylo to sladké a vzrušující. Ovšem ve chvíli, kdy jsem překročila práh našeho domku, veškerá radost zmizela v rozbouřeném moři Sářina trápení.

Sobotní ráno bylo o něco teplejší a jasnější, proto jsme se ve snaze uniknout matčině nenávistné trpkosti vydali s Tomem na schůzku s Loganem. Za námi se loudala Naše Jane a Keith. Všichni jsme byli dobří kamarádi a snažili jsme se, aby byli oba nejmladší sourozenci co nejspokojenější.

Sotva jsme došli k řece, kde jsme zamýšleli chytat ryby, dolehlo k nám Sářino pronikavé volání, abychom se vrátili. „Ahoj, Logane!“ loučila jsem se úzkostlivě. „Musím jít. Musím pomoct Sarah! Tome, ty tady zůstaň a postarej se o Naši Jane a Keithe.“

Všimla jsem si, že je Logan zklamaný, ale nezbylo mi než se rozběhnout domů, kde mi Sarah přikázala vyprat prádlo. Proč bych měla utrácet čas s chlapcem, který mi stejně jen zničí život? Nepříslušelo mi bavit se, když ona nemohla odpočívat víc než několik sekund, protože práce doma nikdy nekončila. S pocitem viny jsem položila necky na lavici, nalila do nich horkou vodu z kamen a začala drhnout prádlo na staré valše. Otevřeným oknem, jímž proudil kouř ze Starého čudila, jsem slyšela Sarah hovořit s babičkou.

„Dřív jsem si myslela, že vyrůstat tady v horách je pro mě lepší. Cejtila jsem se volnější než nějaká městská holka, která musí dát pod zámek všechny sexuální touhy aspoň do šestnácti. Do školy jsem chodila jen tři roky a skoro nic jsem se tam nenaučila. Čtení a psaní mě nebavilo, bavili mě jen kluci. Fanny je jako já. Nemohla jsem vod nich vodtrhnout voči. Když jsem uviděla tvýho syna, srdce mi začalo dělat kotrmelce, a to jsem byla ještě dítě. Von byl už skoro dospělej. Chodila jsem na všechny tancovačky a pamatuju si Tobyho, jak na nich hrával na housle. Tam jsem uviděla Luka Casteela, jak tancoval se všema nejhezčíma holkama. A něco mi řikalo, že ho musím dostat, ať to stojí, co to stojí.“ Odmlčela se a vzdychla. Když jsem oknem nakoukla dovnitř, všimla jsem si, že jí po zrudlé tváři stéká slza.

„A pak Luke vodjel do Atlanty, kde potkal tu holku a vzal si ji. Když jsem se někdy podivala do zrcadla, vypadal můj vobličej proti jejímu jako koňskej. Ale to nic nezměnilo, Annie. Ženatej nebo ne, stejně jsem ho chtěla… chtěla jsem ho tolik, že bych udělala všechno, abych ho dostala.“

Děda se houpal v křesle na verandě, vyřezával a ničeho si nevšímal. Babička se také houpala a zdálo se, že Sarah ani neposlouchá. Ale ta se nedala zastavit. „Luke se na mě ani nepodival, i když jsem mu nadbíhala.“

Prala jsem špinavé prádlo a napínala uši. Vedle mě stál sud na dešťovou vodu, ve kterém kvákaly žáby. Na šňůře se plácalo již vyprané prádlo. Při dalším pohledu do místnosti jsem zjistila, že Sarah krájí u kamen těsto na koblihy a přitom monotónním hlasem vypráví. Jako kdyby to musela někomu říct, aby nepraskla, a babička byla tím nejlepším posluchačem, protože nikdy nekladla otázky, jen trpně naslouchala, jako kdyby cokoli, co mohla říci, stejně nic nezměnilo. Což byla bezesporu pravda.

Byla jsem tak napnutá, že jsem se neustále posunovala blíž k oknu, abych lépe slyšela.

„Nenáviděla jsem ji, tu fajnovou holčičku, co jí řikal anděl; nenáviděla jsem, jak chodila a mluvila, jako kdyby byla lepší než my. A von ji vobletoval jako vosel a zkoušel se chovat nóbl jako vona. Ale stejně jsme po něm všecky šly, hlavně když ji zbouchnul. Myslely jsme, že jí bude zahejbat, ale von si nás nevšímal. Přesto jsem byla rozhodnutá ho dostat. Tenkrát ji nemoh mít, tak se se mnou třikrát vychrápal a stalo se, zač jsem se modlila. Přišla jsem s ním do jinýho stavu. Věděla jsem, že mě nemiluje. Asi jsem se mu ani nelíbila. Pokaždý se zdál bejt votrávenej a jednou mně při šoustání dokonce řek anděli. Když jsem mu řekla, že čekám jeho dítě, začal mi dávat peníze. A zrovna když to vypadalo, že si budu muset vzít jinýho chlapa, ta městská holka mi to ulehčila tím, že umřela…“

Ach! Jaká hrůza, že Sarah byla ráda, že moje matka zemřela!

Bezvýrazným hlasem pokračovala. Slyšela jsem slabé vrzání babiččiny houpací židle.

„Když přišel, jestli bych si ho nevzala, aby mělo jeho dítě otce, myslela jsem, že na ni za měsíc zapomene, ale von na ni nezapomněl. Nikdy. Snažila jsem se, aby mě miloval, vopravdu, Annie. Byla jsem hodná na jeho dceru Heaven. Dala jsem mu Toma, potom Fanny, Keithe a Naši Jane. Vod doby, kdy jsem se vdala, jsem neměla jinýho mužskýho. Nikdy bych nechtěla jinýho, jen kdyby mě miloval, jako miloval ji… ale to von neudělá. A já už s ním nemůžu mluvit. Stejně mě neposlouchá. Skončí tak, že udělá něco šílenýho, a nenechá si to rozmluvit. Jednoho dne vodejde a všechny nás tu nechá a nebude to dlouho trvat. Vykašle se na mě a já tady budu jen prát, vařit, uklízet a trápit se… a starat se vo další dítě. Kdyby mě měl rád, zůstala bych s ním navždycky. Ale když na mě křičí nadávky, zažíraj se mi do duše a řikám si, že ho ničím, že kvůli mně se z něj stává zlý zvíře, který mlátí vlastní děti, protože si přeje, aby byly její, ne moje. Vím to. Vidím mu to na vočích. Nikdy mě nebude mít rád. Nemám nic, co by vobdivoval. Kromě zdraví, a to mi taky ničí. Ví Bůh, že mi ho ničí!“

„Proč to řikáš, Sarah? Vypadáš dost zdravě.“

„Nikdy mě nenapadlo, že by mrtvá ženská vzala jeho srdce s sebou do hrobu,“ šeptala Sarah zničeně, jako kdyby babičku neslyšela. „Už mně na něm nezáleží, Annie. Na ničem mi nezáleží. Ani na dětech. Jen tady marním čas…“

Co tím myslí? Zachvátila mě panika. Málem jsem převrhla necky, jak jsem se opírala o valchu.

Příští den Sarah znovu přecházela sem a tam a mumlala si pro sebe a pro kohokoliv, kdo byl ochotný naslouchat. „Musím pryč, pryč z tohohle pekla. Nedělám nic, než tady dřu, jím, spím a pořád čekám, až přijde domů. A když přijde, nic z toho stejně nemám.“

Opakovala to aspoň tisíckrát a pořád tu byla. Tak dlouho to v ní hlodalo, že jsem si myslela, že to nikdy neudělá, ačkoliv jsem měla hrozné sny, ve kterých jsem Sarah viděla zavražděnou a celou zkrvavenou. Zdálo se mi o otci, který ležel v rakvi s prostřeleným srdcem. Mnohokrát jsem se vzbudila leknutím, protože se mi zdálo, že jsem zaslechla výstřel. Pohlédla jsem na stěnu, kde visely tři pušky, a zachvěla jsem se. Smrt, vraždy a tajné pohřby byly součástí horského života, jenž neměl nikdy daleko od umírání.

A potom přišel ten den, který jsme všichni nervózně očekávali. Všechno začalo časně ráno jedné zářijové neděle, kdy jsem zrovna dávala ohřát vodu, abychom se mohli umýt před cestou do kostela. Z ložnice se ozval ostrý výkřik plný bolesti. „Annie, už to přišlo! Annie, to je Lukův tmavovlasej syn!“

Babička se belhala do ložnice, ale bolely ji nohy a sotva popadala dech, takže potřebovala mou pomoc. A hned od první chvíle věděla, že porod bude obtížný a komplikovanější než předešlé. Tom běžel hledat otce a děda se neochotně zvedl z křesla a vydal se směrem k řece. Nařídila jsem Fanny, aby se postarala o Keithe a Naši Jane, ale aby se nezatoulali daleko. Babička a Sarah potřebovaly mou pomoc. Porodní bolesti tentokrát trvaly mnohem déle, než když přicházela na svět Naše Jane, na stejné posteli, na které jsme se narodili všichni. Babička sklesla vyčerpaně na židli a dýchavičně mi dávala instrukce, zatímco jsem vařila vodu, ve které jsem sterilizovala nůž na přeříznutí pupeční šňůry. Pokoušela jsem se zastavit krev, která ze Sarah proudila jako řeka smrti.

Konečně, po mnoha hodinách marných pokusů, kdy otec s dědou, Tomem, Keithem a Naší Jane čekali na dvoře, po Fanny nebylo ani vidu ani slechu a Sarah byla bílá jako křída, se z té spousty krve vynořilo dítě. Malý, namodralý tvoreček, který ležel neobvykle tiše a vypadal divně.

„Kluk… nebo holka?“ sípala babička hlasem slabým jako vánek, který povíval našimi otrhanými záclonami. „Pověz, děvče, je to kluk, co vypadá jako Luke?“

Nevěděla jsem, co mám říct.

Sarah se vzepřela, aby se podívala. Dívala se a dívala, snažíc se odhrnout z obličeje vlasy mokré potem. Do tváře se jí vrátila barva, jako kdyby měla v zásobě litry krve.

Bázlivě jsem vzala dítě a nesla je k babičce, aby mi řekla, co to je.

Babička se podívala na místo, kde měly být nějaké pohlavní orgány, ale ani jedna z nás žádné neviděla.

Těžko jsem se dokázala smířit s tím, co mi říkaly moje oči. Byla jsem šokovaná pohledem na dítě, které nemělo nic mezi nohama. Ale co na tom záleželo, že toto novorozeně nebylo ani děvče ani chlapec, když bylo mrtvé a chyběl mu vršek hlavy? Dítě zrůda, ošklivé a poseté boláky.

„JE MRTVÝ!“ zaječela Sarah. Vyskočila z postele a vytrhla mi dítě z rukou. Přitiskla ho k sobě a několikrát políbila jeho poloviční tvář. Potom zvrátila hlavu a zavyla bolestí, jako vyjí horští vlci na měsíc.

„Za to může Luke a ty jeho zatracený děvky!“ Jako lítá saň se rozběhla ven, kde otec seděl na lavici, zavolala jeho jméno a hodila mu dítě do náruče. Obratně je chytil a nevěřícně a s hrůzou na ně hleděl.

„VIDÍŠ, COS UDĚLAL!“ ječela Sarah, oblečená jen do volné košile potřísněné krví. „TA TVOJE ZKAŽENÁ KREV A PELEŠENÍ S DĚVKAMA ZABILY TVÝ VLASTNÍ DÍTĚ! A JEŠTĚ Z NĚJ UDĚLALY ZRŮDU!“

Otec dal průchod svému hněvu. „TY SEŠ MATKA! TO, COS PORODILA, SE MNOU NEMÁ NIC SPOLEČNÝHO!“ Hodil mrtvé dítě na zem a poručil dědovi, aby ho pohřbil, než se do něj dají prasata a psi. Potom skočil do auta a zamířil do Winnerrow utopit svůj žal, pokud nějaký cítil, v pašovaném alkoholu. Později se nepochybně vpotácel do Shirleyina podniku.

Ach, jak hrůzná byla tato neděle, kdy jsem musela vykoupat mrtvého novorozence v plechové vaně a připravit ho do rakve, zatímco babička se starala o Sarah, kterou náhle opustily všechny síly a začala plakat jako každá obyčejná žena. Bojovná Amazonka zmizela a místo ní zbyla jen truchlící matka, jež na kolenou vzývala Boha, proč musí dítě pykat za otcovy hříchy.

Chudáček, říkala jsem si, když jsem smývala krev z titěrného, nehybného tělíčka. Ani jsem si nemusela dávat pozor, abych mu držela poloviční hlavu nad vodou, ale stejně jsem to udělala. Oblékla jsem ho do oblečku, který nosila Naše Jane a Keith, možná i Fanny, Tom a já.

Sarah se nakonec zhroutila obličejem na zakrvácenou postel, zarývala prsty do matrace a vzlykala jako nikdy předtím.

Babičky jsem si nevšimla, dokud jsem nebyla s dítětem hotová. Teprve když jsem se na ni dvakrát nebo třikrát podívala, uvědomila jsem si, že neplete, neháčkuje, nelátá a netká, ba ani se nehoupe. Seděla nezvykle tiše s očima napůl přivřenýma. Na tenkých bílých rtech byl patrný slabý úsměv. Ten podivný úsměv mě polekal. Měla by vypadat smutně a zarmouceně.

„Babi…,“ zašeptala jsem bázlivě a položila jsem oblečené dítě, „je ti něco?“

Dotkla jsem se jí. Svalila se na stranu. Sáhla jsem jí na obličej, který již začal chladnout a tuhnout.

Byla mrtvá!

K smrti šokovaná narozením zrůdného dítěte nebo léty strádání! Vykřikla jsem a cítila v srdci hroznou ránu. Klekla jsem si vedle křesla a přitiskla ji k sobě. „Babi, až se dostaneš do nebe, prosím tě, řekni mý matce, že se moc snažím být jako ona. Prosím tě, řekneš jí to, viď?“

Z verandy se ozval škrábavý zvuk. „Co to děláš s mou Annie?“ zeptal se děda, který se vracel od řeky, kam se uchýlil, aby nemusel být svědkem toho, co muži nikdy nechtějí vědět – jak příznačné pro muže, že zmizí, dokud není porod odbytý. To byl způsob horalů, utéci před ženským křikem a utrpením a předstírat, že oni nikdy netrpí.

Vzhlédla jsem s obličejem mokrým od slz. Nevěděla jsem, co mu mám říct. „Dědo…“

Jeho bledé modré oči se rozšířily hrůzou. „Annie… nic ti není, viď? Vstaň, Annie… Proč nevstáváš?“ Samozřejmě to musel vědět, protože její pohled byl strnulý a jakoby obrácený do sebe. Sklesl na kolena a jeho čilost byla rázem tatam, jako by z něj život vyprchal v okamžiku, kdy zjistil, že jeho lepší polovička je mrtvá.

Vzal mi Annie z náručí a přitiskl si ji k srdci. „Ach, Annie, Annie,“ vzlykal, „tak dlouho jsem ti neřek, že tě mám rád… Slyšíš mě, Annie, slyšíš mě? Chtěl jsem bejt k tobě hodnější. Nikdy mě nenapadlo, že by to takhle dopadlo… Annie.“

Bylo hrozné vidět, jak trpí, být svědkem strašného žalu nad ztrátou dobré a věrné ženy, se kterou žil od svých čtrnácti let. Připadalo mi zvláštní, že už nikdy neuvidím dědu s babičkou schoulené na matraci na podlaze a její dlouhé bílé vlasy rozprostřené jako poduška pro jeho hlavu.

Museli jsme s Tomem násilím vytrhnout babiččino tělo z dědovy náruče. Celou tu dobu Sarah ležela na zádech na posteli, všechny slzy už vyplakané, a jen nepřítomně zírala do zdi.

Na pohřbu jsme všichni brečeli, dokonce i Fanny, všichni kromě Sarah, která stála ztuhle a s prázdným pohledem jako figurína.

Otec tam nebyl.

Předpokládala jsem, že je zpitý do němoty v Shirleyině podniku, zatímco jeho poslední dítě a jediná matka jsou pohřbívány. Byl tam reverend Wayland Wise se svou přísně se tvářící manželkou Rosalynn, aby se rozloučil s babičkou, již měl každý rád a vážil si jí.

Nikdo z nás by nebyl uložen do hrobu bez řádného pohřbu s příslušnou smuteční řečí, jaká doprovázela babičku a mrtvého novorozence do nebe.

„A Bůh dal a Bůh vzal,“ kázal reverend a zvrátil obličej ke slunci. „Bože, slyš mou modlitbu. Přijmi tuto milovanou manželku, matku, babičku a oddanou věřící a také tuto novou dušičku do nebe… otevři své zářící brány DOKOŘÁN! Přijmi tuto křesťanskou ženu, Bože, a toto dítě, Bože, protože byla poctivá, prostá a oddaná své víře a dítě je nevinné a čisté!“

Domů jsme šli v průvodu a pořád jsme plakali.

Lidé z hor sdíleli náš smutek s námi. Želeli odchodu Annie Brandywineové-Casteelové, která byla jednou z nich, a spolu s námi se odebrali do naší chatrče, kde celé hodiny seděli a zpívali a modlili se. A když bylo po všem, přinesli samohonku, kytary, bendža a housle a začali zvesela hrát, zatímco ženy připravovaly pohoštění.

Příští den zářilo slunce. Vydala jsem se s Tomem znovu na hřbitov. Stáli jsme tam a dívali se na babiččin čerstvý hrob a na další vedle něho, který byl sotva půl metru dlouhý. Při pohledu na „Casteelovo dítě“ pohřbené vedle mé matky mě bolelo u srdce. Na náhrobním kameni nebylo žádné datum.

„Nedívej se na to,“ zašeptal Tom. „Tvoje matka je už dávno mrtvá. Nejvíc se nám bude stejskat po babičce. Dokud jsem neviděl její prázdný křeslo, neuvědomil jsem si, co pro nás znamenala. Ty jo?“

„Ne,“ špitla jsem zahanbeně. „Myslela jsem si, že bude žít věčně. Měli bysme se víc věnovat dědovi. Vypadá tak ztracený a opuštěný.“

„To jo,“ souhlasil Tom. Vzal mě za ruku a odváděl mě z toho truchlivého místa, které nám neposkytovalo potřebnou lásku. „Musíme si dědy vážit, dokud je s námi, a nešetřit si uznání na jeho pohřeb.“

O týden později přišel otec domů. Vypadal střízlivě a velmi zasmušile. Posadil Sarah na židli, přitáhl si druhou a začal mluvit přiškrceným hlasem, zatímco já s Tomem jsme je špehovali oknem. „Jel jsem do města k doktorovi, Sarah. Proto jsem byl pryč. Řek mně, že jsem hodně nemocnej. Prej tu nemoc šířím všude okolo a musím toho nechat, nebo se úplně zblázním a umřu. Říkal, že nesmím mít žádnej pohlavní styk, ani se svou manželkou. Potřebuju nějaký injekce, aby se to vyléčilo, ale na to nemáme peníze.“

„Co máš za nemoc?“ zeptala se Sarah ledovým, nezúčastněným hlasem, ve kterém nebyla ani špetka porozumění.

„Mám syfilis v prvním stadiu,“ přiznal otec dutým hlasem. „Nebyla to tvoje vina, žes přišla o to dítě. Můžu za to já. A tak ti to říkám jednou a už to nebudu opakovat: je mi to líto.“

„NA TO JE POZDĚ!“ rozkřikla se Sarah. „Mý dítě to stejně nezachrání! Tys zabil svou mámu, kdyžs zabil mý děťátko! Slyšíš! TVOJE MÁMA JE MRTVÁ!“

Dokonce i já, která jsem ho nenáviděla, jsem se zděsila, jak to na něj Sarah vychrlila, protože pokud měl otec někoho rád kromě sebe, byla to babička. Slyšela jsem, jak se prudce nadechl a jakoby zasténal a potom dosedl tak těžce, až židle zapraskala… a to ho Sarah ještě nepřestala trestat.

„Tys musel běhat za ženskýma, když jsem celou tu dobu byla tady a toužila jsem, abys mě chtěl. NENÁVIDÍM TĚ, LUKU CASTEELE! A ještě víc tě nenávidím za to, žes nikdy nedokázal zapomenout na mrtvou ženskou, kterous měl stejně nechat na pokoji!“

„Ty se vobracíš proti mně?“ zeptal se trpce. „Teď… když máma umřela a já jsem marod?“

„TO SI PIŠ, ŽE JO!“ ječela. Vyskočila a začala házet jeho šaty do kartonové krabice. „Tady máš ty svý smradlavý šaty… A TEĎ VYPADNI! Vypadni, než všichni chytnem tu tvou nemoc! Už tě nechci vidět! Nikdy!“

Vstal a vypadal zahanbeně. Rozhlédl se po chatrči, jako by ji neměl už nikdy vidět. Byla jsem hrozně vyděšená. Když se zastavil u dědova křesla a jemně mu položil ruku na rameno, roztřásla jsem se. „Promiň, tati,“ řekl. „Mrzí mě, že jsem tady nebyl na pohřeb.“

Děda nic neřekl, jen svěsil hlavu ještě níž a z očí mu pomalu vytékaly slzy a kapaly na kolena.

Mlčky jsem pozorovala, jak otec nasedl do auta a prudce vyrazil, až od kol létalo suché listí a bláto. Tentokrát s sebou vzal své psy, takže nám zůstaly pouze kočky, které lovily jenom pro sebe.

Běžela jsem domů, abych řekla Sarah, že otec odjel a vzal s sebou i psy. Vykřikla a pomalu se svezla na podlahu. Klekla jsem si vedle ní. „Mami, tos přece chtěla, ne? Vyhnalas ho. Řekla jsi, že ho nenávidíš… tak proč brečíš, když už je stejně pozdě!“

„DRŽ HUBU!“ zařvala otcovým stylem. „Je mi to jedno! Je to tak lepší!“

Lepší? Tak proč brečela ještě víc?

S kým jiným, kromě Toma, jsem teď mohla mluvit? S dědou určitě ne. Toho jsem nikdy neměla tak ráda jako babičku, hlavně proto, že byl tak spokojený ve svém malém, uzavřeném světě, v němž nikoho nepotřeboval kromě své ženy, a ta byla mrtvá.

Přesto jsem mu každé ráno pomohla ke stolu, když Sarah zůstala v posteli, a mluvila na něj, abych mu to ulehčila, dokud si nezvykne na život bez manželky. „Tvá Annie šla do nebe, dědo. Hodněkrát mi říkala, abych se o tebe postarala, až tu nebude, a já to udělám. A pomysli na tohle, dědo. Teď už ji nic nebolí a v nebi může jíst, co chce, a není jí po každým jídle špatně. To je její odměna… Co myslíš, dědo?“

Chudák děda… nemohl vůbec promluvit. Z jeho vybledlých, unavených očí tekly slzy. Když se trochu najedl, pomohla jsem mu do babiččina křesla, protože mělo nejlepší polštáře, jež zmírňovaly její bolesti v kloubech. „Nikdo už mně nebude říkat Toby,“ stěžoval si tím nejsmutnějším hlasem.

„Já ti budu říkat Toby,“ nabídla jsem se rychle.

„Já taky,“ přihlásil se Tom.

Od babiččiny smrti řekl děda víc slov, než jsem ho slyšela promluvit za svůj dosavadní život.

„Panebože, život se stává bezútěšnej!“ naříkala Fanny. „Jestli ještě někdo umře, uteču vodsuď!“

Sarah vzhlédla a dlouho se na Fanny dívala. Potom zmizela v druhé místnosti a vzápětí zavrzala péra postele, na kterou se vrhla a znovu se rozplakala.

Protože poté co babiččin duch opustil chatrč, všechna láska, která nás držela pohromadě, odešla s ní.

Konec cesty

POPRVÉ OD DOBY, KDY MI DALA BABIČKA matčin kufřík, jsem se po špičkách kradla k tajnému místu, kde byl schovaný, zatímco ostatní tvrdě spali. Vylovila jsem ho zpod starých krabic plných harampádí a opatrně vytáhla panenku. Přitom jsem seděla schovaná za Starým čudilem, aby mě Fanny neviděla, kdyby se náhodou probudila.

Dlouho jsem pak držela kouzelnou panenku-nevěstu, která pro mě představovala matku, a vzpomínala jsem na zimní noc, kdy mi ji babička věnovala. Od té doby jsem kufřík několikrát otevřela a pohladila to či ono, ale nikdy jsem panenku nerozbalila. Mnohokrát jsem si přála podívat se na její půvabný obličej rámovaný nádhernými blonďatými vlasy, ale bála jsem se, že by mě příliš bolelo pomyšlení na matku, která si zasloužila lepší osud. V uších mi zněl babiččin slabý hlas, jako by mi ta slova našeptával její duch:

„No tak, děvenko, neboj se. Není načase, aby ses podivala, co je vevnitř? Kolik let jsem se divila, proč si s tím nehraješ a nenosíš ty pěkný šaty.“

Cítila jsem, jak mě babiččiny jemné bílé vlasy šimrají na obličeji, a slyšela jsem vát studený zimní vítr. Vzala jsem panenku a rozbalila ji. V záři kamen jsem se dívala na její obličej. Jak nádherně vypadala v krajkových šatech s miniaturními knoflíky a v závoji, tenoučkých punčochách a saténových střevíčcích, které šly zouvat a zase nazouvat. Měla na sobě modrý saténový podvazkový pás a držela malinkou bílozlatou bibli s hedvábnými pomerančovými květy a bílými stuhami.

I její spodní prádlo bylo krásně vypracované. Maličká podprsenka skrývala drobná, pevná ňadra a mezi nohama, kde bývá většina panenek bezpohlavní, měla malý zářez.

Proč byla tato panenka vyrobená jinak, realističtěji?

Byla to součást tajemství obestírajícího mou matku – panenka i to, co znamenala v jejím životě. Jednou na to přijdu. Políbila jsem malý obličejík a uviděla jsem chrpově modré oči tak zblízka, že jsem si v nich všimla zelených, šedých a fialových teček… jako v mých očích! Přesně jako v mých vlastních očích!

Ráno, když šla Fanny navštívit kamarádku a Tom učil Keithe a Naši Jane rybařit, jsem si vzpomněla, jak mi babička vyprávěla, že otec chtěl rozštípat všechno, co po matce zbylo, proto kufřík ukryla. Nyní jsem babičku ztratila. Své nejlepší spojení s minulostí. Otec by se mnou nikdy nemluvil jako ona. A děda si nepochybně ani pořádně nevšiml dívky, již jeho syn nazýval andělem.

„Ach,“ vzdychla jsem, když se Tom vrátil. „Podívej, Tome, tady je panenka, která patřila mý vlastní matce. Říkala to babička. Takhle vypadala, když byla stejně stará jako já. Podívej, co má napsáno na noze.“ Když byla znovu oblečená, kromě punčoch a bot, naklonila jsem ji, aby mohl Tom nápis přečíst.

ORIGINÁLNÍ TATTERTONSKÁ PANENKA-PODOBIZNA

SÉRIE 1

„Obleč jí punčochy a boty a rychle ji schovej,“ zašeptal Tom. „Fanny se vrací s Naší Jane a Keithem. Nechci, aby zničila tak krásnou panenku.“

„Ty nejseš překvapenej?“

„Jasně, ale našel jsem ji už dávno a dal jsem ji zase zpátky, jak mi babička nakázala… Teď honem, než přijde Fanny.“

Co nejrychleji jsem panence oblékla punčochy, nazula jí boty a znovu zabalila kufřík do staré špinavé deky. Ve vteřině byl schovaný a teprve potom jsem si z tváře setřela slzy.

„Pořád brečíš pro babičku?“ zeptala se Fanny, která dokázala jednu sekundu truchlit a příští se smát. „Je jí teď líp, než kdyby tady pořád seděla celá bolavá a jen si stěžovala. Všude je líp než tady.“

Moje panenka mi kompenzovala tolik věcí. Sářinu zlobu, otcovu nemoc, fakt, že jsem Logana neviděla celý týden. Kde je? Proč na mě už nečeká, aby mě doprovodil domů? Proč mi nepřišel vyjádřit soustrast, že babička umřela? Proč už nechodí on ani jeho rodiče do kostela? Cožpak ke mně už nic necítí, když mě políbil?

Potom mi to došlo. Jeho rodiče se museli dozvědět o otcově nemoci a nechtějí, aby se jejich jediný syn stýkal s takovou chátrou. Nebyla jsem pro ně dost dobrá, i když sama jsem syfilis neměla.

Zbytečné myšlenky. Lepší je myslet na panenku a na záhadu, proč matka chtěla v tak pokročilém věku panenku, která vypadala jako ona.

Jenom smrt by nás mohla odradit od cesty do kostela, a tak jsme se tam hrdě vydali, oblečeni v našich nejlepších hadrech. Sarah nás vedla, protože otec se dosud nevrátil. Držela jsem dědovu velkou, kostnatou ruku a musela jsem ho doslova táhnout, stejně jako Naši Jane, která se druhou rukou držela Keithe.

Každá hlava v kostele se obrátila naším směrem, jako kdyby jedna rodina zatížená tolika problémy byla nehodnými hříšníky.

Když jsme vstoupili, zrovna zpívali školenými hlasy, protože chodili do kostela třikrát týdně, kdežto my jen v neděli.

„Skálo věků, otevři se pro mě,

ať se v tobě mohu ukrýt…“

Ukrýt – jak výstižné slovo. Všichni bychom měli utéct a ukrýt se, dokud se otec neuzdraví a Sarah se opět nedokáže smát a Naše Jane nepřestane plakat pro babičku, která ji už nemůže objímat a konejšit. Jenže nebylo žádné místo, kde bychom se mohli ukrýt.

Příští den se Logan znenadání objevil ve škole a jeho oči se smály, přestože rty se ani nepohnuly. „Stýskalo se ti po mně minulý týden? Chtěl jsem ti říct, že mi onemocněla babička a že za ní letíme, ale neměl jsem už čas.“

Dívala jsem se na něj lítostivýma očima. „Jak je jí?“

„Dobře. Měla malý záchvat mrtvice, ale když jsme odjížděli, byla na tom o hodně líp.“

„To je dobře,“ řekla jsem zajíkavě.

„Co jsem řekl špatně? Něco určitě! Heaven, nepřísahali jsme si, že k sobě budeme vždycky upřímní? Proč brečíš?“

Sklonila jsem hlavu a vyprávěla mu o babičce a on volil ta správná slova, aby mě utěšil. Chvíli jsem mu plakala na rameni a potom jsme se vydali stezkou k našemu domku, zatímco mě stále držel kolem ramen. „A co dítě, který tvoje matka čekala?“ zeptal se. Vypadal spokojeně, protože Tom a Fanny se s Keithem i Naší Jane někam vytratili.

„Narodilo se mrtvý,“ odpověděla jsem ztuhle. „Babička umřela ten samý den… Byli jsme z toho všichni úplně omráčený. Ztratili jsme oba a ještě ve stejný den.“

„Ach, Heaven, není divu, že ses tvářila tak divně, když jsem řekl, že se moje babička uzdravila. Je mi to moc líto. Doufám, že jednou mi někdo poradí, co mám v takových chvílích říkat. Cítím se úplně neschopný… ale vím, že bych tvou babičku měl stejně rád jako ty.“

Ano, Logan by babičku měl rád, i když by se za ni jeho rodiče styděli. Stejně jako by se styděli za dědu, kdyby jednou…

Další den mě slečna Dealová požádala, abych po hodině zůstala ve třídě. „Jdi pro Naši Jane a Keithe,“ pošeptala jsem Tomovi a šla k učitelčině stolu. Těšila jsem se na Logana a byla bych se ráda vyhnula setkání se slečnou, která mi někdy kladla příliš mnoho otázek, na něž jsem nemohla odpovědět.

Nejdřív si mě dlouze prohlížela, jako by si všimla změn v mých očích, které vypozoroval i Logan. Věděla jsem, že v nich mám stíny a že hubnu, ale co jiného mohla vidět? „Jak to jde?“ zeptala se a dívala si mi přímo do očí, jako by mě tím chtěla odradit od lhaní.

„Dobře.“

„Heaven, slyšela jsem o tvé babičce a je mi moc líto, že jsi ztratila člověka, kterého jsi měla tak ráda. Vidím tě často v kostele, takže vím, že máš v sobě víru, jako měla tvá babička, a že věříš, že všichni máme nesmrtelné duše.“

„Chtěla bych tomu věřit…“

„Každý tomu věří,“ řekla měkce a položila ruku na mou. Zhluboka jsem vzdychla a pokoušela jsem se nerozplakat. Aniž bych měla v úmyslu projevit nedostatek loajálnosti k vlastní rodině a vynášet na světlo její záležitosti, musela jsem mluvit, protože jsem nevěděla, co se učitelka mezitím dozvěděla od druhých. „Babička umřela asi na selhání srdce,“ informovala jsem ji a vyhrkly mi slzy. „Sarah se narodilo mrtvý bezpohlavní dítě a táta je pryč, ale jinak jsme všichni v pořádku.“

„Bezpohlavní… Heaven, všechny děti mají nějaké pohlaví.“

„To jsem si taky myslela, dokud jsem nepomáhala při porodu tohohle. Nikomu to, prosím vás, neříkejte, protože Sarah by trápilo, kdyby to ostatní věděli… Ale tohle dítě nemělo žádný pohlavní orgány.“

Zbledla. „Ach… mrzí mě, že jsem byla tak netaktní. Slyšela jsem nějaké řeči, ale snažím se je nikdy neposlouchat. Příroda samozřejmě někdy vytvoří zvláštnosti, ale protože všechny děti tvého otce jsou tak hezké, přirozeně jsem předpokládala, že tvoje matka bude mít další dokonalé dítě.“

„Slečno Dealová, divím se, že jste neslyšela o mně. Sarah není moje matka. Otec je podruhý ženatý. Jsem dítě jeho první ženy.“

„Já vím,“ zašeptala tiše. „Slyšela jsem o první manželce tvého otce, jak byla krásná a jak zemřela mladá.“ Začervenala se a vypadala rozpačitě. Potom začala sbírat neviditelná smítka z drahého úpletového kostýmu. „Myslela jsem, že svou nevlastní matku miluješ a ráda předstíráš, že je tvoje skutečná matka.“

„Dřív jsem to dělala ráda,“ usmála jsem se. „Teď musím jít, nebo půjde Logan domů s jinou holkou. Děkuju, slečno Dealová, že jste naší dobrou přítelkyní, že s námi ve škole postupujete a že díky vám máme s Tomem o sobě dobrý mínění. Zrovna dneska ráno jsme si říkali, že bez naší bezvadný slečny Dealový by škola byla nuda.“

Slzavě se usmála a dotkla se mé ruky. „Pokaždé, když tě vidím, jsi hezčí, Heaven, ale musíš si stanovit cíle už teď. Nevzdávej se jich jen proto, aby ses stala další dívkou, která spěchá do manželství moc brzy.“

„Nebojte se, že nepůjdu za svými cíli!“ ujistila jsem ji a couvala ke dveřím. „Počkám, až mně bude nejmíň třicet, než budu nějakýmu mužskýmu péct vdolky a prát jeho špinavý prádlo – a každý rok rodit děti!“ Vyběhla jsem ze třídy a spěchala k místu, kde měl čekat Logan.

Ten den byl v údolí slunečný a vlahý, s nadýchanými bílými oblaky směřujícími k Londýnu, Paříži a Římu. Uviděla jsem skupinu šesti nebo sedmi chlapců, kteří se drželi těsně u sebe a křičeli.

„Seš městskej mazlíček!“ osopil se jeden z útočníků, Randy Mark, na špinavého, zváleného kluka, který se k mému zděšení ukázal být Logan! Ach, tak ho konečně dostali. A on tvrdil, že k tomu nikdy nedojde. Zápasil na zemi s dalším chlapcem svého věku. Rukáv košile měl utržený, rty nateklé a krvavé a vlasy mu padaly do obličeje.

„Z Heaven Casteelový bude další kurva, jako je její sestra. Nás si k tělu nepustí, ale tebe jo!“

„To není pravda!“ zuřil Logan. V obličeji byl celý rudý a byl tak rozzlobený, že málem dštil oheň. Podařilo se mu Randymu zkroutit nohu. „Odvolej všechno, cos řekl o Heaven! Je to nejslušnější holka, jakou jsem kdy potkal!“

„Protože nerozeznáš shnilý jabka vod dobrejch!“ zaječel další z bandy.

Kdo tohle začal? Rozhlédla jsem se a uviděla jednu dívku ze třídy, která se mi neustále vysmívala kvůli obnošeným šatům. Poťouchle se zubila. Běžela jsem k Tomovi, který stál přikrčený, připravený zasáhnout do boje. „Tome,“ křičela jsem, „proč Loganovi nepomůžeš?“

„Udělal bych to, ale ostatní by si mysleli, že se neumí prát. Heavenly, Logan to musí zvládnout sám, jinak by mi nikdy neodpustil, že jsem mu pomoh.“

„Ale kluci z hor se neperou čestně a ty to víš!“

„Na tom nezáleží. Bude muset přijmout jejich způsob nebo se mu budou pořád pošklebovat.“

Fanny poskakovala vzrušením, jako kdyby Logan bojoval za její čest, ne za mou. Keith odtáhl Naši Jane opodál k houpačkám a začal ji houpat, aby neplakala, že ubližují jejímu kamarádovi. Napadlo mě, jak je Keith ohleduplný, ale hned jsem obrátila pozornost k páru na zemi.

Bylo hrozné tam stát a dívat se, jak se všichni na Loganovi střídají, aniž by ho nechali nadechnout. Logan byl už celý zakrvácený, obličej měl napuchlý a samý šrám a levé oko nemohl vůbec otevřít. Držela jsem se Toma a neměla daleko do pláče. „Tome, teď mu musíš pomoct!“

„Ne… počkej… drží se docela dobře.“

Jak to mohl říci, když Logan vypadal desetkrát hůř než ostatní? „Oni ho zabíjejí a ty klidně řekneš, že se drží dobře!“

„Voni ho nezabijou, ty blázne. Jenom zkoušej, kolik vydrží.“

„A KOLIK MÁ VYDRŽET?“ křičela jsem. Byla jsem připravená zasáhnout do pranice sama, ale Tom mě zadržel.

„Ať tě ani nenapadne mu pomáhat. Měl by z toho pěknou ostudu,“ šeptal naléhavě. „Dokud se dokáže bránit a vracet rány, budou si ho vážit. Jak mu pomůžeš, je vyřízenej.“

Stála jsem tam a pozorovala zápas, a pokaždé když Logan dostal ránu, mi zatrnulo. Když naopak jednu uštědřil, povzbuzovala jsem ho. Letmo se na mě podíval, odrazil další ránu a nasadil protivníkovi zvedák. Nadšeně jsem zakřičela pochvalu. Logan měl nyní převahu a chlapec pod ním vřískal. „Teď se omluv… odvolej, cos řekl o mý holce!“ nařídil Logan.

„Tvoje holka je Casteelová… žádnej z nich za nic nestojí!“

„Odvolej, cos řekl, nebo ti zlomím ruku.“ Logan mu paži ještě víc zkroutil. Chlapec pod ním křičel o milost. „Odvolávám to.“

„Omluv se jí, dokud je tady a může to slyšet.“

„Nejseš jako tvoje sestra Fanny!“ ječel kluk se zkroucenou rukou. „Ale z ní bude zatracená kurva, to ví celý město!“

Fanny k němu přiběhla a za všeobecného smíchu ho několikrát pořádně nakopla. Teprve potom Logan pustil chlapcovu paži, otočil ho a dal mu pěstí do sanice. Všichni okamžitě přestali křičet a zírali na chlapcovu nehybnou tvář. Logan vstal, oprášil si šaty a každého, kromě Toma a mě, si zlostně změřil.

Zajímavé, jak všichni hned zmizeli a nechali mě, Toma a Fanny o samotě. Keith s Naší Jane byli stále na houpačkách a pranici nevěnovali pozornost. Tom běžel k Loganovi a uznale ho poplácal po zádech. „Byls ohromnej, kámo, fakt! Ten právej hák byl perfektní. A tu zkroucenou nohu sis přesně načasoval… sám bych to nedokázal líp.“

„Díky za lekce, cos mi dal,“ zamumlal Logan. Vypadal omráčeně a vyčerpaně. „Teď, jestli ti to nevadí, se půjdu do školy opláchnout. Kdybych přišel takhle domů, máma by omdlela.“ Usmál se na mě. „Heaven, počkáš na mě, než se vrátím?“

„Jasně.“ Zkoumavě jsem si prohlížela jeho modřiny a opuchlé oko. „Díky, žes bránil mou čest…“

„Ale vždyť von bránil čest nás všech, ty hloupá!“ vyjekla Fanny. Vrhla se k Loganovi, objala ho a políbila přímo na oteklé, krvácející rty.

Já jsem to měla udělat.

Logan odešel do školní budovy a Tom popadl Fanny za paži, zavolal Naši Jane a Keithe a všichni zamířili k domovu. Zůstala jsem na dvoře sama a čekala na Logana, až vyjde z umývárny.

Sedla jsem si na houpačku, na které se předtím houpala Naše Jane, a vznášela se výš a výš. Přitom jsem zakláněla hlavu, až jsem málem vlasy zametala zem. Od babiččiny smrti jsem se necítila tak šťastná. Zavřela jsem oči a odrazila se ještě víc.

„Hej… ty tam nahoře, pojď dolů, ať tě můžu doprovodit domů a můžeme si promluvit, než bude tma.“

Když jsem houpačku zastavila, Logan vypadal poněkud čistší a méně pocuchaný. „Nejsi opravdu zraněný, viď že ne?“ zeptala jsem se starostlivě.

„Ne. Není to tak hrozný.“ Díval se na mě jedním okem. „Vadilo by ti, kdybych byl?“

„Jistěže by mně to vadilo.“

„Proč?“

„No… to nevím, leda, no, řekls, že jsem tvoje holka. Jsem tvoje holka, Logane?“

„Jestli jsem to řekl, tak to musí být pravda. Ledaže máš nějaký námitky.“

Držel mě za ruku a jemně mě vedl k horské stezce, která se klikatila do kopce.

Winnerrow mělo pouze jednu hlavní ulici a všechny další z ní odbočovaly. Přestože byla škola ve středu města, stála téměř na úpatí pohoří. Město nemělo šanci uniknout vlivu okolních Willies. „Neodpovědělas mi,“ pobídl mě Logan po čtvrthodině ticha, kdy jsme se jen drželi za ruce a občas na sebe pohlédli.

„Kdes byl minulý víkend?“

„Rodiče chtěli vidět univerzitu, na kterou půjdu. Chtěl jsem ti zavolat a říct ti to, ale nemáte telefon a neměl jsem čas k vám zajít.“

Ovšem, jeho rodiče nechtěli, aby se se mnou stýkal, jinak by si čas našel. Otočila jsem se, objala ho kolem pasu a opřela se čelem o jeho špinavou, roztrhanou košili. „Jsem hrozně ráda, že jsem tvoje holka, ale musím tě varovat. Nechci se vdát, dokud nebudu mít příležitost se osamostatnit a něčím se stát. Chci, aby moje jméno něco znamenalo, až umřu.“

„Toužíš po nesmrtelnosti?“ škádlil mě. Přitáhl si mě blíž a zabořil tvář do mých vlasů.

„Něco na ten způsob. Víš, Logane, jednou k nám do třídy přišel psychiatr a říkal, že jsou tři druhy lidí. Jeden typ slouží druhým. Pak jsou lidi, který přispějí světu tím, že stvoří ty, který slouží druhým. A třetí typ jsou ty, který nejsou spokojený, dokud něčeho sami nedosáhnou, ne službou druhým, ani ne prostřednictvím svých dětí, ale svými schopnostmi a talentem. Já jsem ten třetí druh. Někde ve světě je pro mě určený místo… a to nenajdu, když se moc brzy vdám.“

Odkašlal si. „Heaven, nepředbíháš trochu? Nežádám tě o ruku, jen chci, abys byla má holka.“

Prudce jsem se odtáhla. „Takže ty si mě nechceš jednou vzít?“

Bezmocně roztáhl ruce. „Heaven, copak můžeme předvídat budoucnost a koho budeme chtít, až nám bude dvacet, dvacet pět nebo třicet? Ber, co ti nabízím teď, a nech rozhodnout budoucnost, co bude dál.“

„A co mi nabízíš teď?“ zeptala jsem se podezřívavě.

„Jen sebe, svý přátelství, právo ti občas dát pusu, držet tě za ruku, dotýkat se tvých vlasů, vzít tě do kina a poslouchat tvý sny, protože ty posloucháš mý, a bavit se a prožít spolu kus života, na který budeme rádi vzpomínat. To je všechno.“

To mi stačilo.

Pokračovali jsme v cestě ruku v ruce. K chatrči krčící se na svahu jsme došli až za soumraku, jehož světlo jí lichotilo. Logan stejně viděl jen jedním okem, a pokud nešel dovnitř, nemohl rozpoznat chudobu a ošuntělost, v níž jsme žili.

Obrátila jsem se a vzala jeho obličej do dlaní. „Logane, nebudu moc jako Fanny, když ti dám pusu za to, že seš přesně takový, jakýho tě chci?“

„Myslím, že to vydržím.“

Zvolna jsem mu ovinula ruce kolem krku – jak odpudivě vypadalo jeho oko zblízka –, zavřela oči, našpulila rty a políbila to oteklé oko, poškrábanou tvář a nakonec jeho rty. V té chvíli se už chvěl a já také.

Měla jsem strach něco říct, aby realita nepokazila ten kouzelný okamžik. „Dobrou noc, Logane. Nashledanou zítra.“

„Dobrou noc, Heaven,“ zašeptal, jako kdyby ztratil hlas. „Dneska byl senzační den…“

Sledovala jsem ho, dokud nezmizel ve večerním šeru, a potom jsem vstoupila dovnitř, kde mi vzletná nálada hned poklesla. Sarah přestala udržovat v domku pořádek a jídlo se stalo poněkud monotónní záležitostí chleba s omáčkou, bez jakékoliv zeleniny. Kuře nebo šunku jsme měli zřídka a na slaninu bylo lepší ani nepomyslet. Zahrada, kde jsem s babičkou strávila tolik času sázením a plením, byla zanedbaná. Na záhonech hnila zralá úroda. Naše Jane buď odmítala jíst nebo všechno zvrátila. Keith neustále brečel, protože nikdy neměl dost, a Fanny si jen stěžovala.

„Někdo by taky moh něco udělat kromě mě!“ křikla jsem na ně. „Fanny, ty jdi ke studni a přines vodu. Plnej kbelík, ne půlku, jak máš ve zvyku. Tome, ty jdi na zahradu a podívej se, co je tam k jídlu. Naše Jane, přestaň kňučet. Keithi, zabav Naši Jane, aby byla chvíli zticha a mohla jsem přemýšlet.“

„Ty mi nebudeš nic nakazovat!“ vřískala Fanny. „Nemusím dělat, co mi řekneš. Jen protože se kvůli tobě tvůj kluk pral, neznamená, že seš nějaká královna hor!“

„Jo, musíš poslechnout Heaven,“ zastal se mě Tom a postrčil Fanny ke dveřím. „Jdi ke studni a přines tu vodu.“

„Ale tam je tma!“ protestovala Fanny. „Víš, že se ve tmě bojím!“

„Dobře, tak já dojdu pro vodu a ty přineseš zeleninu. A přestaň odmlouvat… nebo budu já král hor a dám ti deset na zadek!“

„Heaven,“ zavolal na mě Tom šeptem tu noc a soucitně se na mě díval, „cejtím v kostech, že jednou se všechno obrátí k lepšímu. Máma bude jako dřív a začne zase vařit dobrý jídla a uklízet a ty nebudeš mít tolik práce. Táta se vrátí domů vyléčenej a bude na nás hodnější. My složíme maturitu a půjdeme na vysokou a potom budeme vydělávat fůry peněz, budeme jezdit v bourákách a žít ve velkejch domech se služebnictvem a budeme se smát, jak jsme si mysleli, že máme těžkej život, když nám to vlastně pomohlo. Takhle jsme víc odolný a lepší než děti, který to mají snadný. Slečna Dealová to taky říká. Nejlepší často vzejde z toho nejhoršího.“

„Nemusíš mě litovat. Já vím, že to jednou bude lepší,“ otřela jsem si slzy slabosti.

Přelezl na mou matraci a objal mě. V jeho náručí jsem se cítila v teple a v bezpečí. „Já zkusím najít tátu a ty si promluv s mámou.“

„Mami,“ oslovila jsem matku hned příští večer v naději, že ji rozveselím nezávaznou konverzací, než přikročím k vážnějším věcem, „zrovna před pár hodinama jsem si myslela, že jsem se zamilovala.“

„Jestli to uděláš, tak seš pěkně pitomá,“ zabručela Sarah a prohlédla si mou postavu, která začínala nabírat ženské tvary. „Vypadni z těchhle hor… vodejdi hodně daleko, než tě ňákej chlap zbouchne,“ varovala mě. „Utíkej, co nejrychlejc můžeš, než dopadneš jako já.“

Úzkostlivě jsem Sarah objala. „Mami, takový věci neříkej. Táta se brzy vrátí a přinese nám jídlo. Vždycky přijde dřív, než začneme opravdu hladovět.“

„Jo, to přijde.“ V Sářině tváři se objevil odpudivý výraz. „Co nevidět se náš drahej Luke vrátí od děvek a chlastu a hodí nám na stůl pytle s jídlem, jako by to byly kusy zlata. A to je všechno, co pro nás dělá.“

„Mami…“

„JÁ NEJSEM TVÁ MÁMA!“ vykřikla Sarah a obličej jí zrudl. „Nikdy jsem nebyla! Co máš v tý hlavě místo mozku? Copak nevidíš, že nevypadáš jako já?“

Stála rozkročená, s bosýma nohama a zmuchlanými rusými vlasy, které si neumyla od chvíle, kdy se jí narodilo mrtvé dítě, ani si je neučesala. Za celý měsíc se také nevykoupala. „Musím pryč z tohohle pekla, a jestli máš aspoň trochu rozumu, vypadneš taky.“

„Mami, prosím tě, neodcházej!“ křičela jsem zoufale a snažila se ji chytit za ruce. „Mám tě ráda, i když nejseš moje vlastní máma. Vždycky jsem tě měla ráda! Prosím tě, nenechávej nás tady samotný! Jak budeme moct chodit do školy a nechat tu dědu? Už tak dobře nechodí, jako když byla babička naživu. Taky už nedokáže nasekat dříví. Neudělá skoro nic. Mami, prosím tě.“

„Dříví může nasekat Tom,“ řekla s ledovým klidem, jako kdyby byla rozhodnutá odejít, ať se s námi stane cokoliv.

„Ale Tom musí chodit do školy a jeden člověk nestačí naštípat dříví na celou zimu. A táta je pryč.“

„Však si nějak poradíte. Jako vždycky.“

„Mami, nemůžeš nás jen tak opustit!“

„Můžu si dělat, co se mi zachce… a Lukovi to bude patřit!“

Fanny to slyšela a přiběhla. „Mami, vezmi mě s sebou, prosím!“

Sarah ji odstrčila, ustoupila a změřila si nás lhostejným pohledem. Kdo je tato bezcitná žena, které na nikom nezáleží? Nebyla to matka, jakou jsem znala. „Dobrou noc,“ řekla a chystala se odejít za závěs, který sloužil jako dveře do ložnice. „Váš táta přijde, až ho budete potřebovat. Vždycky přijde, ne?“

Možná to bylo aroma ovoce ležícího na stole, co mi podráždilo chřípí nosu a vzbudilo mě. Páni, to bylo jídla. Odkud se vzalo, když minulý večer byly všechny police prázdné? Vzala jsem jablko a zakousla se do něj. Šla jsem zavolat Sarah a říci jí, že otec přišel v noci domů a přinesl nám jídlo. Odhrnula jsem závěs a ztuhla se zuby pevně vězícími v červeném jablku a očima rozšířenýma úlekem. Sarah byla pryč. Zůstala po ní jen zválená postel a vzkaz, který nechala na matraci.

Během noci, když jsme všichni spali, se musela vykrást do tmy. Vzkaz jsme měli předat otci, až se vrátí, pokud se vůbec vrátí.

Zatřásla jsem Tomem a ukázala mu ho. Posadil se, protřel si oči a třikrát ho přečetl, než mu došel jeho obsah. Pokoušel se potlačit pláč. Oběma nám bylo čtrnáct. Naše narozeniny míjely bez jakýchkoliv oslav.

„Proč jste vzhůru tak brzy?“ brumlala Fanny, jako obvykle po ránu mrzutá, že ji bolí všechny kosti od tvrdé podlahy. „Necejtím žádný koblihy ani slaninu… a pánev je prázdná.“

„Máma je pryč,“ řekla jsem tiše.

„To by máma neudělala,“ namítla Fanny. Posadila se a rozhlížela se. „Je na záchodě.“

„Na to by nepotřebovala nechávat tátovi vzkazy,“ ozval se Tom. „Všechny její věci jsou taky pryč… to málo, co měla.“

„Ale máme jídlo, na stole je jídlo!“ vykřikla Fanny, vyskočila a popadla banán. „Vsadím se, že táta se vrátil a všechno tohle přines… a teď se s mámou někde hádaj.“

Když jsem o tom přemýšlela, zdálo se pravděpodobné, že otec se v noci vkradl domů, nechal nám jídlo a beze slova zase odjel. A možná to, že Sarah našla jídlo a uvědomila si, že otec se neobtěžoval zůstat, dokonce s ní ani promluvit, jí poskytlo konečný důvod odejít, protože nyní jsme měli co jíst do doby, než se otec zase objeví.

Jak podivně reagovali Keith a Naše Jane na Sářinu absenci, jako kdyby žili vždy na nejisté půdě a Sarah jim nikdy neposkytla dostatek lásky a pozornosti, aby se jich její odchod skutečně dotkl. „Hev-lí,“ křičela Naše Jane, „ty nikam nevodejdeš, viď že ne?“

Její modré oči byly plné strachu a krásný obličej ke mně úpěnlivě vzhlížel. Pohladila jsem jí plavé vlasy. „Ne, miláčku. Zůstanu s vámi. Keithi, pojď blíž, ať tě můžu obejmout. Dneska budeme mít k snídani smažený jablka a párky a k tomu naše koblihy… a podívejte, táta nám přinesl margarín. Jednou budeme mít opravdový máslo, viď, Tome?“

„No, to doufám,“ řekl a zvedl balíček margarínu. „Ale teď jsem rád, že máme aspoň tohle. Myslíš, že táta sem opravdu přišel v noci jako Ježíšek a tohle všechno nám tu nechal?“

„Kdo jiný by to udělal?“

Tom souhlasil. Jakkoli byl otec záštiplný a zlý, snažil se, abychom měli co jíst a byli aspoň relativně v teple.

Nyní se život omezil jen na nezbytnosti. Sarah utekla a babička byla mrtvá.

Děda nedokázal dělat nic, jen seděl a zíral a vyřezával. Šla jsem k jeho křeslu, ve kterém spal zkroucený celou noc, vzala jsem ho za ruku a pomohla mu vstát. „Tome, dohlídni na dědu, až půjde na záchod, a já zatím udělám snídani. Až se nají, dej mu nějaký dřevo na vyřezávání, protože se na něj nesnesu dívat, když nic nedělá.“

Snídaně tento žalostný den přece jen trochu vylepšila. Měli jsme horké párky se smaženými jablky a bramborami a koblihy.

„Kdybysme tak měli krávu,“ povzdechl si Tom, který si dělal starosti, že nikdo z nás nepije dost mléka. „Přál bych si, aby táta tu poslední neprohrál.“

„Moh bys nějakou ukrást,“ navrhla Fanny, která byla v krádežích zběhlá. „Skeeter Burl má tu, co bejvala naše. Táta neměl právo prohrát naši krávu, tak ji ukradni zpátky, Tome.“

Cítila jsem v sobě prázdno a sužovaly mě starosti, které byly na můj věk příliš tíživé. Ale když jsem se zamyslela, uvědomila jsem si, že mnohé dívky mají v mém věku již vlastní rodiny. Ovšem ty na rozdíl ode mne netoužily po vysokoškolském vzdělání. Byly spokojené se životem manželek a matek v ubohých chatrčích a považovaly za normální, když je muži jednou týdně zbili.

„Heaven, jdeš s námi?“ zeptal se Tom, který se připravoval do školy.

Pohlédla jsem na dědu a Naši Jane, která se necítila dobře. Sotva ochutnala nejlepší snídani, jakou jsme měli za celé týdny.

„Jdi s Fanny a Keithem. Nemůžu tady nechat Naši Jane, když jí není dobře. A nechci, aby tady děda jen seděl a houpal se a zapomněl chodit.“

„Nic mu není. O Naši Jane se postará.“

Věděla jsem, že tomu sám nevěří. Zrudl, sklonil hlavu a vypadal tak nešťastně, že se mi znovu chtělo plakat. „Za pár dní si všichni zvykneme, Tome. Život půjde dál, uvidíš.“

„Já zůstanu doma,“ přihlásila se Fanny. „A postarám se o Naši Jane i o dědu.“

„To je perfektní řešení,“ souhlasil Tom nadšeně. „Fanny střední školu stejně nikdy nedokončí. Je dost stará, aby zvládla jednoduchý úkoly.“

„Dobře,“ souhlasila jsem na zkoušku. „Fanny, nejdřív musíš Naši Jane vykoupat ve vlažný vodě. Potom musíš dohlídnout, aby za den vypila osm sklenic vody a občas něco málo snědla. Taky je potřeba vodit dědu na záchod, uklidit a udržovat tady pořádek.“

„Jdu do školy,“ prohlásila Fanny. „Nebudu dělat dědovi votroka a Naší Jane mámu. Ve škole jsou aspoň kluci.“

Jako bych to nevěděla.

Tom váhavě couval ke dveřím. „Co mám říct slečně Dealový?“

„Ne abys jí vyzvonil, že Sarah od nás odešla!“ zděsila jsem se. „Řekni jen, že jsem zůstala doma, abych matce pomohla postarat se o dědu a o Naši Jane, kterým není dobře. Víc jí neříkej, jasný?“

„Ale mohla by nám pomoct.“

„Jak?“

„To nevím, ale vsadím se, že by něco vymyslela.“

„Thomasi Luku, jestli chceš v životě něčeho dosáhnout, nemůžeš se doprošovat o pomoc. Překonáš všechny potíže a najdeš vlastní řešení. O tuhle rodinu se postaráme spolu a budeme se snažit, abysme zůstali zdraví. Řekni, co uznáš za vhodný, aby Logana ani slečnu Dealovou nenapadlo, že máma odešla… protože se každou chvíli může vrátit, až jí dojde, že to nebylo správný. Přece bysme jí neuděli ostudu, ne?“

„Ne,“ vydechl s očividnou úlevou. „Určitě by mohla přijít zpátky, až si uvědomí, že to neměla dělat.“

Vzal Keithe za pravou ruku a Fanny za levou a společně se vydali do školy, zatímco já jsem stála na verandě s Naší Jane v náručí. Když viděla Keithe odcházet, brečela, a i já jsem toužila být s nimi.

První věcí, kterou jsem udělala, když jsem Naši Jane vykoupala a uložila do velké mosazné postele, bylo, že jsem dědovi dala nože a dřevo na vyřezávání. „Vyřež něco, co by se líbilo babičce, třeba srnku s velkýma smutnýma očima. Babička měla srnky ráda… Viď?“

Zamrkal, podíval se na prázdné křeslo, které odmítal používat, i když bylo lepší než jeho, a po vrásčitých tvářích se mu skoulely dvě velké slzy. „Pro Annie,“ zašeptal a vzal svůj oblíbený nůž.

Obrátila jsem pozornost zpět k Naší Jane. Zmírnila jsem její horečku bylinkovým čajem, jako by to udělala babička, a potom jsem se pustila do práce, kterou předtím vykonávala Sarah.

Když se Tom vrátil ze školy a zjistil, že se matka nevrátila, vypadal zkroušeně. „Teď je asi na mně, abych se postaral o rodinu jako chlap.“ Při představě, co všechno bude muset dělat, vypadal zničeně. „Nebudeme mít peníze. Práci na zahradě těžko seženeš, když na to nemáš žádný nářadí. Jídlo nám dlouho nevydrží a všichni potřebujeme nový boty. Nemůžeš chodit do školy v botách, ze kterých ti lezou palce.“

„Do školy jít nemůžu tak jako tak,“ řekla jsem bezvýrazně a zahýbala jsem palci, pro které byly boty moc malé, takže jsem v nich musela vyříznout díru. „Víš, nemůžu tady nechat dědu samotnýho a Naší Jane není dost dobře, aby se mohla vrátit do školy. Kdybysme tak měli peníze, abysme ji mohli vzít k doktorovi.“

„Doktoři by jí stejně nepomohli,“ zamumlal děda se skloněnou hlavou. „Něco uvnitř Naší Jane nefunguje dobře a žádnej doktor jí nemůže dát, co potřebuje.“

„Ale jak to víš, dědo?“ namítla jsem.

„Annie měla jednou dítě stejný jako Naše Jane. Dali ho do nemocnice. Stálo nás to s Annie všechny naše úspory… a k ničemu to nebylo. Byl to krásnej kluk a umřel na velikonoční neděli. Řikal jsem si, že byl jako Ježíš na kříži, moc hodnej a roztomilej pro tenhle zlej svět.“

Náhle děda mluvil stejně jako babička, ačkoliv za jejího života promluvil zřídkakdy. „Dědo, takový věci neříkej!“

„Ne, dědo,“ vložil se do toho Tom a chytil mě za ruku. „Doktoři dokážou lidi zachránit před smrtí. Medicína se pořád zdokonaluje. To, co zabilo tvýho syna, nemusí zabít i Naši Jane.“

Když jsme se chystali ke spánku po večeři sestávající opět z opékaných brambor, párků, koblih a jablek jako dezert, podíval se na mě Tom vyděšenýma očima. Veškerá energie z nich vyprchala. „Co budeme dělat, Heavenly?“

„Nedělej si starosti, Tome. Ty, Fanny, Keith a Naše Jane budete chodit do školy. Já zůstanu doma a postarám se o dědu a budu prát a vařit. Vím, jak na to,“ dokončila jsem vzdorovitě.

„Ale ty máš školu ráda a Fanny ne.“

„Na tom nezáleží. Fanny není dost zodpovědná, aby zůstala doma a vedla domácnost.“

„Dělá to schválně,“ řekl Tom se slzami v očích. „Heavenly, říkej si, co chceš, já to povím slečně Dealový. Třeba vymyslí něco, co nám pomůže.“

„Ne! To nesmíš udělat. Když nemáme nic jinýho, přece máme svou hrdost, Tome. Musíme si uchovat aspoň tu.“

Hrdost byla pro nás oba důležitá. Možná proto, že nám dodávala pocit důležitosti. Museli jsme s Tomem dokázat světu i sobě, že za něco stojíme. Fanny do našeho paktu nepatřila. Věděli jsme už, že si nezaslouží naši důvěru.

Boj o existenci

TOM SPĚCHAL KAŽDÝ DEN ZE ŠKOLY DOMŮ, aby mi pomohl s prádlem, s drhnutím podlahy, s péčí o Naši Jane, a potom naštípal dříví. Pořád musel štípat dříví. Někdy jsme zběsile pobíhali a snažili se zahnat zpátky do ohrady prasata a zachránit slepice, které jednu po druhé zabíjeli rysové a lišky nebo je kradli tuláci.

„Ptal se na mě zase dneska Logan?“ vyzvídala jsem, když jsem zameškala školu už třetí den.

„Jasně že jo. Po škole šel za mnou a chtěl vědět, kde seš a jak se máš. Pročs nepřišla. Řek jsem mu, že Sarah je pořád nemocná a Naše Jane taky a žes musela zůstat doma a o všechny se starat. Nikdy jsem neviděl nikoho se tvářit tak nešťastně.“

Byla jsem ráda, že Loganovi na mně opravdu záleží, a zároveň jsem měla zlost, že jsem tak zabředla do našich problémů. S otcem, který měl syfilis. S nevlastní matkou, která utekla od svých povinností. Ach, život nebyl vůbec spravedlivý!

Měla jsem zlost na celý svět, a nejvíc na otce, protože on to všechno způsobil. A nejhorší ze všeho bylo, že jsem si ji vylila na člověku, kterého jsem měla nejradši. Na Tomovi.

Ten se však jen zakřenil. „Mám tě rád, Heavenly, a vážím si toho, co děláš pro tuhle rodinu. Jsem rád, že seš, jaká seš, jiná než Fanny.“

Vzlykla jsem a padla mu do náruče. Byl pro mě tím nejlepším, co mě v životě potkalo. Jak jsem mu mohla říct, že nejsem jeho báječná sestra, ale cynický, zatrpklý člověk, který nenávidí svůj život a muže, který to způsobil?

Za dva týdny po Sářině odchodu jsem náhodou vyhlédla z okna a uviděla Toma vlekoucího knihy a vedle něj Logana! Tom porušil svoje slovo a prozradil Loganovi naši zoufalou situaci!

Okamžitě jsem běžela ke dveřím, abych jim zabránila vstoupit. „Pusť nás dovnitř, Heavenly,“ žádal Tom. „Je hrozná zima na to, abys nám tady dělala živou stěnu.“

„PUSŤ JE DOVNITŘ!“ ječela Fanny. „VYCOURÁŠ VŠECHNO TEPLO!“

„Nemůžeš jít dovnitř,“ řekla jsem Loganovi nepřátelsky. „Městský kluci jako ty by se otřásli odporem.“

Viděla jsem, jak překvapením stiskl rty, ale když promluvil, měl v hlase odhodlání. „Ustup, Heaven. Jdu dovnitř. Chci zjistit, proč už nechodíš do školy… a Tom má pravdu, venku je zima. Mám nohy jako led.“

Přesto jsem se nepohnula. Tom mi za Loganem signalizoval, abych se přestala chovat jako blázen a pustila Logana dovnitř. „Heavenly… jestli budeš držet ty dveře otevřený, přijde všechno naše dřevo vniveč.“

Opřela jsem se do dveří, abych je zavřela, ale Logan mě odstrčil a vstoupil s Tomem v patách. Vál tak silný vítr, že měli co dělat, aby dveře zavřeli. Místo zámku jsme měli prkno, které fungovalo jako závora.

Logan, zmrzlý a s červeným obličejem, se ke mně otočil s omluvným výrazem. „Mrzí mě, že jsem to musel udělat, ale už nevěřím Tomovi, že je Naše Jane nemocná a Sarah se necítí dobře. Chci vědět, co se děje.“

Měl tmavé brýle. Proč, když byl šedivý zimní den a slunce stejně nemělo žádnou sílu? Byl oblečený do teplé zimní bundy, která mu sahala k bokům, zatímco chudák Tom měl na sobě pouze několik vrstev svetrů ze secondhandu.

Rezignovaně jsem ustoupila. „Pojďte dál, sire Logane, pronesla zoufalá dívka, a vychutnejte si ten pohled.“

Pokročil do místnosti a rozhlédl se. Tom šel hned ke kamnům a začal si ohřívat zmrzlé ruce a nohy, aniž si svlékl svetry. Fanny se choulila co nejblíž u tepla. Zjevně neměla v úmyslu opustit svou matraci, ale rychle si začala česat vlasy a provokativně na Logana mrkala dlouhými černými řasami. „Pojď si sednout sem ke mně, Logane.“

Tom i Logan ji ignorovali. „No,“ začal Tom povzbudivě, „tohle je náš domov, Logane.“

Logan očividně nevěděl, co má říci, proto mlčel.

„Tady nepotřebuješ sluneční brýle, Logane,“ řekla jsem mu. Zvedla jsem Naši Jane a posadila se s ní do babiččina houpacího křesla. Jakmile děda uslyšel jeho vrzání, hned sáhl pro kus dřeva a začal vyřezávat dalšího zajíce. Nablízko viděl dobře, ale pokud jste od něj byli dva metry, moc toho nerozeznal. Zřejmě jsem mu připomínala babičku, když byla mladá a chovala na klíně své dítě. Keith přiběhl a hned mi také lezl na klín, přestože začínal být na takové mazlení příliš velký a těžký. Ale aspoň jsme se všichni tři vzájemně zahřívali.

Zahanbovalo mě, že Logan přišel zrovna v době, kdy jsme na tom byli nejhůř. Utřela jsem Naší Jane nos a pokoušela se jí uhladit rozcuchané vlasy. Logan se posadil ke stolu a otočil hlavu ke mně. „Je to dlouhá cesta na tuhle horu, Heaven. Přinejmenším bys mohla být přátelštější,“ řekl s výčitkou v hlase. „Kde je Sarah? Myslím tvá matka.“

„Nemáme tady koupelnu,“ odpověděla jsem bez obalu. „Je venku na záchodě.“

„Aha…,“ řekl slabým hlasem a zrudl. „Kde je tvůj táta?“

„Někde pracuje.“

„Škoda, že jsem nepoznal tvou babičku. Moc mě mrzí, že umřela.“

Mě to mrzelo také.

Stejně tak dědu, který přestal vyřezávat a vzhlédl v náhlém návalu lítosti, jež vymazala dočasné uspokojení vyvolané nějakou příjemnou vzpomínkou.

„Tome, mám plný ruce. Mohl bys, prosím tě, dát vařit vodu, abysme mohli Loganovi nabídnout čaj nebo kakao?“

Tom na mě užasle zíral a bezmocně rozpřáhl ruce. Věděl, že nemáme ani čaj, ani kakao.

Přesto začal prohledávat téměř prázdnou kredenc a vytáhl sušenou kůru sassafrasu, která tam zbyla po babičce. Váhavě se podíval na Logana a postavil vodu na kamna.

„Děkuju, ale nemůžu zůstat dlouho. Do Winnerrow je to daleko. Chtěl jsem se sem dostat před setměním, protože to tady tak neznám – jako kluk z města.“ Usmál se na mě a naklonil se dopředu. „Heaven, řekni, co se děje. Tvoje matka by se určitě dokázala postarat o Naši Jane, když je nemocná. A Fanny taky přestala chodit do školy. Proč?“

„Jé,“ zbystřila Fanny, „tobě se po mně stejskalo? To je vod tebe hezký. Ještě se někdo ptal, kde jsem?“

„Jistě,“ odbyl ji Logan a nespouštěl ze mě oči. „Všichni se divíme, proč dvě nejhezčí holky nechodí do školy.“

Co jsem mohla říci, abych před ním vylepšila náš život o hladu a zimě? Stačilo, aby se rozhlédl. Proč však pořád otáčel hlavu ke mně a odmítal pohled do místnosti, kde byly jediným komfortem svinuté matrace? „Proč nosíš tmavý brýle, Logane?“

Ztuhl. „Asi jsem ti nikdy neříkal, že nosím kontaktní čočky. Při tý rvačce jsem dostal pěstí do oka a čočka mi rozřízla duhovku. Doktor nařídil, že oko nesmí být vystavený ostrýmu světlu, a radši než pásku nosím brýle.“

„Takže toho moc nevidíš, viď?“

Začervenal se. „Po pravdě řečeno moc ne. Tebe vidím jenom jako rozmazanou postavu… a myslím, že máš na klíně Naši Jane a Keithe.“

„Logane, vona pro tebe není Naše Jane… jenom pro nás,“ ozvala se Fanny. „Můžeš jí řikat jenom Jane.“

„Chci jí říkat tak, jak jí říká Heaven.“

„Vidíš mě?“ zeptala se Fanny a vstala. Měla na sobě jenom kalhotky a kolem ramen několik babiččiných vlněných šál… a pod nimi byla nahá. Prsa jí teprve začínala růst a vypadala jako tvrdá zelená jablka. Fanny nechala šálu spadnout a bosa se producírovala po místnosti. Ta ostuda, že se takhle předvádí před Loganem… a před Tomem!

„Jdi se oblíct,“ nařídil Tom a rozpaky byl celý rudý. „Stejně toho nemáš moc na ukazování.“

„Ale budu mít!“ rozkřikla se Fanny. „Budu mít větší a lepší než Heaven!“

Logan vstal k odchodu. Počkal na Toma, jako by potřeboval pomoci najít dveře, přestože je měl přímo před sebou. „Jestli se mnou nechceš mluvit, Heaven, když jsem se sem táhnul takovou dálku, už nepřijdu. Myslel jsem, že víš, že jsem tvůj kamarád. Přišel jsem, abych dokázal, že mi na tobě záleží a že si dělám starosti, když jsem tě tak dlouho neviděl. Slečna Dealová si taky dělá starosti. Chci se jen zeptat, než půjdu… seš v pořádku? Potřebuješ něco?“ Čekal na odpověď, a když ji nedostal, pokračoval: „Máte dost jídla? Dřeva? Uhlí?“

„Nemáme dost ničeho!“ vychrlila ze sebe Fanny.

Logan se stále díval na mě, ne na Fanny, jež se opět zahalila a ležela stočená do klubíčka.

„Jak tě napadlo, že bysme neměli dost jídla?“ zeptala jsem se. Hrdost dodala mému hlasu povýšený tón.

„Jen jsem se chtěl ujistit.“

„Máme se dobře, Logane. A samozřejmě máme dost dřeva a uhlí –“

„NEMÁME!“ ječela Fannny. „Nikdy jsme uhlí neměli! Přála bych si, abysme ho měli. Slyšela jsem, že je z něj víc tepla než ze dříví!“

Rychle jsem zasáhla. „Víš dobře, Logane, že Fanny je hrabivá a chtěla by všechno pro sebe, tak si nevšímej ničeho, co říká. Jak vidíš, nic nám neschází. Doufám, že se ti oko brzy zahojí a budeš si moct sundat ty brýle.“

Nyní vypadal uraženě a následoval Toma, který ho vedl ven. „Nashledanou, pane Casteele,“ rozloučil se s dědou. „Uvidíme se zítra, Keithi a Naše Jane… a příště se oblíkni, Fanny.“ Naposledy se obrátil ke mně a vztáhl ruku, jako by se mě chtěl dotknout anebo mě k sobě přitáhnout. Zůstala jsem sedět v křesle, rozhodnutá nezatahovat ho do trablů Casteelovy rodiny. „Doufám, že se brzy vrátíš do školy, Heaven.“ Máchl rukou, jako by chtěl obsáhnout Fanny, Keithe a Naši Jane. „Jestli budete něco potřebovat, nezapomeňte, že můj táta má obchod plný věcí a můžeme vám cokoliv obstarat.“

„To je od tebe moc hezký,“ poznamenala jsem sarkasticky, aniž bych projevila vděčnost. „Asi se cítíš náramně velkorysý a bohatý… divím se, že se vůbec zahazuješ s holkou z hor, jako jsem já.“

Litovala jsem ho, jak tam stál v otevřených dveřích, díval se na mě a nevěděl, co říct. „Měj se, Heaven. Riskoval jsem svůj zrak, protože pohled na sníh mi taky škodí, ale přesto jsem přišel. Teď toho lituju. Přeju ti všechno nejlepší, ale už se sem nevrátím, abys mě urážela.“

Ach, Logane, neodcházej odsud dotčený… prosím… Ale nevyslovila jsem to. Jen jsem se houpala v křesle a nechala ho odejít a prásknout za sebou dveřmi. Tom běžel za ním, aby ho provedl lesem a doprovodil na bezpečnější stezku do údolí, kde se neztratí ani s tmavými brýlemi.

„Tys ale byla protivná,“ poznamenal, když se vrátil. „Bylo mi ho líto, jak se sem šplhal, když skoro nevidí, aby se setkal s holkou, která je na něj zlá a lže, jako když tiskne… víš dobře, že toho moc nemáme. Moh nám pomoct.“

„Tome, ty chceš, aby každý věděl, že táta má… vždyť víš.“

„Nechci… ale museli bysme mu o tátovi říkat?“

„Museli bysme mu říct důvod, proč tady není, ne? Logan si asi myslí, že sem dochází a jakž takž se o nás stará.“

„Hm, asi máš pravdu,“ uznal Tom. „Zkusím chytit nějaký ryby a nastražit pasti, tak mi drž palce.“ Krátce si ohřál ruce a nohy a znovu vyrazil z domku ve snaze obstarat nějakou potravu. Neměli jsme už ani vejce, protože slepice jsme snědli dřív, než začaly snášet.

Po Sářině odchodu byl život nejen tisíckrát těžší, ale také mnohem komplikovanější. Otec se domů nevrátil. To znamenalo, že jsme neměli žádné peníze a nemohli si koupit, co jsme potřebovali. Neměli jsme petrolej do lampy, proto jsme používali svíčky.

Hodiny se nekonečně vlekly. Každý den jsem čekala, až Tom přijde ze školy s Fanny, Keithem a někdy i s Naší Jane. Přesvědčovala jsem se, že se děda o sebe postará a po uzdravení Naší Jane se do školy vrátím. Ale stačilo se na něj podívat a viděla jsem, jak je po babiččině smrti ztracený. „Klidně jdi,“ pobídl mě děda jednoho dne, kdy jsem měla chatrč uklizenou, ale lámala jsem si hlavu, co budeme jíst k večeři. „Nepotřebuju tě. Vystačím si.“

Možná, ale příští den přišla Naše Jane zase nachlazená. „Mám hlad,“ stěžovala si a tahala mě za provizorní zástěru. „Chci jíst.“

„Jistě, miláčku. Jdi si lehnout, odpočiň si a za chvíli bude večeře hotová.“ Jak snadno se to řeklo, když jsme měli jen několik koblih od snídaně a půl hrníčku mouky. Proč jsem víc nešetřila s jídlem, když Sarah odešla? Proč jsem si myslela, že otec se vždy objeví jakoby mávnutím kouzelného proutku zrovna ve chvíli, kdy nám dojdou zásoby? Kde vůbec je?

„Tome, je možný chytat ryby potmě?“ zeptala jsem se.

Polekaně vzhlédl od čtení. „Ty chceš, abych šel teď ven a chytal ryby?“

„Taky bys mohl zkontrolovat pasti, jestli se nechytil nějaký zajíc.“

„Už jsem je zkontroloval po cestě ze školy. A jak bych moh v noci najít pasti, když jsou schovaný?“

„Proto budeš muset teď chytit nějaký ryby,“ zašeptala jsem mu do ucha, „protože kromě dvou koblih nemáme co jíst.“ Šeptala jsem, protože kdyby mě Keith nebo Naše Jane slyšeli, spustili by takový rámus, že bychom to nevydrželi. Naše Jane musela pravidelně jíst, jinak ji bolel žaludek. Když měla bolesti, brečela a kvílela a při tom se nedalo nic dělat.

Tom vstal a sundal ze stěny pušku. „Zrovna začala sezona vysoký, tak se mi třeba podaří dostat nějakou srnu.“

„To chceš říct, že když nic nezastřelíš, nebudeme jíst?“ naříkala Fanny. „Ježíši, jestli budeme závislí na tvým střílení, umřeme hladem!“

Tom šel ke dveřím a vrhl na Fanny znechucený pohled. Potom se na mě usmál. „Neboj, za půl hodiny budu zpátky s masem – když budu mít štěstí.“

„A když ne?“

„Nevrátím se, dokud něco nepřinesu.“

„No,“ převalila se Fanny na matraci a začala se zhlížet v malém, laciném zrcátku, „Asi Toma už nikdy neuvidíme.“

Ten beze slova odešel a práskl za sebou dveřmi.

Chytání ryb a lov zvěře se nyní staly součástí našeho každodenního života. Část dne jsem trávila pokládáním pastí a házením vlasců s návnadou. Tom vyrobil oka na zajíce a veverky. Také jsme hledali houby. Babička nás naučila rozlišovat jedlé od jedovatých. Sbírali jsme lesní plody, až jsme měli ruce celé popíchané od trní. Pátrali jsme po luscích divokých fazolí a hrachu. Z winnerrowských zahrad jsme kradli špenát, hlávkový salát a další zeleninu. Když však uhodila tuhá zima, byl konec s lesními plody i zeleninou a zajíci a veverky zmizeli ve svých skrýších, zvlášť když jsme pro ně neměli lákavou návnadu. A houbám se mrazivé noci nelíbily o nic víc než nám. Nakonec jsme neměli vůbec co jíst.

„Heaven,“ stěžovala si Fanny, „uvař něco. Nemůžeme sedět celou noc a čekat, až se Tom vrátí s prázdnou. Vím, že máš někde schovaný fazole a hrách.“

„Fanny, kdybys mi aspoň občas pomohla, možná bych měla zásobu fazolí a hrachu… ale nemám nic kromě zbytků sádla a dvou starých, suchých vdolků.“ Řekla jsem to tlumeným hlasem, aby mě neslyšela Naše Jane nebo Keith.

Děda nečekaně zbystřil. Natáhl krk a podíval se směrem ke mně. „V udírně jsou nasázený brambory.“

„Všechny jsme je spotřebovali minulý týden, dědo.“

Naše Jane pronikavě vykřikla. „Musím jíst!“ vřískala. „Bolí! Strašně mě bolí břicho… Hev-lí, kdy budeme jíst?“

„Hned,“ ujistila jsem ji a posadila na židli ke stolu, která byla zvýšená dvěma poleny. Políbila jsem ji na šíji a pohladila po jemných vlasech. „Pojď sem, Keithi. Budete s Naší Jane dneska večeřet první.“

„Co tím myslíš, že voni budou jíst první? A co já?“ bouřila se Fanny. „Jsem členem tyhle rodiny stejně jako voni!“

„Fanny, ty můžeš počkat, až se vrátí Tom.“

„To by nejdřív musel něco ulovit. Než se mu to podaří, budu v hrobě!“

„Ty člověka dokážeš povzbudit.“ Rozpustila jsem zbytek sádla, v misce rozmíchala trochu mouky s vodou a vylila ji do pánve spolu s trochou soli a pepře. Zatímco jsem míchala omáčku, cítila jsem v zádech hladové oči Naší Jane a Keithovy. Děda se houpal v křesle a oči se mu také hladově leskly. Hubenýma rukama pevně svíral opěradla křesla. Nepočítal s tím, že by dnes večer jedl. Pokud nejvíc trpěli Keith s Naší Jane, hned po nich byl na řadě dědeček, který hubl tak rychle, že se mi pro něj chtělo plakat.

„Annie uměla udělat ten nejlepší borůvkovej koláč,“ mumlal toužebně se zavřenýma očima a třesoucími se rty.

„Ty máš jen dva vdolky pro šest lidí?“ zhrozila se Fanny. „Co nám chceš dát, každýmu jen drobky?“

„Ne. Keith a Naše Jane dostanou každej půlku, další půlku dám dědovi a ty, Tom a já si poslední půlku rozdělíme na tři díly.“

„Drobky! Přesně to jsem čekala! Děda nepotřebuje celou půlku!“

Děda potřásl hlavou. „Nemám hlad, Heaven. Dej mou půlku Fanny.“

„Nedám! Udělala jsem to už ráno. Fanny sní svou porci nebo bude do zítřka bez jídla, ledaže by Tom něco přinesl.“

„Nebudu čekat na Toma!“ Fanny se zlostně posadila ke stolu. „Chci jíst teď! Jsem třikrát větší než Naše Jane. Nepotřebuje celou půlku.“

Dělala jsem všechno co nejpomaleji, ale neměla jsem moc práce. Dnes se vrátily dvě kočky, černá a bílá, a obě seděly vysoko na polici s hrnečky a kastroly a shlížely na mě s nadějí v hladových očích. Potřebovaly jíst stejně jako my, ale já jsem se na ně dívala a přemýšlela, jestli někteří lidé jedí kočky.

Potom mi zrak sklouzl na otcova starého loveckého psa, který se vrátil s kočkami. Zhrozila jsem se, že vůbec mohu pomyslet na to, že bychom snědli zvířata, která jsme milovali. Přesto jsem si nedokázala pomoci.

Náhle stála Fanny vedle mě a ukazovala na starého Snappera, otcova nejoblíbenějšího psa. Bylo mu šestnáct let a byl skoro slepý, přesto se o sebe dokázal postarat a vždy se vrátil domů vykrmený. „Má ty starý kosti pěkně vobalený masem,“ šeptala Fanny naléhavě. „Dala bych si zase maso. Dokážeš to, Heaven. Vím, že jo. Podřízni ho, jako to děláme s prasatama. Pro Naši Jane, pro Keithe… a dědu. Všichni bysme se rádi najedli…“

V té chvíli otevřel Snapper ospalé oči s povislými koutky a zamyšleně se na mě díval. Pohlédla jsem ke stolu, kde seděli Keith s Naší Jane a oba naříkali.

„Lepší starej pes než my,“ naváděla mě Fanny. „Stačí ho jen praštit do hlavy.“ Podala mi sekyrku, kterou jsme používali na štípání třísek do Starého čudila. I teď se z něho valil černý štiplavý kouř, od kterého nás pálily oči.

„Dělej. Vím, že to dokážeš,“ povzbuzovala mě Fanny a postrčila mě směrem k psovi. „Vylákej ho ven – a tam ho prašti.“ Snapper náhle vyskočil, jako by tušil můj úmysl, a běžel ke dveřím. Fanny rozčileně vykřikla a vyrazila za ním. V tom okamžiku se dveře otevřely a Snapper zmizel v temné noci, dychtivý uniknout našim vražedným choutkám.

Vešel Tom s úsměvem na tváři, s puškou přes jedno rameno a těžkým pytlem přes druhé.

Když mě uviděl se sekyrkou v ruce a provinile se tvářící, úsměv mu vyprchal z tváře. „Tys chtěla zabít Snappera?“ V hlase se mu ozval nevěřícný tón. „Ale já jsem myslel, že ho máš ráda.“

„Mám,“ vzlykala jsem.

„Jenžes mně nevěřila, viď?“ řekl trpce. „Běžel jsem celou cestu tam i zpátky.“

Hodil pytel na stůl. „Jsou v něm dvě mrtvý slepice. Raceovi McGeeovi bude divný, kdo mu střílel v kurníku, a jestli přijde na to, že jsem to byl já, zabije mě, ale aspoň umřu s plným žaludkem.“

Ten večer jsme jedli dobře. Spořádali jsme celou slepici a druhou jsme si nechali na další den. Ovšem když jsme snědli i ji, vyvstal před námi opět stejný problém. Žádné jídlo. Tom mi šeptal, abych se netrápila, že kde je vůle, najde se i cesta.

„Nastal čas vykašlat se na čest a poctivost a začít krást,“ usoudil. „Neviděl jsem žádnou vysokou. Ani mýval se neukáže. Zastřelil bych sovu, ale vůbec nehoukají. Každej večer, když se začne stmívat a lidi ve Winnerrow večeřej, půjdem ty, já a Fanny do údolí a ukradnem, co se dá.“

„To je bezvadnej nápad!“ jásala Fanny. „Doufám, že tam dole nemaj na zdi pověšený pušky?“

„To nevím,“ odpověděl Tom, „ale určitě se to dozvíme.“

Příští večer jsme se se strachem vydali na cestu dolů s žaludky ještě plnými. Měli jsme na sobě tmavé šaty a obličeje začerněné sazemi. Došli jsme k malé farmě, kde žil jeden z nejobávanějších farmářů v okolí. Ale ještě horší bylo, že měl pět obřích synů a pět velkých dcer a manželku, vedle které by i Sarah vypadala slabá a drobná.

Fanny, Tom a já jsme se schovali za hustým křovím, dokud celá rodina nezasedla ke stolu. Dělali takový rámus, že to dozajista přehlušilo jakýkoliv hluk venku. Měli dvůr plný psů, koček a koťat, jako jsme mívali i my.

„Uklidni psy,“ sykl na mě Tom, „abysme mohli s Fanny vybílit kurník a nemusel jsem použít pušku.“ Ukázal na Fanny. „Musíš je chytnout za nohy, každou rukou dvě, a já vezmu taky dvě. To by nám mělo chvíli vydržet.“

„Neklobnou mě?“ zeptala se Fanny postrašeně.

„Né. Nebudou se moc bránit, jenom budou kdákat.“

Tom mi dal za úkol odvrátit pozornost těch nejkrvelačnějších psů, jaké jsem kdy viděla. Se zvířaty jsem to uměla a většinou mi důvěřovala a měla mě ráda… ale ten velký pes vypadal, že mě na první pohled nesnáší. Měla jsem s sebou v malém sáčku slepičí krky a nohy.

Zatímco McLeroyovi uvnitř večeřeli, hodila jsem mu nohu a konejšivě ho oslovila: „Hodnej pejsek… no, neboj se, nic ti neudělám… tak sněz tu nožičku… no tak, dej si.“

Pes s odporem očichal žlutou nohu a zavrčel, což vypadalo jako signál pro ostatní psy. Muselo jich tam být nejméně sedm nebo osm, aby hlídali prasata v ohradě, slepice a další zvířata. Najednou se všichni hnali ke mně! Vrčeli, štěkali a odhalovali hrozivě ostré zuby. „Hned přestaňte!“ okřikla jsem je. „PŘESTAŇTE! Slyšíte?“

Z kuchyně zakřičela žena téměř stejná slova. Psi se utišili a zdáli se být nerozhodní. Mezitím jsem jim hodila zbytek slepičích krků a noh. Rychle je sežrali a s vrtěním ocasů se vrátili pro další porci.

V té chvíli se z kurníku ozvalo příšerné kdákání – a psi k němu vyrazili.

„STŮJTE!“ nařídila jsem jim. „OHEŇ!“ Jeden pes zaváhal a ohlédl se na mě. Zapálila jsem hromadu uschlého listí, které měl zřejmě jeden z potomků dát do kompostu.

„Mami!“ zařval obr v kombinéze. „Někdo nám podpaluje dvůr!“

Rozběhla jsem se.

Nikdy jsem nemusela tak utíkat. Všichni psi mi byli v patách. Uběhla jsem sotva deset metrů a nejrychlejší pes mě užuž doháněl. Co nejrychleji jsem vyšplhala na strom a usadila se na silné větvi. Jakmile jsem projevila strach, mohli se hafani zbláznit. „Jděte pryč!“ nařídila jsem rozhodným hlasem. „Nebojím se vás!“

Z temnoty se vyřítil starý Snapper a hned se vrhl do klubka mladších a silnějších psů, aby mě ochránil. Vtom se objevil farmář McLeroy s puškou!

Okamžitě vystřelil nad hlavy psů. Ti se rozprchli na všechny strany. Krčila jsem se na stromě a doufala, že si mě nevšimne.

Naneštěstí svítil měsíc. „Nejseš to ty, Heaven Casteelová?“ zeptal se obrovitý farmář. Měl tak rudé vlasy, že mohl být klidně Sářiným příbuzným. „To seš ty, kdo mi krade slepice?“

„Já jsem ta, co vaši psi zahnali na strom, protože jsem sháněla tátova oblíbenýho psa. Celý týdny byl pryč a před pár dny se vrátil domů… ale teď zase utekl.“

„Slez dolů!“ nakázal.

Opatrně jsem se spustila ne zem. Doufala jsem, že se Tomovi a Fanny podařilo slepice ukradnout a jsou v bezpečí na cestě domů.

„Kams je schovala?“

„Co?“

„Moje slepice.“

„Myslíte, že bych dokázala vylízt na ten strom a přitom držet slepice? Pane McLeroyi, mám jen dvě ruce.“

Za ním se tyčily postavy jeho tří statných synů. Všichni měli kštice zrzavých vlasů a rozježené plnovousy. Dva mi posvítili baterkou do obličeje. Jeden mi s ní přejel k nohám a zase zpátky. „Koukej, táto, vona teď vypadá úplně jako její máma, ta hezká ženská z města.“

„Je to zlodějka slepic!“

„Vidíte snad u mě nějaký slepice?“ zeptala jsem se drze.

„No, ještě jsme se nepřesvědčili,“ prohlásil mladík stěží starší než Logan. „Já ji prohledám, tati.“

„Ani nápad!“ vyjekla jsem. „Jen jsem hledala tátova psa, a to není nic nezákonnýho!“

Rychle jsem se učila lhát, abych Tomovi a Fanny poskytla čas dostat se do bezpečí hor.

Nakonec mě nechali jít, přesvědčeni, že nejsem zlodějka slepic, ale jen velká lhářka.

Tomovi s Fanny se podařilo ukořistit pět slepic a Tom si k tomu ještě přibral šest vajec, i když pouze tři zůstala celá. „Necháme si dvě slepice,“ rozhodla jsem, když jsem celá zpocená a zadýchaná dorazila do domku. „Budou snášet vejce a Naše Jane a Keith je tak můžou mít každý den.“

„Kdes byla celou tu dobu?“

„Na stromě, protože pode mnou byli psi.“

Brzy jsme v krádežích získali zručnost. Nikdy jsme nešli dvakrát na stejné místo. Každý večer jsme dědovi nechali na starost dva nejmladší sourozence a učili jsme se všechny možné způsoby, jak ukradnout, co se dalo. V nastávajícím zimním soumraku jsme čekali, až ženy odnosí z auta tašky s nákupy. Často se musely několikrát vracet, což nám skýtalo možnost vyběhnout, popadnout tašku a rychle zmizet. Byly to nesporně krádeže, ale ospravedlňovali jsme je tím, že nám šlo o záchranu života a že to těmto ženám někdy splatíme.

Jednou večer se každému z nás podařilo vzít jednu tašku a taktak jsme stačili utéct, než žena vykřikla: „Pomoc, zloději!“ Přitom v mé tašce byly pouze ubrousky, voskovaný papír a dva balíky toaletního papíru. Fanny se prohýbala smíchy. „Musíš brát ty těžký tašky, pitomče.“

Poprvé v životě jsme měli opravdový toaletní papír, ubrousky a voskovaný papír. Na co nám byl dobrý? Neměli jsme nic, co bychom do něj mohli zabalit a uložit do ledničky.

Večer jsme s Tomem leželi na matracích a říkali si, že postel by měl využívat děda, aby ulevil bolavým kostem. „Mám z toho špatnej pocit,“ zašeptal Tom, „kradu věci lidem, který musej tvrdě pracovat, aby si vydělali peníze. Musím si najít nějakou práci, i kdybych se měl vracet domů o půlnoci. A vždycky můžu něco čmajznout ze zahrad bohatejch lidí. Ty se mají dobře tak jako tak.“

Problém byl, že lidé z údolí nedůvěřovali chlapcům z hor. Báli se, že budou krást, takže najít práci bylo těžké. Nakonec jsme stejně museli všichni dál podnikat noční lupičské výpravy do Winnerrow. Jednoho dne Tom ukradl koláč, který se chladil na okenním parapetu, a celou cestu domů utíkal, aby nás všechny podělil. Nikdy jsem neviděla tak lákavý koláč s květinovým vzorem na polevě.

Byl jablkový a chutnal tak báječně, že se mi ani nechtělo Toma vyplísnit za to, jak šikovný zloděj se z něj stal.

„Nic si z toho nedělej,“ smál se Tom a oči mu zajiskřily. „Tenhle koláč dělala matka tvýho přítele a víš dobře, že Logan by se vzdal všeho, jen aby byla rodina jeho Heaven spokojená.“

„Kdo je Logan?“ bručel děda, zatímco jsem v ústech ještě cítila lahodnou chuť koláče.

„Jo,“ ozval se známý hlas ode dveří, „kdo je Logan? A kde je ksakru moje žena? Proč je tady takovej binec?“

Otec!

Vešel s velkým pytlem z režného plátna přes rameno, který určitě obsahoval zásoby jídla, a hodil ho na stůl.

„Kde je kruci Sarah?“ zařval znovu a všechny si nás zlostně změřil.

Ani jeden z nás mu to nedokázal říct. Stál tam vysoký a štíhlý, čerstvě oholený a bledší než obvykle, jako kdyby prošel velkým očistcem. Zhubl nejméně deset kilo, ale vypadal svěžejší, čistší a jaksi zdravější, než když jsem ho posledně viděla. Byl jako tmavovlasý obr, ze kterého táhla whisky a ona podivná mužná vůně. Zachvěla jsem se při pomyšlení, že je zpátky, ale zároveň jsem si oddechla úlevou. Jakkoli byl podlý, věděla jsem, že nás zachrání před hladověním, zvlášť když přicházela skutečná zima, kdy bude sněžit každý den a ledový vítr bude skučet a pronikat nám do morku kostí každou škvírou chatrného domku.

„Copak tady nikdo neumí mluvit?“ zeptal se sarkasticky. „Myslel jsem, že posílám svý děti do školy. To jste se tam nic nenaučily? Ani přivítat svýho tátu a říct mu, jak jste rádi, že je zase doma?“

„Jsme rádi,“ řekl Tom, zatímco já jsem vstala a otočila se ke kamnům, abych uvařila další jídlo. Tvar pytle napovídal, že máme spoustu zásob. Svým způsobem jsem se snažila otce ranit nevšímavostí, jakou on opakovaně zraňoval mne.

„Kde je moje žena?“ rozkřikl se znovu. „SARAH! Jsem zpátky!“ Jeho řev mohl být slyšet až dole v údolí… Sarah to ale nepřivolalo.

Zkontroloval ložnici. Stál široce rozkročený a oběma rukama držel závěs od sebe. Díval se dovnitř a ničemu nerozuměl. „Je na záchodě?“ obrátil se opět k Tomovi. „Kde je máma?“

„Ráda ti to povím,“ ozvala jsem se, když Tom váhal.

Vrhl na mě temný pohled. „Ptal jsem se Toma. Odpověz mi, chlapče. Kde je, sakra, tvoje matka?“

Jako kdybych se narodila pro tento okamžik, pro tuto šanci ranit jeho pýchu. Byla jsem připravená ho zasáhnout. Z jeho výrazu jsem vytušila, že považuje Sarah za mrtvou – jako zemřela babička v jeho nepřítomnosti – a na chvíli jsem zaváhala.

„Tvoje žena tě opustila, tati,“ řekla jsem drsně a zamračila se na něj. „Nemohla snést bolest a trápení, když se jí narodilo mrtvý dítě. Nesnesla už život v týhle chatrči, kde nikdy není ničeho dost, a manžela, kterej si užívá, když ona musela jen dřít. Takže je pryč a nechala ti vzkaz.“

„NEVĚŘÍM TI!“ zařval.

Nikdo nic neřekl, dokonce ani Fanny ne. Jen jsme na něj hleděli.

Nakonec to byl děda, kdo našel sílu vstát z křesla a postavit se synovi tváří v tvář. „Už nemáš žádnou manželku, synu.“

Jeho hlas se zdál být naplněný lítosti nad vlastním synem, který prohrál už dvakrát a nepochybně bude prohrávat celý život, což bude jedině jeho vina. Takové byly mé chmurné myšlenky ten večer, kdy se otec vrátil téměř po měsíci domů.

„Tvoje Sarah si sbalila věci a vodešla v noci,“ zakončil děda s námahou, protože už dávno mu slova neplynula na jazyk snadno.

„Přineste mi někdo ten vzkaz,“ zašeptal otec, jako by náhle ztratil veškerou sílu a byl tak starý jako dědeček.

Mlčky a se škodolibým zadostiučiněním jsem šla k nejvyšší polici, na níž jsme ukládali naše sporé cennosti, a z otlučené cukřenky, kterou podle babičky koupil otec svému andělovi, jsem vytáhla krátký vzkaz čtyřikrát přeložený do tuhého čtverečku.

„Přečti mi to,“ nařídil se strnulým výrazem.

„Milý manželi (četla jsem),

už nemůžu vydržet s mužským, kterej se vo nic nestará. Jdu tam, kde je to lepší. Hodně štěstí a sbohem.

Moc jsem tě milovala, ale teď tě nenávidím.

Sarah“

„A to je všechno? VŠECHNO?“ křičel otec, který mi vytrhl papír z ruky a pokoušel se rozluštit Sářino neúhledné dětské písmo. „Ona uteče, nechá mě tu s pěti dětma a přeje mi hodně štěstí?“ Zmačkal vzkaz do kuličky a hodil ho do otevřených dvířek kamen. Dlouhými prsty si prohrábl hřívu černých vlasů. „Kčertu s ní,“ řekl otupěle, ale vzápětí vyskočil a pěstí zahrozil ke stropu. „Až ji najdu, zakroutím jí krkem anebo jí vyříznu srdce – jestli nějaký najdu. Jak mohla odejít, když tady není žádná ženská, a nechat malý děti na pospas! Sakra, čekal jsem od tebe něco lepšího, Sarah!“

V mžiku byl ze dveří, takže jsem si myslela, že se vzápětí vypravil uskutečnit svou hrozbu, ale za pár minut byl zpátky a vysypal na stůl další jídlo. Přinesl dva pytle mouky, sůl, plátky slaniny, fazole, sušený hrách, velkou plechovku sádla, svazky špenátových listů, jablka, brambory, sáčky rýže a spoustu dalších věcí, které jsme předtím nikdy neviděli, jako krabice krekrů a sušenek, burské máslo a pudink.

Stůl byl celý zavalený, takže to vypadalo, že nám jídlo vystačí na celý rok. Když všechno vyložil, otočil se a promluvil, aniž by oslovil někoho z nás.

„Je mi líto, že vaše babička umřela. A ještě víc mě mrzí, že ode mě vaše máma utekla, a tím i od vás všech. Jsem si jistý, že ji mrzí, že vám to musela udělat, aby se mi tím pomstila.“ Odmlčel se.

„Jedu zas hned pryč a nevrátím se, dokud nebudu úplně vyléčenej. Jsem už skoro zdravej a rád bych tu s vámi zůstal a postaral se o vás, ale to by vám víc uškodilo než prospělo. A mám práci, která vyhovuje mý nemoci. Takže s tímhle jídlem šetřete, protože víc nedostanete, dokud se nevrátím.“

Zděšená jsem chtěla vykřiknout, aby neodcházel, protože bez něj nadcházející ledovou zimu nemůžeme přežít.

„Neví někdo z vás, kam mohla jít?“

„Tati!“ vykřikla Fanny a chtěla se mu vrhnout do náruče, ale on vztáhl ruku a zadržel ji.

„Nedotýkej se mě,“ varoval ji. „Nevíš, co mám, ale je to šeredná věc. Vidíš, jak jsem nechal všechno dát do pytlíků? Až odejdu, všechny je spalte. Mám kamaráda, kterej se pokusí najít Sarah a přinutí ji se vrátit. Držte se, dokud se nevrátí ona nebo já… držte se.“

Jakkoli byl občas krutý, přesto pracoval a prodával načerno vyrobený alkohol, aby nám mohl koupit aspoň základní potraviny a pár pamlsků a nějaké oblečení.

Dívala jsem se na použité šatstvo, kterým se Fanny probírala. Svetry a sukně, džínsy pro Toma a Keithe, spodní prádlo pro všechny a pět párů bot, ačkoliv musel naše čísla jen odhadovat. Do očí mi vyhrkly slzy. Žádné kabáty, zimní boty ani čepice, které jsme potřebovali. Přesto jsem byla vděčná i za ty ošklivé, obnošené svetry plné uzlíků.

„Tati!“ hnal se za ním Tom. „Nemůžeš nás nechat samotný! Dělám, co můžu, abych pomoh, ale není to lehký, protože ve Winnerrow nikdo Casteelovům nevěří a Heaven už tak nemůže chodit do školy – a já tam musím chodit, tati, nebo bych přestal dejchat! Slyšíš mě?“

Otec pokračoval v chůzi, hluchý k zoufalým slovům syna, jehož miloval. A Fannyino naříkání ho nepochybně muselo pronásledovat mnoho dní. Avšak dcera jménem Heaven ho neprosila ani neplakala. Neřekla ani slovo. Jen jsem cítila, jak mi srdce sevřela ledová ruka osudu. Zůstali jsme sami, přesně jak se mi o tom zdávalo.

Sami v chatrči, bez rodičů, bez možnosti se nějak uživit.

Sami v ledovém větru a sněhu, se zavátými stezkami do údolí.

Neměli jsme zimní boty, kabáty ani lyže, které by nám usnadnily cestu do školy nebo do kostela. A ta hromada jídla, jakkoli nyní vypadala vysoká, brzy zmizí. Co potom?

Otec stál u auta a střídavě si nás prohlížel. Všechny kromě mne. Bolelo mě, že ani nyní mi nedokáže pohlédnout do očí.

„Opatrujte se,“ řekl a zmizel v temnotě. Slyšeli jsme řev motoru jeho staré dodávky, která se řítila dolů stezkou do neznáma.

Zachovala jsem se stejně, jako by se zachovala Sarah. Začala jsem uklízet věci, bez slzy v oku, se rty pevně stisknutými při pomyšlení na povinnosti, které mě čekají, dokud se otec nevrátí.

Bída a lesk

NA KRÁTKOU A POVZNÁŠEJÍCÍ CHVÍLI, NEŽ otec znovu zmizel a nechal nás o samotě, se nám v srdcích zrodila naděje, po níž však následovalo ještě větší a bezednější zoufalství.

Jako bychom prožívali noční můru, stáli jsme v semknuté skupince a naslouchali nočním zvukům, poté co zvuk motoru zanikl v dálce. Měli jsme na stole jídlo, které dokazovalo, že mu na nás aspoň trochu záleží, ale to nestačilo. Proklínala jsem ho, že s námi nezůstal, a z tisíce dalších důvodů.

Prohlížela jsem, co přinesl, a ačkoliv toho bylo zdánlivě přehršle, vydrží nám to, dokud se zase nevrátí?

Uložili jsme maso do primitivní dřevěné bedny na verandě, která nám v zimě sloužila jako chladnička. V jistém směru bylo štěstí, že přinesl tolik jídla v zimě, protože v létě bychom museli všechno hned sníst, aby se to nezkazilo. Když žila babička, se Sarah a s tátou nás bylo devět, takže nikdy nezbylo nic, co by se mohlo zkazit.

Až později jsem si uvědomila, že otec přišel na Den díkůvzdání a přinesl nám večeři.

Náš jídelníček diktoval hlad. Příliš brzy se všechno, co nám mělo vydržet do otcova návratu, scvrklo na fazole, hrách a obvyklé vdolky s omáčkou.

Skučící vítr nám ke štěstí rozhodně nepřidal, ani zima, která nás nutila se krčit schoulené kolem Starého čudila. Strávila jsem s Tomem mnoho hodin na dvoře při štípání dříví, porážením malých stromků a hledáním uschlých větví, které srazila vánice.

Život v chatrči se vrátil ke známému zlému snu, který neodehnalo ani nejzářivější ráno. Přestala jsem vnímat zpěv ptáků (těch několika nejodvážnějších, kteří zůstali), přestala jsem sledovat nádherné zimní západy slunce. Nebyl čas otálet u dveří, kde jsme mohli nastydnout a nikdo by nám nepomohl. Nebyl čas postávat u okna, kde táhlo. Zato jsme měli až příliš mnoho času tísnit se u kamen, kde se nám v hlavě honily trpké myšlenky.

Každý den jsem vstávala za úsvitu a snažila se zvládnout všechno, co dělávala Sarah. Dokud moje nevlastní matka neodešla, neuvědomila jsem si, čeho jsem byla ušetřena i ve dnech, kdy mi nakládala nejvíc práce. Tom se snažil pomáhat, seč mohl, ale já jsem naléhala, aby dál chodil do školy. Fanny však byla náramně šťastná, že mohla zůstat doma.

Problém byl v tom, že nepřestala chodit do školy, aby mi pomohla s prací, ale aby se pokaždé vykradla a scházela se s kluky, kteří skončí buď ve vězení, nebo předčasně v hrobě, s týpky, co se neustále flákali, byli již závislí na alkoholu, hazardních hrách… a děvčatech.

„Nepotřebuju žádný vzdělání,“ prohlásila Fanny opovržlivě, „už ho mám dost!“ Opakovala to aspoň tisíckrát a přitom se obdivně zhlížela ve stříbrném zrcátku, které patřilo mé matce. Naneštěstí mi ho vytrhla z ruky, když jsem ho neuváženě vytáhla ze skrýše, a nehodlala mi ho vrátit. Bylo dost zašlé a Fanny netušila, jak je cenné. Nechtěla jsem se o něj prát, aby se mi nepřipálily vdolky, které jsem pekla v troubě, a tak jsem usoudila, že bude lepší ho uzmout, až bude Fanny spát, a schovat na lepším místě. Ještě že nenašla kufřík s panenkou.

„Nejhorší je, že ve škole je teplejc než tady. Heaven, proč musíš mít tolik hrdosti? Přeneslas ji na mě, takže jediná příležitost, kdy můžu říct pravdu, je, když seš se mnou a hned všechno popřeš. Jinak bych na každýho křičela, že máme hlad! Je nám zima! Je nám bídně a umíráme tady!“

Fanny prolévala nefalšované slzy. „Jednou přijde den, kdy už nikdy nebudu mít hlad a nebude mi zima… však uvidíš!“ vzlykala nešťastně. „Nenávidím tohle místo! Všechny věci, co musím dělat, abych nebrečela. Nechci brečet! Štve mě, že nemám, co maj holky z města!… Heaven, vykašli se na svou hrdost, ať se můžu vykašlat na svou.“

Až do této ohromující chvíle jsem nevěděla, že Fanny má nějakou hrdost. „To je dobrý, Fanny,“ řekla jsem měkce, „klidně breč. Když si pobrečíš, nebude ti tak vadit mít svou hrdost… A to nám pomůže být lepšími lidmi, silnějšími. Babička to tak vždycky říkala.“

Když přišel Tom ze školy, měsíc už plul vysoko na obloze a do dveří se opíral prudký vichr. Hodil na stůl dvě malé šedé veverky. Rychle z nich stáhl kůži, zatímco já jsem Naší Jane zakryla oči a Keith se díval vyděšenýma a uslzenýma očima, jak jeho „kamarádi“ rychle přišli o svůj hezký kožíšek. Brzy se maso vařilo na guláš spolu s poslední mrkví a bramborami. Keith se choulil v koutku a tvrdil, že nemá hlad.

„Musíš jíst,“ domlouval mu Tom mírně. Zvedl ho, odnesl ke stolu a usadil vedle Naší Jane trůnící na polštáři. „Jestli nebudeš jíst, nebude jíst ani Naše Jane, a ta je už tak moc hubená a slabá… tak jez, Keithi, ukaž Naší Jane, jak ti chutná Heavenlyin guláš.“

Dny ubíhaly jeden za druhým a Logan už nepřišel, ani ho Tom nevídal na školních chodbách. Tom byl mladší, takže nebyli ve stejné třídě.

Deset dní po Loganově návštěvě mi Tom řekl: „Logan odjel někam s rodiči.“ Usilovně se pokoušel zjistit, co se s Loganem Stonewallem stalo. „Jeho otec zaměstnal novýho lékárníka, dokud se sám nevrátí. Možná někdo v rodině umřel.“

Doufala jsem, že ne, ale přesto jsem vydechla úlevou. Nejvíc jsem se bála, že se Logan odstěhuje a zapomene na mě anebo že je na mě tak rozzlobený, že se na mě už nikdy ani nepodívá. Bylo lepší věřit, že je někde na prázdninách nebo dokonce odjel na pohřeb či na návštěvu k nemocné babičce, než že zmizel, protože mě už nemá rád. Určitě se brzy vrátí. Jednoho dne se setkáme, já se mu omluvím, on se usměje, řekne, že to chápe, a všechno bude mezi námi zase jako dřív.

Měla jsem spoustu spravování a zašívání. Kdysi Sarah kupovala laciné látky ve výprodeji, které nikdo jiný nechtěl, a staré rozpárané šaty používala jako střihy pro nové, které však nevypadaly moc vábně. Neuměla jsem ušít šaty pro Naši Jane a Fanny, natož pro sebe. Tomovy košile byly otřepané a neměli jsme peníze na nové. Přišívala jsem na ně záplaty nevzhlednými velkými stehy, které stejně dlouho nedržely. Látala jsem díry a ze starých šatů, které mně byly malé, jsem se pokoušela dát dohromady nové pro Naši Jane, které dělaly hezké věci velkou radost. V domku byla hrozná zima, a tak jsem šla, ač nerada, ke svému kouzelnému kufříku a pátrala mezi krásnými letními šaty, až jsem našla růžový svetr. Měl tříčtvrteční rukávy, ale pro Naši Jane byl příliš velký i jako šaty. Ale v okamžiku, kdy ho uviděla, ho mermomocí chtěla. „Tak počkej, něco s ním udělám, aby ti padnul.“

A to se mi skutečně podařilo. Protáhla jsem kolem krku gumičku, která zvedla ramena, takže Naše Jane měla pěkné, teple růžové úpletové šaty.

„Kdes vzala tuhle látku?“ zeptala se Fanny, když se vrátila z lesa. Jakmile uviděla Naši Jane nadšeně poskakovat a předvádět své nové šaty, hned pojala podezření. „Nikdy předtím jsem tu růžovou věc neviděla… Kdes ji vzala, co?“

„Našel jsem to povlávat ve větru,“ odpověděl Tom, který měl báječnou představivost, pomocí níž přikrašloval svoje lovecké zážitky. „Ležel jsem ve sněhu na břiše a čekal, až vystrčí hlavu divokej krocan, abysme měli na vánoce něco dobrýho. Pozoroval jsem křoví, za kterým se schovával, s nabitou a namířenou puškou, když najednou vidím, jak ve vzduchu letí tahle růžová věc. Málem jsem ji zastřelil, ale spadla na to křoví a představ si, že to byly šaty, na kterých byla cedulka se jménem Naší Jane.“

„Lžeš,“ prohlásila Fanny. „Je to ta největší a nejblbější lež, jakou sis kdy vymyslel. A slyšela jsem jich vod tebe aspoň milion.“

„Ty bys to měla vědět, protože já jsem jich od tebe slyšel deset miliard.“

„Dědo, Tom říká, že jsem lhářka! Řekni mu, ať toho nechá!“

„Nech toho, Tome,“ řekl děda sklesle. „Neměl bys Fanny zlobit.“

A tak to šlo pořád. Fanny s Tomem se hádali, Keith s Naší Jane byli zticha, děda bez ustání vyřezával a odmítal chodit, protože prý ho bolí nohy od mozolů a puchýřů a jiných věcí, které by podle mého názoru vyléčilo mýdlo s vodou. Děda mýdlo a vodu moc nemiloval. Dokonce jsme ho museli každou sobotu večer nutit, aby se vykoupal. Dělal, co mohl, aby nemusel dělat nic kromě vyřezávání.

Přestože Fanny nechodila do školy, neustále se vymlouvala, jen aby se vyhnula svému podílu práce, takže jsem to nakonec vzdala. Usoudila jsem, že pokud měla v úmyslu stát se ignorantem, vlastnila už vysokoškolský diplom. Tom však musel své vzdělání dokončit a tomuto cíli jsme byli oba oddáni.

„Tak jo,“ souhlasil s dojemně smutným úsměvem, „budu chodit dál a budu se snažit se učit za dva, abych tě moh vyučovat, až přijdu domů. Ale nebylo by lepší, kdybych to slečně Dealový pověděl a ona by ti mohla dávat úkoly? Co ty na to, Heavenly?“

„Jen jestli to navlíkneš tak, aby nevěděla, že jsme tady sami, hladoví a zmrzlí. Nechceme přece, aby to věděla, ne?“

„Bylo by to tak hrozný? Třeba by nám mohla pomoct…,“ řekl nejistě, jako by se bál, že vzplanu.

„Podívej, Tome, Logan říkal, že slečna Dealová vydělává pakatel, a ona je tak štědrá, že by i to málo utratila za nás. To nemůžeme připustit. Kromě toho, nedala nám jednou ve třídě lekci, když říkala, že chudoba a těžkosti formují pevnou páteř a zdravý charakter? Takhle skončíme se železnou páteří a pevným, nezlomným charakterem!“

Díval se na mě s velkým obdivem. „Páni, ty ten charakter máš už teď a železnou páteř taky! Kdybys je měla ještě tvrdší, vážně bysme asi umřeli hladem.“

Každý den se Tom vypravil do školy s perfektně vypracovanými domácími úkoly. Nic ho nemohlo zastavit, ani ledový déšť nebo sníh, ani vítr nebo zima. Docházel pravidelně, jako pošta, bez odpovídajícího oblečení. Potřeboval novou zimní bundu, ale neměli jsme na ni. Potřeboval vysoké zimní boty, protože ty, které otec přinesl, se nikomu nehodily. Fanny šla někdy s ním, aby unikla únavné jednotvárnosti života v chatrči. Seděla ve třídě, aniž by se něco naučila, ale poskytovalo jí to příležitost flirtovat s chlapci. Keith šel do školy jen tehdy, když Naší Jane bylo natolik špatně, že při jeho odchodu nevřískala.

Pořád jsme se každou sobotu večer koupali. Přitáhli jsme si plechovou vanu co nejblíž ke kamnům, na kterých jsme ohřáli vodu ze studně. Umyli jsme si i vlasy, abychom se zušlechtili na jedinou zábavu, jež nám zbývala: na cestu do kostela.

Každou neděli, pokud bylo počasí aspoň trochu slušné, jsme se tam za úsvitu vydali v našich nejlepších, přesto rozdrbaných šatech.

Tom nesl Naši Jane většinu cesty, já jsem jí pomáhala jít zbytek nebo jsem ji také nesla. Kdyby ji nelákala představa zmrzliny, těžko by s námi šla tak ochotně. Keith poskakoval po boku toho, kdo měl momentálně v držení jeho milovanou sestru. Fanny se vždy hnala napřed a daleko za námi se belhal děda, který nás zdržoval víc než Naše Jane. Používal nyní hůl a Tom se často musel vrátit, aby mu pomohl přes spadlý kmen nebo balvan. Poslední věcí, kterou jsme potřebovali, bylo, aby děda upadl a zlomil si nějakou kost.

Trvalo mu až dvě hodiny, než sešel do údolí, což pro nás čtyři znamenalo mrznout venku s ním, abychom mu dělali společnost. Fanny byla v kostele vždy dávno před námi a v nějakém odlehlém koutě se oddávala slastem dospělých. Tom ji šel vždy hned najít, dal pár facek chlapci, se kterým se muchlovala, odtáhl Fanny pryč, přinutil ji stáhnout si sukni a všichni jsme potom jako obvykle přišli poslední, vystaveni kritickým pohledům, které nám dávaly na vědomí, že z horského obyvatelstva jsme ta nejhorší spodina.

Přesto nám cesta do tohoto bílého kostelíka s vysokou věží dávala naději. Narodila se v nás, aby nám dala víru a důvěru.

Jakkoli pro nás byly tyto nedělní túry namáhavé, návštěvy kostela nám poskytovaly nejen potěšení, ale také téma hovoru během dlouhých hodin samoty. Když jsme seděli v poslední řadě, rozhlíželi se a pozorovali všechny ty hezky oblečené lidi a cítili, že jsme aspoň na pár hodin součástí lidské rasy, pomáhalo nám to překonat muka po zbytek týdne.

Zkoušela jsem se vyhnout setkání se slečnou Dealovou, která pokaždé do kostela nechodila, ale tuto neděli tam byla a s úlevou v hezkých očích se na nás usmála. Posunkem nás pozvala, abychom si sedli k ní, a sdílela se mnou modlitební knížku. Když začala zpívat a její nádherný hlas se rozezněl kostelem, Naše Jane se na ni dívala s tak neskonalým obdivem, že mi do očí vhrkly slzy. „Jak to děláte?“ zašeptala, když jsme se po zpěvu znovu posadili a na kazatelnu vstoupil farář Wise.

„O zpívání si povíme po mši,“ zašeptala slečna Dealová. Shýbla se a posadila si Naši Jane na klín. Čas od času jsem ji přistihla, jak na ni shlíží, dotýká se jejích hedvábných vlásků a prstem jí přejíždí po hebké pleti.

Nejlepší část mše byla, když jsme stáli, drželi knížku a zpívali. Nejhorší nastala, když jsme museli tiše sedět a poslouchat kázání o hříšných skutcích, jež nám nahánělo strach. Vánoce byly za dveřmi, což reverenda inspirovalo k nejohnivějším proslovům, ze kterých jsem měla noční můry stejně děsivé jako slibovaný pobyt v pekle.

„Kdo z vás nezhřešil? VSTAŇTE, ať na vás můžeme pohlednout s bázní, s obdivem – a s nedůvěrou! My VŠICHNI jsme hříšníci! Zrozeni ze hříchu! Zrozeni do hříchu! A všichni zemřeme ve hříchu!“

Hřích byl všude kolem nás, uvnitř nás, číhající v koutech, v temných zákoutích naší povahy, aby nás jednou dostihl.

„DÁVEJTE A BUDETE SPASENI!“ hřímal reverend Wise a bušil pěstí do kazatelny, až se otřásala. „Dávejte a budete zachráněni ze Satanovy náruče! Dávejte chudým, potřebným, trpícím a strádajícím… a z řeky vašeho zlata bude veškerá dobrota proudit zpět do vašich životů. DÁVEJTE, DÁVEJTE, DÁVEJTE!“

Měli jsme trochu drobných, které Tom vydělal úsluhami pro ženy v údolí, ale určitě by nám vadilo se jich vzdát v naději, že se ta řeka zlata pohrne k nám do hor.

Naše Jane, stále usazená na klíně slečny Dealové, začala kýchat. Potřebovala, aby jí někdo utřel nos a odvedl ji na záchod. „Vezmu ji tam,“ zašeptala jsem a vedla ji na dámskou toaletu, která ji uváděla do vytržení čistotou umyvadel, tekutým mýdlem a papírovými utěrkami. Vstoupila do kabiny, kde mohla sedět, neobtěžoval ji žádný zápach, a dokonce měla to potěšení spláchnout. Nemohla odolat, aby stále neházela do mísy papír, který znovu a znovu splachovala. Když jsme se vrátily, nedovolila jsem jí si znovu sednout slečně na klín, protože by jí zmačkala pěkný kostým. Stěžovala si, že ji bolí nohy v botách, které jí jsou malé, že je v kostele zima a proč ten muž tam nahoře pořád křičí a trvá mu tak dlouho, než skončí? A kdy budeme znovu zpívat? Hrozně ráda zpívala, i když ještě neudržela tón.

„Pst,“ tišila jsem ji a posadila na klín. „Brzy to skončí a zase si zazpíváme a potom půjdeme na zmrzlinu.“

Pro kornout zmrzliny by Naše Jane ochotně kráčela po žhavém uhlí.

„Kdo to zaplatí?“ zeptal se Tom starostlivě. „Nemůžeme nechat slečnu Dealovou za nás znovu platit. A když dáme naše drobný do kasičky, nic nám nezbyde.“

„Nedávej je tam. Jen předstírej, že to děláš. My jsme ty chudý, potřebný, trpící a strádající – a řeky do kopce netečou.“

Tom váhavě souhlasil, ačkoliv bychom byli ochotní vsadit na božskou štědrost. To málo, co jsme měli, jsme museli schovat na zmrzlinu pro Naši Jane a Keithe. Alespoň to jsme pro ně mohli udělat, když nic jiného.

Kasička postupovala v naší řadě. „Zaplatím za nás všechny,“ zašeptala slečna Dealová, když Tom sáhl do kapsy. „Nechte si své peníze pro sebe“ – a vhodila do kasičky celé dva dolary!

„Jdeme,“ zašeptala jsem, když skončil poslední hymnus a slečna Dealová se začala zvedat a navlékat si jemné kožené rukavice. „Běž honem ke dveřím a neotálej!“

Naše Jane se vzpírala. Rychle jsem ji vzala na ruku a ona začala vřískat. „ZMRZLINU! Hev-lí, ZMRZLINU!“ To poskytlo slečně Dealové šanci nás dostihnout.

„Počkejte chvíli!“ volala na nás a její vysoké podpatky cvakaly na kluzkém chodníku.

„To nemá cenu, Tome,“ zašeptala jsem, zatímco se pokoušel podpírat dědu, aby neupadl. „Musíme si vymyslet nějakou výmluvu, jinak upadne a zlomí si nohu.“

„Díkybohu,“ lapala slečna Dealová po dechu, když jsme se otočili a čekali na ni. „Proč běžíte pryč, když víte, že jsem Naší Jane a Keithovi slíbila zmrzlinu? Copak vy ostatní už nemáte rádi sladkosti?“

„Zbožňujeme zmrzlinu!“ prohlásila Fanny nadšeně a Naše Jane hned vztáhla ruce ke své zmrzlinové kmotřence. Držela se naší učitelky jako klíště.

„Pojďte někam do tepla, kde si můžeme trochu popovídat.“ Vedla nás zpět ke Stonewallově lékárně. Keith poskakoval vedle ní a držel se jí za volnou ruku a Fanny se chovala téměř tak dětinsky jako Keith a Naše Jane… a přitom byla před chvílí ochotná svést nějakého poďobaného kluka z údolí za pětadvacet centů.

„Jak se má váš otec?“ zeptala se slečna a zabočila do lékárny. „Poslední dobou jsem ho neviděla.“

„Časem přijde domů,“ odpověděla jsem neochotně. Doufala jsem a modlila se, že se nikdy nedozví o jeho nemoci.

„A tvoje matka, Sarah, proč dneska nepřišla?“

„Zůstala doma. Není jí moc dobře, tak odpočívá.“

„Tom mi říkal, že jsi nemocná. Vypadáš dobře, i když jsi zhubla.“

„Brzy zase začnu chodit do školy…“

„A Keith a Naše Jane, kdy zase začnou chodit?“ naléhala a nebesky modré oči se jí podezřívavě zúžily.

„Oba poslední dobou trochu postonávali…“

„Heaven, chci, abys ke mně byla upřímná. Jsem tvoje přítelkyně. A přítel je člověk, na kterého se můžeš spolehnout, vždycky, a kdo ti pomůže, když to potřebuješ. Přítel tě chápe. Chci vám pomoct, potřebuju vám pomoct, takže jestli pro vás můžu něco udělat, chci, abyste mi ty nebo Tom řekli, co potřebujete. Nejsem bohatá, ale taky nejsem chudá. Když otec zemřel, něco mi odkázal. Matka žije pořád v Baltimore a teď na tom není moc dobře. Než k ní odjedu na Vánoce, chtěla bych vědět, co můžu udělat, aby byl váš život šťastnější a snesitelnější.“

Toto byla jedinečná šance. Taková příležitost obvykle neklepe na dveře dvakrát, ale hrdost mi sevřela hrdlo a zmrazila jazyk. Protože jsem byla zticha, nepromluvil ani Tom, ani dědeček. Odvážná a troufalá Fanny naštěstí nebo naneštěstí poodešla, aby si prolistovala časopisy.

A zatímco jsem stála u dveří a rozhodovala se, jestli mám slečně Dealové všechno svěřit, otočila se k dědovi, který seděl sklíčeně na polstrované lavici u malého stolku. „Chudák dědeček, stýská se mu po manželce, viď?“ zeptala se soucitně. „A tobě se po ní musí taky hodně stýskat.“ Podívala se mi do očí a hřejivě se usmála. „Právě jsem dostala výborný nápad. Zmrzlina je sice dobrá, ale není to opravdové jídlo. Plánovala jsem oběd v restauraci, ale nerada jím sama, protože na mě každý kouká. Prosím vás, pojďte se mnou. Tak budete mít čas mi říct, co se u vás děje.“

„Hrozně rádi!“ vyjekla Fanny. V mžiku stála u nás a usmívala se od ucha k uchu. Na jídlo zadarmo měla nos honicího psa.

„Mockrát vám děkuju, ale nemůžeme to přijmout,“ odmítla jsem rychle, neschopná se vymanit z ďábelské pasti hrdosti a chovat se jako Fanny. „Je od vás moc milý, že jste nás pozvala, ale musíme se dostat domů, než bude tma.“

„Neposlouchejte ji, slečno Dealová!“ protestovala Fanny. „Máme hlad vod tý doby, co táta vodešel! Máma je taky pryč, babička umřela a dědovi bude stejně trvat celý vodpoledne dojít zpátky. A až přijdeme domů, nebudeme mít skoro nic k jídlu. A stejně už bude tma!“

„Ale táta se vrátí každým dnem,“ dodala jsem spěšně. „Viď, Tome?“

„Jo, každým dnem,“ potvrdil Tom a toužebně se díval na restauraci přes ulici. Často jsme do ní nahlíželi a přáli si, abychom aspoň jednou mohli sedět na pohodlných židlích s polstrováním z rudého sametu, u kulatého stolu s naškrobeným bílým ubrusem a vázou z křišťálového skla s jedinou rudou růží a být obsluhováni číšníky v bíločerných oblecích. Ach, jak krásně vypadala kombinace bílé, rudé a zlaté. Jak to tam musí hezky vonět, nemluvě o teple, a jak lahodně musí chutnat tamní jídlo.

„A vaše matka je pryč…?“ vyzvídala slečna Dealová s nevyzpytatelným výrazem. „Slyšela jsem ve městě pověsti, že odešla natrvalo. Je to pravda?“

„Nevím,“ odpověděla jsem krátce. „Třeba si to rozmyslí a vrátí se. Je taková.“

„NENÍ TAKOVÁ!“ ječela Fanny. „Nikdy se nevrátí! Nechala vzkaz, ve kterým to napsala. Táta to čet a vyváděl jako blázen! Potom jel pryč, aby ji našel… a my jsme to vodnesli, slečno Dealová, všichni… Nemáme mámu ani tátu, nikdy nemáme dost jídla a teplý voblečení a často nemáme žádný dřevo do kamen. Je to příšerný, vopravdu příšerný!“

Nejraději bych Fanny zastřelila na místě. Vykřičela naši zahanbující situaci přímo v obchodě, kde nejméně dvacet párů uší slyšelo každé slovo.

Stála jsem tam celá rudá a přála si, abych se propadla do země, anebo se aspoň vypařila. Tolik jsem se styděla, že všechna naše tajemství byla odhalena. Připadala jsem si jako nahá. Chtěla jsem zastavit Fanny, která slečně Dealové svěřovala další podrobnosti o našem životě a rodinných problémech. Potom jsem pohlédla na dědu, na Keithe a Naši Jane a těžce jsem vzdychla. Co znamená hrdost v porovnání s obrovskýma očima v hlubokých, zapadlých důlcích? Jak mohu odmítat laskavost této báječné ženy, která se o nás tolik stará? To by udělal jen naprostý blázen, usoudila jsem. Fanny měla desetkrát víc rozumu než já.

„No tak, Heaven, když Fanny chce jíst v restauraci a Tom vypadá, že by si taky dal říct, a Jane s Keithem jsou tak hubení, jsi přehlasovaná. Rodina Casteelova jsou moji hosté na oběd tuhle neděli a každou další, dokud se váš otec nevrátí, aby se o vás postaral.“

Musela jsem polknout, abych se nerozplakala. „Jenom za podmínky, že nám dovolíte, abysme vám to někdy oplatili, až budeme moct.“

„Samozřejmě, Heaven.“

Osud zasáhl – oblečený do drahého kostýmu s norkovým límcem – a kdo by mu mohl v této podobě odolat?

Jako Mojžíš vedoucí svou hladovou hordu přešla slečna Dealová hlavní ulici, zatímco se jí Naše Jane držela oddaně za ruku. Pyšně jako páv, kterého jsme nikdy neviděli, vstoupila do luxusního podniku, kde na nás číšníci jako ze škatulky hleděli jako na cirkusové šašky a evidentně doufali, že zase zmizíme. Ostatní hosté si nás také prohlíželi, krčili nosy a tvářili se opovržlivě, ale slečna se na každého usmívala.

„Dobré odpoledne pane Holiday, paní Holidayová,“ pozdravila zdvořile a pokývla příjemně vypadajícímu páru, který byl oblečen stejně vybraně jako ona. „Ráda vás zase vidím. Vašemu synovi to jde ve škole moc dobře. Vím, že jste na něj hrdí. Je báječné, že mám s sebou rodinu, která se mnou poobědvá.“ Jako loď, která zná svůj domovský přístav, mířila k nejlepšímu stolu v restauraci, navzdory otrhanému zástupu v patách.

Tam arogantně naznačila překvapenému staršímu číšníkovi, aby nás usadil, a vysvětlovala: „Od tohohle stolu je nejlepší výhled na vaši horu.“

Byla jsem naprosto vyvedená z míry, vyděšená a zahanbená. Seděla jsem na zlaté židli s rudě potaženým sedadlem a opěradlem jako ve snu. Naší Jane opět teklo z nosu. Tom popadl Keithe a zeptal se, kde je nejbližší pánská toaleta. Fanny se na každého usmívala, jako by tam skutečně patřila, bez ohledu na svůj chatrný oděv. Než se posadila, vysvlékla se postupně ze svých tří svetrů, zatímco jí číšník držel židli. Každý pár očí v místnosti ji užasle sledoval. Nepochybně si všichni mysleli, že se Fanny vysvleče donaha, včetně mě. Nicméně se zastavila u opraných šatů a zářivě se usmála na slečnu Dealovou.

„Nikdy jsem se v celým svým mizerným životě necejtila tak šťastná jako teď.“

„To mě těší, Fanny. Mě zase dělá šťastnou, když tě to slyším říkat.“

Keith nebyl tak zblázněný do splachování jako Naše Jane, takže s Tomem hned přiběhli zpátky, jako by se báli, že přijdou o něco senzačního. Tom se na mě šťastně usmál. „To je prima dárek k Vánocům, viď, Heavenly?“

Ach, ano! Do Vánoc zbývalo pět dní. Dívala jsem se na vysoký, nádherný vánoční strom v rohu a na poinsettie rozmístěné po celé místnosti. „Není to hezký, Heaven?“ komentovala Fanny příliš hlasitě. „Až budu bohatá a slavná, budu takhle vobědvat každej den, každej den v roce!“

Slečna Dealová se střídavě usmívala na každého z nás. „Tohle je lepší, než kdybychom šli každý svou cestou, ne? Teď mi řekněte, co byste si chtěli dát. Začneme u vás, pane Casteele.“

„Dám si to, co vostatní,“ zamumlal děda, který vypadal nesvůj. Neustále si zakrýval rukou ústa, aby ostatní neviděli jeho chybějící zuby, a oči měl sklopené, jakoby v posvátné bázni, kde sedí.

„Slečno Dealová,“ ozvala se Fanny bez váhání, „vyberte to nejlepší, co máte vy nejradši, a to si všichni dáme. A dezert. Ale můžete vynechat vdolky a vomáčku.“

I poté si slečna Dealová dokázala zachovat účastný výraz.

„Ano, Fanny, to je dobrý nápad,“ souhlasila, „objednat pro vás, co mám nejradši. Je tady někdo, kdo nemá rád hovězí?“

Hovězí! Doma jsme ho nikdy neměli. Alespoň se po něm zbarví tváře Naší Jane a Keithovi.

„Miluju hovězí!“ hlásala Fanny chtivě. Děda přikývl, Naše Jane jen seděla s vykulenýma očima, zatímco Keith ji pozoroval, a Tom jen zářil.

„Dáme si rádi, co vyberete,“ řekla jsem zahanbeně. Byla jsem nekonečně vděčná, že nás vzala do restaurace, ale zároveň jsem měla strach, že ji ztrapníme nevhodným chováním u stolu.

Slečna Dealová zvedla ubrousek, který byl složený do tvaru květiny, a položila si ho na klín. Rychle jsem udělala totéž a přitom jsem pod stolem kopla Fanny do holeně. Pomohla jsem Keithovi a slečna pomohla Naší Jane. Dědovi se nějak podařilo udělat to samé, stejně jako Tomovi. „Při prvním chodu se servíruje salát nebo polévka. Hlavní jídlo bude maso se zeleninou. Jestli byste si radši dali rybu, jehněčí nebo vepřové, klidně to řekněte.“

„Dáme si hovězí,“ rozhodla Fanny a málem slintala.

„Dobře. Všichni souhlasí?“

Všichni jsme přikývli, dokonce i Naše Jane a Keith.

„Tak… teď se musíme rozhodnout, jestli ho chceme propečené málo, středně nebo hodně – nebo byste si radši dali steak?“

Bezradně jsme si s Tomem vyměnili pohled. „Rostbíf,“ zašeptala jsem. V mých oblíbených knihách jedli všichni romanticky založení muži rostbíf.

„Fajn, mám rostbíf taky ráda. A k tomu si dáme brambory… a zeleninu…“

„Žádnou nechci,“ informovala ji Fanny rychle. „Dejte mi jen maso, brambory a dezert.“

„To není zrovna vyvážené jídlo,“ pokračovala slečna Dealová, aniž by vzhlédla od jídelního lístku. Mezitím číšník sebral naše a nenápadně je otřel. „Všichni si dáme míchaný salát a fazolové lusky. To by mělo být dobré, nemyslíte, pane Casteele?“

Děda tupě přikývl. Vypadal tak vystrašeně, že jsem měla obavy, jestli bude vůbec schopen jíst. Pokud jsem věděla, nikdy nejedl „venku“.

Nebylo to jídlo… byly to hody!

Číšník před nás postavil velké talíře se salátem. Několik minut jsme na ně jen koukali. Zvedla jsem oči, abych se podívala, kterou vidličku slečna Dealová používá, a vzala svou. Tom mě následoval, ale Fanny se do salátu pustila rukama, dokud jsem ji znovu nekopla pod stolem. Jane se rýpala ve svém talíři a Keith vypadal, že stěží zadržuje pláč, jak se pokoušel spolknout neznámé jídlo. Slečna namazala dva horké rohlíky máslem a dala po jednom Keithovi a Naší Jane. „Zkuste jíst salát s tímhle, pomůže to.“

Do smrti si budu pamatovat ten salát plný zelených listů, které jsme předtím nikdy neviděli, rajčat v tuto roční dobu nevídaných, malinkých kukuřic, zelených paprik, syrových hub a dalších věcí, které jsem nedovedla pojmenovat. Tom, Fanny a já jsme byli se salátem brzy hotoví. Často jsme sahali do košíku pro teplé rohlíky, které museli třikrát doplnit. „To musí být opravdový máslo,“ zašeptala jsem Tomovi do ucha.

Než Naše Jane, Keith a děda dojedli salát, přinesli hlavní chod.

„Jíte takhle každej den?“ zeptala se Fanny, jejíž oči zářily štěstím. „Divím se, že nevážíte tunu.“

„Ne, nejím takhle každý den, Fanny. V neděli si dopřeju sváteční oběd a od téhle chvíle si ho se mnou budete dopřávat i vy, pokud budu ve městě.“

Znělo to příliš dobře, aby se tomu dalo uvěřit. Vždyť bychom z takového oběda dokázali žít celý týden. S velkým odhodláním jsem se rozhodla, že sním všechno, přestože se toho zdálo být neuvěřitelně mnoho. Myslím, že Fanny, Tom a dokonce i Naše Jane a Keith dospěli ke stejnému závěru. Jenom děda měl s hovězím problémy, protože měl málo zubů.

Když jsem viděla Naši Jane jíst s opravdovou chutí, byla jsem tak šťastná, že se mi chtělo brečet. Keith měl zakrátko talíř prázdný, i když to trochu přehnal, protože do něj strčil hlavu, aby mohl vylízat poslední zbytky šťávy z masa.

Chtěla jsem ho pokárat, ale slečna Dealová mi položila ruku na paži. „Nech ho vytřít šťávu rohlíkem, Heaven. Dělá mi dobře, když vidím, jak vám všem chutná.“ Zářivě se usmála.

Když jsme všichni vybílili talíře, že se jen blýskaly, dodala: „A samozřejmě si všichni dáte zákusek.“

„Hrozně rádi si dáme zákusek!“ hulákala Fanny, takže se všichni hosté zase obrátili k nám. „Chci tenhleten načinčanej čokoládovej dort,“ ukázala na lístek s dezerty.

„A vy, pane Casteele?“ zeptala se slečna tím nejlaskavějším hlasem. „Co si dáte jako dezert?“

Viděla jsem, že děda není ve své kůži. Nepochybně měl potíže s plynatostí, protože jeho žaludek nebyl zvyklý na tolik jídla najednou, a žvýkání mu trvalo celou věčnost.

„To je jedno,“ zamumlal.

„Myslím, že si dám čokoládovou roládu,“ oznámila slečna. A Naší Jane a Keithovi bude určitě chutnat čokoládový pudink, který tu dělají. Pane Casteele, Tome a Heaven, vy si vyberte podle přání. Moc by mě a Fanny mrzelo, kdybychom jedly zákusek a všichni se k nám nepřidali.

Roládu, dort, čokoládový pudink? Vybrala jsem si roládu, protože slečna Dealová musela vědět, co je dobré. Fannyin dort ozdobený šlehačkou a třešní mě okouzlil, ač jsem se rychle ládovala roládou. A když dostali děda, Tom, Naše Jane a Keith čokoládový pudink v ozdobných pohárech, přála jsem si, abych si bývala vybrala jako oni.

Naše Jane měla puding snědený dřív než Keith. Vrhla na slečnu nejšťastnější úsměv svého života. „To bylo DOBRÝ!“ rozplývala se. Několik lidí sedících blízko nás se usmálo.

Kromě Keithe lízajícího talíř to dosud probíhalo celkem hladce.

Měla jsem vědět, že nám takové štěstí nevydrží.

Náhle, bez nejmenšího varování Naše Jane krkla, zezelenala a vyzvracela se přímo na slečninu vínovou vlněnou sukni! Trochu potřísnila také naškrobený ubrus a mě.

Potom propukla v hlasitý pláč. Snažila se mi schovat obličej v klíně, zatímco jsem se omlouvala a pokoušela se odstranit tu spoušť z učitelčiny sukně svým velkým bílým ubrouskem.

„Ale Heaven, netvař se tak nešťastně,“ uklidňovala mě slečna Dealová. Otírala si páchnoucí sukni a vůbec nevypadala vyvedená z míry. „Dám sukni do čistírny a bude zase jako nová. Teď se všichni přestaňte tvářit tak ustaraně. Oblékněte se, já zatím zaplatím a potom vás odvezu domů.“

Ostatní hosté odvrátili oči a scénu ignorovali. Dokonce ani číšníci se nezdáli být zneklidněni, jako kdyby ve chvíli, kdy jsme vstoupili do dveří, správně předvídali, že k něčemu takovému dojde.

„Udělala jsem špatnou věc,“ vzlykala Naše Jane, když slečna podepisovala šek. „Nechtěla jsem to udělat, Hev-lí. Nemohla jsem si pomoct, Hev-lí.“

„Stačí, když řekneš slečně Dealový, že tě to mrzí.“

Ale Naše Jane se příliš styděla, aby se omluvila, a znovu začala naříkat.

„Nic si z toho nedělej, Jane. Pamatuju si, že se mi přihodila stejná věc, když mi bylo jako tobě. Takové věci se stávají všem, viď, Heaven?“

„Ano,“ chytila jsem se učitelčiny poznámky jako záchranného pásu. „Zvlášť když máte malý žaludek, který není zvyklý na tolik jídla.“

„Já jsem nikdy nikoho nepozvracela,“ prohlásila Fanny. „Můj žaludek se umí chovat.“

„Zato tvůj jazyk ne,“ usadil ji Tom.

Vynesla jsem Naši Jane do slečnina drahého černého auta. Na cestě výš a výš k mlžným mrakům, kde jsme bydleli, začalo lehce sněžit. Pořád jsem se strachovala, že se choulostivý žaludek Naší Jane opět vzbouří a ušpiní luxusní interiér auta. Ale naštěstí se jí podařilo udržet zbytek jídla v sobě, takže k další pohromě nedošlo.

„Nevím, jak vám mám poděkovat,“ řekla jsem zahanbeně, když jsem stála s Naší Jane v náručí na rozpadající se verandě. „Hrozně mě mrzí, že jsme vám zničili tak krásný kostým. Doufám, že ta skvrna půjde odstranit.“

„Určitě půjde.“

„Vezměte nás s sebou zase příští neděli, prosím,“ vložila se do toho Fanny. Otevřela dveře domku a zmizela uvnitř. Za sekundu se dveře znovu rozlétly a Fanny vystrčila hlavu. „A díky moc, slečno Dealová. Vy ale umíte uspořádat hostinu!“

Dveře se zase zabouchly.

„Jste k nezaplacení,“ usoudil Tom stručně a políbil slečnu Dealovou na chladnou tvář. „Díky za všechno. Jestli se dožiju sto deseti let, nikdy nezapomenu na dnešní den a na vás a na tohle jídlo. Lepší jsem nikdy nejed – nechci se tě dotknout, Heavenly.“

Samozřejmě, teď bylo na nás, abychom pozvali slečnu dál a projevili naši pohostinnost. Ale to by jí poskytlo příliš mnoho informací. Nemohla jsem to udělat, přestože jsem cítila, že čeká na pozvání a možnost vidět, jak skutečně žijeme. Chatrč vypadala dost zuboženě už zvenku, ale kdyby viděla vnitřek, měla by z toho špatné sny.

„Ještě jednou vám děkuju, slečno Dealová, za všechno, co jste pro nás udělala. A prosím, odpusťte Fanny, že je tak vlezlá, a Naše Jane se moc omlouvá, i když to nedovede říct. Pozvala bych vás dovnitř, ale je tam strašný nepořádek…“ To rozhodně nebyla lež.

„Chápu. Možná je váš otec doma a dělá si starosti, co s vámi je. Jestli je to tak, ráda bych si s ním promluvila.“

Fanny opět vystrčila hlavu. „Není tady, slečno Dealová. Táta je nemocnej a…“

„Byl nemocný,“ přerušila jsem ji spěšně. „Je mu o hodně líp a zítra se má vrátit domů.“

„To ráda slyším.“ Usmála se a pevně mě objala. Ucítila jsem její parfém a její jemné vlasy mě pošimraly na tváři. „Jsi tak statečná a ušlechtilá, ale moc mladá, abys mohla všechno zvládnout. Přijedu zase zítra odpoledne po škole a přivezu vám vánoční dárky, abyste si je mohli dát pod stromeček.“

Neřekla jsem jí, že žádný vánoční stromek nemáme. „To nemůžeme přijmout,“ protestovala jsem chabě.

„Ale můžete. Musíte. Čekejte mě zítra kolem půl páté.“

Fanny znovu vystrčila hlavu. Bylo zřejmé, že poslouchala za dveřmi. „Budeme čekat. Nezapomeňte.“

Slečna se usmála a chtěla něco říct, ale potom si to rozmyslela. Lehce se dotkla mé tváře. „Seš moc milé děvče, Heaven. Moc by mě mrzelo, kdybys nedokončila střední školu, když máš na učení takové nadání.“

Znenadání se ozval tenký hlásek. Nikdy by mě nenapadlo, že Keith by dobrovolně udělal něco takového. „Naše Jane se vomlouvá,“ zašeptal a pevně se přitom držel mé sukně.

„Já vím.“ Slečna Dealová lehce pohladila tvářičku Naší Jane a prohrábla Keithovi vlasy. Potom se otočila k odchodu.

V domku byla skoro stejná zima jako venku. Tom přiložil dříví do Starého čudila. Sedla jsem si, houpala Naši Jane a cítila, jak studený vítr proniká zdmi, štěrbinami v podlaze i netěsnícími okenními rámy. Poprvé se tato chatrč zdála naprosto neskutečná, jako místo, které vůbec nebylo naším domovem. Představila jsem si restauraci s bílými stěnami, rudým kobercem a módním nábytkem. To byl svět, jaký jsem chtěla pro nás všechny. A pomyšlení na nejlepší jídlo našeho života mi připomnělo, v jaké žijeme bídě, až jsem se nakonec rozplakala.

Večer jsem si klekla k nejdelší a nejupřímnější modlitbě. Byla jsem rozhodnutá setrvat tak celé hodiny, aby mne tentokrát Bůh vyslyšel a poslal otce domů.

Přesto jsem příští den vstala už za úsvitu a prozpěvujíc si začala připravovat snídani. Vypravila jsem Toma do školy a hned jsem se pustila do úklidu, tentokrát s Fannyinou pomocí.

„Stejně to tady nevylepšíš,“ hudrala. „Můžeš drhnout a smejčit, ale stejně to tady bude smrdět!“

„Ale nebude. A až skončíme, bude tady všechno jen svítit! Tak sebou hni, lenochu, a dělej, nebo nedostaneš žádný dárky!“

„Vona by to neudělala, vím to!“

„Chceš, aby seděla na špinavý židli?“

To zabralo. Fanny trochu pomáhala, avšak již po hodině sebou praštila na matraci, aby si zdřímla. „Aspoň mi to rychlejc uteče,“ mumlala. Děda také dřímal v křesle a čekal na ten zázrak, až se v půl páté zjeví slečna Dealová.

V půl páté však po slečně Dealové nebylo ani stopy.

Byla skoro tma, když se ze školy vrátil Tom se vzkazem od ní.

Milá Heaven,

když jsem se včera večer vrátila domů, našla jsem pod dveřmi telegram. Moje matka je v nemocnici, je vážně nemocná, a tak musím jet za ní. Pokud mě budete z jakéhokoliv důvodu potřebovat, zavolejte, prosím, na toto telefonní číslo na účet volaného.

Posílám vám po doručovateli věci, které byste mohli potřebovat. Prosím, přijměte mé dárky pro děti, které mám ráda jako své vlastní.

Marianne Dealová

Napsala nám číslo, protože si asi neuvědomila, že nemáme telefon. Vzdychla jsem a vzhlédla k Tomovi. „Ještě něco říkala?“

„Spoustu věcí. Chtěla vědět, kdy se táta vrátí domů, co potřebujeme, jaký máme velikosti šatů a bot. Prosila mě, Heavenly, abych jí řek, co potřebujeme nejvíc. Jak jsem jí to moh říct, když by to byl seznam kilometr dlouhej? Potřebujeme všechno a hlavně jídlo. Víš, stál jsem tam jak osel a přál jsem si, abych moh bejt jako Fanny a všechno to ze sebe vysypat… Nemít žádnou hrdost a nestydět se, prostě si vzít, co se dá, ale nemoh jsem a teď je pryč. Naše jediná přítelkyně je pryč.“

„Ale stejně posílá dárky.“

Zasmál se. „Ale… co se stalo s tvou hrdostí?“

Uplynuly tři dny a krabice s dárky nedorazila.

Den před Štědrým večerem se Tom vrátil se špatnou zprávou. „Šel jsem do obchodu, o kterým mluvila slečna Dealová, abych se zeptal, co se stalo s věcma, který chtěla poslat. Říkali, že sem k nám nedoručujou. Hádal jsem se s nima, ale oni tvrdili, že budeme muset počkat, dokud se slečna nevrátí, a zaplatit příplatek. Heavenly, určitě jí to neřekli, jinak by to zařídila. Vím to.“

Pokrčila jsem rameny. Pokoušela jsem se předstírat, že mi to nevadí. Nějak to zvládneme. Ale srdce se mi sevřelo.

Ten den začala drsná horská zima, která uhodila s takovou prudkostí, že jsme na to nebyli vůbec připravení. Cpali jsme hadry do škvír pod dveřmi, mezi prkna podlahy a kolem uvolněných okenních tabulek. Náš domek vypadal zevnitř jako rozdrbaná šála, ve které našli útočiště blechy, špačci a pavouci. Po krátkém západu slunce se tma vždy snesla s děsivou rychlostí. V noci se v horách usadil třeskutý chlad jako ledová pokrývka. I na matracích nám byla zima, protože podlaha byla příliš studená. Když si děda vzpomněl a vstal ze svého křesla, spával ve velké mosazné posteli. Nechtěla jsem, aby ležel na tvrdé podlaze, kde ho bolely všechny kosti.

„Ne,“ vzepřel se tentokrát. „To není správný, protože mladý potřebujou postel víc než já. Nevodmlouvej, Heaven, a udělej, co ti řikám. Ulož Jane a Keithe do postele, a když se tam vmáčknete i vostatní, aspoň se zahřejete.“

Trápilo mě zabrat dědovi postel, ale dovedl být pěkně tvrdohlavý i kvůli maličkostem. A to jsem si vždycky myslela, jak je sobecký. „Ta postel je pro nejmenší a nejchoulostivější,“ trval na svém. Což samozřejmě znamenalo Naši Jane a Keithe.

„Tak počkat!“ ozvala se Fanny důrazně. „Když si teplou postel zasloužej mladý, jsem hned další v pořadí. Je tam pro mě spousta místa.“

„Jestli je tam spousta místa pro tebe, je ho tam dost i pro Heavenly,“ vložil se do toho Tom.

„A jestli je tam místo pro mě, Tome, mělo by tam být ještě pro jednoho,“ přidala jsem se.

„Ale pro Toma tam není místo!“ bránila se Fanny.

Bylo.

Tom se vměstnal do nohou postele k Naší Jane a Keithovi. Předtím však musel ještě nasekat dříví do kamen, která chrlila stale víc čpavého kouře, a byl to on, kdo v noci vstal a znovu přiložil. Dřeva nám kvapem ubývalo. Každou volnou chvilku po škole až do tmy a celou sobotu a neděli trávil Tom venku sekáním dříví do Starého čudila, který ho požíral jako sloni buráky.

Dělal to s takovým zarytým odhodláním, že potom v noci nemohl bolestí spát. Často jsem vstala a třela mu namožená záda ricinovým olejem, na který babička nedala dopustit a používala ho na každou nemoc. Větší množství by mohlo způsobit potrat, o čemž jsem nepochybovala. Dostatečná dávka by patrně rozpustila všechny vnitřnosti. Nicméně na Tomovy bolavé svaly olej pomáhal.

Když jsem neslyšela sténat Toma, slyšela jsem jiné zvuky: sípot a harašení v dědově hrudi, nepřetržitý kašel Naší Jane, Keithovo kručení žaludku, ale zejména kroky na vetché verandě.

Jde táta domů?

Nebo jsou na verandě medvědi?

Vlci, kteří se stahují blíž, aby nás všechny sežrali?

Tom nezlomně věřil, že otec by nás nenechal zemřít hlady nebo zmrznout. „Mysli si, co chceš, Heavenly, ale má nás rád, i tebe.“ Ležela jsem stočená do klubíčka s nohama na Tomově zádech, ale hlavu jsem měla otočenou, abych viděla na nízký strop a neviditelnou oblohu nad ním. Modlila jsem se, aby se otec vrátil, zdravý a silný, s prosbou o pochopení.

Příští den byl Štědrý večer. V kredenci zbylo jen trochu mouky, lžíce sádla a dvě scvrklá jablka. Ráno jsem se probudila s pocitem tíhy, která mi bránila se hýbat. Stála jsem, dívala se na ubohé zbytky jídla a po tvářích mi tekly slzy. Naše Jane by mohla sníst všechnu omáčku a stejně by neměla dost. Za mnou zavrzala podlaha a Tom mě objal kolem pasu.

„Nebreč, Heavenly, prosím tě, nebreč. Nevzdávej se. Něco se stane, co nás zachrání. Třeba by se nám podařilo ve městě prodat některý dědovy vyřezávaný zvířata a za to bysme si mohli koupit fůru jídla.“

„Až roztaje sníh,“ zašeptala jsem chraptivě. Žaludek se mi svíral hlady.

„Podívej,“ otočil se k oknu a ukázal na jasný pruh na olověně šedé obloze. „Vyjasňuje se. Vidím klubat se slunce. Heavenly, Bůh na nás nezapomněl. Posílá nám tátu domů, cejtím to v kostech. Víš, že táta by nás tady nenechal samotný o hladu.“

Už jsem nevěděla vůbec nic.

Vánoční stromek

ZDÁLO SE NÁM S TOMEM, ŽE STOKILOMETROVÁ túra za slunečného dne by nám netrvala tak dlouho jako štědrovečerní výprava do udírny, kdy jsme se drželi jeden druhého, v uších nám hvízdal prudký vítr a sníh nás oslepoval. Na zpáteční cestě jsme však měli v kapsách na tucet dědových nejlepších dřevěných figurek, které nebude stejně nikdy postrádat, protože ležely v udírně tak dlouho, že se na ně nemohl pamatovat.

Úleva, která mě zalila, když jsem pod nohama ucítila podlahu verandy, mě přiměla otevřít oči. Poprvé jsem viděla všude kolem sebe bílo, jak vítr navál starý sníh na chatrč, jež se v bílém přívalu téměř ztrácela. Tom s námahou otevřel dveře, strčil mě dovnitř a rychle mě následoval.

Nejdřív jsem nemohla zaostřit, protože jsem měla oči plné sněhu. Fanny ječela a všude bylo plno hluku. Polekaně jsem se rozhlédla – a vzápětí jsem ztuhla překvapením, které vystřídal paprsek naděje.

Otec! Přišel domů na Štědrý den…? Konečně byly naše modlitby vyslyšeny!

Stál ve spoře osvětlené místnosti a díval se na Keithe a Naši Jane, kteří se k sobě choulili, aby se zahřáli. Přestože Fanny kolem nich tancovala a křičela jako pominutá, spali dál, stejně jako děda zkroucený v křesle.

Zdálo se, že otec náš příchod nezaznamenal. Drželi jsme se od něj co nejdál. Něco v jeho postoji a způsobu, jakým shlížel na nejmladší děti, mě zneklidnilo.

„Tati,“ vykřikl Tom radostně, „ty ses k nám vrátil!“

Otec se otočil s nepřítomným výrazem, jako kdyby chlapce s ohnivě rudými vlasy neznal. „Přines jsem vám vánoční dárek,“ řekl dutým hlasem a v očích neměl žádnou radost.

„Kdes byl, tati?“ zeptal se Tom, zatímco já jsem stála opodál a nehodlala se s ním přivítat, stejně jako on odmítal se podívat mým směrem a vzít na vědomí mou přítomnost.

„To tě nemusí zajímat.“

To bylo vše. Poté se sesunul na podlahu vedle dědy, který se na chvíli vzbudil a chabě se na syna usmál. Za chvíli chrápali oba.

Na stole ležely sáčky a krabice s jídlem. Měli jsme zase co jíst, ale večer v posteli jsem si lámala hlavu, jaký úžasný dárek nám otec přinesl. Zřejmě byl tak velký, že ho nemohl dostat dovnitř. Oblečení? Hračky? Nikdy nám nepřinesl hračky ani cukroví, přesto jsem po tom všem toužila.

Následoval Štědrý den.

„Děkuju ti, Bože,“ šeptala jsem plná vděčnosti, když jsem ráno vstala a poklekla k modlitbě, „poslals ho v pravý čas.“

K snídani jsem připravovala houby, které Tom našel den předtím v mělké rozsedlině. Otec náhle vstal, došel si ven na záchod a vrátil se, neholený a zválený. Zvedl Naši Jane a Keithe z postele, každého jednou rukou, a láskyplně se na ně díval, kdežto oni se tvářili polekaně, jako by ho neznali. Byly to nyní mé děti, ne jeho. Nemiloval je tak jako já, jinak by je nenechal tak dlouhou dobu bez jídla. Silou vůle jsem držela jazyk za zuby a míchala houby v pánvi. Jako zvláštní lahůdku k houbám jsem plánovala vejce, ale slaninu jsem hodlala schovat, dokud otec zase neodjede. I sebetenčího plátku pro něj bylo škoda.

„Pospěš si s tím jídlem,“ vyštěkl na mě. „Budeme mít hosty.“ Hosty?

„Kde je ten vánoční dárek?“ zeptal se Tom, který se vrátil asi po hodině štípání dřeva. Otec popošel k oknu, aniž by si všiml, že se leskne čistotou, a hleděl ven. „Rychle tyhle dva obleč!“ poručil mi a postavil Naši Jane a Keithe na zem. Mému pohledu se vyhnul.

Proč mu oči tak svítí? Kdo jsou ti hosté? Sarah? Mohla by to být Sarah? Je ona naším dárkem? To by bylo báječné!

Naše Jane s Keithem se ke mně vrhli, jako bych byla jejich matka, jejich útočiště, naděje i sny. Rychle jsem jim opláchla obličeje a oblékla je do nejlepších šatů, které stejně vypadaly zchátrale.

Život teď bude lepší, pomyslela jsem si. Pořád jsem si uchovávala dětinský optimismus a nezdolnou naději, navzdory tomu, co jsem viděla v otcových očích, cítila ve vzduchu a v kostech. Něco… něco zlého. Vrhl na mě chladný letmý pohled a potom si postupně prohlížel Toma, Fanny a nakonec Keithe a Naši Jane.

Ze svých pěti dětí měl nejraději Toma a hned po něm byla na řadě Fanny. „Ahoj, miláčku,“ řekl jí se sladkým úsměvem. „Neobejmeš svýho tátu?“

Fanny se zasmála. Byla ochotná rozdávat úsměvy a objetí každému, kdo si všiml, že je naživu. „Tati, modlila jsem se každej večer, každej den, aby ses vrátil. Stejskalo se mi po tobě tolik, až to bolelo.“ Našpulila spodní ret a zeptala se ho, kde byl.

Zaslechla jsem, že venku zastavilo auto. Přistoupila jsem k oknu a viděla, že v něm sedí zavalitý muž se ženou a zjevně čekají na otcův signál. Když jsem se na něj podívala, bylo zřejmé, že se k něčemu odhodlává a není to pro něj vůbec snadné. Držel Fanny na klíně a hladil ji po černých rovných vlasech. „Musím vám říct některý nepříjemný věci,“ oznámil stroze s bolestí v očích. „Vaše máma se nikdy nevrátí. Lidi z hor jsou takový. Jak se jednou rozhodnou, že něco udělají, nic kromě smrti je nedonutí to změnit. Nikdy. Navíc ji už nechci vidět. Jestli se tady ukáže, vezmu pušku a ten její ksicht jí ustřelím.“ Neusmál se, aby ukázal, že jen žertoval.

Nikdo z nás nepromluvil.

„Našel jsem bohatý lidi, který nemůžou mít děti. Chtějí dítě tolik, že jsou ochotný za ně zaplatit dost peněz. Takže to bude buď Keith nebo Naše Jane. Ať mi tu nikdo neječí a neříká ne, protože se to musí udělat. Jestli chcete, aby z nich vyrostli zdravý a silný lidi a měli hezký věci, který jim nemůžu dát, držte jazyk za zuby a nechte tyhle lidi, aby si vybrali.“

Úplně jsem ztuhla hrůzou. Když jsem si uvědomila, co se otec chystá udělat, veškerá moje naděje pohasla. Nikdy se nezmění. Je to špinavý, hnusný ožrala Casteel! Člověk bez duše a bez srdce, necitelný i sám k sobě.

„Takhle dám Keithovi nebo Naší Jane ten nejlepší vánoční dárek. A žádnej z vás nebude brečet a křičet, abyste to zkazili. Myslíte si, že vás nemám rád, ale není to pravda. Myslíte si, že mi bylo jedno, co se v týhle boudě děje, ale dělal jsem si starosti. Byl jsem nemocnej, vevnitř i zvenku, a snažil jsem se přijít na způsob, jak vás všechny zaopatřit. A jednou v noci, když jsem se cejtil pod psa, mě to napadlo.“

Obdařil Fanny kouzelným úsměvem, který věnoval i Tomovi, Keithovi a Naší Jane, ale na mě se ani nepodíval. „Už jsem to říkal dědovi. Myslí si, že to je dobrej nápad.“

Fanny pomalu slezla otci z klína a couvla k nám. Držela jsem v náručí Naši Jane a Tom měl obě ruce na Keithových úzkých ramínkách.

„Tati,“ ozvala se Fanny, která vypadala nezvykle bledá a ustaraná, „co chceš udělat?“

Otec se opět vítězně usmál. (Napadlo mě, že vypadá obzvlášť úskočně.) „Přemejšlel jsem o tom, jak jsou bohatý lidi ochotný zaplatit za to, co chtěj. Já mám víc dětí, než o kolik se dokážu postarat. Některý lidi chtěj děti a nemůžou je mít. Je spousta těch, který chtěj to, čeho mám fůru… tak to prodávám.“

„Tati,“ namítl Tom, který se viditelně roztřásl, „ty si jen děláš legraci, viď?“

„Buď zticha,“ varoval ho otec tichým, zato důrazným hlasem. „Žádnou legraci si nedělám. Myslím to smrtelně vážně. Vím, že je to takhle nejlepší. Jediný východisko. Aspoň jeden z vás nebude hladovět.“

Toto je náš vánoční dárek? Prodej Keithe nebo Naší Jane?

Bylo mi z toho špatně. Přitiskla jsem si Naši Jane pevně na prsa a zabořila hlavu do jejích hebkých zvlněných kadeří.

Otec šel ke dveřím, aby přivedl dvojici, jež vystoupila z černého auta.

Vešla tlustá žena v lodičkách na vysokém podpatku a za ní ještě tlustší muž. Oba měli teplé, těžké zimní kabáty s kožešinovými límci a rukavice. Šťastný úsměv jim zmizel z tváří v okamžiku, kdy uviděli náš nepřátelský výraz. Pomalu se otáčeli a s hrůzou zírali na bídu kolem sebe.

Žádný vánoční stromeček. Žádné dárky ani ozdoby, žádné balíčky. Nic, co by naznačovalo, že se nejedná jen o další den, který musíme přetrpět.

A tady stál otec, který měl v plánu prodat vlastní dítě.

Šokované oči návštěvníků vyjadřovaly nevíru. „Ach, Lestere,“ zvolala celkem pohledná žena vyděšeně, zatímco si klekla a snažila se přivinout Keithe ke svému značně vyvinutému poprsí, „slyšels, co říkal, když jsme byli na schodech? Nemůžeme nechat tohle krásný dítě hladovět! Podívej se na jeho oči. Jsou tak velký a hezký. Podívej, jaký má jemný vlasy. A je čistý. Vypadá roztomile. A ta hezká holčička, kterou drží ta starší, není k zulíbání, Lestere?“

Jediné, co jsem cítila, byla panika. Proč jen jsem je včera vykoupala a umyla jim hlavu? Proč nejsou špinaví, aby je nechtěla? Vzlykla jsem a svírala Naši Jane, která se ke mně vystrašeně tiskla. Třeba se budou mít lépe. Ale co já? Jsou moji, ne její. Nezůstávala s nimi vzhůru celou noc, nekrmila a neopatrovala je celé dlouhé hodiny jako já, když jsem si místo toho mohla venku hrát.

Jdi pryč, jdi pryč, chtělo se mi křičet, ale co jsem řekla?

„Naší Jane je teprve sedm.“ Hlas mi zněl drsně. Byla jsem odhodlaná zachránit svou sestru před těmito lidmi. „Ani ona, ani Keith nebyli nikdy z domu. Nemůžete je od sebe oddělit; budou křičet a brečet a budou tak nešťastný, že by mohli umřít.“

„Sedm,“ mumlala žena překvapeně. „Myslela jsem, že je mladší. Chtěla jsem mladší dítě. Lestere, věřil bys tomu, že je jí sedm… a kolik je tomu chlapci?“

„Osm!“ křičela jsem. „Je moc starý na adopci! A Naše Jane je nemocná,“ pokračovala jsem s nadějí v srdci. „Nikdy nebyla úplně zdravá. Často zvrací a chytí každou nemoc a mívá vysoký horečky…“ Mluvila bych donekonečna, abych zmařila Janeinu šanci, protože jsem nemohla snést pomyšlení, že by odešla, ať už to bylo pro její dobro nebo ne. Ale otec se zamračil a nařídil mi, abych zmlkla.

„Tak si vezmeme toho chlapce,“ rozhodl muž jménem Lester a vytáhl naditou koženou peněženku. „Vždycky jsem si přál syna a tohle je pěkný kluk a určitě stojí za peníze, který za něj chcete, pane Casteele. Pět set, ano?“

Naše Jane začala vřískat.

„NE! NE! NE!“ ječela mi přímo do ucha.

Vykroutila se mi z náručí, rozběhla se ke Keithovi, kterého objala, a nepřestávala ze sebe vydávat strašlivé výkřiky úzkosti, jakou by dítě nikdy nemělo poznat. Keith viděl její bolest a přitiskl se k ní.

„Keith není takový, jak si myslíte,“ pokoušela jsem se zoufale je odradit od jejich úmyslu. „Je hrozně tichý, bojí se tmy a všeho možnýho – a nemůže být bez svý sestry. Ty s nima nechceš jít, viď, Keithi?“

„Nechci!“ křičel Keith.

„NE! NE! NE!“ naříkala Naše Jane.

„Ach, Lestere… není to srdcervoucí? Nemůžeme tyhle dva miláčky od sebe rozdělit. Proč bysme si nevzali oba? Můžeme si to dovolit, a když budou mít jeden druhýho, nebude se jim tolik stýskat po rodině. A ty budeš mít svýho syna a já svou dceru a budeme všichni šťastný.“

Panebože! Ve snaze je zachránit jsem ztratila oba!

Ještě však zbývala naděje, protože Lester váhal. Kdyby aspoň otec mlčel, ale on pronesl smutným, ustaraným tónem: „Tomu říkám žena se srdcem ze zlata, která je ochotná si vzít dva místo jednoho.“ To Lesterovi stačilo, aby se rozhodl. Vytáhl nějaké papíry, připsal na ně jeden nebo dva řádky a podepsal je. Potom se otec sklonil, aby pracně připojil svůj podpis.

Přestože se zdálo, že je pro něj psaní obtížné, a trvalo mu to hrozně dlouho, věděla jsem, že jeho podpis bude vypadat bezvadně. Jako pro mnoho nevzdělaných lidí znamenal i pro otce vzhled víc než obsah.

Během této procedury jsem pomalu couvala ke kamnům a zvedla těžký pohrabáč. Chytila jsem ho oběma rukama, zvedla ho a zasyčela na otce: „Nech toho! Nedovolím ti to udělat! Jestli prodáš svý děti, půjdeš za to do vězení! Keith a Naše Jane nejsou prasata nebo kuřata na prodej, jsou to tvý vlastní děti!“

Ač mi Tom přispěchal na pomoc, otec byl rychlý jako blesk. Bolestně mi zkroutil ruku, takže jsem musela pohrabáč pustit, jinak by mi ji zlomil. S rachotem spadl na podlahu.

Zavalitá žena na mě polekaně pohlédla. „Pane Casteele, říkal jste, že jste to s ostatními dětmi projednal a že souhlasí.“

„Jasně že souhlasí,“ lhal otec. Měl v sobě jakési kouzlo osobnosti, které oba manžele snadno přesvědčilo. „Víte, jaký jsou děti. Jednu chvíli souhlasí a příští se handrkujou. Až uvidí, jak si za ty peníze užijou, budou vědět, že jsem udělal správnou věc.“

NE! NE! Protestovala jsem v duchu. Nevěřte mu, je to lhář! Ale ztratila jsem řeč, celá ochromená hrůzou, že své malé sourozence možná už nikdy neuvidím.

Než mi to celé došlo, Keith s Naší Jane byli prodáni jako prasata na trhu a muž jménem Lester právě říkal otci: „Doufám, že si uvědomujete, pane Casteele, že tento prodej je právně závazný, a jakmile odjedeme, nemůžete už nikdy dostat svoje děti zpátky. Jsem právník a sepsal jsem tuhle smlouvu, ve které stojí, že jste si plně vědom svého činu a jeho následků a že jste dobrovolně, bez jakéhokoliv nátlaku nebo přesvědčování, souhlasil a prodal své dvě nejmladší děti mně a mé manželce a nezvratně se vzdáváte všech práv je znovu vidět nebo se s nimi nějakým způsobem v budoucnosti spojit.“

Vykřikla jsem. Otec možná ani neví, co znamená slovo nezvratně!

Nikdo mě nebral na vědomí, ale Tom ke mně přišel a objal mě. „Neudělá to,“ zašeptal. „Po tom, co teď slyšel, to táta určitě neudělá.“

„A také nám poskytujete právo,“ pokračoval právník a ukázal na svůj a manželčin podpis na listině, „činit veškerá rozhodnutí ohledně budoucnosti vašich dvou dětí, Keithe Marka Casteela a Jane Ellen Casteelové. Pokud se je budete snažit získat zpět legálně či nelegálně, dojde k soudu, za který budete muset zaplatit všechny výlohy, a také výdaje za péči o děti po dobu, kdy budou u nás. Do toho se samozřejmě započítávají lékařské a zubní prohlídky, na které je chceme vzít co nejdřív, školné a nové šaty, knihy a hračky a nábytek do jejich pokojů. A za další věci, které mě teď nenapadají…“

Proboha.

Otec nebude mít nikdy dost peněz, aby je vykoupil zpátky! Ani za tisíc let!

„Je mi to úplně jasný,“ přisvědčil otec, který nevypadal ani v nejmenším znepokojený. „To je jeden z důvodů, proč to dělám. Naše Jane potřebuje lékařskou péči a Keith možná taky. I když je moje nejstarší dcera rozčilená, mluvila pravdu, takže víte přesně, co kupujete.“

„Ty moje roztomilá holčičko, všechno dobře dopadne,“ rozplývala se tlustá paní, která Naši Jane držela pevně za hubenou paži, aby se nemohla rozběhnout zpátky ke mně. „Moc hezký chlapeček,“ dodala a pohladila Keithe po hlavě, protože stál jako vždy co nejblíž své sestry a držel ji za ruku. Pokud neuteče ona, neuteče ani on.

Rozplakala jsem se. Ztrácela jsem bratra a sestru, které jsem pomáhala vychovávat. V hlavě se mi vynořily vzpomínky, jak vypadali a jak se chovali jako miminka a batolata, což vyvolalo další slzy. Před očima se mi míhaly obrazy, jak jsme všichni učili Naši Jane chodit a jak roztomile vypadala, když se pokoušela udržet rovnováhu na vratkých nožičkách. Jak jsme my dva s Tomem asistovali Keithovi při prvních krůčcích. Jak jsem je učila správně vyslovovat a jak Fanny vždy žárlila, protože mě měli nejradši a hned po mně Toma.

Otec po mě vrhl přísný pohled přikazující mi mlčet, který mě úplně zmrazil. Přitom si do kapsy strkal víc peněz, než měl kdykoliv v životě.

Tisíc dolarů.

Oči mu žhnuly vzrušením jako žhavé uhlí.

„Fanny, začíná pršet.“ Projevoval o tyto bohaté lidi v teplých kabátech víc starosti, než kdy projevil o nás. „Přines ten starej deštník, aby si tady paní nezničila pěknej účes.“

Vyzdvihl Keithe a Naši Jane a nakázal jim, aby přestali plakat. Běžela jsem pro přikrývku, abych je do ní zabalila.

Přinesla jsem tu nejlepší, kterou před lety vlastnoručně ušila babička. „Nemají žádný kabáty, čepice ani teplý boty,“ informovala jsem tlustou ženu. „Prosím vás, buďte na ně hodná. Dávejte jim hodně pomerančový šťávy a jinýho ovoce. A maso, hlavně červený. Nikdy jsme neměli dost masa, ani drůbeže a vepřovýho. Naše Jane má hrozně ráda ovoce a jinýho moc nesní. Ale Keithovi chutná všechno, i když často nastydne, a oba mají špatný sny, tak jim nechte svítit lampičku, aby se nebáli tmy…“

„Buď zticha,“ zasyčel opět otec.

„Neboj se, dítě, budu na tvýho bratra a sestřičku hodná,“ řekla paní laskavě a lehce se dotkla mé tváře. Vypadalo to, že mě lituje. „Je od tebe hezký, že si o ně děláš takový starosti, jako bys byla jejich maminka. Ale nemusíš se bát. Nejsem zlá a můj manžel taky není zlý člověk. Budeme na ně hodný, dáme jim nový šaty a u nás doma na ně čekají vánoční dárky. Nevěděli jsme, jestli si vezmeme kluka nebo holčičku, tak jsme koupili věci pro oba… houpacího koně, koloběžku, domek pro panenky, spoustu autíček a šatů… není toho dost pro oba, ale můžou se podělit, než půjdeme znovu nakupovat. Hned zítra jim koupíme všechno, co budou potřebovat. Tak můžeš být klidná, děvenko. Neplakej. Neměj o ně strach. Uděláme všechno, abysme pro ně byli ti nejlepší rodiče, viď, Lestere?“

„Jo,“ zabručel Lester, který chtěl být očividně co nejdřív pryč. „Musíme jít, miláčku. Je už pozdě a čeká nás dlouhá cesta.“

Otec předal ženě Naši Jane a muž nesl Keithe, který vzdal pokusy se osvobodit a jen naříkal jako jeho sestra.

„Hev-lí… Hev-lí!“ vzlykala Naše Jane a vzpínala ke mně hubené ručičky. „Já nechci pryč, nechci…!“

„Pojď honem, Lestere. Nemůžu snést, jak tohle dítě pláče.“

Oba spěšně zamířili k autu s vřískajícími dětmi v náručí. Otec držel servilně deštník nad hlavou tlusté ženy a Naší Jane.

Sesula jsem se na podlahu a brečela.

Tom běžel k oknu, a přestože jsem se nechtěla dívat, vyskočila jsem a postavila se vedle něho. Fanny klečela na kolenou a dívala se ven. „Kdyby si tak vybrali mě,“ stěžovala si. „Panebože, kdybych tak mohla dostat na Vánoce tolik věcí! Proč nechtěli mě místo Naší Jane, která furt brečí? A Keith není vo moc lepší a taky se počůrává. Pročs jim to neřekla, Heaven, proč?“

Utřela jsem si slzy a snažila se ovládnout. Přesvědčovala jsem se, že není tak strašné ztratit Naši Jane a Keithe, když budou mít tolik dobrých věcí – pomeranče a hračky – a doktora, který Naši Jane uzdraví.

Potom jsem běžela na verandu a bez dechu jsem křičela směrem k černému autu, které se chystalo odjet: „A pošlete je oba do dobrý školy, prosím!“

Paní otevřela okénko a zamávala. „Nedělej si starosti, děvenko,“ zavolala. „Občas ti napíšu a dám ti vědět, jak se mají, ale nenapíšu ti zpáteční adresu. A pošlu ti fotografie.“ A zavřela okénko, jež zdusilo hlasitý pláč obou dětí.

Otec se ani neobtěžoval jít zpátky do chatrče, aby zjistil, co si jeho zbývající děti myslí o „vánočním dárku“, který jim právě nadělil.

Utekl, přede mnou a mýma obviňujícíma očima, před hněvivými slovy, které jsem byla připravená mu vmést do tváře. Skočil do své staré dodávky, odjel a zanechal mě s myšlenkou, že brzy svých tisíc dolarů rozhází za děvky, chlast a karty. A večer v posteli si ani jednou nevzpomene na Naši Jane a Keithe, na žádného z nás.

Choulili jsme se jako hejno kuřat, ochromení událostmi, které přesahovaly naše chápání, zatímco děda tiše seděl a vyřezával, jako by se nic nestalo. Po chvíli se naše oči setkaly.

Brzy začala fňukat i Fanny. Objala mě a vzlykala: „Bude jim tam dobře, že jo? Lidi maj malý děti rádi, i když nejsou jejich vlastní, viď?“

„Jistěže mají,“ utěšovala jsem ji a snažila se odsunout vlastní slzy a úzkost na dobu, až budu sama. „A zase je uvidíme. Jestli nám ta paní bude psát, dozvíme se, jak se mají, a jednou nám budou Naše Jane a Keith psát sami. Nebude to… báječný?“ Znovu jsem se rozplakala a po tvářích mi stékaly slzy. Po chvíli jsem se zmohla na důležitou otázku: „Tome, všiml sis jejich poznávací značky?“

„Jasně,“ odpověděl zastřeným hlasem. „Maryland. Ale neměl jsem čas přečíst tři poslední čísla. První byly devět-sedm-dva. Pamatuj si to.“ Tom si vždy všímal takových věcí. Já ne.

Nyní byli ti nejmenší, o které jsem se nejvíc strachovala, pryč. V noci se neozýval nářek. Žádné mokré postele a pokrývky, méně prádla a spousta místa v mosazné posteli.

Jak prázdný se zdál domek, jak smutné všechny hodiny, minuty a sekundy po odchodu Naší Jane a Keithe. Možná se opravdu budou mít líp. Ti lidé vypadali hodně bohatí. Ale co my? Copak láska už nemá žádný význam? Není naším poutem krev, a ne peníze?

„Dědo,“ oslovila jsem ho hlasem ochraptělým od pláče, „teď pro tebe máme místo v posteli.“

„To není správný ani zdravý, aby byli v posteli starý s mladejma,“ mumlal děda pořád dokola a zkroucené ruce se mu chvěly. Jeho vybledlé oči se setkaly s mými v mlčenlivě prosbě o porozumění. „Luke je hodnej kluk, dítě. Myslel to dobře. Chtěl vám pomoct, to je všechno. Nemysli si o svým tátovi nic špatnýho. Jen udělal, co moh.“

„Dědo, ty bys ho chválil, i kdyby udělal nevím co, protože je to tvůj syn, jedinej, kterej ti zbyl. Ale od teďka to není můj otec! Nebudu mu už říkat táto. Je to Luke Casteel, hnusnej, proradnej lhář. Jednou zaplatí za všechno trápení, který jsme kvůli němu zažili! Nenávidím ho, dědo, k smrti ho nenávidím. Nenávidím ho tolik, že je mi z toho špatně!“

Jeho ubohý zvadlý obličej, už tak chorobně bledý a protkaný milionem vrásek, přestože nebyl ještě tak starý, zbělel jako křída. „V bibli se řiká, abys ctila svou matku a svýho otce… Pamatuj si to, Heaven.“

„A proč se v bibli neříká, abys ctil svý děti, dědo? Proč?“

Přišla další bouřka a proměnila se ve vánici. Sníh nás zasypal až k vrškům oken a pokryl celou verandu. Kvůli ledovému povlaku jsme neviděli skrz laciné nerovné sklo, ani když Tom sníh trochu odházel. Naštěstí otec přinesl jídlo na několik dní.

Bez štěbetání Naší Jane a Keithova konejšivého mlčení bylo v chatrči smutno a prázdno. Zapomněla jsem na všechny potíže s Naší Jane, na její nářek a vrtošivý žaludek, kterému bylo těžké vyhovět. Vybavovala jsem si jen její křehké tělíčko, něžnou šíji s praménky vlhkých vlasů, když spala. Když se k sobě s Keithem stulili v posteli a zavřeli oči, vypadali jako dva andílci. Vzpomínala jsem, jak se Keith rád nechával ukolébat ke spánku, jak před spaním vyžadoval pohádky, které jsem mu četla aspoň tisíckrát. Vzpomínala jsem na jeho pusy na dobrou noc, na silné nohy. Slyšela jsem ho odříkávat modlitbu, viděla jsem ho klečet vedle Naší Jane. Nikdy neměli hezké oblečení na noc. Plakala jsem a cítila stále větší zlost a zármutek. Ze všech vzpomínek se formovaly ocelové kulky, jež dříve či později skolí muže, který mě o tolik připravil.

Chudák děda zase zapomněl mluvit. Nyní byl stejně tichý jako za babiččina života. Nevyřezával, nehrál na housle, jen se díval do prázdna a houpal se v křesle, sem a tam. Jednou za čas zamumlal nějakou modlitbu, která nebyla nikdy vyslyšena.

Všichni jsme odříkávali modlitby, které nebyly nikdy vyslyšeny.

Ve spánku jsem snila o Naší Jane a Keithovi, jak se vzbudili do světa plného fantazie – do nejveselejších Vánoc svého života. Viděla jsem je v hezkých červených pyžamech, jak si hrají v elegantním pokoji s úžasným vánočním stromkem, pod kterým leží nové hračky a oblečení. Bratr se sestrou k němu s radostným smíchem běží a všechny dárky otevírají. Potom jezdí s autíčky, Naše Jane si vleze do pokojíčku pro panenky a dlouhé barevné punčochy jsou plné pomerančů, jablek, sladkostí a žvýkaček a nakonec se podává jídlo na dlouhém stole s bílým ubrusem, který se blyští křišťálem a stříbrem. Na stříbrném podnosu přinesou obrovského, do zlatova upečeného krocana, oklopeného všemi dobrotami, které jsme jedli v restauraci, a všemu vévodí dýňový koláč, jako by byl vystřižený z časopisu, který jsem viděla. Ach, jaké věci nadělily mé sny Naší Jane a Keithovi.

Bez dvou nejmladších, kteří rozptylovali mou pozornost, jsem víc vnímala Fanny, jež neustále hudrala, proč si ti lidé v drahých šatech a velkém autě nevybrali ji.

„Mohla jsem to bejt já a ne Naše Jane, koho by si vybrala ta bohatá paní,“ opakovala aspoň posté, „kdybych měla čas si umejt vlasy a vykoupat se. Těm bohatejm lidem jsem se nelíbila, protože jsem vypadala nepořádně. Proč nám táta neřek, abysme se na to připravili?“

„Fanny!“ napomenula jsem ji, když mně došla trpělivost. „Co to s tebou je, že bys šla s lidma, který vůbec neznáš? Jen Bůh ví, co se stane s…“ a rozplakala jsem se.

Tom mě přišel utěšit. „To bude dobrý. Oni opravdu vypadali bohatý a hodný. Právník musí bejt inteligentní. A představ si, nebylo by hrozný, kdyby je táta prodal někomu stejně chudýmu, jako jsme my?“

Jak se dalo čekat, děda se svého syna zastal. „Luke dělá jen to, co si myslí, že je pro vás nejlepší. A ty buď zticha, holka, až zase přijde, nebo ti udělá něco šerednýho. Tohle stejně není vhodný místo pro děti. Bude jim tam líp. Přestaň brečet a smiř se s tím, co nemůžeš změnit. Takovej je život, nesmíš se dát zlomit.“

Měla jsem vědět, že pokud šlo o otce, děda mi nepomůže, stejně jako babička. Vždycky synovo brutální chování omlouvala. Dobrý člověk – v jádru. Pod vší tou krutostí to pro ně byl hodný člověk, který jen nemohl najít tu správnou cestu.

Podle mého názoru to byla zrůda, kterou mohli milovat jenom její rodiče.

Držela jsem se co možná nejdál od starého muže, který mě tolik zklamal. Proč neprojevil víc síly a nezastal se našich práv? Proč neotevřel pusu a nepoužil svůj jazyk? Proč všechny své myšlenky vtěsnal do podoby svých kouzelných dřevěných zvířátek?

Mohl synovi říct, že by své děti neměl prodávat. Ale neřekl ani slovo, ani slovo.

Jak trpce mně bylo při pomyšlení, že děda chodil každou neděli, pokud to šlo, do kostela, kde zpíval a se sklopenou hlavou se modlil, a potom se vrátil do chatrče, kde byly malé děti bity, trápeny hladem a nakonec prodány.

„Utečeme, než se táta vrátí,“ zašeptala jsem Tomovi, když Fanny spala a děda ležel vedle na matraci. „Až roztaje sníh, navlíkneme si na sebe všechny naše šaty a utečeme k slečně Dealový Určitě už je z Baltimore zpátky. Musí bejt. Poradí nám, co máme dělat a jak dostat zpátky Naši Jane a Keithe.“

Ano, slečna Dealová bude určitě vědět, jak otce odradit, aby své děti neprodával neznámým lidem. Slečna Dealová znala tisíc věcí, které otec nikdy nepozná, a měla styky.

Sníh padal tři dny bez přestání.

Potom se nečekaně z mraků vylouplo slunce. Když Tom otevřel dveře, téměř nás oslepilo jasné světlo.

„Už je po všem,“ prohlásil děda slabým hlasem. „Bůh vždycky zachrání svý ovečky, zrovna když si myslíme, že nepřežijeme další hodinu.“

Jak jsme byli zachráněni? Rozhodně ne slunečním svitem, ten nás jenom trochu zahřál. Obrátila jsem se k otřískané kredenci se skrovnými zásobami jídla. Opět nebylo co jíst kromě několika ořechů, které jsme natrhali na podzim.

„Ale já mám ořechy rád,“ řekl Tom povzbudivě a dal se do žvýkání své porce. „A až roztaje sníh, oblíknem si naše nejteplejší šaty a utečeme. Nebylo by prima jít na západ, za sluncem? Třeba skončíme v Kalifornii, kde se budeme živit datlema a pomerančema a pít kokosový mlíko. Budem spát na zlatý trávě a dívat se na zlatý hory…“

„Mají v Hollywoodu zlatý ulice?“ zeptala se Fanny.

„Myslím, že v Hollywoodu je všechno zlatý,“ přemítal Tom, který se díval ven. „Nebo aspoň stříbrný.“

Děda neřekl nic.

Žili jsme ve vrtošivém kraji. Jaro mohlo přijít náhle jako blesk a nadělat stejnou škodu jako zima. Teplé dny mohly zahřát půdu v prosinci, lednu nebo únoru, ošálit rostliny a stromy, které začaly růst a kvést, a potom se zima náhle vrátila a květiny a mladé lístky pomrzly.

Když přišlo skutečné jaro, tyto květiny a stromy už nevykvetly, protože předtím byly oklamány a neměly v úmyslu se nechat podvést znovu, alespoň ne tuto sezonu.

Nyní slunce proměnilo navátý sníh v břečku, která se brzy rozpustila do potoků, jejichž proud odnášel mosty… a v lesích se ztratily stezky. Tom se vrátil zcela vyčerpaný z výpravy, jejímž cílem bylo najít únikovou cestu, a hlásil, že nejbližší most je pryč.

„Proud je hodně silný, takže ho nemůžeme přeplavat. Zítra bude lepší den.“

Odložila jsem Janu Eyrovou, kterou jsem znovu četla, a šla jsem k němu. Oba jsme mlčeli, dokud se k nám nepřipojila i Fanny. „Pojďte složit slavnostní přísahu,“ zašeptal Tom, aby ho děda neslyšel, „že při nejbližší příležitosti utečeme. Že spolu zůstaneme v dobrým i ve zlým, jeden za všechny a všichni za jednoho… Heavenly, už jsme si to jednou slíbili. Teď se musí přidat i ségra. Fanny, polož ruku na mou. Ale nejdřív se pokřižuj a doufej, že umřeš, jestli někdy dopustíš, abysme se rozdělili.“

Fanny na chvíli zaváhala, ale potom s nezvyklou sesterskou soudržností položila svou ruku na mou, jež ležela na Tomově. „Slavnostně přísaháme…“

„Slavnostně přísaháme…,“ opakovaly jsme s Fanny.

„Že vždycky zůstaneme spolu, budeme o sebe pečovat v radosti i utrpení…“

Fanny opět zaváhala. „Proč mluvíš o trápení? Zní to jako na svatbě, Tome.“

„No dobře, v dobrým i zlým, dokud s námi zase nebudou Naše Jane a Keith. Vyhovuje vám to takhle?“

„Je to dobrý, Tome,“ ujistila jsem ho a opakovala přísahu.

Dokonce i na Fanny to zapůsobilo a chovala se jako opravdová sestra. Stulila se vedle mě a povídaly jsme si o budoucnosti ve velkém světě, o kterém jsme nevěděly zhola nic. Dokonce nám pomohla hledat lesní plody, zatímco jsme čekali, až opadne voda v řece a bude opraven most.

„Hele,“ ozval se Tom o několik hodin později, „zrovna jsem si na něco vzpomněl. Asi třicet kilometrů odtud je další most. Heavenly, jestli půjdeme takovou dálku, budeme potřebovat víc než jeden ořech pro každýho. To je jasný už teď.“

„Myslíš, že to dokážeme se dvěma ořechy na každýho?“ zeptala jsem se. Schovávala jsem poslední zásoby pro mimořádné příležitosti, jako byla tato.

„Jo, s takovou energií bysme snad došli na Floridu,“ zasmál se Tom, „což je skoro stejně dobrý jako Kalifornie.“

Oblékli jsme si to nejlepší, co jsme měli. Snažila jsem se nemyslet na to, že necháme dědu samotného. Fanny se nemohla dočkat, až odejde z chatrče, kterou nyní obýval jen smutek, stáří a beznaděj. Provinile jsem dědu políbila na rozloučenou.

S námahou se postavil a usmál se na nás, jako kdyby ho v životě už nic nemohlo překvapit.

Držela jsem matčin kufřík, který Fanny konečně uviděla, ovšem její vzrušení z tohoto objevu zmenšovalo vědomí, že odcházíme… někam do neznáma.

„Sbohem,“ loučili jsme se všichni tři unisono, ale když Fanny s Tomem vyběhli ven, ještě jsem se zdržela. „Dědo,“ řekla jsem zahanbeně s bolestí v srdci, „je mi moc líto, že ti tohle děláme. Vím, že není správný tě tu nechat samotnýho, ale musíme to udělat, nebo nás otec prodá jako Keithe a Naši Jane. Prosím tě, pochop to.“

Díval se přímo před sebe, v jedné ruce nůž, ve druhé kus dřeva, a prameny řídkých vlasů se mu chvěly. „Jednou se vrátíme, až už budeme moc velký a starý na to, aby nás táta prodal.“

„To nevadí, děvenko,“ zašeptal děda se skloněnou hlavou, abych neviděla jeho slzy. „Dávejte na sebe pozor.“

„Mám tě ráda, dědo. Asi jsem ti to předtím nikdy neřekla, nevím proč, ale vždycky jsem tě měla ráda.“

Objala jsem ho a políbila. Páchl starobou a v mém objetí působil velmi křehce. „Kdyby to šlo, neopustili bysme tě, ale musíme se pokusit najít nějaký lepší místo.“ Znovu se usmál přes slzy a přikývl, jako by mi uvěřil. Potom se posadil a začal se houpat. „Luke se brzy vrátí s jídlem, tak si nedělej starosti. Odpusť mi, že jsem ti řekla některý špatný věci. Nemyslela jsem to tak.“

„Jaký špatný věci jsi mu řekla?“ zahřměl drsný hlas od otevřených dveří.

Příliš mnoho loučení

OTEC SE TYČIL VE DVEŘÍCH A MRAČIL SE NA nás. Měl na sobě tlustou červenou bundu, která mu sahala k bokům. Byla úplně nová. Jeho boty a kalhoty byly lepší, než jsem na něm viděla kdykoliv předtím, a na hlavě měl čapku lemovanou kožešinou. Nesl krabice s jídlem. „Jsem zpátky,“ oznámil nenuceně, jako by odešel teprve včera. „Přines jsem jídlo.“ Potom se otočil k odchodu. Alespoň jsem si to myslela.

Ale on se jen několikrát vrátil k autu, aby přinesl další věci. Mělo nějaký smysl se pokoušet o útěk, když nás mohl snadno dostihnout pěšky nebo autem?

Navíc Fanny už neměla zájem utíkat. „Tati!“ křičela celá šťastná a snažila se ho obejmout a dát mu pusu dřív, než vynesl všechny zásoby z auta.

Mnohokrát se pokoušela vrhnout se mu do náruče, až se jí to nakonec podařilo. „Tati! Tys nás přišel zachránit! Věděla jsem, že přijdeš, že mě máš rád! Teď už nemusíme utíkat! Měli jsme hlad a byla nám zima a chtěli jsme najít nějaký jídlo nebo ho ukradnout, až sníh roztaje a vopravěj mosty. Jsem tak ráda, že to nemusíme udělat!“

„Chtěli jste utýct, abyste našli jídlo, jo?“ zeptal se otec se stisknutými rty a podezřívavě přivřel oči. „Nemůžete utýct nikam, kde bych vás nenašel. Teď si sedněte, najezte se a připravte se na návštěvu.“

Mělo se to stát znovu!

Fannyin obličej se rozzářil, jako kdyby někdo otočil elektrickým vypínačem. „Tati, teď je řada na mně, viď? Že jo? Řekni, že jsem to já!“

„Připrav se, Fanny,“ nařídil otec a těžce dopadl na židli, až se s ní málem převrátil. „Našel jsem ti novýho tátu a mámu, jak sis to přála, a jsou stejně bohatý jako ty, co si odvezli Jane a Keithe.“

Tato informace ji tak potěšila, že vyjekla radostí. Rychle si začala ohřívat vodu na kamnech. Mezitím vytáhla starý hliníkový lavor, který jsme používali jako vanu. „Potřebuju lepší šaty!“ hořekovala, když se voda začala vařit. „Heaven, nemůžeš něco udělat s tvejma, aby na mně vypadaly dobře?“

„Neudělám nic, co by ti pomohlo od nás odejít,“ řekla jsem ledovým hlasem, i když mě v očích pálily slzy. Fanny bylo úplně jedno, že nás opustí a poruší naši přísahu.

„Tome, přines mi ještě vodu,“ zavolala na něj sladkým hlasem, „abych si mohla dolejt vanu a vopláchnout si vlasy!“ A Tom poslechl, ač váhavě.

Otec mi zřejmě četl myšlenky. Podíval se na mě a jeho oči se střetly s mým hněvivým pohledem. Možná si poprvé uvědomil, proč mě nenávidí, když jsem byla tak jiná než jeho anděl. To si piš, že jsem jiná, pomyslela jsem si. Měla bych víc rozumu, než se zbláznit do nevzdělaného horala, který žije v chatrči a vydělává si pašováním alkoholu. Zdálo se, že ví, co si myslím, protože se ušklíbl, až se mu v jednom koutku úst zaleskly horní zuby, takže nevypadal vůbec hezky.

„Chceš něco udělat, děvče? Tak na co čekáš? Dej se do toho.“

Maně jsem znovu zvedla pohrabáč.

Vešel Tom, rychle položil vědro vody a přiskočil ke mně, aby zabránil nejhoršímu. „Jestli to uděláš, zabije tě,“ zašeptal a táhl mě pryč.

„Koukám, že máš hrdinnýho ochránce, co?“ Otec vrhl na Toma pohrdavý pohled. Vstal a zívl, jako by neudělal nic, zač bychom ho s Tomem měli nenávidět. „Budou tady každou chvíli. Dělej, Fanny. Brzy poznáš, jak tě má tvůj táta rád, až uvidíš, kdo si pro tebe přijede a bude tě chovat jako v bavlnce.“

Sotva ta slova vyřkl, na špinavém dvorku zastavilo auto. Tentokrát to však nebyl neznámý vůz. Znali jsme ho dobře, protože jsme jej mnohokrát viděli ve winnerrowských ulicích. Byl to dlouhý černý lesklý cadillac, který patřil nejzámožnějšímu muži ve Winnerrow, reverendu Waylandu Wiseovi.

Konečně! Slečna Dealová přišla na způsob, jak nás zachránit!

Fanny znovu potěšeně zapištěla, rukama si objala malá prsa a škodolibě na mě pohlédla. „Přijeli si pro MĚ! Chtějí MĚ!“

V mžiku byla oblečená v šatech, které bývaly moje nejlepší.

Otec otevřel dveře a srdečně pozval dovnitř reverenda a jeho manželku, která se neusmála, nemluvila, pouze vypadala zatrpkle a nešťastně. Nezdála se být překvapená prostředím, které muselo být šokující pro někoho tak bohatého, ale hned jsem si uvědomila, že takové podmínky jistě čekala. Pokud šlo o pohledného reverenda, neztrácel čas.

Mýlila jsem se, když jsem si myslela, že ho slečna Dealová poslala, aby nás zachránil. Nebyl to boží zázrak. Fanny věděla o životě víc než já. Tento boží zástupce již věděl, které ze zbývajících dětí chce. Když si nás zblízka prohlédl, jeho oči se lačně zastavily na mně.

Vyděšeně jsem couvla a zlostně pohlédla na otce, který kroutil hlavou, jako by nechtěl, abych bydlela tak blízko.

„Moje nejstarší dcera je paličák a jsou s ní samý potíže. Pořád odmlouvá a je zlá a protivná, pane reverende. Dejte na mě, tahle mladší, Fanny, je pro vás mnohem lepší. Je poslušná, hezká a hodná. Vždycky jí říkám moje holubička, moje srnečka, moje roztomilá Fanny.“

Jaká lež! Nikdy nikomu z nás tak neříkal.

Tentokrát se nekonalo žádné drama, žádný křik a odpor. Fanny nemohla být šťastnější. Zářivě se na všechny usmívala. Farář rozdal nám třem bonboniéry a Fanny k tomu přidal krásný červený kabát s límcem z černé kožešiny. Byla jejich. Stačilo tak málo!

Ani nečekala, až jí řeknou, jaký pro ni zařídili krásný pokoj a co všechno jí chtějí poskytnout včetně hodin tance a hudby.

„Budu taková, jakou mě chcete!“ slibovala a černé oči jí svítily. „Budu všechno, co chcete! Chci jít s vámi! A děkuju, že jste přišli, že mě chcete, děkuju, děkuju.“

Fanny se vrhla k Wiseovi a objala ho. „Bůh vám žehnej! Děkuju vám miliónkrát! Už nikdy nebudu trpět hlady a zimou. Už teď vás mám ráda, protože jste si vybrali mě a ne Heaven.“

Fanny! Fanny! naříkala jsem v duchu. Copak jsi už zapomněla na náš slib, že budeme držet při sobě v dobrém i zlém? Bůh to takhle nechtěl, aby byly rodiny rozdělené a děti rozdané různým lidem. Fanny, bylas jako moje vlastní. „Vidíte,“ holedbal se otec pyšně. „Tahle je pro vás nejlepší. Přítulná, hodná holka, za kterou se nebudete nikdy stydět.“

Vrhl na mě další opovržlivý pohled. Dívala jsem se před sebe a styděla se za Fanny a zároveň se o ni bála. Co může třináctiletá holka vědět? Tom stál vedle mě a držel mě za ruku. Ve tváři byl bledý a v očích se mu zračila úzkost a bolest.

Hráli jsme si na pět malých indiánů.

Mizel jeden po druhém. Zbývali dva.

Na kom je řada příště, na Tomovi nebo na mně?

„Jsem hrozně pyšná, že si vybrali mě,“ opakovala znovu Fanny blaženě, jako by tomu divu nemohla uvěřit. Měla na sobě nový kabát a nevěřícně si šeptala: „Budu bydlet ve velkým, krásným domě a můžete mě přijít navštívit.“ Jednou nebo dvakrát popotáhla, aby projevila aspoň trochu lítosti, a vrhla na mě a na Toma úpěnlivý pohled. Potom vzala svou velkou bonboniéru, usmála se a vykročila k velkému autu. „Uvidíme se ve městě,“ zavolala, aniž se ohlédla, dokonce ani otce neobdařila pohledem.

Když byly papíry podepsány, reverend zaplatil otci pět set dolarů v hotovosti, přijal pečlivě napsanou stvrzenku a následoval Fanny. Jeho žena se držela o krok za ním. Jako opravdový gentleman pomohl Fanny i manželce nastoupit. Všichni seděli na předním sedadle, Fanny uprostřed.

Bum! zabouchly se těžké dveře.

Ostrá bolest se vrátila, ale nebyla tak nesnesitelná, jako když odjížděli Keith s Naší Jane. Fanny chtěla odejít – nekřičela, nekopala a nemávala rukama, kdežto ti nejmenší chtěli zůstat doma. Kdo může říci, které rozhodnutí bylo správné?

Fanny jela pouze do Winnerrow. Naše Jane a Keith žili daleko v Marylandu a Tom si pamatoval pouze tři čísla jejich poznávací značky. Bude to stačit, abychom je našli… jednou?

Nastal čas, aby se mi stýskalo po Fanny, po mé mučitelce, občasné kamarádce a sestře, po zdroji ostudy, když jsem ve škole slýchala její hihňání v šatně, po Fanny bez sexuálních zábran, se svým dědictvím z hor.

Tentokrát otec neodjel. Jako kdyby v něm Fannyina informace, kterou na něj předtím vychrlila, vyvolala podezření a obezřetnost. Nechtěl, abychom s Tomem utekli. Nemohli jsme se dočkat, až zmizí, abychom mohli prchnout dřív, než nás také prodá. Mlčky jsme čekali usazení na podlaze u kamen. Seděli jsme tak blízko sebe, že jsem cítila teplo Tomova těla a on musel cítit moje. Slyšela jsem jeho těžký dech a on musel slyšet můj.

Ale otec nám nemínil poskytnout šanci k útěku. Uvelebil se na tvrdé židli na druhé straně kamen a s polopřivřenými víčky vyčkával. Přesvědčovala jsem se, že uplyne několik dnů, než přijde další kupec. Budeme mít spoustu času utéct…

Štěstí nám však nepřálo.

Na dvoře prudce zabrzdila zablácená hnědá dodávka, která byla stejně stará a omlácená jako otcova. Zmocnila se mě panika, která se odrážela i v Tomových očích. Chytil mě za ruku, pevně ji stiskl a oba jsme couvli ke zdi. Fanny byla pryč teprve dvě hodiny a už tu byl další zájemce.

Na verandě se ozvaly těžké kroky. Potom tři rány na dveře. Za chvíli znovu. Otec otevřel oči, vyskočil a běžel otevřít. Uviděli jsme malého, statného muže, který vstoupil dovnitř a zamračeně se rozhlédl. Všiml si Toma, který byl o hlavu větší než on.

„Nebreč, Heavenly, prosím tě, nebreč,“ žadonil Tom, „jinak to nevydržím.“ Znovu mi stiskl ruku, druhou mi otřel slzy a lehce mě políbil. „Nemůžeme nic dělat. Zvlášť když lidi jako reverend Wise a jeho žena nevidí nic špatnýho na prodávání dětí. Oba víme, že to není poprvý a taky ne naposled, co se něco takovýho děje.“

Vrhla jsem se mu do náruče a pevně ho objímala. Nechtěla jsem plakat a trpět jako předtím. Tak to bylo lepší. Nikdo nemohl být bezcitnější a krutější než otec. Každý musí být lepší než on. Všude bude lepší domov, víc jídla. Určitě bude příjemné vědět, že všichni dostáváme najíst třikrát denně jako každý jiný v této svobodné zemi nazývané Spojené státy.

Tehdy jsem to nevydržela a začala brečet.

„Tome, uteč! Udělej něco!“

Otec se postavil tak, aby Tomovi zatarasil cestu, ale ten se o nic nepokusil. Měli jsme jediný východ a okna byla příliš vysoko a příliš malá.

Otec neviděl moje slzy a odmítal vidět Tomovu úzkost. Potřásl si s mužem ve špinavé kombinéze rukou. Byl to podsaditý chlapík a obličej mu kromě baňatého nosu a zapadlých oček zakrýval hustý vous. Husté prošedivělé vlasy lemovaly hlavu, která seděla bez krku na širokých ramenech. Měl mohutnou hruď a velké pivní břicho, napůl zamaskované volným overalem.

„Tak jsem si pro něj přišel,“ začal bez úvodních zdvořilostí a díval se na Toma. Mě si ani nevšiml. Byl asi metr od nás a mezi ním a námi stál otec. „Jestli je takovej, jak jste řikal.“

„Prohlídněte si ho,“ vybídl ho otec. Tentokrát se neusmíval. Všechno probíhalo v přísně obchodním duchu. „Tomovi je čtrnáct a měří už skoro metr osmdesát. Podívejte se na ty ramena, ruce a nohy. Tak posoudíte, jakej vyroste z kluka chlap. Sáhněte si na jeho svaly, má je silný od sekání dříví, a umí házet slámu jako dospělej.“

Bylo kruté a nechutné zacházet s Tomem jako s teletem na výstavě, které je na prodej.

Farmář s rudým obličejem si Toma přitáhl blíž a díval se mu do úst, aby mu zkontroloval zuby, ohmatával mu svaly, stehna a lýtka, kladl mu intimní otázky o vyměšování a ještě jiné, na které Tom odmítl odpovědět, takže to za něj udělal otec. Jako kdyby mohl vědět, nebo ho dokonce zajímalo, jestli Tom trpí bolestmi hlavy nebo má ranní erekce.

„Je to zdravej kluk, tak musí mít nějaký sexuální touhy. V jeho věku jsem byl ochotnej dělat s holkama cokoliv.“

Na co vůbec ten farmář Toma chtěl, jako chovného samce?

Návštěvník se představil jako Buck Henry z mlékárenské farmy. Potřeboval pomocníka. Někoho mladého a silného, kdo by si chtěl dobře vydělat. „Nechci nějakýho slabocha nebo lenocha nebo někoho, kdo nechce poslouchat.“

To otce urazilo. „Náš Tom nebyl nikdy v životě línej,“ podíval se na Toma pyšně, zatímco ten se tvářil nešťastně a držel se při mně.

„Silnej, udělanej kluk,“ ohodnotil farmář Toma spokojeně. Předal otci pět set dolarů, podepsal připravené papíry, přijal stvrzenku, chytl Toma za paži a táhl ho ke dveřím. Tom se vzpíral, ale otec ho zezadu postrkoval a kopal ho do lýtek. Děda se houpal a nepřestával vyřezávat.

U dveří se Tom zlomil. „Nechci s ním jít!“ křičel a chtěl se vytrhnout.

Otec rychle přiskočil a postavil se těsně za mě. Pokusila jsem se utéct, ale bylo pozdě. Čapl mě za vlasy, sevřel mi ramena a prsty roztáhl tak, že jimi stačilo lehce pohnout a mohl mě uškrtit.

Když Tom spatřil, že mě otec drží jako kuře, kterému chce každým okamžikem zakroutit krkem, zůstal jako opařený.

„Tati!“ křikl. „Neubližuj jí! Jestli Heavenly prodáš jako nás ostatní – najdi jí ty nejlepší rodiče! Jestli to neuděláš, jednou se vrátím a budeš litovat, žes měl někdy děti!“ Jeho vyděšené oči se setkaly s mými. „Vrátím se, Heavenly! Slibuju, že nezapomenu na náš slib. Jsem ti vděčnej za všechno, cos udělala pro mě a pro nás všechny. Budu ti psát tak často, že se ti po mně ani nebude stejskat. A najdu tě, ať budeš kdekoliv! Slavnostně ti to slibuju a nikdy ten slib neporuším.“

Oči mě pálily. „Tome… napiš mi, prosím tě. Určitě se zase uvidíme. Vím to. Pane Henry, kde bydlíte?“

„Neříkejte jí to,“ varoval otec a stisk jeho prstů zesílil. „S touhle jsou jenom potíže. Nedovolte Tomovi psát. Aspoň ne tyhle holce, která se jmenuje Heaven. Měla se spíš jmenovat Peklo.“

„Tati!“ ječel Tom. „Ona je to nejlepší, co máš, a nevíš o tom.“

Otevřenými dveřmi jsem za ním zavolala: „Vždycky před námi bude nějaký most, Thomasi Luku, nezapomeň na to. A určitě jednou dosáhneš svýho snu!“

Slyšel mě a porozuměl. Otočil se, zamával, usmál se a nastoupil do auta. Vystrčil hlavu z okénka a křičel na mě: „Nezáleží na tom, kam půjdeš, ani kdo nás chce rozdělit. Stejně tě najdu, Heavenly! Nikdy na tebe nezapomenu! Najdeme spolu Keithe a Naši Jane, jak jsme si plánovali!“

Špinavá dodávka nastartovala a odjela směrem k blátivé silnici. Když zmizela, zůstala jsem sama s otcem a dědou. Byla jsem v šoku a tak zoufalá, že když mě otec pustil, malátně jsem se svezla na podlahu.

Tušila jsem, co Toma čeká.

Žádné další vzdělání, žádné chytání ryb ani baseball, žádní kamarádi, jenom práce, práce a zase práce.

Tom s jeho nadáním, sny a touhami bude pohřben uprostřed pastvin s kravami a bude žít farmářským životem, o kterém často tvrdil, že by se s ním nikdy nesmířil.

Ale stejnou měrou mě děsilo, co čeká na mě.

Moje volba

TOM BYL PRYČ.

Zůstala jsem bez živé duše, která by mě měla ráda. Kdo mi bude ještě někdy říkat Heavenly?

Tom s sebou odnesl všechen smích, vzrušení, kuráž, povzbuzení a dobrou náladu, jež vnášel do naší pochmurné domácnosti zápasící s bídou. Veškerý můj humor zmizel s onou dodávkou, jejíž poznávací značka byla tak zablácená, že jsem ji nedokázala přečíst. A tolik jsem se snažila! Bláhově jsem si myslela, že po odchodu Keithe a Naší Jane se budu cítit osamělá. Nyní jsem byla skutečně sama, a navíc s otcem, který mě nenáviděl.

Utěšovala jsem se tím, že jsem jediná, kdo je v domku užitečný díky vaření, uklízení a péči o dědu. Otec určitě nenechá dědu samotného…

V duchu jsem otce přemlouvala, aby odešel, zabouchl za sebou dveře, naskočil do auta a jel do Winnerrow, nebo kam teď chodil, když už nemohl do Shirleyina podniku.

Neodjel.

Sedl si blízko jediných dveří naší chatrče jako hlídací pes a držel mě uvnitř uvězněnou, dokud mne také neprodá.

Nemluvil, jenom seděl, mlčenlivý a zasmušilý, a když přišla noc, posunul si židli blíž ke kamnům, natáhl nohy a tvářil se utrápeně.

Po Tomově odchodu s Buckem Henrym jsem se po zbytek týdne pokoušela v sobě vyburcovat sílu k útěku, až se naskytne příležitost – až budu muset jít na záchod.

Avšak bez Toma, Keithe, Naší Jane jsem neměla odvahu ani energii čelit nezvratnému osudu. Kdybych aspoň mohla dát zprávu slečně Dealové. Vrátila se už? Každý večer jsem se modlila, aby mi ona nebo Logan přišli na pomoc.

Ale nikdo nepřišel.

Já jsem byla ta, kterou otec nenáviděl, a věděla jsem, že mě prodá těm nejhorším lidem. Žádní bohatí rodiče, ani nikdo alespoň jako Buck Henry. S největší pravděpodobností mě prodá bordelmamá do Shirleyina podniku.

Čím víc jsem přemýšlela o svém osudu, tím větší jsem měla vztek. Nemůže mi tohle udělat! Nejsem němé zvíře, které by mohl prodat a zapomenout na ně. Jsem lidská bytost s nesmrtelnou duší, s nezadatelným právem na život, svobodu a na štěstí. Slečna Dealová to opakovala tak často, že se mi to vrylo do paměti. Musela jsem se v duchu trpce usmát, protože jsem cítila povzbuzující hlas, který mi říkal, abych vydržela, že mě přijde zachránit. Skoro jako bych slyšela hlas slečny Dealové dodávající mi sílu a ozývající se blíž a blíž.

Pospěšte si, slečno Dealová, chtělo se mi křičet přes hory. Potřebuju vás, slečno Dealová! Všechna moje hrdost je pryč, je poražená! Vezmu si od vás cokoliv beze studu! Přijďte, přijďte rychle a zachraňte mě, než bude pozdě!

Modlila jsem se, potom jsem vstala, šla ke kredenci a nahlédla dovnitř. Navzdory všemu život šel dál a musela jsem připravit jídlo.

Když se děda vrátil z nutné vycházky s několika větvemi na vyřezávání, měl v zarudlých očích naději. Opatrně se posadil do houpacího křesla. Nevzal hned do ruky nůž, jenom seděl s očima upřenýma na mě. Neopouštěj mě, prosily. Zůstaň, žebronily mlčky, přestože mě gestem přivolal blíž a zašeptal: „Se mnou si nedělej starosti, dítě. Vím, na co myslíš. Chceš utýct. Tak jdi, až budeš mít příležitost. Nenápadně se vytrať, až bude Luke spát.“

Milovala jsem ho za to, že to řekl. Měla jsem ho ráda natolik, že jsem mu odpustila, že mlčel, když byli ostatní prodáváni. Věděla jsem, že musím někoho milovat, jinak by mi nezbývalo než umřít. „Ty se nebudeš zlobit, když tě tady nechám samotnýho? Ty mě chápeš?“

„Ne, nechápu. Jenom chci, abys dosáhla všeho, co chceš. V srdci vím, že tvůj táta dělá, co si myslí, že je nejlepší. Ty si zas myslíš, že dělá to nejhorší.“

Zdálo se, že naposledy spal otec na nějakém vzdáleném, neznámém místě. Za celou dobu si nezdříml, dokonce ani nezavřel oči. Ani na chvíli je ze mě nespustil. Ne že by opětoval mé hněvivé pohledy, pouze se zpod přivřených víček díval na nějakou část mého těla – na vlasy, ruce, nohy, pas, na cokoliv, jenom ne do tváře.

Uplynulo sedm dní a otec se z chatrče nehnul.

Jednoho dne se u našich dveří objevil Logan jako princ z pohádky, který mě přišel zachránit!

Otevřela jsem je, protože jsem čekala, až se děda vrátí ze záchoda. „Ahoj,“ usmál se Logan vřele a hned se začervenal. „Hodně jsem na tebe poslední dobou myslel. Je mi divný, proč ani ty, ani Tom a ostatní nechodíte do školy, když se teď počasí zlepšilo. Co se děje?“

To znamenalo, že neviděl Fanny! Proč?

Vtáhla jsem ho do chatrče, ač bych ho předtím rázem vystrčila nebo bych si vymyslela milion důvodů, proč nemůže dovnitř. „Táta vzadu štípe dříví,“ zašeptala jsem horečně, „a děda je venku na záchodě, tak nemám moc času. Táta mě chodí kontrolovat každých pár minut. Logane, stala se hrozná věc! Táta nás prodává, jednoho po druhým. Nejdřív Naši Jane a Keithe, potom Fanny a Toma… a brzo přijdu na řadu i já.“

„S kým to tam mluvíš?“ zahřímal otec ode dveří. Krve by se ve mně nedořezal. Logan se otočil, aby čelil brutálnímu tyranovi, jímž byl můj otec.

„Jmenuju se Logan Stonewall, pane,“ představil se zdvořile, ale rozhodně. „Můj otec je Grant Stonewall a je vedoucím Stonewallovy lékárny. Jsme s Heaven kamarádi od doby, kdy jsme se přistěhovali do Winnerrow. Dělá mi starosti, proč Heaven, Tom, Fanny, Keith a Naše Jane přestali chodit do školy, a tak jsem se na ně přišel podívat.“

„Do toho ti nic není, jestli chodí do školy nebo ne,“ utrhl se otec. „Teď odsud vypadni. Nepotřebujeme, aby drzý lidi strkali nos do našich věcí.“

Logan se znovu obrátil ke mně. „Asi bych měl jít domů, než zapadne slunce. Dávej na sebe pozor. Jo, můj učitel říkal, že slečna Dealová se vrátí příští týden.“ Významně se na otce podíval, až mi srdce poskočilo. Věří mi!

„Vyřiď tý učitelce, ať si hledí svýho,“ zuřil otec a výhružně pokročil k Loganovi. „A teď padej.“

Logan se rozhlédl po chatrči, jejíž ubohost nebylo možné nevidět. Věděla jsem, že se snaží potlačit šok a lítost, ale jeho sytě modré oči ho prozradily. Když se setkaly s mými, signalizovaly mi nějaký tichý vzkaz, který jsem však neuměla rozluštit. „Doufám, že tě za pár dní zase uvidím, Heaven. Řeknu slečně Dealový, že nejsi nemocná. Teď mi pověz, kde je Tom a Fanny, Naše Jane a Keith.“

„Jeli na návštěvu k příbuzným,“ oznámil otec a otevřel dveře. Postavil se vedle a naznačil Loganovi, aby šel, nebo ho vyhodí.

Logan se na něj zamračil. „Dobře se o Heaven starejte, pane Casteele.“

„Vypadni,“ nařídil otec znechuceně a zabouchl za ním dveře.

„Proč ten kluk přišel?“ zeptal se, když jsem se vrátila k plotně a děda se přibelhal z druhé místnosti. „Poslalas pro něj?“

„Přišel, protože mu na mně záleží, a slečně Dealový taky. A celej svět se dozví, cos udělal, Luku Casteele!“

„Díky za výstrahu,“ řekl pohrdavě. „Mám pro strach uděláno.“

Poté byl ještě horší a ještě víc mě hlídal.

Doufala jsem a modlila se, že Logan se setká s Fanny, ta mu řekne, co se děje, a on něco podnikne, než bude pozdě. Přesto jsem otce podezírala, že faráře varoval, aby držel Fanny z očí, dokud se mne nezbaví.

Četla jsem v novinách, že se děti na adopci prodávají za deset tisíc dolarů. Otec byl pěkný hlupák, že si o tolik neřekl. Ovšem pětkrát pět set znamenalo, že měl nyní víc peněz, než vydělal za celý život. Pro každého horala z Willies, který si nedovedl představit víc než tisícovku, to bylo pohádkové bohatství.

„Tati,“ oslovila jsem ho desátý den po Tomově odchodu, „jak můžeš chodit skoro celý život každou neděli do kostela a přitom udělat takovou věc?“

„Drž hubu,“ usadil mě s ledovým pohledem.

„NECHCI DRŽET HUBU!“ vzplanula jsem. „Chci zpátky svý sourozence! Nemusíš se o nás starat. Vymysleli jsme s Tomem, jak se uživíme.“

„Buď zticha!“

Nenávidím tě! zuřila jsem v duchu, ale instinkt mě varoval, abych mlčela, jinak budu krutě potrestána.

„Jiný taky prodávají svý děti,“ řekl náhle. Zaskočilo mě, že se mnou mluví, jako by se snažil ospravedlnit. Takovou věc bych nikdy nečekala. „Nejsem první a nebudu poslední. Nikdo o tom nemluví, ale dělají to pořád. Chudý lidi jako my mají víc dětí než bohatý, který si je můžou spíš dovolit. My si je dovolit nemůžeme, ale většinou nevíme, jak tomu zabránit… Když se v zimě nedá dělat večer nic jinýho než si vlízt do postele a aspoň si trochu užít se svou ženskou… a tak děláme naše zlatý doly, naše hezký děti. Proč bysme neměli využít příležitost poskytnout jiným, co jim příroda odepřela?“

Řekl mi víc, než předtím za celý život. Nyní vypadal očividně zdravě, s červenými tvářemi, nebyl vyzáblý jako dříve.

Měl výrazné lícní kosti… byl to velmi pohledný obličej! Cítila bych lítost, kdyby zemřel? Ne, přesvědčovala jsem se, ani za milion let.

Pozdě večer jsem ho zaslechla hovořit s dědou, jak byl jeho život k ničemu, protože mu děti bránily dosáhnout cíle, který si vytýčil. „Až dostanu všechny ty peníze, táto, ještě nebude pozdě. Udělám to, co jsem vždycky chtěl, a neudělal jsem to jen kvůli ní… a kvůli nim…“

Tu noc jsem přestala plakat. Slzy stejně nemohly nic změnit nebo napravit.

Přestala jsem se modlit k Bohu, aby mi vrátil moje bratry a sestry, přestala jsem si myslet, že mě Logan zachrání. Přestala jsem spoléhat na slečnu Dealovou a na osud, jenž ji připravil o matku a postavil do cesty právníky, kteří ji drželi v Baltimore. Musela jsem sama naplánovat útěk.

V neděli svítilo slunce. Otec mi poručil, abych se oblékla do nejlepšího. Srdce se mi rozbušilo. Myslela jsem, že pro mě našel kupce. Jeho pohled se mi vysmíval. „Je neděle, děvče, jdeme do kostela,“ oznámil, jako kdyby neuplynulo několik nedělí, aniž by se některý z Casteelů v kostele ukázal.

Při slově „kostel“ se děda hned rozveselil. S mnohým vzdycháním si ztuhlýma rukama oblékl jediné ucházející šaty a brzy jsme byli připraveni na cestu do Winnerrow.

Kostelní zvon vydával čisté, zvučné tóny, které mě naplňovaly falešným pocitem klidu a víry, že Bůh je ve svém nebi a že dokud stojí kostel, zvoní zvony a lidé přicházejí, zpívají a věří, je svět v pořádku.

Otec zaparkoval ve značné vzdálenosti (všechna bližší místa už byla zabrána) a zbytek cesty jsme došli pěšky. Ruku mi mačkal jako ve svěráku.

Když jsme vstoupili, všichni v kostele zpívali.

„Svezeme snopy,

Svezeme snopy,

A oddáme se veselí,

Až svezeme snopy…“

Zpěv rozjasnil a zateplil den, takže se už nezdál tak hrozivý. Zavřela jsem oči a uviděla roztomilý obličejík Naší Jane. Držela jsem je zavřené a uslyšela vzletný soprán slečny Dealové. Potom jsem ucítila, jak mi Tom svírá ruku a Keith mě tahá za sukni. Vtom se ozval hluboký, impozantní hlas. Otevřela jsem oči a vzhlédla k němu. Nedokázala jsem pochopit, jak dokáže koupit dítě a nazývat ho svým.

„Dámy a pánové, prosím vstaňte a otevřete si zpěvníky na straně sto čtyřicet sedm. Všichni si teď zazpíváme naši nejmilejší píseň.“

„A my s ním budeme kráčet,

A budeme s ním hovořit,

A on nám řekne, že jsme jeho vlastní,

A v uších uslyšíme zpívat hlas,

Který nikdo předtím neslyšel…“

Zpěv ulehčil mému srdci a cítila jsem se šťastnější, dokud jsem v první řadě nezahlédla Fanny, jež seděla vedle Rosalynn Wiseové. Fanny se vůbec nepodívala, jestli v zadní řadě nesedí někdo z její „bývalé“ rodiny. Možná doufala, že tam nebudeme.

Když otočila hlavu a uviděla jsem její profil, zatajil se mi dech. V kabátě z bílé kožešiny a v kožešinové čapce a rukávníku vypadala nádherně. Přestože bylo v kostele horko, zůstávala zahalená ve všech těch kožešinách a dávala si záležet, aby všichni za ní viděli rukávník. Občas vstala, omluvila se a odešla doprava do malé komůrky, kde několik minut něco dělala, a potom se pomalu, pomalu vrátila do své řady a upjatě zasedla vedle své nové „matky“.

Tak si samozřejmě mohli všichni prohlédnout Fannyino nové oblečení, včetně bílých kozaček lemovaných kožešinou.

Když bylo po bohoslužbě, stála Fanny s reverendem a jeho ženou. Ti si potřásali rukama se všemi členy kongregace, kteří by se cítili o něco ochuzeni, kdyby to neměli možnost udělat před odchodem domů, kde budou muset přetrpět celých šest dní hříšného života, než jim bude v neděli opět odpuštěno. Zdálo se, že čím víc člověk v týdnu hřeší, tím víc ho Bůh miluje, protože mu má hodně co odpouštět.

Pokud Bůh skutečně tolik miloval hříšníky, pak musel být opravdu u vytržení, že má v kostele Luka Casteela. Napadlo mě, že jestli budu mít štěstí, mohl by otcovy nohy přilepit k podlaze a už ho nikdy nepustit.

Krok za krokem jsme postupovali v patách davu. Nikdo na nás nepromluvil, pouze několik lidí z hor kývlo na pozdrav. Z otevřených dvojitých dveří, kterými lidé vycházeli ven, na nás fičel studený vítr. Všichni, kromě mě, se chtěli dotknout ruky mluvčího Boha zde na zemi, hezkého, výřečného reverenda Wisea, a pokud ne jeho ruky, tak aspoň jeho ženy nebo čerstvě adoptované dcery.

Fanny vypadala v drahém kabátě a jasně zelených sametových šatech jako princezna. Vrtěla sebou jako pomatenec, jen aby se co nejvíc předvedla. Na krátký okamžik jsem zapomněla na svou ztrátu a trampoty a těšila se z Fannyiny radosti.

Avšak když Fanny spatřila svou skutečnou rodinu, odvrátila se, zašeptala něco do ucha Rosalynn Wiseové a zmizela v davu.

Otec šel rovnou ke dveřím, aniž by okem pohlédl na faráře a jeho ženu. Ocelovými prsty mi svíral paži. Nikdo nevěnoval Casteelovým jediný pohled, tedy tomu, co z nás zbylo.

Děda šel se skloněnou hlavou poslušně za námi. Vytrhla jsem se, běžela zpátky a pronikavě jsem se zadívala na Rosalynn Wiseovou.

„Mohla byste, prosím vás, vyřídit Fanny, že jsem se na ni ptala?“

„Mohla.“ Její hlas zněl chladně, jako by si přála, abych následovala otcova příkladu a ignorovala ji. „A ty řekni svýmu otci, aby do tohohle kostela už nechodil. Byli bysme rádi, kdyby na mši nechodil žádný Casteel.“

Šokovaně jsem zírala na ženu, jejíž manžel právě kázal o tom, jak Bůh miluje hříšníky a vítá je ve svém svatostánku. „Jedna Casteelová přece bydlí u vás, ne?“

„Pokud máš na mysli naši dceru, její jméno jsme změnili na Wiseová. Teď se jmenuje Louisa Wiseová.“

„Louisa je Fannyino prostřední jméno!“ namítla jsem. „Nemůžete jí jen tak změnit jméno, když její otec je ještě naživu.“

Někdo do mě zezadu strčil.

Nespočet paží mě začalo strkat dolů z dřevěných schodů. Vyděšená a rozzlobená jsem se otočila, odhodlaná je obvinit z pokrytectví, když náhle jsem před sebou spatřila Logana Stonewalla. Kvůli němu bych byla ochotná se střetnout se samotným reverendem a vykřičet celou pravdu, ale Logan se díval jakoby skrze mě. Nepromluvil na mě, ani se neusmál.

Jako by mě nechtěl vidět! A já, která jsem si myslela, že po ztrátě Sarah, babičky, Naší Jane, Keithe a Toma mě už nic nedokáže ranit, jsem měla pocit, jako bych se řítila do bezedné, temné studny. Do studny beznaděje.

Co se stalo v období mezi jeho návštěvou a tímto okamžikem?

Logane, Logane, chtělo se mi zavolat, ale pýcha opět zvítězila, a tak jsem neřekla ani slovo. Jen jsem vzdorně vystrčila bradu a prošla kolem rodiny Stonewallových, jejíž tři členové stáli trochu opodál ostatních.

Otec mě opět chytil za paži a táhl pryč.

Tu noc, kdy jsem ležela na podlaze vedle Starého čudila, jsem uslyšela skřípot starých borových prken, jak otec vstal z postele a přecházel v těsném prostoru druhé místnosti. Tiše, jako jeden z jeho indiánských předků, se vkradl k místu, kde jsem ležela. Polopřivřenými víčky jsem viděla jeho holé nohy. Předstírala jsem, že jsem se ve spánku otočila, abych k němu byla zády, a těsněji jsem se zabalila do staré, špinavé deky.

Klekl si na podlahu u kamen, aby se mohl dotknout mých vlasů? Cítila jsem, jak se něco lehce pohybuje kolem mé hlavy. Předtím se mě nikdy nedotkl. Srdce mi divoce bušilo. Otevřela jsem oči a vyděšeně zírala do tmy. Proč to dělá?

„Jemný,“ slyšela jsem ho mumlat, „jako její… hebký, jako její…“

Vtom měl ruku na mém rameni, které se nějak proklubalo z přikrývky. Ta ruka, která mě vždy krutě trestala, mi něžně sjela k lokti a zpátky na krk. Dlouho jsem zadržovala dech a čekala, že se stane něco hrozného.

„Luku… co to děláš?“ ozval se děda divným hlasem.

Otec prudce stáhl ruku.

Neuhodil mě! Neublížil mi! Vybavila jsem si nádhernou laskavost té ruky na svém rameni. Proč, po všech těch letech, se mě dotýkal tak láskyplně? Proč?

Před svítáním mě vzbudil dědův slabý hlas. Ohříval si na kamnech vodu, aby mi dopřál ještě chvíli slastného spánku. Zaspala jsem. Zřejmě proto, že jsem potom dlouho do noci nemohla strachy usnout.

„Viděl jsem tě, Luku! To nedovolím! Nech to dítě na pokoji. Máš tady celý město ženskejch, který můžeš mít, až to bude bezpečný, ale teď žádnou nepotřebuješ.“

„Je moje!“ zuřil otec. „A už je mi dobře!“ Když jsem se odvážila na něj pohlédnout, byl celý rudý. „Narodila se z mýho semene… a já si s ní můžu dělat, co budu chtít. Je už dost stará. Její máma byla jen o málo starší, když si mě vzala.“

Dědův hlas se proměnil v slabý severní vítr. „Pamatuju se na noc, kdy pro tebe celej svět zčernal, a jestli se dotkneš tý holky, bude ještě černější. Pošli ji pryč vodsuď, aby tě nepokoušela. Nehodí se pro tebe vo nic víc, než ta druhá.“

V pondělí v noci se otec vytratil, když jsem spala, a vrátil se za svítání. Když jsem se vzbudila, cítila jsem se jako opilá. Přesto jsem těžkomyslně vstala a dala se do práce jako obvykle. Přiložila jsem do kamen a postavila na plotnu vodu na ohřátí. Otec mě bedlivě pozoroval, jako by zvažoval mou náladu nebo se snažil uhodnout, co udělám. Když jsem se na něj znovu podívala, zdál se být zamyšlený. Nakonec řekl podivným, přiškrceným hlasem a s lepší výslovností než obvykle:

„Ty, moje roztomilá dcero, budeš mít na vybranou, což se poštěstí málokomu.“ Postavil se tak, abych se na něj musela podívat, nebo by mě zatlačil do kouta. „V údolí jsou dvoje bezdětný manželé, který tě párkrát viděli, a vypadá to, že tě obdivujou. Takže když jsem jim řek, že potřebuješ nový rodiče, oba páry projevily velký zájem. Za chvíli přijedou. Moh bych tě prodat těm, co za tebe nabídnou víc, ale neudělám to.“

Vzdorně jsem se na něj podívala, ale nenapadalo mě nic, co bych řekla, abych změnila jeho rozhodnutí.

„Dovolím, aby sis vybrala, kterej pár se ti bude víc zamlouvat.“

Padla na mě lhostejnost, jako když na mě hodí pytel. V mysli mi stále znovu zaznívala dědova slova: „Pošli ji pryč…“ Ani děda mě nechce. A jak řekla Fanny, každé místo bude lepší než tohle.

Jakýkoli dům!

Jacíkoli rodiče!

Děda chce, abych odešla. Seděl a vyřezával figurku, jako by mu mohli prodat tisíc vnoučat a on by stejně jen seděl a řezal do dřeva.

Myšlenky na Logana Stonewalla ještě znásobily mé palčivé zoufalství. Ani se mi nepodíval do očí. Ani neotočil hlavu, aby mě sledoval pohledem, jak jsem doufala. A i kdyby se styděl v přítomnosti rodičů, jistě mi mohl vyslat nějaký tajný signál. Ale on to neudělal. Proč? Předtím neváhal vystoupat příkrou stezku k chatrči. Šokoval ho pohled na vnitřek obydlí natolik, že se jeho pocity vůči mně změnily?

Na tom nezáleží, ujišťovala jsem se znovu a znovu. Proč bych se měla kvůli tomu trápit? Stejně by mi nevěřil, kdybych mu řekla pravdu.

Poprvé jsem upřímně věřila, že život se slušnými lidmi z města by mohl být lepší. A až budu někde v bezpečí, najdu způsob, jak vyhledat ty, které mám ráda.

„Radši by ses měla oblíknout,“ upozornil mě otec, když jsem utřela stůl a složila matrace. „Za chvíli budou tady.“

Zatajil se mi dech. Pokusila jsem se mu podívat do očí, ale vzdala jsem to. Asi je to tak lepší, pomyslela jsem si. Bez jakéhokoliv elánu jsem prohledala krabice, abych našla nějaké obstojné šaty. Než jsem si je oblékla, ještě jsem zametla podlahu. Otec ze mě ani na okamžik nespustil oči.

Ustlala jsem postel, jako by nastal jen další obyčejný den. Otec mě bez ustání pozoroval, což mě znervózňovalo. Zatímco jindy mi šlo všechno od ruky, tentokrát jsem byla pomalá a neohrabaná. Střetávalo se ve mně tolik emocí, že jsem z toho byla celá zmatená. Nejvíc jsem si však uvědomovala nenávist vůči vlastnímu otci.

Na zašlý dvorek přijela dvě nablýskaná auta a jedno za druhým zaparkovalo. Bílé a černé. Černé bylo velké a působilo luxusním dojmem, to bílé bylo menší, nápadnější, s rudými sedadly.

Měla jsem na sobě jediné šaty, které Fanny neodnesla. Původně byly modré, ale po letech praní měly našedlou barvu. Pod nimi jsem měla jedny ze dvojích kalhotek, které jsem vlastnila. Potřebovala jsem už nosit podprsenku, ale žádnou jsem neměla. Rychle jsem si vykartáčovala vlasy. Potom jsem si vzpomněla na kufřík s matčinými poklady. Musím ho vzít s sebou!

Našla jsem ho a omotala několika šálami, které babička upletla.

Když mě otec uviděl s kufříkem, který patřil jí, oči se mu zúžily. Přesto neřekl ani slovo, aby mi zabránil odejít s matčinými věcmi. Raději bych umřela, než aby je zničil. Zřejmě to tušil.

Přistihla jsem ho, jak dvakrát skoro násilím odtrhl oči od mých úst. Vidí teď, jak hodně se jí podobám, jeho mrtvému andělovi? Při tom pomyšlení jsem se zachvěla. Matčiny rty, stejné jako měla panenka – ta ve svatebních šatech, která nevypadala o nic starší, než jsem byla já.

Byla jsem tak zaujatá vlastními myšlenkami, že jsem přeslechla klepání na dveře. Nevšimla jsem si obou párů, dokud nestáli uprostřed místnosti. Starý čudil zakašlal a vyvrhl další kouř. Otec všem potřásl rukou. Usmíval se a jednal jako bodrý hostitel. Rozhlédla jsem se, jestli jsem něco nezapomněla.

Potom nastalo ticho. Dlouhé, rozpačité ticho, ve kterém se čtyři páry očí obrátily ke mně, k předmětu prodeje. Zkoumaly mě od hlavy k patě, studovaly mé míry, můj obličej, ruce, tělo, zatímco já jsem byla zachycená v pavučině tak hluboké temnoty, že jsem je stěží viděla.

Nyní jsem pochopila, jak muselo být Tomovi. Cítila jsem ho vedle sebe, jak mi dodává sílu a do ucha šeptá povzbudivá slova. To bude dobrý, Heavenly… Víš přece, že to vždycky nakonec dobře dopadne.

Otec zvýšil hlas, což mě přinutilo zaměřit zrak na starší pár, jenž stál trochu vpředu před mladšími manželi, kteří zdvořile přenechali starším šanci uskutečnit obchodní transakci jako první. Ustoupila jsem směrem k rohu místnosti, nedaleko dědy, který nepřestával vyřezávat.

Podívej se na mě, dědo, podívej, co provádí tvůj hodný syn! Bere ti jediného člověka, jenž tě miluje, a který ti zbyl! Řekni něco a zastav ho, Toby Casteele… řekni to, řekni!

Neřekl nic, jen seděl a vyřezával.

Šedovlasý pár tvořili dva vysocí lidé a vypadali velmi váženě. Byli oblečení do šedých kabátů. On měl oblek, ona kostým, jako kdyby přišli z nějakého jiného světa. Obklopovala je aura vzdělání a inteligence. Nerozhlíželi se kolem v hrůze, jako mladší pár, nad šokující bídou a nad zuboženě vypadajícím dědou, který se choval, jako kdyby nikdo nepřišel.

Jejich chování bylo sebevědomé, královsky vznešené, ale když mě pozorovali, jak se vyděšeně tisknu ke zdi, měli vlídný pohled. V mužových modrých očích probleskla lítost, ale žena odmítla dát najevo jakékoliv city. Mohla klidně myslet na počasí. Vzdychla jsem a polkla, abych odstranila svíravý pocit v krku. Cítila jsem se lapená do pasti. Přála jsem si, aby čas poskočil o dva roky dopředu. Avšak momentálně mi srdce zběsile bušilo v hrudi, kolena se mi podlamovala a bylo mi divně od žaludku. Toužila jsem, aby děda vzhlédl a podíval se na mě, aby tohle zarazil, ale v otcově přítomnosti jsem dědu nikdy nepřinutila k žádnému činu.

Nelíbím se jim, nelíbím se jim, říkala jsem si na adresu starších manželů. Kdyby se na mě aspoň usmáli, měla bych pocit, že jsem si vybrala správně. Se zoufalou touhou, tak typickou pro Fanny, jsem obrátila pohled k druhému páru.

Muž byl vysoký a pohledný, s tmavohnědými rovnými vlasy a světle hnědýma očima. Vedle něj stála jeho manželka. Byla skoro stejně velká jako on. Musela měřit kolem sto osmdesáti centimetrů i bez vysokých podpatků, které nosila. Hříva rezavých vlasů byla tmavší barvy, než měla Sarah, která nebyla nikdy u kadeřníka, ale tato žena se bez něj evidentně neobešla. Zvláštně světlé oči vypadaly jako bezbarvé moře, v němž plavaly tmavé panenky. Byla ten typ se světle porcelánovou pletí, jež bývá charakteristická pro rusovlásky. Obličej měla dokonale nalíčený. Byla to hezká tvář. Velmi hezká.

Vypadala jako lidé z hor… bylo v ní něco z nich…

Na rozdíl od staršího páru v tmavě šedých pláštích šitých na míru měla tato žena tak těsný tmavě růžový kostým, že vypadal, jako by byl na ní namalovaný. Popocházela po místnosti, všechno si prohlížela a dokonce se sklonila a nahlédla do trouby. Proč to dělá? Vzpřímila se, usmála se na každého a přitom na nikoho konkrétně. Otočila se a bez rozpaků si prohlížela starou mosaznou postel, kterou jsem právě ustlala. S úžasem civěla na žalostné pokusy vytvořit v chatrči aspoň trochu pohodlí a útulnosti. Na tváři se jí vystřídala myriáda výrazů, které se rychle měnily, jako by bojovaly o přežití s novými dojmy, jež vyhladily dřívější šoky a otřesy… a další nevyslovitelná překvapení. Dvěma dlouhými nalakovanými nehty zvedla hadr, kterým jsem utírala stůl, dvě sekundy ho štítivě držela a poté upustila na zem, jako by se dotkla hrozné nemoci. Její jasně růžové rty ztuhly v nuceném úsměvu.

A celou tu dobu upíral její hezký manžel pohled na mě. Usmál se, jako by mě chtěl povzbudit, a ten úsměv mu rozsvítil oči. Z nějakého důvodu jsem hned měla lepší pocit. Aspoň on schvaloval to, co viděl.

„No,“ řekl otec, široce se rozkročil a velké ruce si založil v bok, „je to na tobě, děvče…“

Klouzala jsem očima z jednoho páru na druhý. Jak je mohu posoudit podle vzhledu? Co v nich mám hledat? Rusovlasá žena v růžovém kostýmu se na mě vítězně usmála, což jí přidalo na kráse. Obdivovala jsem její dlouhé nalakované nehty, náušnice velké jako půldolary, její rty, šaty, vlasy. Pohled starší ženy s šedivými vlasy se střetl s mým. Neusmála se. V uších měla malé, nijak zvlášť působivé perličky.

Zdálo se mi, že jsem v jejích očích zahlédla něco nepřátelského. Zadívala jsem se na jejího manžela, který mi pohled neoplatil. Jak jsem měla vědět, jaký je, když se mi ani nepodíval do očí? Duše člověka se zračí v očích… a oči ho prozradí, když se na vás odmítá podívat zpříma.

Opět jsem se obrátila k mladším manželům, kteří přišli v moderním oblečení, zatímco starší pár v drahých šatech, jež nikdy nevyjdou z módy. Staromódní, nazvala by je Fanny. V té době jsem nedokázala rozeznat skutečné bohatství od laciné okázalosti zbohatlíků.

Navíc to přispělo k tomu, že jsem se cítila ještě hůř v neforemných šatech padajících mi z ramenou, protože výstřih byl příliš velký, a s utrženou záložkou, kterou jsem nikdy neměla čas přišít. Ucítila jsem na čele uvolněné prameny vlasů a automaticky si je odhrnula. To upoutalo pozornost všech k mým zarudlým a rozpraskaným rukám s ulámanými nehty, které každý den drhly prádlo a myly nádobí. Snažila jsem se je schovat. Kdo by mě chtěl, když takhle vypadám?

Nikdo.

Fanny byla vybrána rychle a ochotně. Neměla zničené ruce a její dlouhé, rovné vlasy byly natolik těžké, že se jí necuchaly. Byla jsem příliš obyčejná, ošklivá a patetická. Kdo by mě chtěl, když už ani Logan se mi nedokázal podívat do očí? Jak jsem si mohla někdy myslet, že by mě možná jednou mohl dokonce milovat?

„No tak, děvče,“ pobídl mě otec. Mračil se, protože mi to trvalo tak dlouho. „Řek jsem, že si máš vybrat, a jestli to neuděláš co nevidět, udělám to za tebe.“

Zkoušela jsem rozluštit, co způsobuje neosobní a chladné chování starších lidí, kteří se na mě dívali, ale ve skutečnosti mě nechtěli doopravdy vidět. Z toho důvodu jsem je považovala za nudné, usedlé, možná bezcitné. Na rozdíl od nich se zrzka s bezbarvýma očima na mě neustále usmívala a Sarah měla také rezavé vlasy a byla tak milá, alespoň dokud jí nezačala umírat novorozeňata.

Ano, s mladším párem bude víc zábavy a nebudou tak přísní. A tak jsem dospěla ke svému uspěchanému rozhodnutí.

„Tyhle,“ ukázala jsem na zrzku a jejího pohledného manžela. Žena vypadala o trochu starší než on, ale to nevadilo, pořád byla dost mladá a čím déle jsem se na ni dívala, tím hezčí se mi zdála.

Ty bezbarvé oči s černými rybkami uprostřed zazářily – štěstím? Rychle šla ke mně, objala mě a přimáčkla mi hlavu na mohutné poprsí. „Nikdy toho nebudeš litovat,“ řekla napůl se smíchem a vrhla triumfální pohled nejdřív na otce, potom na manžela. „Budu pro tebe tou nejlepší mámou, tou nejlepší…“

Vtom mě však rychle pustila, jako by se dotkla žhavého uhlí. Ustoupila a sjela očima dolů, jestli jsem jí neušpinila růžový kostým. Začala se důkladně oprašovat.

Při pohledu zblízka nebyla tak hezká. Tmavě orámované oči seděly trochu moc blízko u sebe a uši měla tak malé a přitisknuté k hlavě, že to vypadalo, jako by žádné neměla. Ale přesto, pokud ji člověk nerozebíral po částech, byla to velmi hezká žena.

Nikdy jsem neviděla ženu s tak přehnanou ženskostí, vyzařující sexualitu dmoucími se ňadry, plným zadečkem a útlým pasem, který měl jistě co dělat, aby podepřel tu tíhu. Pletený kabátek měla tak obepnutý, že byl v nejtěsnějších místech téměř průsvitný. Kalhoty zvýrazňovaly véčko v rozkroku. Otec na ni hleděl s podivným úsměvem, který nebyl obdivný, ale pohrdavý.

Proč se tak usmívá? Jak může pohrdat ženou, kterou nezná? Nebo ji snad zná? Samozřejmě se museli aspoň jednou setkat, aby tuto věc dohodli.

Polekaně jsem znovu pohlédla na starší pár, ale bylo pozdě, protože už byli na cestě ke dveřím. Pocítila jsem náhlou sklíčenost.

„Děkuju vám, pane Casteele,“ řekl starší pán a pomohl ženě ze dveří. Jakoby s úlevou oba zamířili ke svému dlouhému černému autu. Otec spěchal za nimi, tlumeným hlasem jim řekl několik slov a potom se vrátil zpět.

Jakmile byl ve dveřích, výsměšně se na mě ušklíbl.

Vybrala jsem špatně? Opět se mě zmocnila panika a začaly na mě dorážet pochybnosti a nerozhodnost, na které bylo stejně pozdě.

„Jmenuju se Calhoun Dennison,“ představil se muž, pokročil dopředu a pevně sevřel mou třesoucí se ruku ve svých dlaních, „a tohle je moje žena Kitty Dennisonová. Děkuju ti, že sis vybrala nás, Heaven.“

Jeho hlas byl sotva víc než šepot. Nikdy předtím jsem neslyšela muže s tak tichým hlasem. Byl to hlas vzdělaného člověka? Muselo to tak být, protože nevzdělanci obvykle křičí a ječí a řvou.

„Ach, Cale, není roztomilá?“ ozvala se Kitty hlasem o poznání ostřejším. „To bude zábava ji pěkně voblíknout a vylepšit, viď?“

Těžce jsem dýchala. Vedle mě děda tiše plakal. Dědo, dědo, nemohls říct něco předtím? Proč mi dáváš najevo až teď, že ti na mně záleží, když už je pozdě?

„A že to bylo snadný, viď, Cale?“ smála se Kitty. Objala ho a pusinkovala, až se otec odvrátil, jako by ho to divadlo odpuzovalo. „Myslela jsem, že bude chtít je s tím velkým autem a drahýma kabátama, ale bylo to tak lehký.“

Opět jsem pocítila záchvěv paniky.

„Běž, milánku,“ oslovila mě Kitty, když si dohrála se svým manželem, „a obleč si kabát, ale žádný jiný šaty si neber. Koupíme ti všechno nový. Nechci si do svýho čistýho domu zatáhnout žádný bacily…“ Znovu se rozhlédla po domku a tentokrát její výraz zjevně vyjadřoval odpor. „Nemůžu se dočkat, až tě vodsuď vodvezeme.“

S olověnýma nohama jsem sundala z věšáku v ložnici svůj starý kabát, oblékla si ho a zvedla kufřík zabalený do babiččiných šál, ač jsem riskovala Kittyin hněv. Nemohla jsem tam zanechat matčiny věci, zvláště ne tu nádhernou panenku.

„Pamatuj si,“ volala za mnou Kitty, „nic s sebou neber.“

Vyšla jsem z místnosti, kterou jsme nazývali ložnicí, a vzdorně se na ni podívala. Její bledé oči se podivně zaleskly. „Neříkala jsem ti, abys s sebou nic nebrala?“ vyštěkla na mě podrážděně. „Nemůžeš přinýst takovou špínu do mýho čistýho domu, to nejde.“

„Nemůžu tady nechat, co je pro mě nejdražší na světě,“ řekla jsem odhodlaně. „Tyhle šály upletla moje babička. Jsou čistý. Zrovna jsem je vyprala.“

„Tak je budeš muset vyprat znovu,“ ustoupila Kitty, ale tvářila se stále rozzlobeně.

Zastavila jsem se u dědy a nahnula se, abych ho políbila na vršek plešatějící hlavy. „Dávej na sebe pozor, dědo. Ne abys upad a polámal si kosti. Budu ti často psát a někdo ti vždycky může…“ Zaváhala jsem, protože jsem nechtěla, aby tito cizí lidé věděli, že děda neumí číst ani psát. „No, budu ti psát.“

„Bylas hodná holka. Ta nejlepší. Nikoho lepšího jsem si nemoh přát.“ Vzlykl a rukávem košile si utřel oči. „Budeš spokojená, viď?“ pokračoval zlomeným hlasem.

„Jo, budu, a ty se opatruj, dědo.“

„Buď hodná, slyšíš?“

„Budu hodná,“ slíbila jsem a mrkala, abych potlačila slzy. „Sbohem, dědo.“

„Sbohem…“ Zvedl další kus dřeva a začal oloupávat kůru.

Kdy se na mě opravdu podíval, pokud někdy? Měla jsem slzy na krajíčku, ale nechtěla jsem, aby mě otec viděl plakat. Podívala jsem se mu přímo do očí a tentokrát se jeho temný pohled utkal s mým v mlčenlivém souboji. Nenávidím tě, táto. Ani se s tebou nerozloučím. Odcházím a na tobě mi nezáleží. Nikdo mě tady nepotřebuje. Nikdo mě nikdy nepotřeboval, kromě Toma, Keithe a Naší Jane… ale ne Fanny, babička a určitě ne děda, který má své vyřezávání.

„Ne abys brečela,“ nabádala mě Kitty důrazně. „Užs mě viděla, jen si to nepamatuješ. Vidělas mě v kostele, když jsem přijela navštívit svý rodiče, který bydlej ve Winnerrow. Sedělas tam se svejma příbuznýma a vypadalas jako anděl, jako úplnej anděl.“

Otec trhl hlavou a jeho černé oči se střetly s Kittyinými. Neřekl ani slovo, čímž ve mně opět probudil nejistotu. Mezi nimi bylo něco nevysloveného, něco, co naznačovalo, že se znají víc než zběžně. Děsilo mě, že ona je ten typ ženy, které otec vyhledával, docela jiný, než byla má vlastní matka.

„Vážně jsem záviděla tý tvý zrzavý mámě,“ pokračovala Kitty, jako kdyby jí na otci vůbec nesešlo, což ve mně vzbudilo ještě větší podezření. „Vždycky jsem sledovala, jak přišla s dětma do kostela. Hrozně jsem jí tenkrát záviděla. Moc jsem chtěla její děti, protože byly tak hezký.“ Její hlasitý, ječivý hlas byl najednou chladný a bezvýrazný.

„Nemůžu mít vlastní děti.“ V očích se jí objevila trpkost. Vrhla na otce nelítostný, obviňující pohled. Ach, ach… zná ho!

„Některý lidi si myslej, že mám kliku, že nemám žádný děti… ale teď jedno mám… a je to ANDĚL, vopravdovej živej anděl, a i když nemá blonďatý vlasy, pořád má andělskej vobličej a andělsky modrý voči… Nemám pravdu, Cale?“

„Jo,“ souhlasil Cal. „Má v sobě určitou nevinnost, jestli myslíš tohle.“

Neměla jsem ponětí, o čem to mluví. Lekalo mě, že se otec s Kitty znají. Nikdy jsem tu ženu předtím neviděla. Rozhodně nebyla typ, který by se snadno přehlédl. Znovu jsem se podívala na jejího manžela, který se rozhlížel po domku. Když se díval na dědu, který seděl ve svém křesle jako hadrová panna s nepřítomným pohledem a rukama nečinně svěšenýma, na tváři se mu zračila lítost. Co si asi myslí? Přemýšleli děda s babičkou vůbec někdy? Neuzavírají se mysli starých lidí s přibývajícím věkem? Neohluchnou jejich uši, aby nemuseli slyšet nic špatného?

„Moje křestní jméno je Kitty. Není to přezdívka. Nechtěla bych bejt Katherine nebo Katie, Kate nebo Kit. A můžeš mu říkat Cal jako já. Až budeš bydlet s námi, budeš se moct dívat na velkou barevnou televizi. Máme jich deset.“ Opět šlehla pohledem po otci, aby viděl, jak zazobaného manžela se jí podařilo ukořistit. Ten však vypadal lhostejně.

Deset televizorů? Nevěřícně jsem na ni zírala. Deset? Nač je jim deset, když by stačil jeden?

Kitty se pronikavě zasmála. „Věděla jsem, že z toho budeš vyjukaná. Tady Cal má vlastní vopravnu a prodejnu a některý lidi mu nechaj svý starý televize zadarmo nebo za pakatel, takže je může doma vopravit a prodat je jako nový chudákům, co to nepoznaj. Vzala jsem si chytrýho a hezkýho chlapíka. Lepšího bych si nemohla přát. Taky slušně vydělává, viď, Cale?“

Cal vypadal rozpačitě.

Kitty se znovu zasmála. „Teď dělej a rozluč se, Heaven,“ nakázala autoritativně a znovu se znechuceně rozhlédla po chatrči, jako by chtěla otci ukázat, jak nízké mínění má o jeho domově a schopnostech vydělávat peníze. „Rozluč se s otcem, ať můžeme jet. Musíme se dostat domů co nejdřív.“

Dokázala jsem tam jenom stát, aniž bych se na otce podívala, aniž bych se na něj chtěla podívat.

Byla to Kitty, která zdržovala náš odjezd. „Já mám svůj dům jako z cukru. Všecko v něm musí bejt na svým místě,“ mluvila k otci, ne ke mně. „To není jako tahle bouda.“

Otec se opřel o zeď, vytáhl cigaretu a zapálil si. Kitty se obrátila ke mně. „Nesnáším špínu a nepořádek. A tvůj táta řikal, že umíš vařit. Doufám, že nám nelhal.“

„Umím vařit,“ odpověděla jsem tiše. „Ale nikdy jsem nedělala nic složitýho.“ V hlase mi zazněla panika, protože jsem si uvědomila, že tato žena možná čeká nějaká honosná jídla, zatímco já uměla dělat jen nadýchané vdolky a omáčku ze sádla.

Otec se tvářil zvláštně, napůl smutně, napůl spokojeně. Podíval se na mě a potom na Kitty a Cala Dennisonovy. „Vybrala sis správně,“ řekl vážně a otočil se, aby potlačil buď vzlyk nebo smích.

Že by to mohl být smích, mě vyděsilo jako nikdy v životě. Do očí mi vhrkly slzy a rychle začaly stékat po tvářích. Prošla jsem kolem otce mlčky. On na mě také nepromluvil.

U dveří jsem se ohlédla. Hrdlo jsem měla stažené. Bolelo mě opustit tento zubožený domov, ve kterém jsem udělala první krůčky, stejně jako Tom a Fanny, a pomyšlení na Keithe a Naši Jane bolelo ještě víc.

„Bože, dej, ať jednou otec dojde spravedlivé odplaty,“ zašeptala jsem, otočila se a sešla ze schodů.

Kráčela jsem k pěknému autu s rudými sedadly a cítila jsem teplo slunce pozdní zimy. Otec vyšel na verandu se svými loveckými psy, jako kdyby je předtím pronajal a nyní si je vyžádal zpět, aby se mu mohli otírat o nohy. Kočky a koťata se tísnily na střeše, na vících sudů na dešťovou vodu a vykukovaly zpod verandy, kde také chrochtala prasata. Po dvoře volně pobíhala kuřata a kohout pronásledoval slepici se zjevným záměrem se rozmnožit. Užasle jsem na ně zírala. Odkud se tu všechna ta zvířata vzala? Byla celou dobu tady? Nebo jsem je viděla jen ve své představivosti? Protřela jsem si oči zamžené slzami. Bylo to tak dlouho, co jsem naposledy viděla psy, kočky, prasata a slepice. Přivezl je otec všechny ve své dodávce, protože zde chce načas zůstat a starat se o dědu?

Obloha byla plná šmouh formujících se do nadýchaných bílých mraků, jež věštily budoucnost plnou štěstí a spokojenosti.

Cal a Kitty Dennisonovi nasedli dopředu a řekli mi, že mám zadní sedadlo celé pro sebe. S úzkostí jsem se ohlédla, abych si naposledy prohlédla, co jsem znala tak dobře a o čem jsem si myslela, že budu chtít co nejrychleji zapomenout.

Sbohem chudobě a kručejícím žaludkům, které nebyly nikdy zcela nasyceny.

Sbohem staré, páchnoucí latríně, čoudícím kamnům v kuchyni a otřepaným matracím na podlaze.

Sbohem všemu trápení i kráse hor; divoce rostoucím plodům lesa, ohnivému listí podzimu, zurčícímu potoku a horské bystřině s vyskakujícími pstruhy a rybaření s Tomem a Loganem.

Sbohem vzpomínkám na Keithe a Naši Jane, Toma a Fanny.

Sbohem všemu smíchu a všem slzám. Čekala mě cesta do lepšího místa, bohatšího a šťastnějšího.

Nebyl žádný důvod k pláči. Tak proč jsem plakala?

Otec na verandě neplakal, jenom se díval do prázdna s nepřítomným výrazem ve tváři.

Cal nastartoval a vyrazil tak prudce, že to s Kitty hodilo dozadu, až vyjekla. „Zpomal, ty blázne!“ křičela. „Vím, že to bylo hrozný a ten smrad se nás bude držet bůhví jak dlouho, ale dostali jsme dceru, pro kterou jsme přijeli.“

Po zádech mi přeběhl mráz.

Je to v pořádku, utěšovala jsem se.

Jedu do lepšího domova, kde budu žít lepší život, opakovala jsem si.

Přesto jsem dokázala myslet jen na to, co otec udělal. Prodal své děti po pěti stech dolarech za kus. Při této poslední transakci jsem ho neviděla podepisovat žádné papíry, ani jsem neslyšela cenu. Otcova duše shnije v pekle. O tom jsem ani na okamžik nezapochybovala.

Z toho, o čem si Kitty s Calem povídali mezi sebou, jsem usoudila, že jedeme do Winnerrow. Tam jsem si vždycky přála bydlet v nějakém hezkém domě nedaleko od Stonewallovy lékárny. Dokončím tam střední školu a potom půjdu na vysokou. A často se budu vídat s Fanny a také uvidím dědu, když přijde do kostela.

Ale co je tohle?

Proč Cal odbočil doprava a nezamířil do Winnerrow? Těžce jsem polkla.

„Neříkal táta, že jste z údolí?“ zeptala jsem se přiškrceně.

„Jasně,“ otočila se Kitty a usmála se na mě. „Narodila jsem se a vyrostla v tom všivým zapadákově Winnerrow,“ pokračovala s ještě výraznějším horským dialektem. „Nemohla jsem se dočkat, až vodtamtuď vypadnu. Když mi bylo třináct, utekla jsem s jedním řidičem náklaďáku. Vzali jsme se a pak jsem zjistila, že už je ženatej, jenže až za několik roků. Bylo mi z toho nanic a začala jsem nenávidět mužský, skoro všechny, ale pak jsem potkala tady mýho Cala. Byla to láska na první pohled. Vzali jsme se před pěti lety a vůbec bysme sem nejeli, kdybysme nepotřebovali vypadnout z našeho domu, kde jsme malovali. Z čerstvý barvy se mi dělá špatně vod žaludku. Vůbec se mi dělá špatně ze všech smradů. Budeme mít všude bílý tapety, v každým pokoji. Bude to vypadat hezky a čistě. Cal řiká, že to bude sterilní jako v nemocnici, ale nebude, jen počkej, až to uvidíš. Vyzdobím to svejma věcma. Nebude to hezký, až tam budu mít všechny svý pěkný věci a bude to barevně ladit, Cale?“

„Jistě.“

„Co jistě?“

„Jistě to bude hezký.“

Poplácala ho po tváři a nahnula se, aby ho políbila.

„Teď, když nás tvůj táta nemůže slyšet, budu k tobě upřímná,“ opřela si Kitty ostrou bradu o složené ruce. „Znala jsem tvou mámu, tvou skutečnou mámu. Ne Sarah. Tvoje vlastní máma byla kočka. Ne hezká, ale krásná… a já jsem ji nenáviděla!“

„Ach,“ vydechla jsem ohromeně. Bylo mi z toho nanic. „Proč jste ji nenáviděla?“

„Myslela jsem si, že s Lukem Casteelem udělala velký terno. Když jsem byla ještě holka a neměla z toho rozum, chtěla jsem ho pro sebe. Byla jsem tenkrát pěkně blbá. Myslela jsem, že stačí hezkej vobličej a krásný, silný tělo. Teď nenávidím jeho!“

To mi mělo udělat dobře, ale neudělalo. Proč chtěla Kitty dceru muže, kterého nenáviděla?

Mé tušení bylo správné, znala otce už dlouho. Její dialekt byl stejně špatný jako jeho a všech ostatních v těchto končinách.

„Jo,“ pokračovala Kitty měkkým hlasem, který zněl jako předení kočky. „Vídala jsem tvou mámu, pokaždý když přišla do Winnerrow. Každej pořádnej chlap ve městě chtěl Lukova anděla. Nikdo nechápal, jak si mohla vzít chlapa, jako byl Luke. Říkala jsem si, že ji láska zaslepila. Některý ženský jsou takový.“

„Buď zticha, Kitty.“ Calův hlas zněl varovně.

Kitty ho ignorovala. „Byla jsem do tvýho táty zblblá. Každá holka ve městě jen čekala, až se jí dostane do kalhotek.“

„Kitty, to už stačilo.“

Varování v jeho hlase zaznělo tentokrát ostřeji. Kitty na něj vrhla netrpělivý pohled a pustila rádio. Chvíli otáčela knoflíkem, až naladila country hudbu. Autem se rozlehlo hlasité brnkání na kytaru, takže se nedalo mluvit.

Kolem nás ubíhaly kilometry krajiny jako nekonečně dlouhá pohlednice. Sjížděli jsme z kopců do nížiny.

Brzy z hor zůstaly jen matné stíny v dálce. Odpoledního světla začínalo ubývat, slunce zacházelo a nastával soumrak. Jak uplynuly všechny ty hodiny? Usnula jsem, aniž bych o tom věděla? Nikdy jsem tak daleko nebyla. Malé farmy, velké farmy, vesnice, benzinové pumpy, dlouhé pásy půdy ležící ladem s občasnými skvrnami načervenalé hlíny.

Narůžovělá obloha se záhy zbarvila odstíny purpurové a fialové, protkané zlatem. Byla jsem z hor zvyklá na nádherné západy slunce, ale venkovskou krajinu jsme nechali za zády. Kolem nás se míhaly desítky benzinových pump a jídelen s barevnými neonovými světly, které se neúspěšně pokoušely imitovat oblohu.

„Není to něco,“ poznamenala Kitty, která se dívala z okénka, „jak se celá obloha rozsvítí? Ráda jezdím v autě, když se stmívá. Slyšela, jsem, že je to nebezpečná doba, protože lidi se cejtěj neskutečně, jako ve snu… Vždycky jsem snila vo tom, že budu mít spoustu dětí a všecky hezký.“

„Prosím tě, nech toho, Kitty,“ žádal ji manžel.

Zmlkla a zanechala mě vlastním myšlenkám. Viděla jsem oblohu za soumraku mnohokrát, ale nikdy jsem neviděla město v noci. Zapomněla jsem na únavu a na všechno jsem civěla s otevřenými ústy. Poprvé v životě jsem se cítila jako neotesaná horalka. Toto nebylo Winnerrow, ale největší město, jaké jsem kdy v životě spatřila.

Potom se objevily zlaté oblouky a auto zpomalilo bez jakékoliv výměny názorů mezi manželi, jako by je tam něco magneticky přitahovalo. Zanedlouho jsme seděli u malého stolku. „Co tím myslíš, žes nikdy nejedla u McDonalda?“ zeptala se Kitty pobaveně a zároveň znechuceně. „Vsadím se, žes neměla ani kentucký smažený kuře.“

„Co to je?“

„Cale, tahle holka je absolutně nevzdělaná. A to nám její táta řikal, že je chytrá.“

To že otec řekl? Měla jsem z toho divný pocit. Ale on by zřejmě řekl cokoliv, jen aby získal dalších pět set dolarů.

„Když lidi jedí v takovýchhle restauracích, neznamená to ještě, že jsou chytrý, Kitty. Jen míň hladoví.“

„Určitěs taky nikdy nebyla v kině, viď?“

„Byla,“ odpověděla jsem rychle. „Jednou.“

„Jednou! Slyšels to, Cale? Tahle chytrá holčička byla v kině jednou. No, to je vopravdu něco. Co chytrýho jsi ještě udělala, no?“

Jak jsem na to měla odpovědět, když se mě Kitty ptala tak sarkastickým tónem?

Náhle se mi zastesklo po dědovi, po naší ubohé chatrči, kde jsem se cítila doma. Před očima se mi opět vynořily smutné obrázky Naší Jane a Keithe a jejich volání: „Hev-lí“. Zamrkala jsem, šťastná, že mám s sebou aspoň svou nádhernou panenku. Až ji Kitty uvidí, určitě na ni udělá dojem.

„No… co si myslíš vo tom hamburgeru,“ vyptávala se Kitty, která svůj spořádala během několika sekund a nyní si malovala rty ostře růžovou rtěnkou. Bylo vidět, že v tom má praxi, navzdory dlouhým nehtům nalakovaným přesně stejným odstínem jako její růžový kostým.

„Bylo to moc dobrý.“

„Tak pročs nesnědla všechno? Jídlo stojí fůru peněz. Když ti ho koupíme, čekáme, že všechno sníš.“

„Kitty, mluvíš moc nahlas. Nech to děvče na pokoji.“

„A nelíbí se mi její jméno,“ vyjela Kitty, jako kdyby ji dopálilo, že se mě Cal zastal. „Je pěkně pitomý. Jaký je tvý prostřední jméno… něco stejně tak uhozenýho?“

„Leigh,“ odpověděla jsem ledovým tónem. „To bylo křestní jméno mojí matky.“

Kitty sebou trhla. „Kruci!“ zaklela. „Nenávidím to jméno!“ Zlostně zaměřila bledé oči na manžela, který se tvářil smířlivě. „To bylo její jméno, tý bostonský děvky, která mi ukradla Luka! Už ho nikdy nechci slyšet, slyšíš?“

„Slyším…“

Když Cal vstal a zamířil na pánskou toaletu, Kittyina nálada se nečekaně zhoupla opačným směrem, od hněvu k zádumčivosti. „Vždycky jsem chtěla holčičku, který bych říkala Linda. Já jsem se taky chtěla jmenovat Linda. Zní to tak čistě a roztomile.“

Znovu jsem se zachvěla. Všimla jsem si velkých, jiskřivých prstenů na Kittyiných velkých, silných rukách. Jsou to pravé diamanty, rubíny, smaragdy anebo falešné kameny?

S úlevou jsem seděla znovu v autě na cestě k nějakému vzdálenému domovu, dokud ovšem Kitty neoznámila Calovi, že mi změní jméno. „Budu jí řikat Linda,“ konstatovala nevzrušeně. „Moc se mi to jméno líbí.“

„Ne!“ protestoval Cal okamžitě. „Heaven se k ní hodí nejlíp. Ztratila domov a rodinu. Nenuť ji proboha k tomu, aby ztratila i svý jméno. Nech to být.“

Tentokrát zazněla v jeho hlase rozhodnost, která Kittyino nepřetržité žvatlání umlčela na blahodárných pět minut. Ještě lepší bylo, že Cal vypnul rádio.

Seděla jsem na zadním sedadle svinutá do klubíčka a bránila se spánku tím, že jsem četla všechny ukazatele. Všimla jsem si, že Cal jede směrem na Atlantu. Různými nadjezdy a podjezdy, přes železniční přejezdy a mosty klenoucími se přes řeky, velkými, malými i prostředními městy, neustále blíž a blíž k Atlantě.

Když jsem uviděla osvětlená okna mrakodrapů tyčících se v noci do oblak, jako by byly zahalené šálou, zatajil se mi dech. Omráčeně jsem sledovala výkladní skříně na Peachtree Street, policisty stojící nebojácně uprostřed dopravního ruchu nebo klusající na koni. Chodci se procházeli po chodnících, jako by bylo poledne a ne po deváté večer. Doma už bych byla dávno na podlaze v říši snů. I nyní jsem si musela protírat pálící ospalé oči. Možná jsem přece jen usnula.

Náhle se ozval hlasitý zpěv. Kitty znovu pustila rádio a seděla těsně přitisknutá ke Calovi. Dělala něco, co ho přinutilo ji prosit, aby přestala. „Kitty, všechno má svůj čas a místo. A na tohle teď není ani správná doba, ani místo. Dej tu ruku pryč.“

Co to Kitty dělá? Protřela jsem si oči a naklonila se dopředu, abych to zjistila. Právě včas, abych uviděla, jak si Cal zatahuje zip poklopce. Rychle jsem se zase opřela. Měla jsem strach, aby se Kitty nedozvěděla, že jsem je přistihla při činnosti, do které mi nic nebylo. Znovu jsem se dívala z okna. Majestátní mrakodrapy zmizely a vystřídaly je užší ulice, po kterých nechodilo tolik lidí.

„Žijeme na předměstí,“ vysvětloval Cal. „Jmenuje se Candlewick. Domy mají zvýšené podlaží a jsou si hodně podobný. Můžeš si vybrat ze šesti různých stylů a pak ho pro tebe postaví. Liší se jen podle toho, jak si je lidi upraví zvenku i uvnitř. Doufám, že se ti tady bude líbit, Heaven. Chceme ti poskytnout to nejlepší, co bysme dali vlastním dětem, kdybysme je mohli mít. Škola, do který budeš chodit, je odsud pár minut pěšky.“

Kitty si odfrkla a zahudrala: „To je stejně jedno, ne? Musí chodit do školy, i kdyby tam měla dolízt po čtyřech. Nechci, aby mi nějaký blbý dítě zkazilo reputaci.“

Posadila jsem se zpříma, aby mě spánek nepřipravil o první pohled na nový domov, a se zájmem jsem sledovala domy, které byly, jak řekl Cal, téměř stejné. Pěkné domy. Každý měl bezpochyby aspoň jednu koupelnu, možná víc. A všechny ty elektrické přístroje, bez kterých se městští lidé neobejdou.

Potom auto zabočilo k jednomu z nich a vrata garáže se magicky vysunula nahoru. Náhle jsme byli uvnitř a Kitty na mě křičela, abych se probudila. „Už jsme doma, holka.“

Doma.

Rychle jsem otevřela dveře auta, vyšla z garáže a hleděla na dům zalitý bledým měsíčním světlem. Jednoposchoďový. Vypadal moc hezky, celý obklopený zeleným křovím. Červené cihly a bílé žaluzie. Palác v porovnání s horskou chatrčí, kterou jsem právě opustila. Solidní dům s bílými vstupními dveřmi.

„Cale, dej ty její špinavý věci do sklepa.“ Smutně jsem pozorovala, jak krásný kufřík, který byl mnohem lepší než jakékoliv Kittyino zavazadlo, zmizel… Ovšem Kitty samozřejmě nemohla tušit, co se pod těmi tmavými pletenými šálami skrývá.

„Tak pojď,“ zavolala na mě netrpělivě. „Bude už jedenáct. Jsem pěkně utahaná. Budeš mít čas celej život se dívat, jak to venku vypadá.“

Jak definitivně to zaznělo z jejích úst.

ČÁST DRUHÁ

Život

V Candlewicku

Nový domov

KITTY ZMÁČKLA VYPÍNAČ U DVEŘÍ A CELÝ DŮM se rozsvítil. Když jsem se rozhlédla, zatajil se mi dech.

Bylo to tak nádherné, tenhle čistý a moderní dům. Vzrušovalo mě, že v něm budu bydlet. Ta běloba – všechna ta sněhobílá čistota! – a elegance! Zachvěla jsem se, když jsem si uvědomila, že tento čistý sníh nikdy neroztaje ani jej bezohledné šlápoty nepromění v břečku. V koutku duše jsem vždycky věděla, že někde pro mě musí existovat lepší místo než chatrč plná špíny a neštěstí.

Od prvního okamžiku jsem dům považovala za Kittyino vlastnictví. Její panovačné chování, způsob, jakým poručila Calovi, aby odnesl mé „odporné věci“ do sklepa, mi daly jasně na srozuměnou, že toto je její dům, nikoli jeho. Jediný předmět nenaznačoval, že by v tomto ženském království žil muž. To byl další důkaz, že vládkyní tu byla Kitty.

Zatímco Cal plnil instrukce, obcházela dům a rozsvěcovala další lampy, jako by ji děsily temné kouty. Brzy jsem však zjistila, že jsem se mýlila. Kitty kontrolovala nedostatky nové malby.

„No, určitě je to tady lepší než vaše chatrč v horách, co? Lepší než všechno v tom zapadákově Winnerrow. Nemohla jsem se dočkat, až vodtamtud vypadnu. Nevim, proč se tam furt vracím.“ V hezkém obličeji se objevil stín nelibosti. Po chvíli si začala stěžovat, že malíři, ponecháni svému osudu, udělali hodně „špatných“ věcí. Viděla svůj domov jinak než já. Pro ni nebyl vůbec nádherný.

„Vidíš, kam postavili ty židle? A lampy? Nic není, jak by mělo bejt! Řekla jsem jim, kde to všechno chci! Však počkej, ještě vo mně uslyšej…“

Pokoušela jsem se uvidět, co viděla ona, ale všechno se mi zdálo dokonalé.

Kitty se na mě podívala, a když si všimla mého ohromeného výrazu, shovívavě se usmála. „No tak, pověz mi, co si myslíš.“

Její obývák byl větší než celý náš domek, ale nejpřekvapivější dojem v této místnosti ve mně vzbudila barevná zoologická zahrada. Všude – na okenních parapetech, skříňkách, stolcích, podél schodiště – byla zvířata sloužící jako podstavce na květiny. Zvířecí tváře a tvary byly na rámech obrazů, lampách, mísách, podnožkách.

Živé květiny rašily ze hřbetů gigantických zelených keramických žab s vypouklýma žlutýma očima a s šarlatově rudými jazyky, z obřích zlatých ryb s otevřenými hubami a vylekanýma mořsky modrýma očima. Byly tam modré husy, bíložluté kachny, purpurové a růžové tečkované slepice, hnědobéžoví zajíci, růžové veverky a tmavorůžová tlustá prasata se zakroucenými ocásky. „Pojď sem,“ popadla mě Kitty za ruku a přitáhla do středu své zoologické zahrady, „musíš je vidět zblízka, abys vocenila talent, kterej je na to potřeba.“

Nebyla jsem schopná řeči.

„No tak, řekni něco!“ žádala.

„Je to krásný,“ vydechla jsem, přemožena vší tou bělobou, bílými tapetami, které vypadaly jako hedvábné letorosty stromů, bílými lenoškami, bílou pohovkou, bílými stínidly lamp nad lesklými bílými podstavci. Není divu, že Kitty se tak zhrozila při pohledu na vnitřek chatrče s vrstvami špíny nakumulovanými celými generacemi. Zde byl krb s bílou vyřezávanou římsou a bílým mramorovým ohništěm a stoly z kvalitního tmavého dřeva, jež bylo, jak jsem později zjistila, růžové dřevo, a také skleněné a mosazné stolky. Nikde nebylo ani zrnko prachu. Žádné otisky prstů. Všechno mělo své určené místo.

Stála vedle mne, jako by se pokoušela vidět svůj velkolepý dům mýma naivníma venkovskýma očima. Měla jsem strach vkročit na bílý koberec, který se musel ušpinit dřív, než pes stačil zavrtět ocasem. Shlédla jsem na své ošklivé staré boty a hned jsem si je zula.

Nohy se mi zabořily do hustého vlasu koberce. Jako ve snu jsem přecházela od jedné figury ke druhé. Obdivovala jsem tlusté kočky, hubené kočky, vychrtlé, prohnané, plíživé kočky. Psy sedící, stojící, spící, slony a tygry, lvy a leopardy, pávy, bažanty, papoušky a sovy. Neuvěřitelnou zvířecí sešlost.

„To je něco, viď, tyhle moje zvířata? Dělala jsem je vlastníma rukama. Vypalovala jsem je ve velký peci v mý třídě. Jednu malou pec mám taky nahoře. Každou sobotu vedu kurz. Účtuju každýmu studentovi třicet dolarů a mám jich třicet, co choděj pravidelně. Žádnej z nich není tak dobrej jako já, to je jasný, a to je dobře, protože pořád choděj a doufaj, že mě jednou trumfnou. Všimla sis těch květinovejch girland? To koukáš, co?“

Zmohla jsem se jen na souhlasné kývnutí. Ach ano, musela jsem ocenit, že Kitty dokázala vytvořit takové divy jako tyto kolotočové koně klusající kolem bílého podstavce lampy. Znovu jsem řekla obdivně: „Jsou všechny moc krásný.“

„Věděla jsem, že se ti budou líbit.“ Pyšně zvedala a ukazovala mi výtvory, které mohly uniknout mé pozornosti. „Vyučováním si vydělám hodně peněz v hotovosti. Šeky neberu, takže neplatím žádný daně. Kdybych pustila salon krásy, mohla bych učit desetkrát víc studentů, ale nedokážu to udělat, protože když přijedou do města nějaký slavný lidi a chtějí si nechat udělat hlavu, vydělám si ještě víc. Děláme všechno, vodbarvování, barvení, trvalý a pedikúru. Mám tam vosm holek. Já dělám jen pro speciální zákazníky a prodávám tam keramiku, co vidíš tady kolem. Klientům se moc líbí, kupujou jich tisíce.“

Ustoupila, založila si silné ruce na trčícím poprsí a usmála se na mě. „Myslíš, že bys to taky tak dokázala, co?“

„Ne. Nevěděla bych, kde začít,“ přiznala jsem se.

Cal přišel zadními dveřmi a hleděl na Kitty s jistým znechucením, jako kdyby její „výtvory“ tolik neobdivoval nebo se mu nelíbilo, že tráví příliš mnoho času vyučováním.

„Řekla bys, že jsem umělkyně, co?“

„Ano, Kitty, opravdová umělkyně… studovalas umění ve škole?“

Kitty se zamračila. „Některý věci prostě umíš dělat, narodíš se s tím. Mám zkrátka takovej talent – viď, miláčku?“

„Jo, Kitty, máš takový talent.“ Cal vykročil ke schodům.

„Hej!“ zaječela. „Zapomínáš, že tahle holka potřebuje nový šaty. Nemůže spát v našem čerstvě vymalovaným domě v těchhle starejch hadrech, co má na sobě. Smrdí, copak to necejtíš? Cale, musíš dojet do K martu, co má votevříno celou noc, a koupit tomuhle dítěti nějaký slušný šaty – hlavně noční košile – a hlavně je kup dost velký. Nechci, aby z toho vyrostla dřív, než je vonosí.“

„Je skoro jedenáct,“ namítl chladným, odměřeným hlasem, který jsem již zaslechla v autě. Uvědomila jsem si, že jím vyjadřuje nesouhlas.

„To VÍM! Myslíš, že neznám hodiny? Ale nikdo nebude spát v mým čistým domě bez vykoupání, bez šamponu, bez dezinfekce, a hlavně ne bez novýho voblečení – slyšíš!“

Cal slyšel. Otočil se a s reptáním zmizel. Otec by nikdy nedovolil, aby mu žena nařizovala, co má dělat, a zejména ne kdy. Jakou oprátku hodila Kitty Calovi na krk, že ji poslouchá, byť neochotně?

„Teď pojď se mnou a já ti všechno ukážu. Bude se ti to moc líbit, všechno se ti bude líbit.“ Usmála se a popleskala mě po tváři. „Znala jsem tvýho tátu. Asis to už uhodla. Věděla jsem, že pro tebe nemůže nic udělat. Dám ti všechny věci, který jsem si přála, když jsem byla holka jako ty. Budeš mít výhody, jaký já nikdy neměla. Máš štěstí, že sis vybrala mě a mýho Cala… a tvůj táta má smůlu. Patří mu to, že ztratil všechno… všechny svý děti.“ Podivně se usmála. „Teď mi řekni, co děláš nejradši.“

„Ach… hrozně ráda čtu!“ odpověděla jsem rychle. „Moje učitelka slečna Dealová nám s Tomem půjčovala hodně knížek domů a k narozeninám a taky nám dávala knihy, který nám zůstaly – úplně nový. Některý jsem si vzala s sebou, svý oblíbený. A vůbec nejsou špinavý, Kitty, vážně ne. Naučili jsme s Tomem Keithe a Naši Jane, aby měli knihy rádi a vážili si jich jako přátel.“

„Knihy…?“ zeptala se znechuceně. „Tím myslíš, že ze všeho nejvíc bys chtěla knihy? Musíš bejt blázen.“ S tím se otočila na podpatku a odvedla mě do jídelny. Oči se mi klížily únavou a všechny dojmy se mi začínaly v hlavě míchat.

Přesto jsem si musela prohlédnout jídelnu s velkým oválným stolem se skleněnou deskou, která spočívala na pozlaceném podstavci tvořeném třemi zlatými delfíny s poslušně zvednutými ocasy, aby podpírali těžké sklo. Byla jsem tak vyčerpaná, že jsem se málem potácela. Zoufale jsem se snažila poslouchat Kitty a vnímat všechny předměty, které mi ukazovala.

Dále jsme navštívily zářivě bílou kuchyň. Dokonce i bílé dlaždice svítily. „To je vinyl,“ vysvětlovala, „nejlepší, jakej se dostane.“ Přikývla jsem, ač jsem nedokázala rozpoznat, co je drahé a co laciné. Ospalýma očima jsem si prohlížela všechny moderní divy, o kterých jsem celý život snila: myčku nádobí, porcelánový dvojitý dřez, různé chromované součástky a držadla, sporák s dvěma troubami, zářivě bílé skříňky, prostornou pracovní plochu, kulatý stůl a čtyři židle. Aby nepůsobila bílá barva monotónně, všude byla vystavena Kittyina keramická dílka.

Vyrobila různé nádoby zvířecích tvarů na ukládání mouky, cukru, čaje a kávy. Růžové prase sloužilo na kuchyňské náčiní, které bylo příliš velké a nevešlo se do zásuvky. Fialový kůň seděl jako člověk a držel růžové papírové ubrousky.

„No, tak co si myslíš, ale vopravdu?“ vyzvídala Kitty.

„Je to hezký. Všechno je tak čistý a barevný,“ zašeptala jsem ochraptělým hlasem.

Vrátily jsme se do předsíně, odkud Kitty opět zkontrolovala obývací pokoj. „Dali je na špatný místo!“ vykřikla. „Vidíš, kam postavili mý stoly se slonama? Do kouta! Zrovna jsem si toho všimla! Heaven, musíme to tady dát hned do pořádku.“

Trvalo hodinu, než jsme všechno přemístily podle Kittyina přání. Velké keramické kusy byly překvapivě těžké. Byla jsem unavená na padnutí. Kitty se mi zadívala do obličeje, popadla mě za ruku a táhla ke schodům. „Zejtra si to prohlídnem líp. Budeš nadšená. Teď se musíme připravit na spaní.“

Celou cestu nahoru vykládala o svých slavných klientkách, filmových hvězdách, které vždy trvají na tom, že jenom ona jim dokáže správně upravit účes. „Přijedou sem na představení a vždycky chtěj mě. Viděla jsem věci, že by ti přecházely voči. A slyšela jsem milion tajemství, ale nikomu bych je neprozradila. Umím držet jazyk za zuby.“ Odmlčela se, obrátila mě k sobě a pátravě se mi zadívala do očí. „Co je s tebou? Copak mě neslyšíš? Posloucháš mě?“

Viděla jsem jen rozmazaný obraz. Přestože jsem byla tak vyčerpaná, že bych mohla spát vestoje, učinila jsem pokus patřičně ocenit Kittyino povídání o bohatých zákaznících a také jsem se upřímně omluvila, že to byl dlouhý den a že sotva vidím a slyším.

„Proč tak divně mluvíš?“

Vykulila jsem oči. Celý život jsem se snažila nebýt jako ona a všichni lidé z hor, kteří mluví nespisovně a polykají spojky, a ona mě za to kritizuje. „Slečna Dealová nás učila, abysme pořádně vyslovovali.“

„Kdo je sakra slečna Dealová?“

„Moje učitelka.“

Kitty si odfrkla. „Nikdy jsem nepotřebovala žádnou školu ani učitele. Nikdo nemluví spisovně jako ty. Akorát si tím uděláš nepřátele. Musíš se naučit mluvit jako my vostatní, nebo za to poneseš následky.“

Jaké následky?

„Ano, Kitty.“

Došly jsme na konec schodiště. Zdi se mi kymácely před očima. Náhle mě Kitty chytila za ramena a začala mi mlátit hlavou o nejbližší zeď. „PROBUĎ SE!“ ječela. „Probuď se a poslouchej mě! Nejsem pro tebe Kitty! Budeš mi řikat matko! Ne mami nebo mamko, a už vůbec ne mámo! Ale matko, rozumělas?“

Hlava se mi točila a bolela mě. Měla neuvěřitelnou sílu. „Ano, matko.“

„Dobře, tak se mi to líbí. A teď se vykoupeš.“

Už nikdy nesmím být unavená a riskovat hněv ženy, která se ve vteřině může bezdůvodně obrátit proti mně.

Kitty mě vedla krátkou chodbou k otevřeným dveřím vedoucím do místnosti s černými tapetami se zlatým vzorkem. „To je hlavní koupelna,“ informovala mě. Vstoupila dovnitř první a táhla mě za sebou za paži. „Támhlety věci říkaj nóbl lidi klozet, ale já nejsem nóbl. Je to záchod. Než si sedneš, musíš zvednout víko, a po každým použití spláchneš. Ne abys do něj naházela moc papíru, nebo se ucpe a přeteče a ty bys ho pak musela čistit. Budeš uklízet celej tenhle dům. Vysvětlím ti, jak zalejvat a voprašovat mý kytky a luxovat a prát, ale nejdřív tě musím vykoupat.“

A tak se mi mělo splnit mé největší přání, umýt se v opravdové koupelně s tekoucí teplou a studenou vodou, s umyvadlem a zrcadly na dvou stěnách. Byla jsem však příliš unavená, abych z toho něco měla.

„Posloucháš mě, holka?“ pronikl Kittyin hlas skrz houstnoucí opar únavy. „Tahle malba a tapety a koberec jsou úplně nový, jak vidíš. Nechci, aby se tomu něco stalo. Bude tvoje povinnost se vo to starat, aby to zůstalo jako nový. Slyšíš?“

Slepě jsem kývla.

„A nejlepší bude, když budeš vědět hned vod začátku, že vod tebe čekám, že si vodpracuješ, co nás tady stojíš a co sníš. Je mi jasný, že nemáš vo domácích pracech ani potuchu, a to mě bude stát spoustu drahocennýho času, ale jestli tady chceš bydlet, budeš se to muset hezky rychle naučit.“ Odmlčela se a zahleděla se mi do očí.

„Líbí se ti tady, ne?“

Proč se stále ptá, když jsem zatím měla čas se pouze zběžně rozhlédnout? Začínala jsem mít podezření, že to bude spíš vězení než domov.

„Ano,“ odpověděla jsem a pokusila jsem se projevit víc nadšení. „Všechno je tady krásný.“

„To je fakt,“ usmála se Kitty. „Máme ještě další koupelnu. Je stejně hezká, ale šetříme ji pro hosty. Tvým úkolem bude ji udržovat bez poskvrnky.“

Celou tu dobu vytahovala Kitty láhve a kelímky zpoza zrcadla, jež se dalo odsunout. Všechno bylo v černé, růžové a zlaté barvě, včetně růžové vany, a na černozlatých stěnách plavaly duhové rybky…

„Teď,“ pokračovala Kitty, „budeme muset nejdřív vydrhnout všecku tu špínu a pořádně ti umejt hlavu, abysme zabily vši, který určitě máš, a všechny hnusný bacily. Ten tvůj táta měl všechno možný a ty ses v tom válela vode dne, kdy tě počali. Kdybys věděla, co všechno se povidá vo Lukovi Casteelovi, hrůzou by se ti zkroutily vlasy víc než po trvalý. Ale teď musí za všechnu legraci platit… těžce platit.“ Zdála se být spokojená. Záhadně se usmívala, až mi přejel mráz po zádech.

Jak se dozvěděla o otcově nemoci? Chtěla jsem jí říci, že už je mu dobře, ale únavou jsem nemohla mluvit.

„Ach, promiň mi to, miláčku. Dotkla jsem se tě? Musíš pochopit, že tvýho tátu nemám ráda.“

To potvrdilo správnost mého výběru. Každý, kdo neměl otce rád, musel mít zdravý úsudek. Vzdychla jsem a usmála se na ni.

„Vyrostla jsem ve Winnerrow. Mý rodiče tam pořád bydlej,“ pokračovala Kitty. „Nikde jinde by ani bydlet nechtěli. Lidi, který se nikdy nikam nepodivaj, jsou takový. Řikám tomu, že se bojej života. Bojej se, že když vodjedou z domova, v žádným velkým městě vo nich nikdo nebude vědět. V Atlantě, kde pracuju, by byli jen nevýznamný lidi. Nevědí, co by tady dělali. Nemaj žádnej talent jako já. My ale nežijem v Atlantě, ale na předměstí, jak jsme ti řikali, asi třicet kilometrů vod města. Voba s Calem děláme a ve městě musíme bojovat s celým světem. Tak je to, víš, každej den tam svádíme bitvu. Je můj a miluju ho. Zabila bych, jen abych si ho udržela.“ Odmlčela se a přivřenýma očima si mě nelítostně měřila.

„Mám svůj salon ve velkým nóbl hotelu, v kterým bydlej bohatý lidi. Tady v Candlewicku nemůžeš koupit dům, když si nevyděláš aspoň třicet tisíc dolarů ročně, a my s Calem někdy dohromady vyděláme dvakrát tolik. Bude se ti tady moc líbit. Škola, kam budeš chodit, je dvoupatrová budova, kde maj krytej bazén, kinosál a budeš tam vo moc spokojenější než v tý malý podřadný škole… A zrovnas přijela včas, abys začala nový pololetí.“

Vzpomínka na starou školu a slečnu Dealovou mě zabolela. Právě tam jsem se dozvěděla o lepším světě, o světě, který se zajímal o vzdělání, knihy, obrazy, architekturu, vědu… a ne jenom o holou existenci ze dne na den. Měla jsem projevit víc vděku, že se o nás tak starala. Měla jsem odhodit svou hrdost. S námahou jsem potlačila vzlyk. A pak tu byl Logan, který na mě tenkrát v kostele nepromluvil možná proto, že tam stáli jeho rodiče. Nebo z nějakého jiného důvodu. Nyní se nejen moje milovaná učitelka, ale i Logan zdáli být neskuteční, jako sny, které se mi již nikdy nebudou zdát. Dokonce i naše chatrč začínala v mé mysli ztrácet pevné obrysy, ač jsem ji opustila teprve před několika hodinami.

Děda už bude spát. A tady jsou obchody ještě otevřené a lidé stále nakupují. Jako Cal, který mi někde kupuje oblečení, jež mi bude příliš velké. Těžce jsem vzdychla. Některé věci se nikdy nezmění.

S olověnýma nohama jsem čekala, až Kitty napustí růžovou vanu.

Stoupající pára zamžila všechna zrcadla, naplnila mi plíce a zastřela celou koupelnu, takže se Kitty zdála být na míle daleko, v nějaké snové krajině, kam jsem se s ní vznesla do mraků kolem měsíce – do černé, mlžné noci plné zlatých rybek. Cítila jsem se opilá z nedostatku energie a téměř jsem se potácela. Zaslechla jsem Kittyin hlas, jenž zněl opravdu jakoby z měsíce, nařizující mi se svléknout a dát všechno do odpadkového koše vystlaného igelitovým pytlem, který hodlala vyhodit, takže veškeré moje šaty skončí na městském smetišti a nakonec budou spáleny.

Nemotorně jsem se začala svlékat.

„Musíš mít všechno nový. Budeš nás stát majlant, holka, tak si na to vzpomeň, až se ti bude stejskat po tom prasečinci, kterýmus řikala domov. SVLÍKNI SE A HNED! Musíš se naučit dělat, co ti řikám, ne tady stát, jako bys mě neslyšela nebo mi nerozuměla. Jasný?“

Prsty nešikovnými strachem a únavou jsem si začala rozepínat knoflíky šatů. Proč to nejde rychleji? Nějak se mi podařilo rozepnout dva a Kitty mezitím vytáhla ze zásuvky plastikovou zástěru. „Postav se na tohle a spusť šaty dolů k nohám. Ne aby ti spadly na koberec nebo na to mramorový vobložení.“

Stála jsem nahá na plastikové zástěře a Kitty si mě prohlížela od hlavy k patě. „Páni, ty přece jen už nejseš malá holka. Kolik ti vůbec je?“

„Čtrnáct,“ odpověděla jsem. Únavou jsem sotva mohla mluvit, natož myslet, a oči se mi klížily. Zívla jsem a zavrávorala.

„Kdy ti bude patnáct?“

„Dvacátýho druhýho února.“

„Užs měla měsíčky?“

„Jo, začaly mi, když mně bylo skoro třináct.“

„No, to bych nikdy neřekla. Když mně bylo jako tobě, měla jsem už velký prsa. Však taky na mě kluci letěli, ale každej nemůže mít takový štěstí, že jo?“

Přikývla jsem a přála si, aby mě Kitty během mé první koupele ve vaně nechala o samotě. Ta však zjevně neměla nic takového v úmyslu.

Znovu jsem vzdychla. Když jsem si uvědomila, že neodejde, přešla jsem k růžové toaletní míse.

„NE! Nejdřív musíš dát na sedátko papír.“ Dokonce i tato tělesná funkce musela počkat, dokud Kitty nepokryla sedátko toaletním papírem. Potom se otočila zády, ale co to bylo platné, když mohla stejně všechno slyšet a všude byla zrcadla, byť zamlžená párou?

Poté se Kitty pustila do díla. Dřepla si vedle vany a zkusila teplotu vody. „Potřebuješ sedět v horký vodě a musím tě vydrhnout kartáčem a umejt ti hlavu dehtovým mejdlem, abych zabila všechny hnidy, co tam určitě máš.“

Chtěla jsem Kitty říct, že jsem se koupala častěji než většina lidí v horách a jednou týdně si myla vlasy (zrovna dnes ráno), ale neměla jsem žádnou energii se hájit. Potýkala jsem se s množstvím emocí, které mě mátly a ještě zvětšovaly mou únavu a slabost.

Cítila jsem se úplně zničená. V hrdle mi vázly mlčenlivé výkřiky, v očích se mi hromadily slzy a – jako to často dělala Fanny – chtělo se mi křičet a udělat scénu, kopat a mlátit, jen abych uvnitř tolik netrpěla. Ale neudělala jsem nic, pouze jsem čekala, až bude vana plná.

Brzy byla. Vařící vody.

Všechna růžová barva v té malé místnosti se najednou zdála červená. V té ďábelsky rudé mlze jsem viděla, jak si Kitty svlékla růžový kalhotový kostým, pod kterým měla růžovou podprsenku a kalhotky tak malé, že stěží zakrývaly, co měly.

Obezřetně jsem couvla a sledovala, jak Kitty lije do vany něco z hnědé láhve. Ucítila jsem zápach lyzolu.

Znala jsem ho ze školy, když jsem se zdržela, abych pomohla slečně Dealové. Uklízečky tam používaly lyzol při mytí záchodů. Ale nikdy jsem neslyšela, že by se v něm někdo koupal.

Maně jsem popadla velký růžový ručník a schovala se za něj. Nikdo v chatrči sice netrpěl přílišným studem, ale nechtěla jsem, aby Kitty viděla, jak jsem hubená.

„Polož ten ručník! Na mý čistý ručníky nešahej! Všechny růžový jsou mý a používám je jenom já, slyšíš?“

„Ano, paní.“

„Ano, matko,“ opravila mě. „Nikdy mně neříkej jinak než mat-ko… Vopakuj to.“

Opakovala jsem to a stále držela růžový ručník a děsila se vařící vody.

„Černý ručníky patřej Calovi, pamatuj si to. Když moje růžový vyblednou, dám ti je. Teď můžeš používat tyhle starý, který jsem přinesla ze salonu.“

Kývla jsem s očima upřenýma na páru vystupující z naplněné vany.

„Teď je všechno připravený.“ Vrhla na mě povzbudivý úsměv. „Šoupej nohy po tý zástěře, aby se s tebou posunovala po podlaze, a až budeš dost blízko, vlez si do vany.“

„Ta voda je moc horká.“

„Ale není.“

„Spálí mě to.“

„Jak myslíš, že dostaneš tu špínu z kůže, když nebude dost horká? No? Vlez tam.“

„Je moc horká.“

„Není… moc… horká.“

„Je. Je úplně vařící. Nejsem na horkou vodu zvyklá, leda na vlažnou.“

„Já vím… proto tě musím umejt v hodně horký.“

Kitty se ke mně blížila.

Hustá pára téměř zakrývala růžový kartáč s dlouhou rukojetí, který držela v pravé ruce. Udeřila s ním do dlaně levé ruky. Byla to neklamná hrozba.

„Ještě jedna věc. Když ti řeknu, abys něco udělala, uděláš to bez řečí. Zaplatili jsme za tebe dost peněz a teď seš náš majetek a můžeme si s tebou dělat, co chceme. Koupila jsem tě, protože jsem kdysi byla takovej blázen, že jsem se zamilovala do tvýho táty a von mně zlomil srdce. Udělal mi dítě a předstíral, že mě miluje, ale nebyla to pravda. Řekla jsem mu, že se zabiju, když si mě neveme… ale von se jen zasmál a řek: ‚Klidně to zkus‘ a vodjel do Atlanty, kde potkal tvou mámu a vzal si ji… JI! A já jsem zůstala na vocet s dítětem, tak jsem šla na potrat a teď nemůžu mít děti. Ale mám JEJÍ dítě… i když už nejseš malá, ale pořád seš jeho. A nemysli si, že když jsem tenkrát byla zblblá do tvýho táty, nechám tě teď mi kecat do života. V tomhle státě platěj zákony, podle kterejch tě daj do ústavu, když zjistěj, žes byla tak špatná, že tě vlastní táta musel prodat.“

„Ale… ale… já nejsem tak špatná. Táta mě nemusel prodat.“

„Nehádej se se mnou! VLEZ do tý vany!“

Bojácně jsem se po plastikové zástěře sunula k vaně podle Kittyiných instrukcí. Dělala jsem, co jsem mohla, aby voda zatím trochu vychladla. Nejdřív jsem zavřela oči a opatrně zvedla jednu nohu nad vřelou vodu. Bylo to, jako by mi visela nad peklem. Vyjekla jsem, stáhla ji zpět a obrátila se ke Kitty s prosebným pohledem. Ta mi vytrhla z rukou růžový ručník a mrštila jím ke koši se špinavým prádlem.

„Matko, je to opravdu strašně horký.“

„Není to moc horký. Já se vždycky koupu v horký vodě, a když to vydržím já, můžeš to vydržet i ty.“

„Kitty…“

„Matko… Řekni to.“

„Matko, proč musí být ta voda tak horká?“

Možná Kitty zalichotil můj pokorný tón, protože se změnila, jako by kouzelník zmáčkl knoflík.

„Ale miláčku,“ chlácholila mě, „je to jen pro tvý dobro. Ta horká voda zničí všechny bacily. Nenutila bych tě k ničemu, co by ti ublížilo.“ Její bledé oči a hlas zjemněly, takže vypadala laskavě a mateřsky. To mě přesvědčilo, že jsem se v ní zmýlila. Kitty je hodná žena, která potřebuje dceru, již by mohla milovat. A zrovna tak já jsem potřebovala matku, která by mě měla ráda.

„Podívej,“ řekla Kitty a ponořila do vody ruku po loket, „není to tak vřelý, jak si myslíš. Teď buď hodná holka, vlez si tam a sedni si a matka tě vydrbe, žes tak čistá nebyla za celej život.“

„Určitě se koupeš taky v tak horký vodě?“

„Přece bych ti nelhala, děvenko. Pořád si dávám horký koupele.“ Postrčila mě blíž. „Až tam budeš sedět a přejde ten první šok, udělá ti to dobře a pak se ti bude hezky spát. Hele, přidám ti tam trochu bublinek. To se ti bude líbit. Budeš pak vonět jako růže a taky tak vypadat.“

Kitty upustila trochu vody, aby tekoucí voda napěnila krystaly, jež nasypala do vany. Tím bohužel vytekla i část vody, jež během mého okolkování trochu zchladla.

Přede mnou byl sen mého života, voňavá bublinková koupel v růžové vaně obklopené zrcadly… a já jsem se na ni vůbec netěšila.

Věděla jsem, že to bude pálit.

„To bude dobrý, milánku, vopravdu. Copak bych po tobě chtěla něco, co by ti ublížilo? Když jsem byla v tvým věku, neměla jsem šanci dostat takový věci, jaký ti dávám já. Jednou budeš klečet na kolenou a děkovat Bohu, že tě zachránil před peklem. Představuj si tu horkou vodu jako svěcenou vodu. Já to taky tak dělám. Mysli na studený věci, třeba na led, tuny rozdrcenýho ledu, jak v něm sedíš a piješ colu. Nebude tě to pálit. Mě to taky nepálí a to mám pleť jako mimino.“

Kitty do mě nečekaně strčila a místo pomalého testování vody jsem do ní spadla obličejem dolů!

Vroucí voda pálila jako tekuté žhavé uhlí ze Starého čudila.

Slepě jsem se pokoušela vstát, ale Kitty mě držela u dna. Silnýma rukama mi svírala ramena. Potom mě otočila, abych mohla sedět. Teď jsem aspoň mohla křičet!

Nepřetržitě jsem ječela a mávala rukama, jak by to dělaly Fanny nebo Naše Jane: „Pusť mě ven, pusť mě ven!“

Plesk!

Kitty mi vrazila políček!

„BUĎ ZTICHA! Zavři pusu, nebo přijde Cal a bude si myslet, že jsem na tebe zlá. Nejsem zlá! Jenom dělám, co musím.“

Kde je Cal… proč se nevrátí a nezachrání mě?

Bylo to tak strašné, že už jsem nemohla ani křičet. Jen jsem popadala dech, dusila se a plakala a pokoušela se Kitty odstrčit, aby mi přestala kartáčem brutálně sdírat zrudlou, spálenou kůži. Voda s lyzolem mi pronikla i do nejintimnějších míst a pálila. Očima jsem prosila Kitty o milost, ale ta zarputile ničila moje bacily a nákazu, všechnu Casteelovic špínu.

Zdálo se mi, že slyším kázání faráře Waylanda Wisea o cestě do ráje. Taktak jsem byla při vědomí. Šok mě úplně ochromil. Měla jsem otevřené oči a ústa a Kittyin obličej se nade mnou vznášel jako bledý měsíc přinášející zkázu.

Mytí trvalo nekonečně dlouho, ale konečně začala voda trochu chladnout. Kitty mi nalila na vlasy tmavý šampon z oranžové láhve. Možná by tak nepálil, kdybych neměla pokožku hlavy už opařenou, ale teď to hrozně bolelo! Znovu jsem se vzepjala k odporu, až jsem málem stáhla Kitty do vany.

„PŘESTAŇ!“ ječela a opět mi dala facku. „Vyvádíš jako blázen! Není to tak horký!“ Strčila obě paže do vody a přiblížila svůj obličej k mému. „Vidíš, není to horký. Já nekřičím jako ty.“

Ach, ach… bylo to horké.

Byl to nejhorší zážitek mého života. Zmítala jsem se, kopala a bránila se, ale Kitty mě ani na chvíli nepustila. Podařilo se jí namydlit každý pramínek mých vlasů tím odporně páchnoucím, téměř černým šamponem. Nic horšího nemohla mým vlasům udělat. Měla jsem je dlouhé a jemné a taková procedura je mohla tak poškodit, že bych je už nikdy nerozčesala. Snažila jsem se to Kitty vysvětlit.

„Buď kruci zticha! Myslíš si, že nevím, co mám dělat s vlasama a jak je mám mejt? Jsem profesionálka! Dělám to celej život. Lidi mi platěj, abych jim umyla hlavu, a ty si stěžuješ. Jestli budeš pořád řičet, pustím na tebe zase horkou vodu a sedřu ti kůži z ksichtu.“

Snažila jsem se nehýbat, zatímco Kitty plnila svůj úkol.

Nechala mi namydlenou hlavu, aby šampon působil, a mezitím vzala znovu kartáč s dlouhou rukojetí a začala mi drhnout zmučenou kůži. Voda začala pomalu chladnout, takže jsem přestala kňourat a kroutit se. Stejně by to Kitty nezabránilo provést očistnou kúru, při níž prozkoumala veškeré záhyby a zákoutí mého těla, nemám-li někde mokvající rány.

„Nemám žádný boláky, matko… vážně ne, nikdy jsem je neměla…“

Kitty to nezajímalo. Rozhodla se dokončit své poslání, i kdyby mě to mělo zabít.

Bylo to peklo s ďábelským obličejem vynořujícím se z horkého oparu jako bledý měsíc, již zdaleka ne tak půvabný, s mokrými vlasy visícími kolem obličeje jako provázky a s krvavou ránou místo úst, jež si nepřestávala stěžovat, jak dětinsky vyvádím.

Panebože, panebože, šeptala jsem pořád dokola, ale z hrdla mi nevycházel žádný hlas. Měla jsem pocit, jako bych byla uvařená zaživa k večeři jako kuře v hrnci. Kartáč mi drhl rudou kůži, která pálila jako ďas.

Proměnila jsem se v Naši Jane a bezmocně jsem se rozplakala. Lyzol se mi dostal do očí a hrozně pálil. Poslepu jsem otočila kohoutkem se studenou vodou a chrstla si jí trochu do obličeje, abych zmírnila bolest.

Kitty kupodivu nic nenamítala. Byla zaujatá prohlídkou mých hýždí. Vkleče jsem si polévala studenou vodou tváře, hruď, ramena a záda.

„Teď z tebe spláchnu ty mydliny,“ řekla něžně a poplácala mě po pálícím zadku, jako bych byla kojenec. „Všechny bacily jsou pryč. Seš teď čistá a vymydlená jako miminko, roztomilý, poslušný miminko. Vobrať se, ať tě matka vopláchne.“

Otočila jsem se a bezmocně ležela ve vaně s nohama přehozenýma přes okraj, abych si trochu ulevila a zchladila se.

„Dám pozor, aby se ti to nedostalo do vočí, ale musíš pořádně držet. Jestlis měla vši, tak je to určitě zničilo. Seš skoro novej člověk. To přece chceš, ne? Chceš, abysme pro tebe dělali pěkný věci, ne? Chceš, abysme tě s Calem měli rádi, viď? Ale musíš nám pomáhat. Je to tvoje povinnost bejt čistá a dělat, co po tobě chceme. Přestaň brečet. Neříkej Calovi, že to bolelo, nebo se taky rozbrečí. Má moc měkký srdce, víš? Všichni chlapi jsou takoví. Jako děti. Nesmíš jim to řikat, protože je to rozzlobí, ale je to pravda. Bojej se ženskejch, všichni, každej chlap se bojí svý mámy, manželky, dcery, sestry, tety, babičky i svý holky. Jsou moc hrdý. Bojej se, že je vodmítnem, a přitom nám to dělaj pořád. Chtěj tě, nenechaj tě na pokoji, ale když tě dostanou, přejou si, aby tě neměli, a nebo – a to je ještě horší – aby tě nepotřebovali. A tak tě nechaj, protože si myslej, že najdou takovou, která je jiná. Žádný jiný ale nejsou. Tak buď na Cala milá, ať si myslí, jakej je náramnej chlap, velkej a silnej. Tím mi prokážeš velkou službu a já zas pak budu moct prokázat službu tobě.“

Kitty mi masírovala změť zmuchlaných vlasů. „Viděla jsem chatrč, cos v ní bydlela. Vím, co se skrejvá pod tím tvým nevinným vobličejem. Tvoje máma vypadala zrovna tak. Nenáviděla jsem ji. Tak si dej pozor, ať nezačnu nenávidět i tebe.“

Nyní voda chladila mou pálící pokožku a Kitty se usmívala a odvívala páru.

Když jsem konečně vylezla z vany na bílou rohožku, kterou Kitty vytáhla ze skříňky, třásla jsem se úlevou, že jsem přežila. Každý kousíček kůže mě pálil a byl rudý, dokonce i bělmo mých očí, jak jsem zjistila při pohledu do zrcadla. Ale byla jsem naživu, a byla jsem čistá. Čistší než za celý dosavadní život. V tom měla Kitty pravdu.

„Vidíš, vidíš,“ chlácholila mě, objala a políbila. „Už je to za námi a vypadáš úplně jinak. Jako z cukru. Teď ti natřu červenou kůži tímhle růžovým pleťovým mlíkem, aby tě tak nepálila. Nechtěla jsem tě vyděsit. Nevěděla jsem, že máš tak jemnou kůži, ale musíš si uvědomit, že jsem musela udělat něco drastickýho, abych vodstranila špínu a smrad, co se ti za celý ty roky usadily na kůži a ve vlasech. Tys to necejtila, ale já jo. Teď seš čistší než novorozeně.“

S úsměvem vzala velkou růžovou láhev se zlatou nálepkou a jemně mě natřela mlékem, které příjemně chladilo.

Nějak se mi podařilo se vděčně usmát. Kitty není tak docela špatná, přesvědčovala jsem se. Je jako reverend Wayland Wise, který křičí a každého děsí boží odplatou, aby se pak všichni cítili lépe. Bůh a vařící voda vyjdou celkem nastejno.

„Necejtíš se báječně, líp než kdykoliv předtím? Nezachránila jsem tě z kanálu? Necejtíš se jako znovuzrozená, jako úplně nová? Vodhodlaná čelit světu, kterej by tě vodsoudil, kdyby nebylo mě?“

„Ano…“

„Co ano?“

„Ano, matko.“

„Vidíš, přežilas to,“ utěšovala mě Kitty a vysoušela mi vlasy. Zabalila mi je do vyrudlého růžového ručníku a dalším mi utírala sedřené tělo. „Máš sice trochu vodřenou kůži, ale zůstala ti. Bolí to, ale když chceš bejt čistá, musíš trochu trpět.“

Její hypnotický hlas mě uklidnil a s úlevou bolesti se dostavil pocit bezpečí. Potom mi začala rozčesávat vlhké vlasy.

Au!

To bolelo!

Po celé hlavě jsem měla chumáče, které byla Kitty rozhodnutá rozčesat, i kdyby mi měla vyškubat všechny vlasy.

„Já sama!“ bránila jsem se a vytrhla jí hřeben z ruky. „Vím jak.“

„TY víš jak? Tys strávila roky na nohách, že tě bolely až k pasu? Tys studovala vlasy? Jo?“

„Ne,“ zašeptala jsem, pokoušejíc se nejdřív rozplést chumáče prsty, „ale znám svý vlasy. Když jsou umytý, musíš být opatrná a netahat je, jako jsi to dělala ty.“

„Ty mě chceš učit, jak mám dělat svou práci?“

V tom okamžiku bouchly dveře v přízemí. „Kde seš, miláčku?“ ozval se Calův měkký hlas.

„Tady nahoře, lásko. Pomáhám tomuhle ubohýmu dítěti zbavit se špíny. Až to s ní skončím, postarám se vo tebe.“ Zasyčela mi do ucha: „Ne aby sis mu stěžovala. Nic mu do toho není, co děláme, když jsme samy… Jasný?“

Přikývla jsem, přitáhla si ručník k tělu a ustoupila ode dveří.

„Miláčku,“ ozval se Cal zpoza zamčených dveří, „koupil jsem nový oblečení pro Heaven včetně dvou nočních košil. Neznám její velikost, tak jsem to vybíral podle oka. Teď jdu dolů a ustelu jí na gauči.“

„Vona nebude spát dole,“ zavolala na něj Kitty oním podivným, bezvýrazným hlasem.

„Co tím myslíš?“ Jeho hlas zněl šokovaně. „Kde jinde může spát? Druhá ložnice je nacpaná tvou keramikou, kterou máš mít v dílně. Vědělas, že přijede. Mohla jsi to dávno vystěhovat, ale to ne. Chtělas ji uložit na gauči a teď zas nechceš. Co je to s tebou, Kitty?“

Kitty se na mě usmála ztuhlými rty. Mlčky přešla ke dveřím, aniž ze mě spustila přísné oči. „Ani slovo, slyšíš, neřekneš mu ani slovo…“

Odhodila si rudé vlasy z obličeje a nasadila svůdný výraz. Odemkla a nepatrně otevřela dveře. „Hrozně se stydí, miláčku. Podej mi jednu tu košili, brzy přijdeme za tebou.“

Bum!

Zabouchla dveře a hodila mi tenkou košili s drobným potiskem.

Nikdy předtím jsem noční košili neměla, ale odjakživa jsem se těšila na ten nezapomenutelný okamžik, až si přetáhnu přes hlavu zvláštní noční úbor. Připadalo mi to jako nevýslovný luxus, když člověka stejně nikdo v posteli nevidí. Ale jakmile jsem si košili oblékla, vzrušení rychle vyprchalo.

Nová látka byla tuhá a ještě víc dráždila mou bolavou kůži. Krajka kolem krku a rukávů byla jako skelný papír.

„Pamatuj si, že všechny tvý ručníky, žínky a kartáčky na zuby budou bílý – nebo skoro bílý. Moje jsou ty tmavě růžový. Cal má černý. Ne, abys to zapomněla.“ Usmála se, otevřela dveře a vedla mě chodbou do velké ložnice vedle koupelny.

Cal byl uvnitř a právě si začínal rozepínat kalhoty. Když jsme vešly, rychle si je zase zapnul a zrudl. Hluboko jsem sklonila hlavu, abych skryla rozpaky.

„Ale Kitty,“ oslovil ji káravým tónem, „copak ses nenaučila klepat? A kde ji tady chceš uložit, snad do naší postele?“

„Jo,“ přisvědčila Kitty bez zaváhání. Vzhlédla jsem k ní právě včas, abych zachytila její výraz – velmi zvláštní. „Bude spát vprostředku. Já na jedný straně, ty na druhý. Víš, jak jsou tyhle holky z hor neslušný a divoký. Budu ji nejdřív muset zkrotit a dohlídnout, aby nebyla v posteli nikdy sama.“

„Panebože!“ zděsil se Cal. „Zbláznila ses?“

„Jsem tady jediná, kdo má zdravej rozum.“

Jak úděsné prohlášení.

„Kitty, takhle to nejde! Buď bude spát dole, nebo ji vrátíme!“

Cal jí oponuje… hurá!

„Co ty vo tom víš? Vyrost jsi ve velkým městě a tahle holka nemá žádnou morálku. Musíme jí to naučit a naše lekce začíná dneska večer. Až ji srovnám do latě, bude moct spát dole na gauči. Ale do tý doby ne.“

V té chvíli si všiml mého obličeje, ač jsem se pokoušela schovat za Kitty. „Panebože, cos jí to udělala s obličejem?“

„Umyla jsem ho.“

Nevěřícně zakroutil hlavou. „Vždyť jsi jí sedřela všechnu kůži! Kitty, že ti není hanba!“ Laskavě se na mě podíval a vztáhl ke mně ruce. „Pojď, podívám se po nějaký hojivý masti.“

„Nech ji na pokoji!“ vyjela na něj Kitty. „Udělala jsem, co bylo potřeba. Víš, že bych nikomu neublížila. Byla špinavá a smrděla. Teď je čistá a bude spát v naší posteli, dokud ji nebudu natolik důvěřovat, abych ji mohla nechat v noci samotnou.“

Co si Kitty myslí, že budu dělat?

Cal vypadal chladně, jako kdyby ho hněv proměnil v led místo v oheň, jako se to stávalo u mého otce. Šel do koupelny a práskl za sebou dveřmi. Kitty spěchala za ním a já jsem se s povzdechem poddala únavě, zalezla do velké postele a okamžitě usnula.

Probudil mě Calův hlas. Instinktivně jsem věděla, že jsem spala jen několik minut. Se zavřenýma očima jsem poslouchala, jak se hádají.

„Proč sis kruci oblíkla tuhle průsvitnou krajkovou košili? Nedáváš mi tímhle vždycky najevo, co ode mě chceš? Kitty, nemůžu to dělat s dítětem v posteli, a ještě mezi námi.“

„Taky to vod tebe nečekám.“

„Tak nač máš tuhle košili?“

Nepatrně jsem otevřela oči. Kitty byla nacpaná do černé krajkové košile, která stěží zakrývala její nahotu. Cal tam stál v trenýrkách. Rozkrok se mu tak vydouval, že jsem raději zase honem zavřela oči.

Panebože, prosím tě, modlila jsem se, ať to nedělají tady posteli, ne když jsem tady, prosím, prosím.

„Takhle tě naučím se ovládat,“ odpověděla Kitty upjatě a vlezla si do postele vedle mě. „Potřebuješ to. Chceš po mně jenom to, ale dokud tuhle holku nevycepuju podle svýho, nic nedostaneš.“

Užasla jsem, že si to nechal líbit. Otec by něco takového nesnesl. Co je Kittyin manžel za chlapa? Cožpak muž není v rodině vždy vládcem? Bylo mi z toho nanic.

Cal vklouzl do postele na druhé straně. Když jsem ucítila, jak se pichlavou kůží otřel o mou paži, ztuhla jsem. Měla jsem zlost, že nešel dolů a neustlal si na gauči a že se nevzepřel její vůli. Přesto jsem ho z nějakého důvodu litovala.

Věděla jsem, kdo byl v této rodině opravdový muž.

Uslyšela jsem jeho tichý hlas. „Moc si se mnou nezahrávej, Kitty,“ varoval ji a obrátil se na bok.

„Miluju tě, lásko, vopravdu. A čím dřív dostane tahle holka lekci, tím dřív budeme mít tuhle postel celou pro sebe.“

„Ježíšikriste,“ byla poslední věc, kterou řekl.

Bylo hrozné spát mezi manželi a vědět, že mužovi moje přítomnost vadí. Teď mě nebude mít rád a přitom jsem závislá na jeho pomoci. Jak jinak bych mohla přestát Kittyino podivné chování a změny nálad? Třeba právě tímhle chce Kitty dosáhnout, aby mě nikdy neměl rád. Jak zrůdné.

Mami, mami, vzlykala jsem a zoufale jsem toužila po dávno zemřelé matce pohřbené na úpatí hory, kde vlci vyjí na měsíc a vítr zpívá ve větvích. Ach, jak jsem si přála být zase doma, kde by byla babička ještě naživu, Sarah by pekla vdolky, děda vyřezával a Tom, Fanny, Keith a Naše Jane by se proháněli po loukách.

Už mi to začínalo docházet… život ve Winnerrow byl ráj. Přede mnou se otevíralo peklo.

Ne, tak to nemusí být, když dokážu, aby mě Kitty měla ráda a důvěřovala mi, když ji dokážu přesvědčit, že nebudu dělat nic nebezpečného ani hříšného, když budu spát sama na gauči. Pokoušela jsem se nemyslet na bolest poraněné kůže a znovu jsem se propadla do hlubokého, milosrdného spánku.

Beznadějný snílek

RÁNO JSEM SE PROBUDILA ČASNĚ, JAKO KDYBY zakokrhal kohout u naší chatrče vysoko v horách Willies.

Byla jsem celá ztuhlá a každý pohyb mi působil bolest. Myslela jsem si, že večerní vřelá koupel byl jen zlý sen, ale pálící kůže byla důkazem, že se mi to nezdálo.

Pět ráno, informovaly mě moje tělesné hodiny. Pomyslela jsem na Toma, jak venku seká dříví nebo loví zvěř. Při probuzení v našem domku, kde jsem toužila být, jsem ho zřídka našla spícího. Dezorientovaně jsem sáhla vedle, abych se dotkla jemné kůže Naší Jane, ale místo toho jsem nahmatala silnou chlupatou paži. Úlek mě zcela probudil. Rozhlédla jsem se a uviděla spící Kitty a jejího manžela roztažené na široké posteli. Otevřenými závěsy pronikalo slabé ranní světlo.

Opatrně jsem přelezla přes Cala, protože u něj jsem byla spíš ochotná riskovat probuzení. Obdivovala jsem zařízení ložnice, ale znepokojilo mě, jak Kitty ledabyle odhodila šaty na zem. V naší chatrči jsme to nedělali. Žádné vznešené dámy, o kterých jsem četla v románech, nenechávaly šaty na zemi. A přitom Kitty dělala takový poprask, jak musí být všechno čisté a uklizené! Ale musela jsem uznat, že se Kitty nemusí obávat, že jí do šatů zalezou všelijací brouci jako v naší chatrči, kde jsem věšela šatstvo vždy na hřebík. Přesto… neměla by to dělat. Sesbírala jsem kusy oděvu a pečlivě je pověsila do skříně, užaslá, kolik má šatů.

Tiše jsem vyklouzla z ložnice, a když jsem za sebou zavřela dveře, úlevou jsem si oddychla. Ach, nemůžu pořád spát mezi manželi… prostě to není správné.

Dům byl neobyčejně tichý. Přešla jsem chodbou do koupelny, kde jsem se spatřila ve velkém zrcadle. Můj ubohý obličej! Byl červený a oteklý, a když jsem se ho dotkla, na některých místech byl měkký a na některých tvrdý s rudou vyrážkou, která pálila jako oheň. Některé větší skvrny byly dokonce krvavé, jako kdybych si je v noci rozškrábala. Po tvářích mi stékaly slzy bezmoci… Budu ještě někdy hezká?

Co to babička vždycky říkala? „Vezmi si, co ti dávají, a co nejlíp toho využij…“

Budu se muset smířit s daným stavem věcí, který se stejně nedal změnit. Bolelo mě, když jsem zvedla paže, abych si svlékla svou zbrusu novou noční košili, bolely mě nohy při chůzi, bolelo mě celé tělo. Jak se mi podařilo tak tvrdě spát? Byla jsem tak unavená, že jsem necítila ani bolest? Noc mi však nepřinesla kýžený odpočinek, protože mě pronásledovaly zlé sny o Tomovi, Keithovi a Naší Jane a zanechaly ve mně nepříjemný pocit i ve chvíli, kdy jsem usedla na růžovou záchodovou mísu. Váhala jsem, jestli mám spláchnout. Místo toho jsem se pustila do rozčesávání beznadějně zmuchlaných vlasů.

Tenkou zdí oddělující koupelnu od ložnice pronikly Kittyiny vzdechy a nadávání, jako by pro ni nový den začínal hned problémy. „…Kde mám pantofle? Kde je kruci ta pitomá holka? Doufám, že nevycmrndá všechnu teplou vodu. To bych jí neradila!“

Calův klidný, měkký hlas ji utěšoval, jako by byla malé dítě, které se musí rozmazlovat. „Nebuď na ni tak přísná, Kitty,“ nabádal ji. „Tys ji chtěla, vzpomeň si. I když nechápu, proč trváš na tom, aby spala v naší posteli. Dívka v jejím věku potřebuje mít svůj pokoj, který by si mohla vyzdobit podle svýho, snít v něm a mít svý tajemství.“

„Žádný tajemství mít nebude!“ vzplanula Kitty.

Pokračoval, jako by nic neřekla, a moje naděje vzrostly. „Od začátku jsem byl proti tomu. Přesto je mi jí líto. Hlavně po tom, cos udělala včera večer. A když pomyslím na tu hroznou chatrč a jak se snažili to tam zútulnit, uvědomuju si, jaký máme štěstí, že tohle všechno máme. Kitty, i když nechceš odnést z druhý ložnice ten hrnčířský kruh a další krámy, mohli bysme tam dát postel a pěkný prádelník, noční stolek, lampu a možná psací stůl, kde by si mohla dělat úkoly. No tak, Kitty, co tomu říkáš?“

„Řikám NE!“

„Miláčku, zdá se, že je to hodná holka a moc milá.“

Pokoušel se ji přesvědčit, možná i polibky a objetími. Podle zvuků, které vydávali, jsem si dovedla představit, co dělal.

Plesk! Dopad tvrdé ruky na měkkou tvář! „Tak ty myslíš, že je hezká, jo? Už sis toho všim, co? Ale tu mít nemůžeš, pamatuj si to! Mám dost trpělivosti, ale ne abys sis něco začínal s dítětem, který je naše dcera.“

Kitty ječela na celé kolo.

„Už nikdy se neopovažuj mě uhodit, Kitty,“ řekl Cal nesmlouvavým, ledovým hlasem. „Nechám si od tebe líbit hodně, ale nesnesu fyzické násilí. Když se mě nedokážeš dotýkat s láskou a něhou, tak na mě nesahej vůbec.“

„Miláčku, nebolelo tě to, viď?“

„O to nejde, jestli to bolelo nebo ne. Jde o to, že nemám rád ženský, který používají násilí a křičí. A zdi jsou tady jako z papíru. Heaven si určitě myslí, že s ní zacházíš přesně, jako by zacházela matka s dcerou, kterou miluje. Že ji uloží do postele s rodiči. Je to dospívající dívka, Kitty, ne malý dítě.“

„Ty to vůbec nechápeš, že jo?“ Kittyin hlas zněl víc než rozmrzele. „Vím, jaký jsou tyhle holky z hor. Ty nemáš ani ponětí, co dokážou, a ani k tomu nepotřebujou chlapa. Jestli chceš v tomhle domě klid, nebudeš mi do toho mluvit.“

Cal neřekl jediné slovo na mou obranu. Ani slovo o vařící koupeli a škodě, kterou napáchala. Proč? Proč je bázlivý, když je Kitty doma, proč, když v autě se jí vzepřel?

Dveře ložnice se otevřely a na podlaze se ozvalo pleskání Kittyiných pantofli. Zpanikařila jsem. Rychle jsem popadla jeden z vyrudlých ručníků a omotala si ho kolem sedřeného těla.

Vešla bez klepání, vrhla na mě přísný pohled a beze slova si svlékla tenkou černou košili, odkopla růžové pantofle a nahá se posadila na záchod. Pohnula jsem se k odchodu, ale poručila mi zůstat. „Udělej si něco s hlavou… vypadá to příšerně!“ řekla bezvýrazně.

Sklonila jsem hlavu ve snaze nic nevidět a neslyšet a rozplétala jsem zcuchané vlasy, co nejrychleji to šlo.

Zanedlouho stála Kitty ve sprše a hlasitě si prozpěvovala countryové melodie. Když se utírala růžovým ručníkem, zamračila se na mě. „Už nikdy sem nechci přijít a vidět, co bylo v tý míse! Slyšíš?“

„Mrzí mě to. Ale bála jsem se spláchnout, abych vás nevzbudila. Zítra ráno použiju koupelnu v přízemí.“

„To bych ti radila,“ zabručela Kitty. „Teď sebou hoď a vobleč si jedny z těch hezkých šatů, co ti koupil Cal. Vodpoledne ti ukážeme okolí a pojedeme do Atlanty, abys viděla můj salon, jak je to tam pěkný a jak mě mý děvčata vobletujou. Zejtra půjdeme do kostela a v pondělí začneš chodit do školy. Vobětuju kvůli tobě svůj keramickej kurz. Mohla bych toho dneska fůru udělat, ale radši ti všechno ukážem, abys tady začala pořádně.“

Znovu jsem si začala rozčesávat vlasy, zatímco Kitty se nalíčila a oblékla se celá do růžového. Učesala si rusé vlasy podivně vypadajícím drátěným hřebenem a s úsměvem se ke mně otočila. „Co tomu řikáš?“

„Vypadáš krásně,“ odpověděla jsem popravdě. „Nikdy jsem neviděla nikoho tak krásnýho.“

Kittyiny bledé oči se zaleskly. Úsměv se jí rozšířil a odhalil velké, rovné, bílé zuby. „Nikdy bys neuhodla, že je mi třicet pět, že ne?“

„Ne,“ vydechla jsem. Nemohla jsem uvěřit, že Kitty je starší než Sarah a přitom vypadá mnohem mladší.

„Calovi je teprve dvacet pět a to mně dělá trochu starosti, že jsem vo deset let starší než můj manžel. Utrhla jsem pěknýho chlapa, i když je mladší. Ale nikomu neřikej, kolik mi je, jo?“

„Stejně by mi nevěřili.“

„To je vod tebe hezký,“ řekla mnohem laskavějším hlasem. Přistoupila blíž, rychle mě objala a políbila na bolavou tvář. „Nechtěla jsem, abys měla ten vobličej tak rudej. Vopravdu tě to bolí?“

Kývla jsem a Kitty šla najít mast, kterou mi jemně natřela obličej. „Asi to vobčas přeženu. Nechci, abys mě nenáviděla. Chci, abys mě milovala, jako bys měla ráda svou vlastní matku. Je mi to líto, ale musíš uznat, že jsme zničily všechen ten sajrajt, co na tobě byl přilepenej jako mech na shnilým stromě.“

Řekla všechno, co jsem si tajně přála od ní slyšet. Impulzivně jsem ji objala a opatrně ji políbila na tvář, abych nepoškodila její perfektní makeup. „A voníš tak hezky,“ zašeptala jsem s úlevou, která mi do očí vehnala slzy.

„Budem spolu dobře vycházet, uvidíš,“ rozplývala se Kitty a šťastně se usmívala. Aby dokázala, že to se mnou myslí opravdu dobře, vzala mi z rukou hřeben a začala rozčesávat mé zmuchlané vlasy. S nevídanou obratností a jemností se jí za chvíli podařilo přeměnit tu změť na kaskádu splývavých vlasů. Potom vzala kartáč, který mi dovolila používat, a různě mi vlasy kartáčovala. Přitom ho namáčela do vody, obtáčela vlasy kolem prstů… a když jsem se znovu podívala do zrcadla, uviděla jsem hřívu krásných lesklých vlnitých vlasů rámujících bíle namazaný obličej a dvě obrovské modré oči.

„Děkuju ti,“ zašeptala jsem vděčně. Milovala jsem Kitty za to, že je na mě laskavá, a byla jsem víc než ochotná zapomenout na muka předešlého večera.

„Dobrá. Teď půjdeme do kuchyně a pak si prohlídnem dům, jak jsem ti slíbila. Musíme to sfouknout rychle. Máme toho před sebou hodně.“

Společně jsme sešly ze schodů. Cal už byl v kuchyni. „Postavil jsem vodu na kávu. Dneska dělám snídani já,“ oznámil povzbudivým tónem. Smažil slaninu a vejce odděleně ve dvou pánvích, takže neměl čas otočit hlavu. „Dobré ráno, Heaven,“ pozdravil a opatrně pokládal slaninu na papírový ubrousek. „Máš radši topinky nebo vdolky? Já mám rád vdolky, hlavně s rybízovým džemem nebo pomerančovou marmeládou.“

Uviděl mě, až když jsme si všichni sedli k pěknému kulatému stolu. Když spatřil můj obličej, oči se mu rozšířily lítostí. Ani si nevšiml, jak hezky vypadají mé vlasy. „Proboha, Kitty, že se nestydíš takhle zohyzdit hezký obličej. Vypadá jako klaun. Co je to bílý, co má rozmazaný po celým obličeji?“

„Ale miláčku, to je to samý, co bys použil ty.“

Zatvářil se znechuceně. Odvrátil se a zvedl noviny. „Prosím tě, příště už jí obličej nemyj, Kitty. Nech ji, ať to udělá sama,“ řekl zpoza novin, jako by byl tak rozzlobený a nemohl na ni snést pohled.

„Bude to dobrý, potřebuje jen čas,“ prohlásila Kitty nevzrušeně a vzala si část novin, kterou Cal odložil. „Tak jez, Heaven, máme dneska hodně práce. Užiješ si s námi jako nikdy v životě, viď, miláčku?“

„Jo,“ odpověděl Cal mrzutě, „ale bylo by pro ni lepší, kdyby vypadala trochu k světu.“

Navzdory mému klaunskému obličeji byl výlet do Atlanty báječný. Kittyin salon v hotelu byl opět v barvách růžové, černé a zlaté. Seděly tam bohaté dámy, o které pečovalo osm hezkých děvčat, všechny blondýny.

„Sluší jim to, viď?“ zeptala se Kitty pyšně. „Hrozně se mi líbej zlatý vlasy, který svítěj jako slunce… ne fádní platinově blonďatý, který nemaj žádnou barvu.“

Trhla jsem sebou. Věděla jsem, že naráží na vlasy mé matky.

Všem mě představila, zatímco Cal stál venku v hotelové hale, jako kdyby Kitty nechtěla, aby tam byl se všemi těmi dívkami.

Potom mě vzali znovu na nákupy. Měla jsem na sobě hezký modrý kabát, který mi vybral Cal. Padl mi jako ulitý. Naneštěstí veškeré oblečení, které koupila Kitty – sukně, halenky, svetry, spodní prádlo – bylo nejméně o číslo větší. Nejvíc jsem nenáviděla těžké, neohrabané bílé střevíce. Dokonce dívky ve Winnerrow nosily lepší. Zkoušela jsem to Kitty říct, ale ta si dobře vzpomínala, jaké boty sama nosila. „Už ani slovo! Děti nenosej do školy módní boty – a basta!“

Přesto jsem byla šťastná, že mám tolik nových šatů, víc, než jsem měla za celý život. Tři páry bot. Ty lepší jsem měla do kostela, kam jsme měli jít zítra.

Znovu jsme jedli v podobném typu restaurace jako McDonald’s, což Cala otrávilo. „Kitty, víš dobře, jak tyhle mastný jídla nesnáším.“

„Ty rád vyhazuješ peníze, jen abys ses předváděl. Mně je jedno, co jím, jen když je to levný.“

Cal neodpověděl, pouze se zamračil a ztichl, takže na cestě domů povídala pořád Kitty a ukazovala mi okolí. „Tohle je škola, kam budeš chodit,“ informovala mě, když Cal pomalu projížděl kolem velké cihlové budovy, kterou obklopovalo několik akrů travnaté plochy s hřišti. „Když bude pršet, můžeš jezdit žlutým školním autobusem, ale jinak choď radši pěšky. Cale, miláčku, koupili jsme jí všechno, co potřebuje do školy?“ zvýšila hlas.

„Jo.“

„Proč se na mě zlobíš?“

„Nejsem hluchý. Nemusíš křičet.“

Přitulila se k němu blíž, zatímco já jsem se opřela a snažila se nevidět, jak ho líbá, přestože byl hustý provoz. „Miluju tě, lásko, vopravdu tě miluju. Miluju tě, až to bolí.“

Odkašlal si. „Kde bude Heaven dneska spát?“

„S námi, miláčku. Neříkala jsem ti, jak je to s holkama z hor?“

„Jo… říkala,“ napodobil ji sarkasticky a potom už nepromluvil, dokonce ani když jsme se ten večer usadili před televizí, takže jsem poprvé v životě mohla sledovat barevný přenos. Bylo to tak vzrušující, že se mi tajil dech. Jak krásné byly všechny ty barevné tančící dívky a jak málo měly na sobě. Potom přišel na řadu horor a Cal zmizel.

Ani jsem si nevšimla, že odešel. „To dělá vždycky, když je naštvanej,“ vysvětlila Kitty, vstala a vypnula televizor. „Jde se schovat do suterénu a předstírá, že pracuje. Půjdeme nahoru. Znovu se vykoupeš, sama si umeješ hlavu a já tě nechám v koupelně samotnou.“ Odmlčela se a vypadala přemýšlivě. „Budu muset jít dolů a toho svýho uchlácholit.“ Zahihňala se a zamířila do kuchyně, takže jsem si mohla vychutnat koupel v růžové vaně.

Drásalo mě spát znovu mezi Kitty a Calem. Nesnášela jsem, jak ho Kitty provokuje a mučí. Měla jsem dojem, že ho nemiluje ani zpoloviny tak, jako on miluje ji. Nenávidí Kitty všechny muže?

V neděli jsem vstala opět první. Bosa jsem sešla dolů, proběhla kuchyní a našla dveře do suterénu. Tam jsem v šeru šátrala mezi haraburdím, které Kitty neudržovala v čistotě a pořádku, až jsem našla vysoko na polici nad pracovním stolem uložený svůj kufřík. Babiččiny šály byly úhledně složené vedle. Vylezla jsem na stůl a sundala ho. Napadlo mě, jestli ho Cal otevřel.

Uvnitř bylo všechno přesně jako předtím. Nacpala jsem tam šest oblíbených knih, které mi dala slečna Dealová… dokonce i knížku s dětskými říkankami, ze které chtěli Keith a Naše Jane číst vždycky před spaním. Při pohledu na ni mi do očí vhrkly slzy… „Vyprávěj nám pohádku, Hev-lí… přečti ji znovu, Hev-lí.“

Sedla jsem si na stůl, vytáhla blok a začala psát dopis Loganovi. Rychle, s pocitem hrozícího nebezpečí, jsem popsala svou zoufalou situaci, jak musím najít Toma, Keithe a Naši Jane, a jestli by mohl zjistit, kde žije Buck Henry.

Napsala jsem mu tři čísla marylandské poznávací značky. Když jsem skončila, šla jsem se podívat ke dveřím na adresu. Musela jsem běžet až na roh, abych zjistila název ulice. Po návratu jsem si připadala jako hlupák, protože tam ležely časopisy s Kittyiným jménem, adresou a směrovacím číslem. V zásuvce malého psacího stolu jsem našla obálku a známky.

Nyní zbývalo jenom najít příležitost hodit svůj první dopis do schránky. Dole ve sklepě klidně spala moje krásná panenka v očekávání nádherného dne, až se s Tomem, Keithem a Naší Jane vydáme do Bostonu a Fanny necháme ve Winnerrow, kde byla očividně spokojená.

Po špičkách jsem vyšla po schodech a zasunula dopis pod koberec na chodbě. Zavřela jsem za sebou dveře koupelny a vydechla úlevou. Dopis Loganovi byl mou cestou ke svobodě.

„Hele, Cale, naše děvenka je už voblečená na cestu do kostela. Tak bysme mohli pro změnu přijít jednou včas.“

„Moc ti to dneska sluší,“ řekl Cal a pohledem přejel po mých nových šatech a obličeji, který ztratil červenou barvu a také otok téměř splaskl.

„Vypadala by líp, kdyby si nechala vostříhat vlasy,“ poznamenala Kitty, jež si mě kriticky prohlížela.

„Ne, nech její vlasy na pokoji. Nelíbí se mi, když jsou moc dokonale upravený. Vypadá jako polní kytka.“

Kitty se zamračila a dlouho se na Cala přísně dívala. Poté šla do kuchyně a připravila snídani takovým tempem, že jsem nemohla uvěřit, že tak výborně chutná. Omelety. Netušila jsem, že mohou být tak nadýchané. Pomerančový džus… modlila jsem se, aby Naše Jane, Keith a Tom také zrovna pili pomerančový džus.

„Chutná ti moje omeleta?“

„Je moc dobrá, matko. Umíš výborně vařit.“

„No, já jen doufám, že ty taky,“ odsekla.

Kostel, do kterého jsme šli, se vůbec nepodobal žádnému, které jsem předtím viděla. Byla to vysoká, majestátní kamenná katedrála. Uvnitř byla velmi temná a ponurá. „To je katolický kostel?“ zeptala jsem se šeptem Cala, zatímco Kitty hovořila s nějakou ženou.

„Jo, ale ona je baptistka,“ odpověděl také šeptem. „Kitty se snaží najít Boha a zkouší všechna náboženství. Teď zrovna předstírá, že je katolička. Příští týden to bude třeba židovská víra, nebo metodistická, a jednou jsme dokonce šli na obřad uctívající Alláha. Neříkej nic, co by ji přivedlo do rozpaků. Překvapuje mě, že vůbec chodí do kostela.“

Tmavý interiér katedrály s hořícími svícemi a sochami svatých na mě zapůsobil. Kněz v dlouhém rouchu odříkával slova, kterým jsem nerozuměla, ale představovala jsem si, že hovoří o boží lásce k lidstvu, ne o jeho touze ho trestat. Písně, které následovaly, jsem nikdy předtím neslyšela, přesto jsem se pokoušela zpívat také, kdežto Kitty jen pohybovala rty, aniž by ze sebe vydala hlásku. Cal dělal to, co já.

Před odchodem zašla Kitty na záchod a tehdy jsem běžela hodit do schránky dopis Loganovi. Cal mě smutně sledoval. „To už píšeš domů?“ zeptal se, když jsem se vrátila. „Myslel jsem, že se ti u nás líbí.“

„Líbí, ale musím zjistit, kde je Tom a Naše Jane a Keith. Fanny se bude mít u reverenda Wisea dobře, ale musím být s naší rodinou ve styku nebo se ztratíme. Tak je lepší začít hned. Lidi se pořád stěhujou… Kdybych se dlouho neozvala, třeba bych je už nikdy nenašla.“

Jemně mi zvedl obličej. „Bylo by tak strašný, kdybys zapomněla na starou rodinu a zvykla si na novou?“

Do očí mi vstoupily palčivé slzy. Zkoušela jsem je potlačit. „Cale, seš na mě moc hodný… a Kitty – chci říct matka – se snaží… ale mám Toma, Naši Jane a Keithe moc ráda… dokonce i Fanny. Jsme z jedný krve a zažili jsme spolu hodně špatnýho. To nás spolu váže víc než společný štěstí.“

V hnědých očích se mu mihl soucit. „Chceš, abych ti pomohl najít tvý sourozence?“

„Udělal bys to?“

„Rád se o to pokusím. Řekni mi všechno, co o nich víš, a já udělám, co bude v mých silách.“

„Co uděláš, co bude v tvých silách?“ zeptala se Kitty a zpytavě si nás oba prohlížela. „Co si to tady špitáte, hm?“

„Udělám všechno, aby se Heaven v jejím novým domově líbilo,“ řekl nenuceně.

Na cestě k autu se Kitty nepřestala mračit. Znovu jsme jedli v levné restauraci. Cal potom chtěl jít do kina, ale Kitty neměla filmy ráda. „Nesnáším sedět potmě s tolika cizejma lidma,“ stěžovala si. „A Heaven musí zejtra brzy vstávat do školy.“

Samotné slovo škola ve mně vzbudilo pocit štěstí. Škola ve velkém městě. Jaké to tam bude?

Večer jsme se znovu dívali na televizi a potřetí jsem ulehla doprostřed mezi Kitty a Cala. Tentokrát si Kitty oblékla rudou noční košili s černou krajkou. Cal o ni ani nezavadil pohledem. Vklouzl do postele a přitulil se ke mně. Jeho silné paže mě pevně objaly a hlavu mi zabořil do vlasů. Byla jsem hrozně vyděšená. A překvapená.

„Vypadni z tý postele!“ ječela Kitty. „Žádný dítě mi nebude svádět mýho chlapa! Cale, dej ty ruce pryč!“

Zdálo se mi, že jsem zaslechla jeho smích. Zamířila jsem dolů s dekou a polštářem v náručí, abych spala na pohovce, kterou mě Cal naučil rozkládat. Poprvé v životě jsem měla postel pro sebe. A svůj vlastní pokoj, tak přeplněný barevnou zoologickou zahradou, že byl div, že jsem vůbec mohla usnout.

Od chvíle, kdy jsem otevřela oči, jsem myslela na novou školu, kde budou stovky, ne-li tisíce dětí a žádné z nich nebudu znát. Ačkoliv jsem měla o hodně lepší šaty než dřív, už jsem v Atlantě viděla dost, abych věděla, že to není to, co nosí většina dívek mého věku. Byly to laciné napodobeniny lepších šatů, sukní, halenek a svetrů. Panebože, ať se mi nesmějí, modlila jsem se. Rychle jsem se vykoupala a oblékla si to nejlepší, co mi Kitty koupila.

Tu noc se muselo v Kittyině ložnici odehrát něco, co způsobilo, že ráno měla ještě mrzutější náladu než obvykle. „Doteďka jsem na tebe byla mírná, ale vode dneška ti začíná vopravdovej život. Čekám, že ráno budeš brzy vzhůru a každej den budeš dělat snídani, ne si v koupelně hrát celý hodiny s vlasama.“

„Ale matko, já neumím vařit na takovýmhle sporáku.“

„Neukázala jsem ti to snad včera a předevčírem?“

Znovu mi předvedla, jak se vším zacházet, od myčky nádobí po lednici, a ještě jednou mě dovedla do sklepa, kde byla růžová pračka a sušička prádla a také police zaplněné dalšími Kittyinými keramickými zvířaty, krabicemi, prášky na praní, avivážními prostředky, saponáty, vosky a leštěnkami na mosaz, měď a stříbro a kdovíčím ještě. Divila jsem se, jak jim mohou zbýt nějaké peníze na jídlo.

Doma v horách bylo jídlo hlavním cílem našeho života. Žádný z těchto čisticích prostředků jsme si vůbec nedokázali představit, ani jsme je nepovažovali za nezbytné. Na všechno jsme používali pouze louhové mýdlo – na mytí vlasů, koupání či praní prádla na valše. Nebylo divu, že mě Kitty považovala za barbara.

„A támhle,“ ukázala na místo s mnoha technickými nástroji, „má Cal svou domácí dílnu. Rád si tady dole kutí. Ale vůbec si toho nevšímej. Některý nářadí může bejt nebezpečný. Jako tahle elektrická pila nebo to tesařský náčiní. Pro holky jako ty, který na takový věci nejsou zvyklý, je nejlepší se vod toho držet na hony daleko. Budeš si to pamatovat?“

„Ano.“

„Co ano?“

„Ano, matko.“

„A teď zpátky k práci. Myslíš, že dokážeš vyprat a usušit naše prádlo a přitom ho neroztrhat a nespálit?“

„Ano, matko.“

„To bych ti taky radila.“

V kuchyni jsme našly Cala, který postavil vodu na kávu a listoval ranními novinami. Když jsme vstoupily, odložil je a usmál se. „Dobré ráno, Heaven. Vypadáš hezky na první školní den.“

„Neřikala jsem ti, že bude brzy vypadat k světu?“ vychloubala se Kitty, sedla si a vzala si část novin. „Musím se kouknout, který známí lidi přijedou do města…,“ brumlala.

Stála jsem uprostřed kuchyně a nevěděla jsem, co mám dělat. Kitty ke mně nelítostně vzhlédla. „Tak se dej do vaření.“

Do vaření. Spálila jsem tenké plátky slaniny, protože jsem byla zvyklá smažit mnohem silnější. Kitty mě pozorovala bez komentáře s přivřenými víčky.

Spálila jsem toust, protože jsem si nevšimla, že jsem nechtěně nastavila topinkovač na dlouhou dobu, když jsem otírala otisky prstů, protože mi Kitty přikázala, abych všechny chromované přístroje udržovala bez poskvrny.

Vejce jsem nechala na pánvi příliš dlouho, takže Cal skoro nic nesnědl. Poslední kapkou byla káva. Kitty byla v mžiku u mě a na tváři mi přistál ohromující pohlavek!

„KAŽDEJ PITOMEC DOKÁŽE VOPÍCT CHLEBA!“ vřískala. „KAŽDÝ NEMEHLO UMÍ VOSMAŽIT SLANINU! Mělo mě to napadnout!“ Odvlekla mě ke stolu a prudce mě posadila. „Dneska to udělám, ale vod zejtřka to máš na starosti ty. A jestli uděláš to, co dneska, UVAŘÍM tě ve vodě! Cale, ty jdi do práce a cestou si kup někde snídani. Musím zůstat doma ještě hodinu, abych tuhle holku dovedla do školy.“

Cal letmo políbil Kitty na nalíčenou tvář. Nebyl to dlouhý, vášnivý polibek. „Nebuď na ni tak přísná, Kitty. Máš na ni moc velký nároky. Není zvyklá na moderní kuchyňský přístroje. Dej jí čas a za chvíli jí to půjde. Vidím jí na očích, že je inteligentní.“

„No, podle vaření by to člověk nepoznal.“

Cal odešel.

O samotě s Kitty mě znovu přepadla úzkost. Ohleduplná žena, která mi kartáčovala vlasy a otáčela si je kolem prstů, zmizela v nenávratnu. Už jsem se naučila se obávat neodůvodnitelných, bouřlivých změn Kittyiny nálady a neoklamaly mě ani její pokusy o roli starostlivé matky. Přesto mě s překvapující trpělivostí znovu učila ovládat kuchyňské přístroje a potom mě ukázala, jak přesně mám ukládat nádobí.

„Nechci nikdy vidět, že v kredenci je jediná věc uložená špatně, jasný?“

Kývla jsem. Tvrdě mě poplácala po tváři. „Teď běž a vem si kabát. Musíme jít do školy.“

Cihlová budova vypadala zvenku majestátně. Uvnitř jsem se bála, že se ztratím. Rojily se tam stovky větších dětí a všechny byly krásně oblečené. Moje šaty tam vůbec nezapadaly. Žádná dívka neměla tak ošklivé boty s bílými ponožkami. Ředitel pan Meeks se na Kitty usmál, jako by byl ohromený přítomností tak dráždivé ženy ve své kanceláři. Nemohl odtrhnout pohled od jejího poprsí, které trčelo v rovině jeho očí. Stěží jí pohlédl do tváře na dostatečně dlouhou dobu, aby zjistil, že má hezký i obličej.

„Ale jistě, paní Dennisonová. Samozřejmě se o vaši dceru dobře postaráme, spolehněte se…“

„Už musím jít,“ řekla Kitty u dveří. „Dělej, co ti učitelé řeknou, a po škole jdi rovnou domů. Nechala jsem ti tam seznam, co máš udělat. Najdeš ty kartičky na kuchyňským stole. Doufám, že přijdu do čistšího domu, jasný?“

„Ano, matko.“

Vrhla na ředitele zářivý úsměv a ten ji dlouho sledoval, jak se šine chodbou. Ze způsobu, jakým na ni civěl, jsem usoudila, že Kitty je se svými výraznými křivkami ženou, o které mnoho mužů fantazíruje.

První den byl těžký. Nevím, jestli se mi jen zdálo, že jsou všichni nepřátelští, nebo jestli tomu tak skutečně bylo. S rozpaky jsem si uvědomovala svoje dlouhé, neuspořádané vlasy a laciné, špatně padnoucí šaty (lepší než jakékoliv předtím, přesto jsem nebyla spokojená) a znervózňovalo mě, že nevím, kam mám jít, či jak najít dívčí toalety. Nakonec se nade mnou slitovala hezká hnědovlasá dívka a o přestávce mi všechno ukázala.

Dělala jsem testy, na kterou třídu bude stačit moje venkovské vzdělání. Při čtení otázek jsem se usmívala. Slečna Dealová nás to všechno už dávno naučila. A potom jsem začala myslet na Toma a do očí mi vhrkly slzy. Zařadili mě do deváté třídy.

Nějak se mi podařilo přežít mimořádně dlouhý a únavný den a pomalu jsem kráčela k domovu. Nebylo zde zdaleka takové chladno jako v horách, a také tu nebylo tak hezky. Žádná bystřina bublající přes kameny, žádní zajíci či veverky ani mývalové. Pouze studený zimní den s bezvýraznou šedou oblohou a neznámými tvářemi, které mi naznačovaly, že jsem v tomto městském světě vetřelcem.

Došla jsem do Eastwood Street a zabočila k domu s číslem 210. Odemkla jsem klíčem, který mi dala Kitty, svlékla si nový modrý kabát, pečlivě ho pověsila do skříně v předsíni a spěchala do kuchyně, abych si přečetla karty o velikosti 13x20 centimetrů, jež ležely na stole. Skoro jsem slyšela Kitty říkat: „Pořádně si to přečti. Seznam úkolů. Přečti si svý povinnosti.“

„Ano.“

„Co ano?“

„Ano, matko.“

Zatřásla jsem hlavou, abych se těch myšlenek zbavila, a posadila se ve ztemnělé kuchyni, jež bez rozsvícených světel nevypadala zdaleka tak útulně. Kitty mě varovala, abych svítila co nejméně, a nikdy jsem se nesměla dívat sama na televizi, pokud se nedívala Kitty nebo Cal.

Seznam toho, co mám a nemám dělat, zaplnil čtyři karty.

ÚKOLY

1. Každý den po jídle utři pulty a umyj dřez.

2. Po každém jídle otři jinou houbou dveře lednice a uvnitř udržuj všechno srovnané. Zkontroluj přihrádky na maso a zeleninu, jestli tam něco nehnije nebo nepotřebuje vyhodit. Dohlédni na to, aby se všechno použilo dřív, než se to zkazí.

3. Použij myčku nádobí.

4. Měkký odpad zlikviduj v drtiči ve dřezu a nikdy při tom nezapomeň pustit studenou vodu.

5. Umyté nádobí se musí hned uklidit do skříněk přesně na své místo. Nikdy nedávej šálky do sebe.

6. Příbory se musí roztřídit do přihrádek na vidličky, nože a lžíce a ne je naházet do zásuvky na hromadu.

7. Před praním se musí prádlo roztřídit. Zvlášť bílé a barevné. Moje spodní prádlo per mírným cyklem. Ostatní moje prádlo, které se dá prát, vyper ve studené vodě s práškem na studenou vodu. Calovy ponožky vyper zvlášť. Ložní prádlo a ručníky vyper taky zvlášť. Svoje šaty vyper naposledy a taky zvlášť.

8. Usuš prádlo v sušičce podle instrukcí. Ukázala jsem ti, jak ji používat.

9. Pověs šaty do skříní. Moje do mé, Calovy do jeho. Ty máš skříň v komoře. Spodní prádlo slož a ulož do zásuvek. Slož prostěradla a povlečení podle toho, jak jsou složené ve skříňce s ložním prádlem. Udržuj všechno srovnané.

10. Každý den otři kuchyň a koupelny teplou vodou s dezinfekčním prostředkem.

11. Jednou týdně vydrhni podlahu v kuchyni saponátem, který jsem ti ukázala, a jednou za měsíc ji navoskuj. Jednou za týden vytři podlahu v koupelnách, oškrábej usazeniny ve sprchovém koutě. Pokaždé když se vykoupeš ty, já nebo Cal, umyj vanu.

12. Obden vyluxuj koberce v celém domě. Jednou týdně odsuň nábytek a vytři pod ním. Zkontroluj, jestli nejsou pod stoly a židlemi pavučiny.

13. Každý den utři prach a všechno srovnej.

14. Hned jak s Calem odejdeme, ukliď kuchyň. Povleč postel a vyměň ručníky v koupelně.

Karty mi vypadly z ruky. Seděla jsem bez hnutí, celá ohromená. Kitty nechce dceru, chce otroka! A já jsem tolik chtěla udělat všechno, aby si mě oblíbila, aby mě měla ráda a chovala se jako matka. Není spravedlivé, že mě osud připraví o matku vždy ve chvíli, kdy si myslím, že ji mám.

Po tvářích se mi koulely horké, trpké slzy. Uvědomila jsem si marnost svého snu, že získám Kittyinu lásku. Jak tady mohu žít, když nemám nikoho, kdo by mě měl rád? Otřela jsem si slzy, ale nezadržitelně se valily dál jako řeka, která protrhla hráz. Žádám příliš mnoho, když chci jen někoho, kdo mě potřebuje a komu na mně záleží? Kdyby mi Kitty mohla být opravdovou matkou, ráda bych dělala všechno, co je na seznamu, a ještě víc. Ale ona jen vydává příkazy a využívá mě. Nikdy neřekne prosím nebo mohla bys. Dokonce i Sarah byla ohleduplnější.

A tak jsem seděla a nic jsem nedělala. Cítila jsem se zrazená. Otec musel vědět, co je Kitty zač, a přesto mě prodal, bez kouska srdce, aby mě neustále trestal za něco, co jsem nezpůsobila a nikdy nemohu napravit.

Hořkost mi vysušila slzy. Zůstanu jen do doby, než budu moci utéct, a Kitty bude litovat dne, kdy mě vzala k sobě jen proto, abych za jediný den udělala víc práce než Sarah za celý měsíc!

Navzdory všem čisticím prostředkům a vymoženostem tady bylo desetkrát víc práce než v naší chatrči. S podivným pocitem slabosti jsem hleděla na karty ležící na stole. Zapomněla jsem si přečíst poslední z nich, a když jsem ji později hledala, nemohla jsem ji najít.

Zeptám se Cala, který vypadal, že si mě oblíbil, co mohla Kitty na tu poslední kartu napsat, protože jinak určitě udělám to, co nemám.

Seděla jsem v čisté a světlé kuchyni a stýskalo se mi po staré, tmavé, špinavé a zpustlé chatrči, po známých vůních a kráse světa kolem ní. Nebyly zde přátelské kočky, které by se mi otíraly o nohy, ani velcí psi, kteří by zuřivě mávali ocasy, aby ukázali, jak jsou zlí. Pouze keramická zvířata nepřirozených barev s kuchyňským náčiním, kočičí hlavy šklebící se na zdi, růžové kachny mířící v procesí k neviditelnému rybníku. Z pohledu na tolik barev na bílém pozadí se mi zatočila hlava.

Když jsem se podívala na hodiny, úlekem jsem vyskočila. Jak je možné, že uběhlo tolik času? Začala jsem kmitat po bytě a plnit úkoly. Jak jenom všechno zvládnu, než se Kitty vrátí domů? Znovu mě zachvátila panika, která podrývala moje sebevědomí. Nikdy se mi nepodaří se Kitty zavděčit, ani za milion let. Bylo v ní něco temného, zrádného a ošklivého, co se skrývalo za jejími úsměvy a číhalo jí v bledých, vodnatých očích.

V hlavě se mi vynořily myšlenky na můj uplynulý život a pronásledovaly mě jako duchové. Vzpomínala jsem na Logana, Toma, Keithe, Naši Jane… a Fanny. Zacházejí s vámi také tak?

Vyluxovala jsem, utřela prach a zkontrolovala, jestli je každá květina dostatečně zalitá. Vrátila jsem se do kuchyně, abych se pokusila uvařit večeři.

Kolem šesté přišel Cal, který vypadal tak svěže, že mě napadlo, jestli vůbec za celý den něco udělal. Povzbudivě se na mě usmál. „Proč se na mě tak díváš?“

Jak jsem mu mohla říct, že mu instinktivně důvěřuji, a že kdyby tu nebyl, nevydržela bych v domě ani minutu? Nemohla jsem to říci ve chvíli, kdy jsme byli poprvé sami. „Nevím,“ zašeptala jsem s chabým pokusem o úsměv. „Čekala jsem, že budeš… no, špinavý.“

„Vždycky se osprchuju, než jdu domů,“ vysvětloval se zvláštním úsměvem. „To je jedno z Kittyiných pravidel, žádný usmolený manžel v jejím domě. Když skončím práci, převlíknu se do jiných šatů. Taky jsem šéf a mám šest zaměstnanců, ale často mě baví se vrtat v nějaký starý televizi.“

S ostychem jsem ukázala na rozložené kuchařské knihy. „Nevím, co pro vás mám uvařit.“

„Pomůžu ti,“ nabídl se okamžitě. „Hlavně nesmíš dělat jídla, který obsahují škrob. Kitty zbožňuje špagety, ale tloustne po nich, a jestli přibere jediný kilo, bude si myslet, že je to tvoje vina.“

Společně jsme připravovali zapékané maso se zeleninou, které Cal navrhl. Pomáhal mi krájet zeleninu na salát a přitom se rozhovořil. „Je fajn, že jsi tady, Heaven. Jinak bych tohle musel dělat sám. Kitty vaří hrozně nerada, i když je docela dobrá kuchařka. Myslí si, že dost nevydělávám, protože mi půjčila tisíce dolarů, jsem zadlužený až po uši a ona drží kasu. Když jsem se s ní oženil, byl jsem hodně mladý. Myslel jsem si, že je chytrá a krásná. Vypadalo to, že mi chce opravdu pomoct.“

„Jak jste se seznámili?“ zeptala jsem se a sledovala, jak trhá listy hlávkového salátu a všechno krájí na úhledné kousky. Ukázal mi, jak připravit zálivku. Zdálo se, že čím víc zaměstnává ruce, tím víc se mu rozvazuje jazyk. Skoro jako by mluvil víc sám k sobě než se mnou. „Někdy člověk spadne do pasti, když si myslí, že touha a potřeba je láska. Pamatuj si to, Heaven. Byl jsem osamělý ve velkým městě, bylo mi dvacet a o jarních prázdninách jsem měl namířeno na Floridu. Kitty jsem náhodou potkal v baru hned první noc tady v Atlantě.

Připadala mi jako ta nejkrásnější žena, jakou jsem kdy potkal.“ Trpce se zasmál. „Byl jsem mladý a naivní. Přijel jsem na léto z domova v Nové Anglii, když jsem ještě studoval na Yaleské univerzitě. Do promoce mi chyběly dva roky. Sám v Atlantě jsem se cítil ztracený. Kitty byla taky ztracená. Zjistili jsme, že máme hodně společnýho. Zanedlouho jsme se vzali. Zařídila mi tenhle obchod. Vždycky jsem si plánoval, že budu učitel dějepisu, umis si to představit? Místo toho jsem se oženil s Kitty. Od tý doby jsem na univerzitu nevkročil. Ani jsem nebyl doma. S rodiči si nepíšu. Kitty nechce, abych se s nimi stýkal. Stydí se, že by se dozvěděli, že nedokončila ani střední školu. A navíc jí dlužím aspoň pětadvacet tisíc dolarů.“

„Jak si vydělala tolik peněz?“ zeptala jsem se. Málem jsem zapomněla, co dělám.

„Kitty vyrabuje chlapy jako ricinový olej. Vyždíme je citově i finančně. Říkala ti, že se poprvé vdala, když jí bylo třináct? No, pak měla další tři manžely a všichni ji dobře zaopatřili, aby se vyvlíkli z manželství, který každýmu muselo po čase připadat nesnesitelný. Ale musím uznat, že její salon krásy je nejlepší v Atlantě.“

„Aha,“ řekla jsem se sklopenou hlavou. Takové doznání jsem nečekala. Přesto mě těšilo, že se mnou někdo mluví jako s dospělou. Nevěděla jsem, jestli mu mám položit další otázku. „Copak Kitty nemiluješ?“

„Ale ano, miluju ji,“ přiznal neochotně. „Když si uvědomím, proč je taková, jaká je, jak bych ji mohl nemilovat? Ale chci ti říct jednu věc, když k tomu teď mám příležitost. Občas má násilnický sklony. Vím, že tě hned první večer donutila se vykoupat ve vařící vodě, ale nic jsem neřekl, protože ti to trvale neublížilo. Kdybych tehdy něco řekl, chovala by se k tobě ještě hůř, až byste byly samy. Dej si pozor, abys dělala všechno, co po tobě chce. Musíš jí zalichotit, tvrdit jí, že vypadá mladší než já… a poslouchat, poslouchat, být pokorná.“

„Ale tomu nerozumím!“ vybuchla jsem. „K čemu mě teda chtěla? Jenom aby měla otroka?“

Překvapeně vzhlédl. „Copak ti to ještě nedošlo, Heaven? Představuješ pro ni dítě, o který přišla, když šla na potrat s dítětem tvýho otce, a přitom se tak zřídila, že už nikdy nemůže mít děti. Miluje tě, protože jsi částí jeho, a nenávidí tě ze stejnýho důvodu. Doufá, že prostřednictvím tebe se mu jednou dostane na kobylku.“

„Aby se mu pomstila?“

„Něco na ten způsob.“

Trpce jsem se zasmála. „Chudák Kitty. Ze všech pěti dětí právě mě otec nesnáší. Měla si vybrat Fanny nebo Toma, ty táta miluje.“

Obrátil se ke mně a něžně mě objal, jak jsem si vždycky přála, aby mne objímal vlastní otec. Tiskla jsem se k tomuto muži, kterého jsem téměř neznala. Tak moc jsem potřebovala být milována. Potom jsem se za to tolik styděla, až jsem se málem rozplakala. Odkašlal si a pustil mě. „Heaven, Kitty se nikdy nesmí dozvědět, cos mi právě řekla. Dokud máš cenu pro svýho otce, máš cenu i pro ni. Rozumíš?“

Záleželo mu na mně. Viděla jsem mu to na očích. S důvěrou, že si nechá všechna tajemství pro sebe, jsem sebrala odvahu a pověděla mu o kufříku ve sklepě a jeho obsahu. Naslouchal jako slečna Dealová, se soucitem a pochopením.

„Jednou pojedu do Bostonu, Cale, abych se setkala s rodinou mý matky. A vezmu si s sebou tu panenku, aby věděli, kdo jsem. Ale nemůžu tam jet, dokud nenajdu…“

„Já vím,“ zasmál se a v očích mu konečně zajiskřilo. „Musíš s sebou vzít Toma, Keithe a Naši Jane. Proč proboha říkáte vaší nejmladší sestře Naše Jane?“

Když jsem mu to vylíčila, znovu se zasmál. „Tvoje sestra Fanny musí být opravdu číslo. Seznámíš mě s ní někdy?“

„To doufám,“ odpověděla jsem se znepokojenou vráskou na čele. „Žije teď s reverendem Wisem a jeho ženou a říkají jí Louisa, což je její prostřední jméno.“

„Ááá, náš hodný pan Wise,“ pronesl zamyšleně, „nejbohatší a nejúspěšnější muž ve Winnerrow.“

„Ty ho nemáš rád?“

„Úspěšný lidi mi připadají vždycky podezřelí, zvlášť tak pobožný.“

Bylo příjemné být s Calem v kuchyni a učit se tím, že jsem okoukávala, co dělá. Před týdnem bych rozhodně nevěřila, že se budu cítit tak bezprostředně s mužem, jehož jsem skoro neznala. Trochu jsem se sice ostýchala, ale zároveň jsem si moc přála, aby byl mým přítelem, otcem i důvěrníkem. Každý jeho úsměv mě ujišťoval, že tím vším bude.

Jídlo bylo hotové a Kitty dosud nedorazila, ani nezavolala, proč má zpoždění. Všimla jsem si, že Cal se několikrát starostlivě podíval na hodinky. Proč nezatelefonuje a nezjistí, co s ní je?

Vrátila se až v jedenáct. Seděli jsme s Calem v obýváku a dívali se na televizi. Zbytek jídla v hrnci už dávno vyschl, takže nemohlo být zdaleka tak chutné, jako když jsme ho jedli my. Přesto ho Kitty spořádala s chutí, jako by jí to vůbec nevadilo. „Tys tohle uvařila úplně sama?“ ujišťovala se několikrát.

„Ano, matko.“

„Cal ti vůbec nepomáhal?“

„Pomáhal, matko. Poradil mi, abych nedělala jídla se škrobem, a pomohl mi se salátem.“

„Umyla sis předtím ruce ve vodě s lyzolem?“

„Ano, matko.“

„Dobře.“ Chvíli studovala Calův kamenný obličej. „No, tak to tady ukliď, a až se vykoupem, půjdem všichni do postele.“

„Odteďka bude spát dole,“ oznámil Cal nesmlouvavým tónem a chladně si Kitty změřil. „Příští týden půjdeme koupit nový nábytek a vystěhujeme všechno to harampádí z druhý ložnice. Necháme tam hrnčířský kruh a věci, co máš zamčený ve skříňkách, ale dokoupíme postel, psací stůl a židli a prádelník.“

Způsob, jakým se Kitty podívala na něj a na mne, mě opravdu vyděsil.

Nicméně souhlasila. Budu mít opravdu svůj vlastní pokoj, jako má Fanny u Wiseových.

Následovaly dny školy a namáhavé práce. Ráno jsem vstávala časně a spát jsem chodila pozdě, protože jsem musela všechno uklidit po Kittyině večeři, i když přišla domů třeba o půlnoci. Zjistila jsem, že Cal má rád, když se s ním dívám na televizi. Každý večer jsme spolu uvařili večeři, a pokud Kitty nebyla doma, společně jsme se najedli. Postupně jsem si zvykala na náročný školní rozvrh a našla si ve škole pár přátel, kteří se nepodivovali nad mým přízvukem. Ovšem nikdy se nezmínili, co si myslí o mých nadměrně velkých, laciných šatech a hrozných botách.

Konečně přišla sobota, kdy jsem si mohla přispat. Kitty nám dovolila jít s Calem koupit nový nábytek jenom pro mě.

Právě kvůli této plánované výpravě, na kterou jsem se tolik těšila, jsem celé sobotní dopoledne strávila domácími pracemi. Cal si vzal na odpoledne volno a měl přijít na oběd. Co jedí lidé z města, když obědvají doma? Dosud jsem obědvala jednom ve škole. Chudák slečna Dealová se mnohokrát nabídla, že se o svůj oběd podělí s celou třídou špatně živených dětí. Nikdy jsem nejedla sendvič, dokud mi ho nevnutila. Můj oblíbený byl se šunkou, hlávkovým salátem a rajčetem, kdežto Tom a Keith měli rádi sendviče s burským máslem. A ze všeho nejvíc s tuňákem.

Skoro jsem slyšela Toma říkat: „Proto jich vždycky přinese šest, víš. Jak by mohla tak drobná ženská jako slečna Dealová sníst šest sendvičů? Takže jí doopravdy pomůžeme, že jo, když je sníme?“

Vzdychla jsem. Rozesmutňovalo mě, že jsem odjela, aniž jsem slečně Dealové poděkovala, a znovu jsem vzdychla při vzpomínce na Logana, který dosud neodpověděl na můj první dopis.

Myšlenky na minulost mě zpomalily v práci. Než jsem skončila nahoře, musela jsem znovu překontrolovat obývák a jídelnu v přízemí. Doufala jsem, že někde najdu police nebo skříňku s knihami, ale nikde nebyl ani jeden svazek. Dokonce ani bible ne. Všude byla spousta časopisů, které měla Kitty úhledně srovnané na konferenčním stolku, ale ani jediná kniha.

V malé místnosti, ze které si Kitty zřídila domácí keramickou dílnu a která se měla stát mým pokojem, byly police s keramickými zvířaty a miniaturními lidskými postavami. Jednu stěnu lemovaly zamčené skříně. Dívala jsem se na ně a přemýšlela, jaká tajemství asi skrývají.

Dole jsem potom opatrně narovnala špinavé nádobí do myčky, nalila do příslušné přihrádky saponát a se strachem jsem čekala, že celá myčka vybuchne nebo z ní všechny talíře vyletí jako vypálené kulky. Ale kupodivu ta zpropadená věc fungovala i po týdnu mého neodborného zacházení. Pocítila jsem zvláštní radost, jako kdybych tím, že se naučím ovládat správné knoflíky, získala kontrolu nad městským životem.

Drhnutí podlahy nebylo nic nového, až na to, že tady jsem ji musela ještě voskovat, což vyžadovalo pečlivé čtení návodu.

Zalila jsem všechny živé květiny v domě, přičemž jsem zjistila, že některé jsou umělé. Panebože, modlila jsem se, ať si Kitty nevšimne, že jsem několik z nich zalila, aniž jsem poznala, že nejsou pravé.

Dokončila jsem sotva čtvrtinu úkolů na Kittyiných kartách a bylo poledne. Trvalo mi dlouho, než jsem se naučila ovládat všechny elektrické přístroje a zase správně svinula šňůry a uložila je na místo. Doma mi na všechno stačil jeden starý smeták.

Zrovna jsem byla zamotaná do šňůry od vysavače, když bouchly dveře garáže a na chodbě se objevil Cal. Díval se na mě zvláštním, pronikavým pohledem, jako by se snažil uhodnout, co opravdu cítím. „Hej, děvče,“ oslovil mě s poněkud nespokojeným výrazem, „nemusíš tady dřít jako otrok. Ona tady není a nevidí tě. Dej si pohov.“

„Ale ještě jsem neumyla okna a taky…“

„Sedni si a odpočiň si. Udělám něco k obědu a potom půjdeme koupit nábytek, co potřebuješ. A co kdybysme šli do kina? Nejdřív mi ale řekni, co bys chtěla k obědu.“

„Cokoliv se ti hodí,“ řekla jsem provinile. „Ale měla bych to tady dodělat…“

Trpce se usmál a nepřestával mě pozorovat tím divným pohledem. „Nepřijde dneska dřív než v deset nebo v jedenáct a dávají zajímavý film. Chtěl bych, abys ho viděla. Trocha zábavy ti prospěje. Řekl bych, že sis jí moc neužila. Život na horách není jenom nepříjemný, Heaven. Některé hory mají svou zvláštní krásu, klid a dokonce nádhernou hudbu…“

Věděla jsem to.

Všechno nebylo tak hrozné. Užili jsme si i legraci, běhali jsme a smáli se, koupali se v řece, hráli hry, které jsme si sami vymysleli, honili se. Zlá doba nastala, když byl otec doma nebo když nastal hlad.

Potřásla jsem hlavou, abych se zbavila myšlenek, které mě rozesmutňovaly. Nemohla jsem věřit, že by mě chtěl Cal vzít do kina, ne když… „Ale vždyť máte deset televizí a v některých pokojích i dvě nebo tři najednou.“

Znovu se usmál. Když se usmíval, byl dvakrát tak hezký, ale jeho úsměv netrval nikdy dost dlouho, aby vypadal skutečně šťastně. „Všechny nefungují. Některý slouží jen jako podstavce pro Kittyina umělecký díla.“ Ironicky se ušklíbl, jako kdyby náležitě neobdivoval manželčiny pokusy o umění. „A televize není jako kino. Tam je velký plátno a lepší zvuk a jsou tam lidi, se kterými se můžeš podělit o zážitky.“

Naše pohledy se na chvíli střetly. Potom jsem sklopila oči. Proč se na mě pořád tak dívá? „Cale, nikdy jsem v kině nebyla, ani jednou.“

Pohladil mě po tváři a jeho pohled byl laskavý a chápavý. „Tak je na čase, abys šla. Běž se oblíknout a já zatím udělám pár sendvičů. Vezmi si ty hezký modrý šaty, který jsem ti koupil. Ty ti určitě padnou.“

Padly.

Zhlížela jsem se v zrcadle, které doposud poznalo pouze Kittyinu krásu. Zdálo se mi, že jsem hezká. Obličej se mi zahojil a nezůstaly na něm žádné jizvy a vlasy se mi leskly jako nikdy předtím. Cal byl ke mně hodný. Měl mě rád, což dokazovalo, že existují muži, kteří mě mohou mít rádi, i když mě vlastní otec nemiluje. Cal mi pomůže najít Toma, Keithe, Naši Jane. Naděje… vzrůstala ve mně naděje.

Nakonec určitě všechno dobře dopadne. Budu mít vlastní pokoj s úplně novým nábytkem, novými přikrývkami, péřovými polštáři. Ach, koho by napadlo, že Cal bude jako skutečný otec! Když jsem běžela dolů po schodech, abych šla na svůj první film do kina, dokonce jsem před sebou viděla Toma, jak se usmívá.

Můj vlastní otec mě odmítl milovat, ale už mě to tak netrápilo, protože jsem měla nového a lepšího.

Když hraje hudba

CALOVY SENDVIČE SE ŠUNKOU, HLÁVKOVÝM salátem a rajčetem byly výtečné. Když mi přidržel modrý kabát, řekla jsem: „Můžu mít sklopenou hlavu, aby si lidi nevšimli, že nejsem tvoje dcera.“

Smutně zavrtěl hlavou a nezasmál se. „Ne. Drž hlavu zpříma a buď hrdá. Nemáš se za co stydět a já jsem rád, že tě můžu doprovodit na tvůj první film do kina.“ Lehce mi položil ruce na ramena. „Jen doufám, že Kitty neudělá nic, co by ti zničilo obličej.“

Mnoho mezi námi zůstalo nevysloveno. Stáli jsme tam, spoutaní vědomím, jaká Kitty je a co dokáže udělat. Těžce vzdychl, chytil mě za paži a vedl ke garáži. „Heaven, jestli na tebe bude Kitty zbytečně tvrdá, chci, abys mi to řekla. Mám ji moc rád, ale nechci, aby ti ublížila, ať duševně nebo fyzicky. Musím přiznat, že dokáže oboje. Neboj se přijít ke mně pro pomoc, jestli ji budeš potřebovat.“

Měla jsem dobrý pocit, že mám konečně toho správného otce. Otočila jsem se a usmála se na něj. Začervenal se a rychle se podíval jinam. Proč ho můj úsměv přivádí do rozpaků?

Celou cestu do obchodu s nábytkem jsem vedle něj pyšně seděla ve šťastném očekávání tolika radosti v jediném dni: koupě nového nábytku a návštěvy kina. Když mě Cal zavedl do obchodu plného všelijakých nábytkových sestav, zlepšila se mu nálada. Prodavač si nás oba prohlížel a zřejmě se snažil odhadnout, jaký je náš vztah. „To je moje dcera,“ oznámil Cal hrdě. „Vybere si, co se jí bude líbit.“ Problém byl, že se mi líbilo všechno, takže to nakonec byl Cal, který vybral, co pro mě považoval za vhodné. „Tuhle postel, tamhleten prádelník a tenhle psací stůl,“ rozhodl. „Nejsou tolik holčičí, takže je budeš moct používat třeba i ve dvaceti.“

Hruď se mi sevřela záchvěvem paniky. Až mi bude dvacet, nebudu s ním a s Kitty, budu se svými sourozenci v Bostonu. Když prodavač odstoupil, snažila jsem se mu to pošeptat. „Ne,“ namítl Cal, „musíme plánovat budoucnost, jako kdybysme věděli, jaká bude. Jinak by přítomnost neměla smysl.“

Nerozuměla jsem, co tím mínil, ale líbil se mi pocit, že mě chce mít trvale ve svém životě.

Při pomyšlení, jak hezky bude můj pokoj vypadat, mi musely zářit oči jako hvězdy. „Moc ti to sluší. Vypadáš, jako by tě někdo napojil do zásuvky na štěstí.“

„Myslím na Fanny. Teď budu mít stejně hezký pokoj, jako má určitě i ona v domě reverenda Wisea.“

Za to, že jsem to řekla, přikoupil ještě noční stolek a lampu s modrým podstavcem. „A dvě zásuvky do psacího stolu, které se dají zamknout, kdybys měla nějaký tajemství…“

Tato výprava nás nečekaně sblížila, jako kdyby společné zařízení pokoje mezi námi vytvořilo zvláštní pouto. „Na jaký film jdeme?“ zeptala jsem se, když jsme se vrátili k autu.

Znovu si mě prohlížel s podivným, trochu sebeironickým výrazem, který se mu mihnul v nazlátle hnědých očích. „Být tebou, nemyslel bych si, že na tom záleží.“

„Mně ne, ale tobě to určitě není jedno.“

„Uvidíš.“ Víc neřekl.

Bylo vzrušující vidět před kinem tolik lidí. Bylo to mnohem lepší než s Kitty, která by všechno zkazila napětím, jež vytvářela. Nikdy předtím jsem nebyla v sále s tolika lidmi, kteří utráceli peníze, jako by jich měli fůry. Cal koupil praženou kukuřici, colu a sladkosti a potom jsme se usadili bok po boku v téměř úplné tmě. Nikdy mě nenapadlo, že je v kině taková tma.

Když se objevil obraz ženy zpívající na vrcholku hory, oči se mi rozšířily. Zvuk hudby! To byl film, který se mnou chtěl vidět Logan. Nemohla jsem kvůli tomu být nešťastná, zvlášť když jsme s Calem sdíleli velký kornout slané kukuřice s máslem. Byla horká a pořád jsem neměla dost. Občas jsme sáhli dovnitř oba současně. Sedět v sále, jíst, pít a pást se pohledem na kráse filmu mě naplňovalo takovou radostí, že jsem měla pocit, jako bych žila v ozvučené obrázkové knížce, kde se tančí a zpívá. Ach, toto byl nesporně nejúžasnější den mého života.

Seděla jsem jako přikovaná a srdce mi překypovalo štěstím.

Byla jsem kouzlem snímku tak uchvácená, že jsem měla dojem, jako bych v něm hrála sama. Děti v něm byli Tom, Fanny, Keith a Naše Jane… a já. Takový měl být náš život a vůbec by mi nevadilo, kdyby na nás otec pískal píšťalkou a najal jeptišku, aby nás učila. Kdyby tady mí sourozenci mohli být se mnou!

Po kině mě Cal zavezl do elegantní restaurace pojmenované Půlnoční slunce. Číšník mi přistavil židli a počkal, až si sednu. Cal se na mě celou dobu usmíval. Když mi číšník podal jídelní lístek, nevěděla jsem, co mám dělat. Jen jsem na něj bezmocně hleděla. Náhle mě zaplavila taková potřeba být s Tomem, Naší Jane, Keithem a dědou, že mi do očí vstoupily slzy… ale Cal to neviděl. Jen si všiml, že mám ve tváři vepsáno něco krásného, jako kdyby mu mé mládí a nezkušenost umožnily cítit se desetkrát víc mužem, než se cítil s Kitty. „Jestli to necháš na mně, vyberu jídlo pro oba. Ale nejdřív mi řekni, co máš nejradši. Telecí, hovězí, ryby, jehněčí, kuře, kachnu nebo co?“

Znovu se mi vybavila slečna Dealová v pěkném kostýmu barvy fuchsií, usmívající se, vypadající tak hrdě, že nás má s sebou… když ostatní odmítali vzít naši existenci na vědomí. Vzpomněla jsem si na její dárky. Jestlipak byly někdy doručeny? Byly zanechány na verandě chatrče, ve které už nežil nikdo, kdo by nosil šaty od ní? Snědl jídlo?

„Heaven, jaký maso si dáš?“

Ach, bože… Jak jsem to měla vědět? Se svraštěným čelem jsem studovala složitý jídelní lístek. Když nás slečna Dealová pozvala do restaurace, která nebyla zdaleka tak vybraná jako tato, objednala jsem si rostbíf.

„Zkus něco, co sis vždycky přála, ale nikdy jsi to nejedla,“ navrhl Cal měkce.

„No,“ přemítala jsem nahlas, „jedla jsem rybu chycenou v řece nedaleko našeho domku. Měla jsem vepřový, kuřat jsem snědla dost, jednou jsem měla rostbíf a ten byl moc dobrý, ale asi bych si měla dát něco úplně novýho – vyber to sám.“

Zasmál se a objednal salát a telecí cordon bleu pro dva. „Děti ve Francii jsou sice odchovaný vínem, ale asi bysme měli pár let počkat, než ho okusíš.“ Nabádal mě, abych ochutnala hlemýždě v horké česnekové omáčce, ovšem to jsem zjistila, až když jsem jich už snědla šest. Ruka s kouskem francouzského chleba se mi náhle zachvěla.

„Hlemýždi?“ ujišťovala jsem se, přesvědčená, že si dělá legraci. „Nikdo, ani ty nejzabedněnější lidi z hor nejedí tak hnusný věci jako slimáky.“

„Heaven,“ oslovil mě s vřelým úsměvem v očích, „bude zábavný tě seznamovat se světem. Jen nic neříkej mý ženě. Nechce utrácet peníze v restauracích. Myslí si, že jsou moc drahý. Víš, že od doby, kdy jsem se s ní oženil, jsme venku jedli jenom po bufetech? Kitty neví, co je gurmánská kuchyně, i když si myslí, že když vaří jídlo půl hodiny, je to pro labužníky. Všimla sis, jak rychle je s tím vždycky hotová? To je tím, že odmítá dělat komplikovaný věci. Říkám tomu, co vaří, ohřívaný jídlo.“

„Ale předtím jsi říkal, že Kitty je výborná kuchařka!“

„Já vím, a taky je, pokud ti chutná její snídaně… to jí jde nejlíp, a potom venkovský jídla, který nemám rád.“

Ten den se mi začal líbit život ve městě, jenž byl tak odlišný od života v horách a dokonce i v údolí.

Sotva jsme vešli do dveří, Kitty se vrátila ze svého večerního keramického kurzu. Podrážděně si nás prohlížela. „Co jste vy dva celej den dělali?“

„Byli jsme koupit nový nábytek,“ informoval ji Cal bezstarostně.

Oči se jí zúžily. „V kterým obchodě?“

Řekl jí to a Kitty se zamračila. „Kolik?“

Když jí sdělil cenu, zděšeně si sevřela čelo rukou s dlouhými nehty. „Cale, ty pitomče, měls jí koupit něco lacinýho! Nepozná, co je dobrý a co ne! Jestli to přivezou, až tady nebudu, pošleš to všechno zpátky. Jestli tady budu, pošlu to zpátky já!“

Srdce se mi sevřelo.

„Nepošleš to zpátky, Kitty,“ obrátil se Cal ke schodům, „ani když tady budeš. A taky bys měla vědět, že jsem objednal nejlepší matraci, polštáře a povlečení a dokonce hezký přehoz na postel, který se hodí k závěsům.“

Kitty vyjekla: „SEŠ ÚPLNEJ CVOK!“

„No dobrá, jsem cvok, který zaplatí všechno ze svýho. Dobrou noc, Heaven. Pojď si lehnout, Kitty, zdáš se být unavená. Nakonec to byl tvůj nápad jet do Winnerrow a pořídit si dceru. Myslela sis, že bude spát na podlaze?“

Když nábytek za dva dny přivezli, byla jsem bez sebe radostí. Cal byl doma a určoval, co se kam postaví. Řekl, že by byl radši, kdyby byly stěny pokoje vytapetované. „Nesnáším bílou, ale ona se mě nikdy nezeptá, jakou barvu bych chtěl.“

„To nevadí, Cale. Ten nábytek se mi moc líbí.“ Když muži z obchodu odešli, ustlali jsme spolu postel a povlékli polštáře a přikrývku hezkým květovaným povlečením a navrch jsme dali přehoz.

„Máš ráda modrou?“ zeptal se. „Růžová mi už leze na nervy.“

„Miluju modrou.“

„Chrpově modrá, jako tvoje oči.“ Stál uprostřed mého malého pokoje, který byl nyní hezčí, než jsem si dokázala představit, a zdál se být příliš velký a mužný mezi těmi delikátními věcmi, jež vybral. Otáčela jsem se dokola a prohlížela si doplňky, které koupil bez mého vědomí. Poličky na knihy, tužky a pera, malou stolní lampu a zarámované obrázky na stěnu. Koupil toho tolik, že mi vhrkly slzy do očí.

„Děkuju ti,“ vzlykla jsem a potom jsem ztratila hlas a prolévala jsem všechny slzy, které se ve mně nahromadily za mnoho let. Ležela jsem na úzké posteli tváří dolů a Cal seděl rozpačitě na jejím okraji a čekal, až skončím. Odkašlal si. „Musím se vrátit do práce, Heaven, ale než půjdu, mám pro tebe ještě jedno překvapení. Položím to tady na psací stůl. Můžeš se na to podívat, až budu pryč.“

Zvuk jeho kroků mě přinutil se zvednout a zavolat ještě jednou: „Děkuju za všechno.“ Slyšela jsem, jak odjíždí, a pořád jsem seděla na posteli. Teprve potom jsem se podívala na stůl. Ležel na něm dopis… jediný dopis.

Nepamatuji se, jak jsem se k němu dostala a kdy jsem si sedla. Dlouho jsem se dívala na své jméno napsané na obálce. Slečna Heaven Leigh Casteelová. V levém horním rohu bylo Loganovo jméno a adresa. Logan!

Nezapomněl na mě! Odepsal mi! Poprvé v životě jsem použila otvírák na dopisy. Logan měl moc hezký rukopis. Neškrabal jako Tom a nebyl zas tak precizně dokonalý jako otcovo malé písmo.

Milá Heaven,

nedovedeš si představit, jaké jsem si o tebe dělal starosti. Díky bohu jsi napsala, takže teď můžu klidně spát s vědomím, že jsi v pořádku.

Hrozně se mi po tobě stýská. Když je obloha jasná a modrá, skoro vidím tvoje oči, ale tím tě postrádám ještě víc.

Abych byl upřímný, máma chtěla tvůj dopis schovat, abych ho nikdy nečetl, ale jednoho dne jsem ho našel založený v jejím psacím stole, když jsem hledal známky. Poprvé mě moje matka opravdu zklamala. Pohádali jsme se a ona přiznala, že přede mnou tvůj dopis schovala. Teď uznává, že to neměla dělat, a prosí mě a tebe, abychom jí odpustili.

Často vídám Fanny, která se má dobře a vypadá báječně. Hrozně se předvádí, a abych byl znovu upřímný, myslím si, že reverend Wise s ní má asi víc starostí, než si myslel.

Fanny tvrdí, že nebyla prodaná! Říká, že tvůj otec se vzdal všech svých dětí zadarmo, aby je zachránil před hladem. Nechce se mi věřit ani jedné z vás, ale tys mi nikdy předtím nelhala, takže věřím tobě. Tvého otce jsem neviděl, ale viděl jsem Toma. Přišel k nám do obchodu a ptal se, jestli mám tvou adresu, aby ti mohl napsat. Tvůj dědeček žije v domově důchodců ve Winnerrow.

Nemám zdání, jak bych ti mohl pomoci při hledání Keithe a Naší Jane. Prosím tě, piš mi. Ještě jsem nepotkal žádnou jinou, kterou bych měl rád jako Heaven Leigh Casteelovou.

A dokud tě znovu neuvidím, nebudu se po žádné ani dívat.

Vždy s láskou,

Logan

Byla jsem tak šťastná, že jsem se znovu rozplakala.

Brzy poté, co přišel Loganův dopis, mi bylo patnáct. Naučila jsem se zbytečně neupoutávat pozornost, takže jsem Kitty ani Calovi neřekla ani slovo. Cal to stejně věděl a dal mi neuvěřitelný dárek. Úplně nový psací stroj!

„Pomůže ti to, až budeš dělat úkoly.“ Usmíval se, potěšený mou ohromenou reakcí. „Přihlas se na psaní na stroji ve škole. To se ti může vždycky hodit.“

Ačkoliv mě psací stroj moc potěšil, nebylo to největší vzrušení mých patnáctých narozenin. Kdepak. Bylo to velké blahopřání s kresbou květin a verši, jež přišlo v tlusté obálce spolu s hedvábným šátkem a dopisem od Logana.

Přesto jsem si přála dostat dopis od Toma. Měl mou adresu, tak proč nepíše?

Ve škole jsem si našla dvě dobré kamarádky, které mě opakovaně zvaly na návštěvu k nim domů. Žádná z nich nechápala, proč jsem neustále odmítala. Postupně se mi začaly k mému zděšení odcizovat, zřejmě je odradila moje nedostatečná vstřícnost. Jak jsem jim mohla říci, že Kitty mi odpírá přátele, kteří by mě mohli připravit o čas potřebný na domácí práce? Stejně tak jsem musela odmítat chlapce, kteří mě zvali na rande, ač z trochu jiných důvodů. Chtěla jsem chodit s Loganem, ne s nimi. Šetřila jsem se pro Logana a ani jednou jsem nezapochybovala o tom, že on dělá to samé.

Dům, kde jsem dřela jako otrok, abych ho udržela v pořádku, vypadal po Kittyině příchodu jako po boji. Svými zlozvyky dokázala lehce zpustošit deset hodin práce. Květiny, jež jsem zalévala a oprašovala a hnojila, touto nadměrnou péčí hynuly, což Kitty rozzuřilo. „Každej blbec se dokáže starat o kytky, aby nechcíply… každej zatracenej blbec!“

Také zjistila, že umělé květiny mají na sobě skvrny od vody. Zpohlavkovala mě, že jsem natvrdlý pitomec z hor, který má v hlavě prázdno. „Myslíš na kluky, vidím ti to na vočích!“ křičela, když mě jedno odpoledne, kdy nečekaně přišla, přistihla lelkovat. „Ne aby ses válela v obýváku, když nejsme doma! A na televizi ani nešáhneš, když seš tady sama! Budeš makat, jasný?“

Každý den jsem vstávala časně, abych připravila snídani pro Kitty a Cala. Kitty málokdy přišla na večeři před sedmou nebo osmou. Většinou jsme v té době byli s Calem už najedení. To ji z nějakého důvodu vůbec nevadilo. Téměř s úlevou se svezla na kuchyňskou židli a zachmuřeně hleděla na talíř, dokud jsem jí na něj nenaložila jídlo, jež pak zhltla během několika sekund, aniž by projevila špetku uznání, že jsem se naučila její oblíbené pokrmy.

Dřív než jsem mohla jít spát, musela jsem dát do pořádku kuchyň, zkontrolovat všechny pokoje, jestli je všechno na svém místě a nikde se neválí časopisy nebo noviny po stolech či na podlaze. Ráno jsem si honem ustlala postel, protože Kitty chodila na obhlídku, a potom rychle dolů, abych začala s přípravou snídaně. Před odchodem do školy jsem dala prádlo do pračky, ustlala, narovnala špinavé nádobí do myčky, utřela všechny otisky prstů a skvrny, a teprve když jsem za sebou zamkla dveře, cítila jsem se volná.

Měla jsem dostatek jídla a teplého oblečení, ale byly chvíle, kdy jsem toužebně myslela na domov a zapomněla na hlad, lezavou zimu a všechno strádání, jež mě mělo poznamenat na celý život. Hrozně se mi stýskalo po Tomovi, po Naší Jane a Keithovi, po dědovi a dokonce i po Fanny. Díky Loganovým dopisům jsem ho nepostrádala tak bolestně.

Jezdila jsem školním autobusem, protože nyní každý den pršelo a Kitty mi nechtěla koupit plášť do deště ani holínky. „Brzy bude léto,“ prohodila, jako by jaro ani nestálo za zmínku. To ve mně znovu vyvolalo stesk po domově. Jaro bylo v horách ročním obdobím plným zázraků, kdy se život stal snesitelnější a stráně se zbarvily množstvím květů, jejichž krásu Candlewick nikdy nepozná. Ve škole jsem se učila s mnohem větší pílí než ostatní žáci, abych se doma mohla hned vrhnout na úkoly v domácnosti.

Množství televizních přijímačů pro mě představovalo neustálé lákadlo. V prázdném domě jsem se cítila osamělá a navzdory Kittyinu varování jsem se brzy stala vášnivým divákem seriálů, o jejichž hrdinech jsem v noci snívala. Vypadalo to, že se musí potýkat s více problémy než rodina Casteelových, ač žádné z nich nebyly finanční, zatímco u nás šlo vždy o peníze, aspoň tak se mi to nyní zdálo.

Každý den jsem prohlížela poštovní schránku, jestli nepřišel dopis od Logana, který psal pravidelně, a hlavně dlouho očekávaný dopis od Toma, jenž se stále neobjevoval. Jednoho dne jsem ze zoufalství napsala slečně Dealové. Vysvětlila jsem jí, jak jsme byli prodáni, a prosila jsem ji o pomoc při hledání mých sourozenců.

Uplynulo několik týdnů a od Toma stále ani slovo. Dopis, který jsem napsala slečně Dealové, se vrátil s razítkem Adresát neznámý.

Potom přestal Logan psát! První, co mě napadlo, bylo, že si našel jinou dívku. S bolestí v srdci jsem mu přestala také psát. Každý den bez dopisu od něj byl dalším důkazem, že mě nikdo nemiluje dost dlouho, aby mi to k něčemu bylo, kromě Cala. Cal byl můj zachránce, můj jediný přítel, jehož jsem na světě měla, a stále víc jsem na něm byla závislá. Když přišel z práce, tichý dům ožil, zapnula se televize a domácí práce byla zapomenuta. Jakmile se přiblížila šestá hodina a večeře byla skoro hotová, začala jsem ho dychtivě očekávat. Dala jsem si záležet, aby stůl byl hezky prostřený, a vařila jsem jeho oblíbená jídla, aniž bych brala ohled na to, zda Kitty přibere po těstovinách, kterým jsme Cal i já dávali přednost. Když hodiny na krbu odbily šest, napínala jsem uši, až uslyším přijíždět auto. Vždy vstoupil zadními dveřmi a já jsem mu běžela pomoct sundat kabát. Milovala jsem každodenní uvítací rituál, který byl neměnný.

„Ahoj, Heaven. Co je novýho?“

Jeho úsměvy prozářily můj život, jeho vtipy mě vždy rozesmály a vůbec se mi jevil v nadživotní velikosti. Na jeho slabosti ohledně Kitty jsem zapomněla. Nejvíc mě těšilo, že když jsme spolu mluvili, skutečně mě poslouchal. Viděla jsem v něm přesně takového otce, jakého jsem vždy chtěla a potřebovala, takového, který mě nejen miloval, ale také si mě vážil. Rozuměl mi, nikdy nekritizoval a vždy byl na mé straně, ať šlo o cokoliv. I když u Kitty to moc nepomáhalo.

„Pořád píšu a Fanny mi nikdy neodpoví, Cale. Už jsem jí napsala pět dopisů a ona mi neposlala ani pohled. Choval by ses takhle ke svý sestře?“

„Ne,“ odpověděl se smutným úsměvem, „jenže moje rodina mi nikdy nepíše, tak já nepíšu jim – aspoň ne od doby, co jsem se oženil s Kitty, která se nechce dělit o mou náklonnost.“

„A Tom taky nepíše, přestože mu Logan dal mou adresu.“

„Třeba mu Buck Henry neposkytne dost času na psaní dopisů nebo mu brání poslat ty, který možná napsal.“

„Ale jistě by našel nějaký způsob…?“

„Jen vydrž. Jednou určitě objevíš ve schránce dopis od Toma.“

Milovala jsem ho za to, že to řekl, že jsem se v jeho společnosti cítila hezká, že tvrdil, že jsem dobrá kuchařka, že oceňoval, že se snažím udržovat dům čistý. Kitty si nikdy nevšimla, co jsem udělala, pokud jsem něco nezkazila.

Plynuly týdny, během nichž jsme se s Calem stále víc sbližovali, jako opravdový otec s dcerou. (Kitty často přišla domů až v deset nebo v jedenáct večer.) Věděla jsem, že v mém candlewickském životě je Cal tím nejlepším, co mě mohlo potkat, proto jsem se rozhodla, že pro něj udělám něco speciálního. Měl rád vaječná jídla, takže jsem se poprvé v životě pokusila připravit sýrový nákyp, o který často žádal Kitty. Zábavná paní v televizi mě naučila vše o vaření pro labužníky. Nejlepším dnem pro můj pokus se jevila sobota, před návštěvou kina v Atlantě.

Byla jsem přesvědčená, že to bude fiasko jako většina mých experimentů, ale když jsem vytáhla nákyp z trouby, byla jsem překvapená, že vypadá přesně tak, jak měl. Upečený do zlatohněda, lehký a nadýchaný! Povedl se! Kdybych se mohla uznale poplácat po rameni, udělala bych to. Vytáhla jsem sváteční porcelánové talíře, protože tento pokrm si zasloužil královské nádobí. Potom jsem sešla do půli schodiště do suterénu a zavolala co nejzdrženlivějším tónem: „Oběd je hotový, pane Dennisone.“

„Hned budu nahoře, slečno Casteelová,“ odpověděl. Seděli jsme v jídelně a Cal s obdivem hleděl na krásný sýrový nákyp. „To je nádhera, Heaven,“ chválil mě, „a je moc dobrý.“ Zavřel oči, aby sousto vychutnal. „Moje matka dělávala sýrový nákyp jen pro mě, ale ty by sis s ním neměla dávat takovou práci.“

Proč vypadal rozpačitě ve vlastní jídelně, jako kdyby v ní nikdy předtím nejedl? Rozhlédla jsem se kolem. Cítila jsem se nepříjemně. „Teď máš spoustu špinavýho nádobí, než pojedeme do města…“

A to bylo všechno.

To odpoledne jsem měla všechno hotové ráz na ráz. Strčila jsem hezké porcelánové talíře do myčky a mezitím jsem se osprchovala a oblékla. Cal už byl hotový a s úsměvem na mě čekal. Zdálo se, že se mu ulevilo, když jsem jídelnu uvedla opět do stavu muzeálního exponátu. Právě jsem chtěla vykročit ke dveřím, když jsem si na něco vzpomněla. „Ještě chvilku. Hned budu zpátky. Nechci, aby Kitty přišla a viděla, že její porcelán není přesně na svým místě.“

Zatímco jsem ukládala nádobí, Cal šel ještě do sklepa, aby si uložil nářadí. V té chvíli se ozval zvonek. Měli jsme hosty tak zřídka, že mě jeho zvuk polekal. Rychle jsem běžela ke dveřím. Za nimi se na mě usmíval listonoš.

„Doporučený dopis pro slečnu Heaven Leigh Casteelovou,“ oznámil vesele.

„Ano,“ potvrdila jsem dychtivě a dívala se na balíček dopisů v jeho ruce. Bylo jich tolik!

Podal mi papír k podpisu. Při psaní se mi třásla ruka.

Jakmile jsem zavřela dveře, sedla jsem si na podlahu. Na obálku dopisu dopadl oknem nedaleko dveří sluneční paprsek. Byla jsem přesvědčená, že je od Toma – ale nebyl. Byl to neznámý rukopis.

Milá Heaven,

doufám, že ti nevadí to důvěrné oslovení. Jsem si jistá, že mi to odpustíš, až se dozvíš dobré zprávy. Neznáš moje jméno a nemůžu tento dopis podepsat. Jsem žena, která k vám přijela s manželem, aby se stala matkou tvé sestřičky a bratříčka.

Jestli si vzpomínáš, slíbila jsem, že ti napíšu. Pamatuji se na tvou velkou lásku a starost o své sourozence a musím tě za to obdivovat a vážit si tě. Oběma dětem se vede velmi dobře a věřím, že si zvykly na novou rodinu a přestalo se jim tolik stýskat po jejich staré.

Tvůj otec mi nechtěl dát tvou adresu, ale já jsem na něj naléhala, protože jsem chtěla splnit svůj slib. Naše Jane, jak jste jí říkali, se zotavila po operaci hraniční kýly. Můžeš si to vyhledat v lékařské encyklopedii, abys věděla, co způsobilo, že to dítě bylo tak slabé. Jistě tě potěší, že teď přibírá na váze a má velkou chuť k jídlu. Je stejně zdravá jako jiná sedmiapůlletá děvčata. Každý den vypijí s Keithem tolik džusu, kolik chtějí. A nechávám jim v pokojích v noci svítit lampičku. Chodí do dobré soukromé školy. Každý den je tam odvezou a zase přivezou domů. Oba mají hodně kamarádů.

U Keithe se projevuje velký výtvarný talent a Jane hrozně ráda zpívá a poslouchá hudbu. Chodí na hodiny hudby a Keith má svůj malířský stojan a potřeby na malování a kreslení. Nejlíp mu jdou kresby zvířat.

Doufám, že jsem zodpověděla všechny tvé otázky a poskytla ti dostatek informací, aby sis nedělala starosti. Oba s manželem děti milujeme, jako by byly naše vlastní. Doufám, že ony nás milují stejně.

Tvůj otec říká, že pro vás všechny našel dobrý domov. Modlím se, aby to byla pravda.

V jiné obálce ti posílám fotografie tvého bratra a sestry.

S přáním všeho nejlepšího,

R.

Tak se podepsala, pouze iniciálou, bez adresy, která by mi poskytla vodítko. Srdce mi divoce bušilo, zatímco jsem si znovu prohlížela obálku a snažila se rozluštit otisky prstů, skrytá čísla a názvy ulic. Poštovní razítko bylo z Washingtonu, D.C. Co to znamená? Přestěhovali se z Marylandu? Ach, díky bohu, že doktoři zjistili, co Naši Jane trápilo, a vyléčili ji!

Dlouho jsem tam seděla a myslela na Keithe a Naši Jane – a na paní, která byla tak ohleduplná, že mi napsala. Znovu a znovu jsem dopis pročítala a přitom jsem si utírala slzy. Bylo nádherné vědět, že Naše Jane je zdravá a spokojená a že mají s Keithem všechno, co potřebují, ale vůbec nebylo potěšující, že na mě i na Toma zapomněli.

„Heaven,“ ozval se Calův hlas, „budeš radši sedět na podlaze a celý den číst dopisy, než abys šla do kina?“

Hned jsem vyskočila a ukázala mu dopis, jehož obsah jsem mu dychtivě vyprávěla, přestože jej četl. Zdál se být stejně potěšen jako já. Potom se začal probírat vlastní poštou. „Hele, tady je další obálka pro slečnu Heaven Leigh Casteelovou,“ oznámil s úsměvem a podal mi tlustou hnědou obálku.

Uvnitř byl tucet momentek a tři profesionální fotografie.

Ach, bože. Fotky Keithe a Naší Jane, jak si hrají na trávníku v zahradě za velkým, krásným domem. „To jsou obrázky z polaroidu,“ poznamenal Cal, který se mi díval přes rameno. „Jsou to krásný děti.“

Prohlížela jsem si své roztomilé sourozence v draze vypadajícím oblečení. Seděli na pískovišti pod barevným baldachýnem. Za nimi byl bazén, u kterého stály na cementových dlaždicích stolky se židlemi. Byl tam muž se ženou v plavkách, kteří se na děti láskyplně usmívali. Bylo tam léto! Léto! Znamená to Floridu? Kalifornii? Arizonu? Studovala jsem další fotky. Na jedné se Naše Jane smála a Keith ji houpal na houpačce. Další byly z jejího hezky zařízeného pokoje s panenkami a hračkami. Naše Jane spící v postýlce s růžovými nebesy. Keith ve svém modrém pokoji plném nejrůznějších hraček a dětských knížek. Otevřela jsem velkou obálku z tvrdého papíru, kde byla na fotografii Naše Jane nastrojená v růžových šatech s volánky. Usmívala se na toho, kdo ji fotil, a vypadala jako nějaká filmová hrdinka. Dále tam byl Keith v modrém oblečku s malou kravatou a na třetím obrázku byli oba společně.

„Tyhle fotky musely stát dost peněz,“ řekl Cal. „Podívej se na jejich oblečení. Heaven, ty děti jsou milované, je o ně dobře postaráno a jsou šťastné. Koukni, jak jim září oči. Nešťastný děti by nedokázaly předstírat takový úsměv – úsměv, který jim rozzáří tvář. Svým způsobem bys měla děkovat Bohu, že je tvůj otec prodal.“

Neuvědomila jsem si, jak srdceryvně pláču, dokud mě Cal nepřitiskl k hrudi a tím mi nesetřel slzy. „No tak…,“ konejšil mě a podal mi kapesník, abych se mohla vysmrkat. „Teď můžeš v noci klidně spát a nebudeš brečet a volat je. Až se ti ozve Tom, všechno bude lepší. Víš, Heaven, na světě není moc ženských jako Kitty. Je mi líto, že zrovna ty musíš kvůli ní trpět… ale jsem tady já. Udělám, co budu moct, abych tě před ní ochránil.“ Držel mě tak těsně, že jsem cítila každou křivku svého těla.

Zmocnila se mě úzkost. Je to správné? Neměla bych se odtáhnout, abych mu dala najevo, že to není vhodné? Ale musí to být správné, jinak by to nedělal. Přesto jsem se cítila natolik nepříjemně, že jsem ho odstrčila. Se slzami v očích jsem se na něj usmála a otočila se k odchodu, ale předtím jsem pečlivě schovala dopis i fotografie. Nechtěla jsem, aby Kitty viděla, jak krásné jsou další otcovy děti.

Ta sobota byla lepší než všechny předcházející. Teď jsem se mohla skutečně ze všeho těšit, když jsem věděla, že Naše Jane a Keith nestrádají… a jednou se ozve určitě i Tom.

Když jsme se s Calem vraceli z Atlanty, bylo už půl jedenácté. Oba jsme byli unavení. Snažili jsme se toho stihnout co nejvíc: tříhodinový film v kině, večeři v restauraci a nějaké nákupy. Šaty pro mě, které Kitty nesměly na oči. „Nesnáším tyhle hrozný boty stejně jako ty, ale ty nový nesmí Kitty vidět,“ varoval mě, než jsme zajeli do garáže. „Tenisky jsou dobrý do tělocvičny a na ty, co ti koupila do kostela, seš už moc velká. Zamknu tyhle do skříňky v dílně a dám ti udělat duplikát klíče. A být tebou, nikdy bych Kitty neukazoval tu panenku nebo cokoliv, co patřilo tvý matce. Stydím se to říct, ale Kitty v sobě chová abnormální zášť vůči té ubohé dívce, která neměla tušení, že Kitty přebrala jedinýho muže, kterýho mohla doopravdy milovat.“

To se mě dotklo. Obrátila jsem na něj smutné oči. „Cale, ona tě miluje. Vím to.“

„Ne, nemiluje, Heaven. Občas mě potřebuje, aby se pochlubila se svým ‚úlovkem‘ – vysokoškolákem. Ale nemiluje mě. Pod všemi těmi přehnanými ženskými křivkami se skrývá chladná dušička, která nenávidí muže… všechny muže. Možná to z ní udělal tvůj otec. Nevím. Ale je mi jí líto. Celý roky jsem zkoušel jí pomoct se vyrovnat s traumatickým dětstvím. Otec i matka ji bili, nutili ji sedět v horký vodě, aby se zbavila hříchů, a přivazovali ji k posteli, aby neutekla s nějakým klukem. Jak byla volná, utekla s prvním chlapem, kterýho potkala. Teď už jsem to vzdal. Jen tady přežívám, dokud toho jednoho dne nebudu mít dost. Pak se jednoduše seberu a půjdu.“

„Ale říkal jsi, že ji miluješ!“ namítla jsem. Cožpak láska je totéž co lítost?

„Pojďme dovnitř,“ vybídl mě zachmuřeně. „Tamhle je Kittyino auto. Už je doma a pěkně to slízneme. Nic neříkej. Nech to na mně.“

Kitty přecházela po kuchyni. „No!“ rozkřikla se, když jsme vešli zadním vchodem. „Kde jste byli? Proč se tváříte tak provinile? Co jste dělali?“

„Šli jsme do kina,“ odpověděl Cal, který prošel kolem Kitty a zamířil ke schodům. „Najedli jsme se v restauraci, kterou ty nesnášíš. Teď jdeme spát. Navrhuju, abys Heaven popřála dobrou noc, protože musí být stejně unavená jako já. Navíc dopoledne uklízela celý dům od sklepa až po půdu.“

„Neudělala ani jednu věc na seznamu!“ utrhla se Kitty. „Šla s tebou ven a nechala tady binec!“

Měla pravdu. Moc jsem úklidu nedala, protože nikdy nebylo nic skutečně špinavé a Kitty se málokdy obtěžovala všechno zkontrolovat.

Vykročila jsem za Calem, ale Kitty mě chytila za paži. Cal se neohlédl.

„Ty pitomá káčo,“ sykla. „Tys dala moje nejlepší porcelánový nádobí do myčky, že jo? To nevíš, že ho používám, jen když máme hosty? Dva talíře jsou votlučený! A hrníčky jsi dala na sebe a utrhlo se ucho! A další je prasklej! Neřikala jsem ti, abys je nikdy neskládala na sebe, ale pověsila je?“

„Ne, tos mi neříkala. Jen jsi řekla, že je nemám dávat na sebe.“

„Říkala jsem ti to! Varovala jsem tě! Ty neděláš, co jsem ti nařídila!“

Plesk, plesk, plesk.

„Kolikrát ti to mám řikat?“

Plesk, plesk, plesk.

„Tys neviděla ty háčky pod policema? Ne?“

Háčků jsem si samozřejmě všimla, ale nevěděla jsem, na co jsou. Šálky na nich nevisely. Zkoušela jsem jí to vysvětlit a omluvit se. Slíbila jsem, že talíře zaplatím. V očích se jí objevilo pohrdání. „Jak to chceš udělat, ty blbečku? Ty talíře stály vosmdesát pět dolarů! Ty máš tolik prachů?“

Byla jsem v šoku. Osmdesát pět dolarů! Jak jsem mohla vědět, že nádobí vystavené v jídelně je jenom na koukání?

„Seš úplnej tupec. Moje nejlepší nádobí! Trvalo mi celou věčnost, než jsem zaplatila všechny ty šálky, podšálky, talíře a vostatní věci, a tys to zničila. Ty zatracená lůzo z hor!“

Od jejího křečovitého sevření mě bolela ruka. Pokoušela jsem se vymanit. „Už to neudělám, matko. Přísahám, že už to nikdy neudělám!“

„To bych řekla, že už to neuděláš!“ Bum! Uhodila mě do obličeje, jednou, dvakrát, třikrát!

Zavrávorala jsem a cítila, jak mi otéká oko. Z nosu se mi spustila krev. Byly to rány jako od boxera. „Teď jdi nahoru a zejtra zůstaneš celej den v pokoji – se zamčenejma dveřma. Žádnej kostel a žádný jídlo, dokud nepřijdeš dolů a nepřesvědčíš mě, že tě vopravdu mrzí, žes zničila mý nejlepší nádobí, kterýs měla umejt ručně.“

S brekem jsem vyběhla po schodech ke svému malému pokojíku. Za mnou se ozývaly Kittyiny nadávky. Byly tak hrozné, že jsem měla pocit, že se mi navždy vryly do mozku. Na chodbě jsem se srazila s Calem. „Co se stalo?“ zeptal se znepokojeně. Chytil mě a přinutil mě stát v klidu, aby se mi mohl podívat do obličeje. „Panebože,“ zasténal, když viděl má zranění. „Proč?“

„Naštípla jsem jí dva nejlepší talíře… ulomila ucho od hrníčku … dala jsem nože s dřevěnou rukojetí do myčky…“

Sešel po schodech a poprvé jsem ho slyšela zvýšit hlas. „Kitty, to, že s tebou doma špatně zacházeli, neznamená, že budeš zneužívat děvče, který dělá, co může.“

„Ty mě nemiluješ,“ vzlykala.

„Jistě že tě miluju.“

„NE! NEMILUJEŠ MĚ! Myslíš si, že jsem blázen! Až budu stará a šeredná, vopustíš mě. Voženíš se s jinou ženskou, mladší než já.“

„Kitty, prosím tě, nezačínej s tím zas.“

„Cale… nechtěla jsem to udělat. Nechtěla jsem jí ublížit. Ani tobě. Vím, že není tak špatná… je to něco v ní… něco ve mně, nerozumím tomu… Cale, mám na to dneska chuť.“

Panebože, co se potom dělo v jejich ložnici, mě poučilo, proč s ní Cal nadále zůstával, ač na něm Kitty zkoušela různé způsoby kastrace.

V té ložnici za zamčenými dveřmi ho měla ve své moci. Ovšem jemu neudělala monokl na oku ani mu nerozbila nos. To, co s ním dělala, způsobilo, že se ráno usmíval a oči mu svítily.

To ráno byla neděle a Kitty mi odpustila, že jsem jí naštípla porcelánový talíř, odpustila mi utržené ucho šálku a zničený drahý nůž… teď když měla Cala zase pod palcem. Když jsme však s Calem čekali v autě, než Kitty dokončí kontrolu mé práce, řekl, aniž se na mě podíval: „Slibuju ti, že udělám všechno, abych ti pomohl najít Toma. A až budeš připravená jet do Bostonu za rodiči tvé matky, pustím se sám do detektivní práce, abych je našel, nebo někoho seženu. Museli být dost bohatí, protože jsem slyšel, že originální tattertonská panenka stojí několik tisíc dolarů. Heaven, jednou mi tu panenku musíš ukázat – až mi budeš plně důvěřovat.“

Abych dokázala, jak mu věřím, ještě téhož dne odpoledne jsme sestoupili do suterénu, když si Kitty šla na chvíli lehnout. Nejdřív jsem dala do pračky dávku Kittyina prádla a potom jsem otevřela svůj drahocenný kufřík snů a láskyplně vytáhla panenku. „Otoč se zády,“ požádala jsem ho, „abych jí mohla narovnat šaty a uhladit vlasy… a potom mi řekneš, co si o ní myslíš.“

Při pohledu na panenku ve svatebních šatech s platinově blond vlasy se zdál být ohromený. Dlouho nemohl promluvit. „Ale vždyť to seš ty s blonďatými vlasy,“ divil se. „Jak krásná musela být tvoje matka. Ale ty seš stejně tak půvabná…“

Rychle jsem panenku zabalila a schovala ji. Z nějakého důvodu mě Calova poznámka rozrušila. Proč se na mě dívá, jako by mě viděl poprvé?

Tolik jsem toho nevěděla. Dost na to, abych v noci nemohla spát ve svém malém pokoji, kde většinu prostoru stále zabíraly Kittyiny věci, jež odmítala přestěhovat. Cal s Kitty se kvůli mně znovu hádali.

„Přestaň mi říkat ne!“ žádal Cal tichým, ale naléhavým hlasem. „Včera večer jsi mi říkala, že mě chceš každý den, každou noc. Teď mě odstrkuješ. Jsem tvůj manžel.“

„Nemůžu. Spí hned vedle. Tams ji chtěl mít.“

„Bylas to ty, kdo ji uložil k nám do postele! Pořád je mezi námi!“

„Zkoumala jsem to, zdi nejsou dost silný Jsem z toho nervózní, když vím, že nás může slyšet.“

„Proto se musíme zbavit všech tvých krámů. Pak budeme moct posunout její postel na druhou stranu. Máš přece velkou pec ve třídě. A ostatní harampádí musí taky zmizet.“

„Není to harampádí! Přestaň řikat mým věcem harampádí!“

„Dobře. Není to harampádí.“

„Jediná věc, která tě zvedne, je, když se jí zastáváš…“

„Ale Kitty, nevěděl jsem, že chceš, abych se zvednul.“

„Vysmíváš se mi. Pořád se mi vysmíváš. Víš dobře, co jsem myslela…“

„To právě nevím. Moc bych si přál vědět, o co ti vlastně jde, co jsi zač a jaký myšlenky se ti honí pod těmi zrzavými vlasy…“

„Nejsou zrzavý! Jsou zlatohnědý! Tizianový…,“ vzplanula Kitty.

„No tak dobře, říkej si jim, jak chceš. Ale vím, že jestli Heaven znovu uhodíš a já přijdu domů a uvidím, Že jí teče z nosu krev a má modřiny… odejdu od tebe.“

„Cale! Takový věci neříkej! Miluju tě! Chce se mi z toho brečet… nemůžu bez tebe žít. Už ji neuhodím, slibuju, že to neudělám. Nechtěla jsem to udělat…“

„Tak proč?“

„Nevim. Je hezká, mladá – a já začínám stárnout. Brzy mi bude třicet šest, a to už není daleko do čtyřicítky. Cale, po čtyřicítce už nebude život k ničemu.“

„Ale jistě že bude.“ Jeho hlas teď zněl mírněji a chápavěji. „Seš krásná ženská, Kitty. Každý rok ti to sluší víc. Nevypadáš ani o den starší než na třicet.“

„Chci vypadat na dvacet!“ zaječela.

„Dobrou noc, Kitty,“ řekl znechuceně. „Mně už taky nebude znovu dvacet, ale nehodlám se kvůli tomu trápit. Co jsi z toho měla, když ti bylo dvacet? Akorát nejistotu a pochybnosti. Teď víš, kdo a co jsi. Není to úleva?“

Ne. To, že Kitty věděla, kdo a co je, byla pro ni evidentně ta největší hrůza.

Nicméně na oslavu jejích traumatických šestatřicátých narozenin Cal rezervoval pokoje v pěkném hotelu u pláže a v srpnu, měsíci lva, jsme se všichni tři rozvalovali pod slunečníkem. Kitty byla ve sporých růžových bikinách senzací pláže. Zarputile však odmítala opustit stín červeně pruhovaného slunečníku. „Mám jemnou pleť, snadno se spálím… ale vy dva se bavte. Já tady zatím budu trpět.“

„Pročs mi neřekla, že nechceš k moři?“

„Neptal ses mě.“

„Ale myslel jsem, že se ráda koupeš a opaluješ.“

„To dokazuje, co vo mně víš. Nic!“

Když se nebavila Kitty, nebavil se nikdo.

Byly to prázdniny nanic, ačkoliv mohly být fajn, kdyby se Kitty bývala s námi koupala. Ona ale proměnila svou dovolenou v muka.

Ten den, kdy jsme se vrátili, mě posadila ke kuchyňskému stolu a začala mi dělat moji první manikúru. Styděla jsem se za své krátké polámané nehty a obdivovala jsem Kittyiny dlouhé a pěstěné, které nikdy nebyly ulomené či natržené – nikdy! Když mi začala dávat lekci, jak si je mám udržovat, abych je měla v pořádku jako ona, měla jsem natažené uši. „Musíš si je přestat vokusovat a naučit se bejt ženská. Holky z hor to nemaj v krvi, chovat se jako dáma. Chce to čas, než se naučíš bejt ženská, a musíš mít hodně trpělivosti s mužskejma.“

Větrák v místnosti vydával tichý, hypnotizující zvuk.

„Všichni jsou stejný, víš, i takoví, co ti mažou med kolem huby. Jako Cal. Všichni chtěj jednu věc. Jako horalka víš dobře, co to je. Chtěj ti ho tam vrazit, a když seš potom v jiným stavu, nezajímá je to. Řikaj, že není jejich, i když je. Když tě nakazej, je jim to fuk. Tak si vem k srdci mou radu a neposlouchej žádný sladký řečičky vod chlapů, včetně mýho.“

Nalakovala mi nehty na růžovo. „Tak. Teď vypadaj líp, když nepereš na valše a nepoužíváš louhový mejdlo. Klouby už nemáš červený. Vobličej se ti taky zahojil. Nic se ti nestalo, viď, že ne?“

„Ne.“

„Co ne?“

„Ne, matko.“

„Máš mě ráda, viď?“

„Ano, matko.“

„Že bys mi nevzala nic, co patří mně, viď?“

„Ne, matko.“

Kitty se zvedla k odchodu. „Mám před sebou celej den na nohách. Dřu, aby jiný vypadaly hezky.“ Těžce vzdychla a podívala se dolů na své deseticentimetrové podpatky. Na tak vysokou ženu měla pozoruhodně malé nohy. Stejně jako její pas vypadaly, že patří někomu drobnému a křehkému.

„Matko, proč nenosíš do práce boty na nízkým podpatku? Zdá se mi, že si hrozně ničíš nohy v těchhle vysokých podpatcích.“

Kitty se pohrdavě zadívala na mé bosé nohy. Zkoušela jsem je schovat pod širokou sukni, která mi vsedě splývala až na zem.

„Podle bot lidi poznaj, z čeho seš. A já jsem z toho správnýho materiálu, z vocele. Já tu bolest vydržím, ale ty ne.“

Její myšlenkové pochody mi připadaly šílené. Slíbila jsem si, že se už nikdy nezmíním o jejích příliš malých botách, které jí deformovaly prsty tak, že je skoro nemohla narovnat. Ať ji klidně bolí nohy… Proč by mě to mělo trápit?

Letní dny byly plné práce a vaření a sobotních výletů. Brzy se objevily první náznaky podzimu a ve výkladních skříních byly opět vystavené školní potřeby, svetry a sukně, kabáty a zimní boty. Logan mi znovu začal psát, ale od Toma pořád ani řádka. Velmi mě to trápilo a už jsem si začínala myslet, že by bylo lepší přestat doufat, že se vůbec někdy ozve… a najednou byl dopis ve schránce!

Ach, Thomasi, jak ráda vidím tvoje písmo. Prosím, ať jsou uvnitř jen samé dobré zprávy.

Držela jsem jeho dopis v ruce a měla pocit, jako by stál vedle mne. Posadila jsem se a opatrně jsem roztrhla obálku, abych nepoškodila zpáteční adresu. Bylo to napsané stylem horalů, ale bylo tam i něco nového… něco, co mě překvapilo a co ve mně vyvolalo bezděčnou závist.

Milá Heavenly,

doufám, že tenhle dopis dostaneš. Píšu jako divý, ale ty nikdy neodpovíš! Občas vidím Logana a on do mě pořád rýpe, abych ti napsal. Dělám to, ale nevím, co se s mými dopisy děje, tak to pořád zkouším. Heavenly, ze všeho nejdřív chci, abys věděla, že jsem v pořádku. Pan Henry není krutý a zlý, jak si určitě myslíš, ale rozhodně z tebe dokáže dostat to nejlepší.

Žiju na téhle farmě, která má dvanáct místností. Jedna patří mně. Je to hezký pokoj, čistý a příjemný, i když prostý. Pan Henry má dvě dcery, jedna se jmenuje Laurie a je jí třináct, druhá Thalia a té je šestnáct. Obě jsou hezké a tak milé, že vážně nevím, kterou mám radši. Laurie je veselá a je s ní větší legrace. Thalia je vážnější a o všem víc přemýšlí. Oběma jsem o tobě pověděl a ony říkaly, že by tě jednou rády poznaly.

Logan mi řekl o operaci Naší Jane a jak se má dobře a že Keith je spokojený a zdravý. To víš, že mi to ubralo fůru starostí. Podle Logana je problém ten, že nepíšeš nic o sobě. Prosím tě, napiš mi, co všechno se přihodilo od doby, kdy jsme se naposledy viděli. Hrozně se mi po tobě stýská. Zdá se mi o tobě. Stýská se mi po kopcích, po lese, po spoustě věcí, které jsme spolu dělali. Stýská se mi po tom, jak jsme si povídali o našich snech, a po mnoha jiných věcech. Ale neschází mi být o hladu, zmrzlý a nešťastný. Mám dost teplého oblečení, až moc jídla, hlavně mléka (představ si to) a sýra a zase sýra.

Kdybych nemusel ještě před spaním stihnout spoustu povinností, napsal bych ti dopis dlouhý dva tisíce stránek. Ale nedělej si o mě starosti. Mám se dobře a brzy se zase uvidíme. Mám tě rád.

Tvůj bratr,

Tom

Po přečtení dopisu jsem dlouho seděla a přemýšlela o Tomovi. Potom jsem dopis schovala k ostatním od Logana. Skrývala snad Kitty přede mnou Tomovy dopisy? To nebylo možné, byla jsem doma každý den, když ona byla v práci, a skoro denně jsem vybírala poštu. Rozhlédla jsem se po svém zaplněném pokoji. Věděla jsem, že Kitty tu byla a se vším hýbala. Dokud schovávala své věci v zamčených skříňkách, nebyl to doopravdy můj pokoj. Pochopila jsem, že mě kontroluje. Její velký hrnčířský kruh stál strčený v koutě a police, které by se mi hodily na knihy, byly zaplněné různými tretkami. Kitty knihy nic neříkaly. Sedla jsem si k psacímu stolu a začala psát Tomovi odpověď. Všechny lži, které jsem vylíčila Loganovi, jistě přesvědčí i Toma, že Kitty je andělská matka, nejlepší, jakou jsem mohla mít… ale o Calovi, který byl nejlepší otec na světě, jsem mohla psát pravdu.

Je opravdu báječný, Tome. Pokaždé když se na něj podívám, pomyslím si, že takový měl být náš táta. Jsem tak ráda, že mám konečně otce, kterýho můžu mít ráda a který má rád mě. Tak si přestaň o mě dělat starosti. A nezapomeň, že jednou se staneš prezidentem – a nebude to na mlékařské farmě.

Teď když se ozval Tom a věděla jsem, že Naše Jane a Keith jsou spokojení, a Logan mi napsal, že Fanny je na vrcholu blaha… co by mě mělo ještě trápit? Vůbec nic…

Vášeň

VE MĚSTĚ JSEM VSTÁVALA UŽ ZA SVĚTLA, kolem šesté, ač jsem kdysi začínala den, sotva svítalo. V přízemí v druhé koupelně jsem se rychle osprchovala, oblékla si čisté šaty a začala připravovat snídani. Těšila jsem se do školy a na obnovení zanedbaných přátelství. Měla jsem zcela nové oblečení, které mi perfektně padlo, ovšem Kitty o tom nevěděla. Cala sice stálo hodně peněz, ale nosila jsem je s pýchou. Všimla jsem si, že chlapci si mě prohlížejí mnohem důkladněji, protože kolem mého těla už neplandaly volné šaty. Ty nové naopak zdůrazňovaly jeho křivky. Poprvé v životě jsem začala pociťovat moc, kterou mají hezké ženy nad opačným pohlavím.

Ve třídě jsem hltala učitele přednášejícího o starověkých národech a památkách, jež nám zanechaly. Přehlížejí historikové jejich charakterové vady, jen aby studenty podnítili k většímu úsilí? Zanechám já po sobě něco? Nebo Tom? Proč cítím tak velké nutkání prokázat své schopnosti? V podání slečny Dealové byli představitelé dávnověku vždy lidští a omylní, což nám s Tomem dávalo naději.

Získala jsem nové kamarádky, které stejně jako ty předchozí nechápaly, proč je nemohu pozvat domů. „Jaká je ta tvoje máma? Ta je teda udělaná. A tvůj táta – páni! To je chlap!“

„Že je bezvadnej?“ ujišťovala jsem se pyšně. Dívaly se na mě dost divně. Učitelé mi věnovali zvláštní pozornost, jako kdyby jim Kitty řekla, že jsem slaboduchá holka z hor, která to nemá v hlavě v pořádku. Studovala jsem jako divá, abych dokázala, že to není pravda, a brzy jsem si u učitelů vysloužila respekt. Zvlášť dobře mi šlo psaní na stroji. Když nebyla Kitty doma, trávila jsem hodiny psaním dopisů. Když byla doma, klapání stroje jí působilo bolest hlavy. Kitty působilo všechno bolest hlavy.

Cal se postaral, abych měla spoustu hezkých šatů, sukní a halenek, kalhot, šortek, plavek a dalšího oblečení, které jsme spolu vybírali při nákupech v Atlantě. Tyto věci byly zamčené v jedné z jeho skříní v suterénu, o kterých si Kitty myslela, že obsahují pouze nářadí. Bála se jeho elektrických přístrojů skoro stejně jako hmyzu. V malé skříni v chodbě, určené na skladování čisticích prostředků, visely moje nadměrně velké šaty spolu s vysavačem, smetákem, kbelíkem a dalšími krámy. Jedna skříň byla i v mém pokoji, ale ta byla zamčená.

Přestože jsem nyní chodila pěkně oblečená, nadále jsem nemohla přijímat pozvání na návštěvu, protože po škole jsem musela běžet domů a uklízet Kittyin bílý dům, jenž vyžadoval nepřetržitou péči. Domácí práce mě okrádaly o mládí. Nenáviděla jsem stovky květin a rostlin, které bylo třeba zalévat, nenáviděla jsem ozdobné sloní stolky se směšnými umělými drahokamy, jež se musely opatrně čistit a leštit. Kdyby aspoň jedna deska stolu nebyla přeplněná, mohla bych ji setřít jedním tahem, ale takhle jsem musela zvedat a posunovat věci a přitom dávat pozor, abych nepoškrábala dřevo. Potom jsem skládala Kittyino spodní prádlo, věšela její šaty a halenky, ukládala ručníky do skříně s ložním prádlem tak, aby byly složenou stranou dopředu. Musela jsem dodržovat tisíc zásad, jež činily z Kittyina domu výstavní kus, přestože jej občas přišla obdivovat pouze její „děvčata“.

Sobotní odpoledne mi však Kittyino zneužívání víc než vynahrazovala. Za brutální políčky, které následovaly vždy po sebetriviálnější chybě, či krutá slova, jež měla nahlodat mou sebedůvěru, jsem byla odměněna návštěvami kina, výtečnými jídly v restauracích a výlety do zábavních parků, když nebyla zima nebo nepršelo. V parku jsme s Calem házeli buráky slonům a kukuřici kachnám, labutím a husám. Se zvířaty jsem to vždy uměla a Cal byl okouzlen mou schopností „mluvit“ s kachnami, husami či dokonce se slony.

„Prozraď mi, jak to děláš?“ škádlil mě, když mi zebra olizovala dlaň, ve které hledala pamlsek. „Ke mně nejdou jako k tobě.“

„Nevím,“ odpověděla jsem se smutným úsměvem, protože Tom se mě ptával na stejnou věc. „Mám je ráda a možná to nějakým záhadným způsobem vědí.“ Potom jsem mu vyprávěla o našich zlodějských výpravách, kdy na psy jistého farmáře moje schopnosti zrovna nezapůsobily.

Přišel opravdový podzim s chladnými větry, které odvály zbytek listí, a s nimi se vrátily teskné vzpomínky na hory a na dědu. V Loganově dopise byla adresa, kam ho otec umístil, a tak jsem dědovi napsala. Neuměl sice číst, ale říkala jsem si, že mu to snad někdo přečte. Přemítala jsem, jestli za ním Fanny někdy byla a jestli otec občas jezdí do Winnerrow na návštěvu za ní a za dědou. Spousta věcí mi vrtala hlavou a někdy jsem chodila jako v mrákotách, jako kdyby větší část mého já byla stále v horách Willies.

S Calovou pomocí jsem zasadila tulipány, kosatce a krokusy, zatímco Kitty seděla ve stínu a kontrolovala mě. „Udělej to pořádně. Ne abys zmršila ty holandský cibule, co mě stály šest set dolarů, ty šunte.“

„Kitty, jestli jí tak ještě jednou řekneš, vysypu ti všechny tyhle žížaly, co jsem právě vyryl, co klína,“ hrozil Cal.

Kitty v mžiku prchala domů. Když se mé oči setkaly s Calovými, oba jsme se rozesmáli. Vztáhl ruku v rukavici a dotkl se mé tváře. „Jak to, že se nebojíš žížal, brouků a pavouků? Dokážeš mluvit i jejich řečí, co?“

„Ne. Nesnáším tu havěť stejně jako Kitty, ale určitě mě neděsí tolik jako ji.“

„Slíbíš mi, že mi zavoláš do práce, když tady půjde do tuhýho? Nedovolil jí, aby ti zase něco udělala, slibuješ?“

Kývla jsem a na chviličku mě k sobě těsně přitiskl, takže jsem slyšela, jak mu buší srdce. Vzhlédla jsem a uviděla, že nás Kitty pozoruje z okna. Odtáhla jsem se a předstírala, že mě jen chlácholil kvůli poraněné ruce…

„Dívá se na nás, Cale.“

„Je mi to jedno.“

„Ale mně ne. Můžu ti sice zavolat, ale chvíli trvá, než se dostaneš domů, a do tý doby ze mě může stáhnout kůži.“

Dlouho se na mě díval, jako by předtím nevěřil, že by něčeho takového byla schopna, a až teprve nyní mu to došlo. Když jsme uklidili zahradnické nářadí a vešli do domu, měl v očích stále ještě šokovaný výraz. Kitty spala v křesle.

A pak tu byly noci. Nakonec už nebylo třeba se snažit je neposlouchat, protože Cal přestal s pokusy Kitty přesvědčit i s vášnivými polibky. Zůstaly pouze letmé dotyky po tváři, jako by po ní už netoužil. Cítila jsem, jak v něm narůstá vztek a frustrace. Stejně jako ve mně.

Na Den díkůvzdání jsem poprvé pekla krůtu koupenou v obchodě, aby Kitty mohla pozvat „děvčata“ a chvástat se svým kuchařským uměním. „To nic není,“ opakovala, když jí chválily domácnost. „Mám taky hrozně málo času. Heaven mi trochu pomáhá,“ uznala velkoryse, zatímco jsem je obsluhovala u stolu, „ale to víte, jaký jsou mladý holky… líný a nezajímá je nic jinýho než kluci.“

Přišly Vánoce se skoupými dárky od Kitty a tajnými nákladnými dary od Cala. Chodil s Kitty hodně na večírky a já jsem se doma dívala na televizi. Teprve tehdy jsem se dozvěděla, že Kitty má problémy s pitím. Jedna sklenička vyvolala řetězovou reakci, takže musela pít stále víc a často ji Cal musel donést domů, svléknout a uložit do postele, někdy s mou pomocí.

Bylo divné svlékat bezmocnou ženu s pomocí jejího manžela. Tato intimita ve mně vyvolávala nepříjemný pocit. Přesto mě s Calem pojilo nevyslovené pouto. Jeho oči se setkaly s mými… moje s jeho. Měl mě rád, věděla jsem, že mě má rád… a v noci, když jsem ležela v posteli, jsem se cítila v bezpečí, jako by jeho přítomnost v domě střežila můj spánek.

Jednu sobotu koncem února jsme spolu oslavili moje šestnácté narozeniny. Žila jsem s ním a s Kitty už víc než jeden rok a jeden měsíc. Věděla jsem, že Cal není jako skutečný otec, ani jako strýček, ani jako žádný muž, jakého jsem kdy poznala. Byl to někdo, kdo potřeboval přítele a rodinu, kterou by miloval, stejně jako já, a vzal zavděk nebližším člověkem, který byl po ruce. Nikdy se mi nevysmíval ani mě nekritizoval, nikdy mi nenadával jako Kitty.

Byli jsme přátelé. Věděla jsem, že ho mám ráda. Dal mi, co jsem předtím nikdy neměla. Byl to muž, který mě měl rád, který mě potřeboval, rozuměl mi a já bych pro něj ochotně umřela.

K narozeninám mi koupil nylonové punčochy a boty na vysokém podpatku. Když Kitty nebyla doma, trénovala jsem v nich chůzi. Bylo to jako učit se znovu chodit na nových, delších nohách. Zdálo se mi, že v nylonkách a s podpatky vypadají moje nohy skvěle, a podvědomě jsem je vystrkovala, aby je každý mohl obdivovat. Calovi to bylo k smíchu. Samozřejmě jsem musela punčochy i boty schovat s ostatními novými šaty dole ve sklepě, kam Kitty nikdy sama nešla.

Jaro přišlo do Atlanty rychle. Díky mému a Calovu úsilí jsme měli nejkrásnější zahradu v Candlewicku. Kitty si jí moc neužila, protože květy přitahovaly včely, po zemi lezli mravenci a do vlasů se jí mohly zaplést housenky, které visely ze stromů na tenkých vláknech. Jednou si málem zlomila vaz, když se s jekotem pokoušela setřást z ramena housenku.

Bála se temných zákoutí, kde se mohli schovávat brouci či pavouci. Z mravenců v kuchyni dostala málem infarkt. Moucha na její ruce byla důvodem ke křiku, a pokud byl v ložnici komár, nezamhouřila oko a všechny nás budila stížnostmi na „tu zatracenou věc“.

Také se bála tmy. Měla strach z červů, špíny, prachu, bacilů, nemocí a z tisíce věcí, na které jsem ani nepomyslela.

Když se její požadavky staly nesnesitelné, uchýlila jsem se do svého pokoje, lehla si na postel, sáhla po knize, kterou jsem si přinesla domů ze školní knihovny… a ponořila se do děje Jany Eyrové či Na větrné hůrce. Tyto knihy jsem četla znovu a znovu a v knihovně jsem si našla životopis sester Brontëových.

Kousek po kousku jsem odsunovala Kittyiny keramické výtvory, abych měla místo pro svou vzácnou sbírku knih. Přinesla jsem si ze sklepa panenku, každý den jsem ji vytáhla ze spodní zásuvky prádelníku a zkoumala její půvabný obličej s odhodláním jednou najít matčiny rodiče.

Párkrát jsem si dokonce oblékla matčiny staré šaty, ale byly tak vetché, že jsem se rozhodla je raději ušetřit pro den, kdy pojedu do Bostonu.

Tom psal dlouhé dopisy a Logan mi napsal čas od času, aniž bych se od něj něco dozvěděla. Pořád jsem psala Fanny, ale ta neodpovídala. Můj svět byl tak těsný a přísně omezený, že jsem začínala mít pocit izolace, jako bych už nebyla ve styku s nikým… kromě Cala.

Přesto byl můj život v mnoha ohledech snazší. Domácí práce, které mě zpočátku děsily svou složitostí, jsem zvládala bez potíží, jako bych se narodila s mixérem v jedné ruce a vysavačem ve druhé. Elektřina se stala součástí mého života a měla jsem dojem, že tomu tak je odjakživa. Každým dnem se Cal stával čím dál víc mým ochráncem, přítelem, společníkem a důvěrníkem. Byl mi učitelem, otcem a také mě doprovázel do kina a restaurace, protože chlapci ze školy mě přestali zvát na schůzky. Jak jsem ho mohla nechat na holičkách, když mi jednou řekl: „Heaven, když budeš chodit do kina s klukama, s kým budu chodit já? Já chodím do kina rád, ale Kitty ho nesnáší. Taky nesnáší restaurace, kterým dávám přednost. Neopouštěj mě kvůli klukům, který tě neocení jako já… dovol, abych tě mohl vzít na film. Vždyť je nepotřebuješ, viď, že ne?“

Cítila jsem se provinile, jako bych ho zradila jenom pomyšlením na to, že bych měla mít rande. Mnohokrát jsem se ujišťovala, že Logan je mi stejně věrný jako já jemu… ale přesto jsem se nedokázala ubránit pochybnostem. Opravdu mě nepodvádí? Po čase jsem se prostě přestala na chlapce dívat, protože jsem je nechtěla povzbuzovat, a tím si odcizit jediného spolehlivého přítele, kterého jsem měla.

Abych Calovi udělala radost, dělala jsem, co chtěl, chodila jsem, kam chtěl, nosila jsem, co si přál, upravovala si vlasy, jak ho to těšilo. A můj odpor ke Kitty celou tu dobu narůstal, protože Cal se kvůli ní uchyloval ke mně. Byl sice báječný, ale přesto jsem z toho měla divný pocit a cítila se provinile, zvlášť když se mu v očích objevil onen žhavý pohled, jako kdyby mě měl opravdu hodně rád, možná až příliš.

Kamarádky ve škole si mě podezřívavě prohlížely. Věděly, že chodím ven s Calem? „Ty máš nějakýho kluka?“ vyzvídala Florence, moje nejlepší kamarádka. „Pověz mi o něm. Dovolíš mu, no, víš, úplně všechno?“

„Ne!“ vylítla jsem. „Kromě toho nikoho nemám.“

„Ale máš! Jinak by ses nečervenala!“

Opravdu jsem zrudla?

Šla jsem domů, kde jsem utírala prach a luxovala a zalévala stovky květin a plnila nekonečné povinnosti, a celou dobu jsem přemýšlela o tom, proč jsem se červenala. V mém těle se dělo něco záhadného, co ho probouzelo a vysílalo vlny vzrušení do mého rozkroku v těch nejneočekávanějších chvílích. Jednou jsem se zahlédla v zrcadle v koupelně jenom v podprsence a kalhotkách, což samo o sobě ve mně vyvolalo sexuální vzrušení. Polekalo mě, že pouhý pohled na mé sporé oblečení mě dokáže vzrušit. Sice jsem neměla tak mohutné poprsí jako Kitty, na něž byla tak pyšná, ale zdálo se víc než dostačující. V pase jsem zeštíhlela na pouhých šestapadesát centimetrů. Vypadalo to, že výška sto šedesát devět centimetrů je konečná, ale to mi připadalo ažaž. Nechtěla jsem být takový obr jako Kitty.

Už několik měsíců před obávanými sedmatřicátými narozeninami začala Kitty zachmuřeně hledět na kalendář a stále víc propadala depresím. Když byla deprimovaná, museli jsme s Calem dávat velký pozor, jinak nás obvinila, že jsme necitliví a nezáleží nám na ní. Cal šílel frustrací, jak ji pořád chtěl, zatímco Kitty ho škádlila a provokovala a potom křičela NE, NE, NE! „Až jindy… zejtra večer…“

„Proč neřekneš nikdy, když to tak myslíš!“ vybuchl a vyrazil do sklepa, aby elektrickou pilou zničil něco jiného místo ní.

Šla jsem do koupelny za Kitty. Doufala jsem, že si s ní budu moci promluvit jako žena s ženou, ale ona byla zaujatá prohlížením se v zrcadle. „Nenávidím stárnutí,“ zakvílela a zblízka se pozorovala v ručním zrcátku v ostrém světle, jež odhalovalo i nepatrné vrásky.

„Nevidím žádný vrásky kolem očí, matko,“ řekla jsem upřímně. Měla jsem ji takto mnohem radši, když se chovala víceméně jako normální lidská bytost. Pokud jsem se občas zapomněla a oslovila ji Kitty, netrvala na tom, abych se opravila. Přesto jsem se nemohla zbavit obav a podezření. Bylo mi divné, proč nevyžaduje můj respekt jako dřív.

„Musím jet brzo domů,“ zamumlala a stále se intenzivně zkoumala v zrcadle. „To není fér vůči Calovi, co dělám.“ Roztáhla rty, aby viděla všechny zuby. Pátrala po zubním kameni a špatných dásních. Potom podrobila inspekci vlasy, nenajde-li šedivý vlas. „Musím se zase projít po domácí půdě, aby mě tam všichni viděli, dokud vypadám dobře. Vzhled člověku nevydrží věčně, i když jsem si dřív myslela, že jo. Když mně bylo jako tobě, myslela jsem si, že nikdy nezestárnu. Tenkrát mi vrásky nedělaly starosti. Teď myslím jenom na ně a hledám, kde mi přibyly.“

„Díváš se moc zblízka,“ namítla jsem. Bylo mi jí líto. Cítila jsem nervozitu, jako vždy, když jsem s ní byla v místnosti sama.

„Řekla bych, že vypadáš aspoň o deset let mladší.“

„ALE STEJNĚ NEVYPADÁM MLADŠÍ NEŽ CAL!“ stěžovala si trpce. „Vypadá proti mně jako kluk.“

Byla to pravda. Cal vypadal mladší než Kitty.

Později ten samý den, když jsme jedli v kuchyni, Kitty znovu začala lítostivě mluvit o svém věku. „Když jsem byla mladší, byla jsem nejhezčí holka ve městě. Viď, Cale?“

„Jo,“ souhlasil a s velkou chutí se pustil do jablkového závinu. (Studovala jsem kuchařky celé měsíce, abych se naučila jeho oblíbený moučník.) „Určitě jsi byla nejhezčí dívka ve městě.“

Jak to mohl vědět? Tehdy ji přece neznal.

„Dneska ráno jsem našla šedivej vlas v obočí,“ lamentovala Kitty. „Už ze sebe nemám tak dobrej pocit jako dřív.“

„Vypadáš skvěle, Kitty, fakt,“ ujistil ji, aniž by se na ni podíval.

Jak hrůzyplný se podle Kitty zdál být střední věk, přestože k němu ještě ani nedospěla. Když byla pěkně oblečená a nalíčená, vypadala opravdu výtečně. Škoda že se nedokázala chovat stejně hezky jako vypadala.

Byla jsem s Kitty a Calem dva roky a dva měsíce, když mě informovala: „Až v červnu skončí škola, pojedeme do Winnerrow.“

Těšila jsem se, že uvidím dědu a Fanny, ale vyhlídka na setkání s Kittyinými krutými rodiči mě nelákala. Kitty je nemohla vystát. Oni z ní udělali to, čím byla (podle Cala), a přesto se k nim chtěla vrátit a bydlet s nimi v jejich domě.

V dubnu přišla Kitty z nákupů s dárky pro mě. Koupila troje letní šaty, které mi tentokrát padly. Byly to drahé šaty z exkluzivního obchodu. Také mi dovolila, abych si vybrala opravdu hezké boty – růžové, modré a bílé, aby se hodily k jednotlivým šatům.

„Nechci, aby si rodiče mysleli, že s tebou nezacházím dobře. Koupila jsem je radši dřív, protože potom je zboží přebraný. Ve vobchodech tě nutěj nakupovat na léto v zimě a v létě na zimu. Musíš sebou hodit, jinak na tebe nic nezbyde.“

Ta slova dosti ubrala z radosti z krásných šatů, které mi koupila jenom proto, aby něco dokázala rodičům, jež nesnášela.

Za několik dnů mě Kitty vzala podruhé do svého salonu v hotelu a představila mě novým „děvčatům“ jako svou dceru. Zdálo se, že je na mě velmi hrdá. Salon byl větší a lépe zařízený, s křišťálovými lustry a skrytými světly, ve kterých se všechno blyštělo. Měla zaměstnankyně z Evropy, které v malých kójích prováděly kosmetické ošetření obličeje. Používaly velké lupy, kterými rozpoznaly i sebemenší nedostatky na pleti klientek.

Kitty mě posadila do růžového otáčecího křesla, jehož výška se dala nastavit, a poprvé v životě jsem byla ostříhaná v profesionálním kadeřnictví. Seděla jsem v plastikové zástěře, dívala se do velkého zrcadla a byla jsem k smrti vyděšená, že Kitty usoudí, že vypadám hrozně. Když vzala sama nůžky, měla jsem strach, že mi na hlavě nic nenechá. Seděla jsem celá ztuhlá, připravená vyskočit, abych unikla pohromě. Všech osm „děvčat“ stálo kolem a obdivovala Kittyino umění. Ona to však nezkazila. Opatrně zastřihávala pramen po prameni, a když byla hotová, odstoupila a na všechna „děvčata“ se usmála.

„Neříkala jsem vám, že moje dcera je kočka? Nepomohla jsem přírodě? Hej, Barbsie, tys ji viděla, když přišla poprvý. Nevypadá teď vo moc líp? Není vidět, že je dobře živená a že se s ní dobře zachází? Je to moje dítě. Vím, že by se mámy neměly vlastníma dětma vychloubat, ale nemůžu si pomoct, když je tak hezká – a je moje.“

„Kitty,“ ozvala se nejstarší z děvčat, které bylo kolem čtyřiceti, „nevěděla jsem, že máš dítě.“

„Nechtěla jsem, abyste mě vodsuzovaly, že jsem se vdala tak mladá,“ odpověděla Kitty upřímně. „Není Calova, ale je mu podobná, viďte?“

Ne, nebyla jsem mu podobná. Urazilo mě to a zvětšilo můj odpor k ní.

Z výrazů žen jsem viděla, že jí nevěří, přesto Kitty trvala na tom, že jsem její, ač jim předtím tvrdila něco jiného. Když jsem o tom později pověděla Calovi, zamračil se a vypadal nešťastně.

„Jde to s ní z kopce, Heaven. Žije ve světě fantazie. Předstírá, že jsi dítě, kterýho se zbavila. Kdyby nešla na potrat, bylo by jen o trochu starší, než jsi ty. Dávej pozor, abys neudělala něco, co by ji vyvedlo z rovnováhy… protože u ní člověk nikdy neví.“

Byla jako časovaná bomba s dlouhou rozbuškou…

Zbývalo mi jen škrtnout zápalkou.

Když Kitty vylepšila můj vzhled, překypovala jsem dětinskou vděčností, jakou jsem vždy cítila i kvůli sebemenší službě, kterou mi prokázala. Všechny tyto drobné skutky jsem ve svém vědomí schraňovala jako drahokamy, jež mě měly udržovat v bezpečí. Za každou laskavost jsem odbourala velký blok nepřátelství, přesto hned příští její slovo ho často ještě zvětšilo.

Probudila jsem se s výborným nápadem. Udělám pro Kitty něco senzačního. Třeba jenom proto, abych zakryla svůj rostoucí odpor k ní. Když se zrovna nechovala tak hrozně, bála jsem se jí o to víc. V jejích podivných bledých očích bylo něco nedefinovatelného.

Cal telefonoval to ráno, kdy jsme plánovali překvapit Kitty uspořádáním večírku. „Nebudeš s tím mít moc práce? Nemůžeme to udělat jako překvapení,“ dodal popuzeně. „Kitty nemá překvapení ráda. Budu jí to muset říct. Kdyby přišla domů neučesaná nebo s odloupnutým lakem na nehtu, nikdy by nám to neodpustila. Bude chtít vypadat dokonale a mít na sobě nejlepší šaty a mít upravený vlasy. Tak dej dům do pořádku, ať je jako ze škatulky, aby se mohla předvádět.“

Sestavil seznam hostů včetně Kittyiných děvčat a jejich manželů a studentů kurzu keramiky (obého pohlaví) s jejich partnery a partnerkami. Dokonce mi dal sto dolarů, abych Kitty koupila dárek podle vlastního výběru. Rozhodla jsem se pro ostře růžovou koženou kabelku, která stála šedesát pět dolarů. Za zbytek jsem koupila ozdoby na oslavu… pro Kitty by to jistě bylo vyhazování peněz, ale odvážila jsem se riskovat její hněv.

Odpoledne volal Cal znovu. „Podívej, Heaven, nemusíš se patlat s dortem. Koupím ho v cukrárně. Ušetří ti to spoustu práce.“

„Ale ne,“ namítla jsem rychle. „Hotový dorty nejsou tak dobrý jako domácí. Víš, jak Kitty pořád mluví o dortech svý matky a jak je těžký je správně upéct. Pořád shazuje mý vaření, a tak když upeču domácí dort, dokážu jí, že to není tak špatný, ne? Kromě toho jsem už jeden pekla. Až uvidíš ty růžičky se zelenými lístky, kterými ho ozdobím, nebudeš věřit svým očím. Bude to nejhezčí dort, jaký jsem kdy viděla a jaký budu kdy jíst.“ Vzdychla jsem. Doma jsme neměli nikdy večírek s hosty. Dokonce i narozeniny jsme oslavovali tak, že jsme se ve Winnerrow dívali do výkladních skříní na dorty, které byly pravděpodobně z lepenky. „Doufám jen, že bude chutnat stejně dobře jako vypadá,“ vzdychla jsem znovu.

Zasmál se, ujistil mě, že bude výtečný, a oba jsme zavěsili.

Oslava měla začít v osm. Cal s Kitty se chtěli najíst ve městě. Kitty se pak měla doma ještě převléknout.

Ve svém pokoji jsem vytáhla panenku a posadila ji na postel, aby mě mohla sledovat, jak si oblékám hezké šaty z modrého žoržetu. Panenka pro mě představovala matku a jejíma skleněnýma očima se na mě dívala matčina duše s obdivem, láskou a pochopením. Když jsem si česala vlasy do nového, dospělejšího účesu, přistihla jsem se, jak k ní mluvím. Šaty byly spolu s novými botami a punčochami Calovým dárkem k mým sedmnáctým narozeninám.

V šest hodin jsem byla hotová. Cítila jsem se hloupě, že jsem připravená tak brzy, jako dítě, které se nemůže dočkat, až se naparádí. Ještě jednou jsem zkontrolovala celý dům. Z lustru v jídelně jsem natáhla barevné papírové řetězy a Cal ráno po Kittyině odchodu rozvěsil balónky. Dům vypadal slavnostně, ale čekání na hosty mě unavovalo. Vrátila jsem se do svého pokoje a dívala se z okna. Na obloze se začaly stahovat bouřkové mraky, takže se rychle setmělo. Brzy se spustil drobný déšť. V deštivých dnech se mi chtělo vždycky spát. Opatrně jsem si lehla na postel a pečlivě si rozprostřela sukni, aby se nepomačkala. S panenkou v náručí jsem se za chvíli oddala sladkým snům o matce.

Běhaly jsme spolu po kopcích, ona se zářivou hřívou světlých vlasů, já s dlouhými tmavými vlasy – a potom měly moje vlasy barvu jejích a její mých a já jsem nevěděla, kdo jsem. Neslyšně jsme se smály, jak tomu bývá ve snech… a čas se zastavil… zastavil…

S trhnutím jsem se probudila. Nejdřív jsem uviděla vystouplé žluté oči zelené keramické žáby. Co mě probudilo? Kroutila jsem očima, aniž bych pohnula hlavou. Ty zlaté rybky? Stolek ve tvaru slona, který nebyl tak dokonalý jako podobné stolky dole? V mém pokoji byly namačkány všechny výtvory, které se nehodily na prodej nebo na vystavení. Proč se všechny skleněné oči dívají na mě?

Nad hlavou mi zazněl hrom! Vzápětí proťal oblohu klikatý blesk. Přitiskla jsem panenku těsněji.

Z mraků proudily potoky vody. Nebyl to příjemný letní deštík. Posadila jsem se a dívala se oknem na zaplavenou ulici. Domy na druhé straně vypadaly tak vzdálené a zamlžené, jako by patřily do jiného světa. Znovu jsem se na posteli svinula do klubíčka bez ohledu na krásné šaty, a s matčinou panenkou v rukou jsem opět usnula.

Hlasité bubnování deště přehlušilo všechny ostatní zvuky. Každých několik sekund se zablesklo a zazněl hrom. Všechny tyto přírodní úkazy jsem jako zručný filmový režisér zabudovala do scén svého snění…

V mlžném snu, krásnějším než realita, jsem tančila s Loganem ve stínu zeleného lesa. Oba jsme byli starší… něco mezi námi rostlo, nějaké elektrizující vzrušení, ze kterého se mi rozbušilo srdce…

Z temnoty se vyloupla postava, ne v mlžném bílém hávu jako duch, ale v ostře růžové. Kitty!

Sedla jsem si a protřela si oči.

„Nó…,“ protáhla Kitty nebezpečně klidným hlasem, když hřmění na chvíli utichlo, „podívejme, co tady ten parchant vyvádí. Celá nastrojená v posteli.“

Co jsem udělala tak hrozného, že Kitty vypadala jako posel veškerého zla?

„Slyšíš mě, ty pitomče?“

Tentokrát jsem sebou trhla, jako kdyby mě uhodila. Jak se může ke mně takhle chovat, když jsem celý den dřela, abych pro ni uspořádala večírek? Dost! Už toho mám dost! Už mě unavovalo poslouchat její nadávky, měla jsem všeho po krk. Nedám se zastrašit. Ne! Nejsem žádný parchant z hor!

Moje vzpoura vzplanula jako velká pochodeň, Možná proto, že výraz v jejích očích byl tak neúprosný, že jsem si vybavila, kolikrát mě bez příčiny uhodila. „Jo, slyším tě, ty ukecaná krávo!“

„COS TO ŘEKLA?“

„Řekla jsem, že tě slyším, TY UKECANÁ KRÁVO!“

„COŽE?“ zvýšila hlas.

„Kitty je UKECANÁ KRÁVA. UKŘIČENÁ Kitty. Kitty, která každý večer ječí NE na svýho manžela, a já to musím poslouchat. Co je s tebou, Kitty? Ztratilas chuť na sex, jak stárneš?“

Neslyšela mě. Její pozornost upoutalo, co jsem držela v náruči. „Co to tam máš? Přistihla jsem tě, co? Ležíš tady na boku, jako bych ti neříkala aspoň miliónkrát, abys tak vodporný věci nedělala!“

Vytrhla mi panenku z rukou, rychle rozsvítila všechna světla a zkoumavě si ji prohlížela. Vyskočila jsem, abych zachránila svůj poklad.

„To je vona! VONA!“ vyjekla a mrštila mojí nenahraditelnou panenkou o zeď. „Lukův prokletej anděl!“

Vrhla jsem se za panenkou a málem jsem upadla, protože jsem zapomněla, že mám boty s vysokým podpatkem. Díky bohu, nebyla rozbitá, jenom jí spadl svatební závoj.

„DEJ MI TO!“ poručila Kitty a šla ke mně, aby mi panenku vzala. Tentokrát upoutaly její pozornost moje šaty. Očima mě přejela od hlavy k nylonovým punčochám a stříbrným botám bez paty. „Kdes vzala ty šaty a boty?“

„Zdobím dorty a prodávám je sousedům po dvaceti dolarech za kus,“ lhala jsem. Byla jsem zlostí bez sebe, že málem zničila nejdražší věc, kterou jsem vlastnila.

„Nelži mi a nevymejšlej si takový pitomý výmluvy! A dej mi tu panenku.“

„NE! Nedám ti ji.“

Mračila se na mě, zmatená mým odmlouváním. „Nemůžeš mi řikat ne, ty parchante, a myslet si, že ti to projde,“ řekla výhrůžným tónem.

„Říkám ti ne, Kitty, a projde mi to. Nedám se od tebe zastrašovat. Už se tě nebojím. Jsem starší, větší a silnější. Nejsem už slabá z nedostatku jídla. Za to ti musím poděkovat, ale neopovažuj se na tuhle panenku sáhnout.“

„Co by se stalo, kdybych to udělala?“ zeptala se tichým, nebezpečně znějícím hlasem.

Krutost v jejích očích mě tak ohromila, že jsem se nezmohla na slovo. Po celou tu dobu, kdy mě zdánlivě nechávala na pokoji, v ní kvasila jakási nenávist. A nyní vybublala na povrch a civěla na mě z jejího pronikavého pohledu.

„Neslyšelas mě, ty parchante?“

„Jo, slyšela.“

„Cos to řekla?“

„Řekla jsem JO, Kitty, slyšela jsem tě.“

„COŽE?“ opět zvýšila hlas.

Nebyla jsem ochotná dál hrát pokornou a bezmocnou. Hrdě jsem vztyčila hlavu a odsekla: „Nejseš moje matka, Kitty Dennisonová! Nemusím ti říkat matko. Kitty úplně stačí. Snažila jsem se tě mít ráda a zapomenout na všechny hrozný věci, který jsi mi udělala, ale už toho mám dost. Ty se dovedeš chovat lidsky vždycky jen na chvilku. A to jsem byla takový blázen, že jsem chtěla uspořádat tenhle večírek, abych ti udělala radost a abys měla příležitost vytáhnout všechen ten křišťál a porcelán … ale není to k ničemu, protože ty se stejně nedokážeš chovat jako matka. Teď aspoň vím, jaká doopravdy jsi. Vidím ti to v těch tvých vodnatých očích. Není divu, že ti Bůh nedopřál děti, Kitty Dennisonová. Bůh věděl, že si je nezasloužíš.“

Kittyin smrtelně bledý obličej ozářil náhlý blesk. „Přišla jsem domů, abych se dala do pucu před tou voslavou,“ mluvila přerývaně, „a najdu tady prolhanýho, vychytralýho parchanta, kterej si vůbec neváží toho, co jsem pro ni udělala.“

„Vážím si všech dobrých věcí, který jsi pro mě udělala, a kvůli tomu jsem taky zorganizovala tenhle večírek, ale ty všechno hned zničíš. Chceš zničit, co mi patří, a přitom dělám, co můžu, abych chránila, co patří tobě. Ublížilas mi tolik, že by mi to vystačilo na celý život, Kitty Dennisonová! Neudělala jsem nic, za co bych si zasloužila být potrestaná. Každý spí na boku a na břiše a nikdo si nemyslí, že to je hřích, jen ty. Kdo ti řekl, jaký jsou správný a špatný pozice na spaní? Bůh?“

„NEMLUV SE MNOU TAKHLE V MÝM DOMĚ!“ dusila se Kitty vzteky. „Viděla jsem tě. Porušilas mý pravidla. Víš, že nemáš spát na boku a vobjímat něco… a tys to stejně udělala!“

„A co je tak špatnýho na tom, že spím na boku? Pověz mi to! Hrozně ráda bych to věděla! Musí to mít nějakou souvislost s tvým dětstvím a s něčím, co ti někdo udělal!“ Hovořila jsem stejně útočným tónem jako ona.

„Myslíš si, že seš moc chytrá, co?“ odsekla. „Myslíš si, že seš lepší než já, protože máš ve škole samý jedničky. Utratila jsem spoustu peněz, abych tě slušně voblíkla, a co z toho? Co chceš dělat? Nemáš žádnej talent. Neumíš ani pořádně vařit. Vo uklízení a udržování pořádku nemáš ani páru! Ale myslíš si, že seš lepší, protože já jsem vychodila jen pět tříd. Cal ti to na mě prozradil, že jo?“

„Cal mi nic takovýho neříkal. Jestlis nedokončila školu, určitě to bylo proto, že ses nemohla dočkat, aby ses vyspala s nějakým chlapem a utekla s prvním, který byl ochotný si tě vzít – jako to dělají všechny holky z hor. I kdyžs vyrostla ve Winnerrow, nejseš o nic lepší než ostatní póvl od nás.“

Byla to Kittyina chyba, ne moje, že se na mě začínal Cal dívat způsobem, který mi nebyl příjemný. Zapomínal, že má být můj otec, můj zastánce. Měla jsem zlost, že mi tak Kitty bere muže, který mi poskytl, co jsem potřebovala nejvíc – opravdového otce. Přesto první promluvila ona.

„ŘEK TI TO! VIĎ, ŽE TI TO ŘEK?“ Rozčilením jí přeskakoval hlas. „Tys vo mně mluvila s mým vlastním manželem a napovídalas mu lži, takže už mě nemiluje jako dřív!“

„My o tobě nemluvíme. To je moc nudný téma. Spíš zkoušíme předstírat, že neexistuješ.“

Dál jsem přilévala olej do ohně, protože jsem si říkala, že když už jsem ho jednou podpálila, mohu klidně přiložit všechno shnilé palivo v podobě příkoří, která mi způsobila ode dne, kdy jsem přišla. Nezapomněla jsem ani jednu její nadávku, jediný políček, jedinou ránu, po které mi tekla krev z nosu, nebo zůstal monokl… A to všechno jsem v sobě dlouho dusila, aby to nyní explodovalo.

„Kitty, už nikdy ti nebudu říkat matko, protože jsi nikdy má matka nebyla a nikdy nebudeš. Seš kadeřnice Kitty, která si hraje na učitelku keramiky.“ Otočila jsem se na podpatku stříbrného střevíce a ukázala na zamčené skříně. Zasmála jsem se, jako bych se náramně bavila, ačkoliv jsem kuráž jenom předstírala.

„V těch zamčených skříních jsou tisíce koupených keramických forem, ještě s nálepkami na krabicích, ve kterých přišly! Tys žádný z těch zvířat nevymodelovala! Místo toho kupuješ ty formy, naleješ do nich sádru – a vystavuješ je, jako kdyby byly originály. To je podvod, za který by tě mohli žalovat.“

Kitty nepřirozeně ztichla.

To mě mělo varovat, abych přestala, ale potřebovala jsem se zbavit frustrace a hněvu, jež ve mně narůstaly celé roky, jako kdyby Kitty byla kombinací mého otce a všeho ostatního, co mi zničilo život.

„Cal ti to řek,“ řekla hluše. „Cal… mě… zradil.“

„Nic takovýho.“ Sáhla jsem do zásuvky svého stolu a vytáhla mosazný klíček. „Našla jsem to jednou, když jsem tady uklízela. Nedalo mi to, abych neotevřela ty skříně, který máš pořád zamčený.“

Kitty se usmála. Její úsměv nemohl být sladší.

„Co ty víš vo umění, ty burane? Já jsem udělala ty formy. Prodávám je dobrejm zákazníkům. Držím je zamknutý, aby mi slídilové jako ty nekradli nápady.“

Bylo mi to jedno.

Ať se obloha otevře a déšť vzedme oceán a ten ať zaplaví Candlewick a strhne ho na dno moře, kde bude navěky spát vedle ztracené Atlantidy… Proč by mi na tom mělo záležet? Mohu odejít teď, dokud je teplo. Můžu stopovat. Aspoň budu žít. Jsem odolná. Nějak bych se dostala zpátky do Winnerrow a tam bych odtáhla Fanny od reverenda Wisea, našla Toma, zachránila Keithe a Naši Jane… Našla bych způsob, jak bychom všichni přežili.

Abych ukázala svou sílu a odhodlání, zastrčila jsem panenku co nejdál pod postel a potom si schválně lehla na bok, vzala polštář a přitiskla ho k sobě. Až tehdy mi to došlo – co mě nikdy předtím nenapadlo –, co si Kitty myslela, že dělám za hroznou věc. Dívky ve škole o tom občas mluvívaly, jak se dráždí a vzrušují, a tak jsem hloupě přehodila jednu nohu přes polštář a začala se o něj třít.

Nedělala jsem to déle než dvě sekundy.

Dvě silné ruce mě chytily v podpaží a vytáhly z postele. Křičela jsem a pokoušela se Kitty setřást. Chtěla jsem se otočit, abych jí rukama dosáhla na obličej a nějak jí ublížila, aby mě pustila. Ale jako bych byla zmítající se kotě v prackách mocného tygra. Odtáhla mě dolů po schodech do jídelny, kterou jsem vyzdobila na večírek. Tam se mnou mrštila na tvrdou skleněnou desku jídelního stolu.

„Ušpiníš si vyčištěný stůl,“ poznamenala jsem sarkasticky. Chovala jsem se stupidně, neboť jsem stála tváří v tvář nejhoršímu nepříteli, jakého jsem kdy měla. „Už nikdy nebudu leštit tvý stoly. Skončila jsem s uklízením tvýho pitomýho domu plnýho kýčovitých zvířat.“

„BUĎ ZTICHA!“

„NECHCI BÝT ZTICHA! Jednou ti to musím říct. NENÁVIDÍM TĚ, KITTY DENNISONOVÁ! Mohla jsem tě mít ráda, kdybys mi dala aspoň nějakou šanci. Nenávidím tě za všechno, cos mi udělala! Nikdo nemá u tebe šanci, ani tvůj manžel. Vždycky když tě někdo má rád, provedeš mu něco hroznýho, takže se obrátí proti tobě a vidí tě takovou, jaká opravdu jsi – ŠÍLENÁ!“

„Buď zticha.“ Tentokrát to řekla nezvykle klidně. „Ani se nehni. Zůstaň na tom stole, dokud se nevrátím.“

Kitty zmizela.

Teď bych mohla utéct. Vyletět ze dveří a navždy opustit tento candlewickský dům. Na dálnici bych si něco stopla. Ale v ranních novinách jsem na první stránce viděla fotografie dvou dívek, které byly u silnice znásilněny a zavražděny.

Těžce jsem polkla. Toporně jsem seděla, ochromená nerozhodností a pozdě litujíc všeho, co jsem vyslovila. Přesto… nechtěla jsem být tak zbabělá a utéct. Umínila jsem si, že zůstanu a ukážu jí, že se ničeho nebojím. Co horšího by mi ještě mohla udělat?

Kitty se nevrátila s bičem nebo rákoskou, ani s plechovkou lyzolu, který by mi nastříkala do obličeje. Přinesla pouze úzkou krabičku dlouhých zápalek, kterými se zapaluje v krbu.

„Pojedeme domů, do Winnerrow, na návštěvu,“ oznámila hrozivě monotónním hlasem. „Jedeme tam, abys viděla svou sestru Fanny a dědečka a já abych viděla svou sestru Maisie a svýho bratra Dannyho. Abych se podívala, kde jsem vyrostla, a znovu si slíbila, jako kdysi, že nebudu nikdy jako voni. Chci se s tebou pochlubit. Nechci, abys vypadala špatně, jako když se vo tebe pořádně nestarám. Vyrostla z tebe hezčí holka, než jsem si myslela. Kluci vodtamtuď tě budou chtít dostat. A já tě zachráním před tvým nejhorším já, aby to nebylo poznat. Ale vod tohodle dne se už nevopovážíš mě neposlechnout. Už nikdy. A jestli chceš někdy najít svou sestru Naši Jane a zjistit, co se stalo s Keithem, uděláš, co ti řeknu. Vím, kde jsou a kdo je má.“

„Ty vážně víš, kde jsou?“ zeptala jsem se vzrušeně a rázem zapomněla na všechno, co jsem řekla, jenom abych Kitty popudila.

„Ví vobloha, kde je slunce? Ví strom, kde má kořeny? Jasně že to vím. Ve Winnerrow se nic neutají, zvlášť když seš jedna z nich… a voni si myslej, že k nim patřim.“

„Kitty, kde jsou, prosím tě, řekni mi to! Musím je najít, než Naše Jane a Keith zapomenou, kdo jsem. Řekni mi to! Prosím! Vím, že jsem na tebe byla před chvílí zlá, ale ty taky. Kitty, prosím tě.“

„Co prosím?“

Ach bože!

Nechtěla jsem to říct. Kroutila jsem se na kluzké desce stolu a svírala jsem okraj tak pevně, že kdyby sklo nebylo zabroušené, uřízla bych si prsty.

„Nejsi moje matka.“

„Řekni to.“

„Moje matka je mrtvá a Sarah byla moje nevlastní matka tolik let…“

„Řekni to.“

„Mrzí mě to… matko.“

„A co dál?“

„Povíš mi, co víš o Keithovi a Naší Jane?“

„Řekni to.“

„Mrzí mě, že jsem řekla tolik ošklivých věcí… matko.“

„To nestačí, že tě to mrzí.“

„Co jinýho můžu říct?“

„Nemůžeš říct nic. Ne teď. Viděla jsem tě to dělat. Slyšela jsem, cos mně řekla. Řeklas, že podvádím. Řeklas vo mně, že jsem póvl. Věděla jsem, že se dřív nebo pozdějc vobrátíš proti mně a uděláš něco hnusnýho, jen co tě spustím z vočí. Muselas ležet na boku a vrtět se, co? Muselas mně vodmlouvat? Teď tě musím zbavit tý špatnosti.“

„A pak mi řekneš, kde jsou Keith a Naše Jane?“

„Až s tebou budu hotová. Až tě zachráním před hříchem. Pak… možná.“

„Matko… proč zapaluješ tu sirku? Světla už zase svítí. Nepotřebujeme svíčky, dokud se úplně nesetmí.“

„Přines tu panenku.“

„Proč?“ zděsila jsem se.

„Neptej se proč. Udělej, co ti řikám.“

„A řekneš mi, co vis o Keithovi a Naší Jane?“

„Řeknu ti všechno, co vím.“

Držela zapálenou sirku. „Přines tu pannu, než si spálim prsty.“

Běžela jsem s pláčem do pokoje, klekla si a vytáhla zpod postele panenku, která představovala mou mrtvou matku, mou mladou maminku, jejíž tvář jsem zdědila. „Promiň mi to, mami,“ vzlykala jsem a zasypala jí obličej polibky. Na cestě zpátky jsem skoro na konci schodiště zakopla a upadla. Vstala jsem a co nejrychleji jsem kulhala směrem ke Kitty. Bolest v kotníku byla tak ostrá, že se mi chtělo křičet.

Kitty stála u krbu v obývacím pokoji. „Polož ji tam,“ nařídila ledovým tónem a ukázala na železný rošt, na kterém byla připravena polena a třísky jenom pro ozdobu, protože Kitty si nepřála, aby kouř ze dřeva ušpinil a zasmradil její čistý dům.

„Prosím tě, nepal ji, Ki – matko…“

„Už je pozdě napravit škodu, kterous napáchala.“

„Matko, prosím tě. Mrzí mě to. Neudělej nic tý panence. Nemám žádnou fotku svý matky. Nikdy jsem ji neviděla. Tohle je všechno, co mám.“

„Lhářko!“

„Matko… ona nemůže za to, co udělal můj táta. Je mrtvá, a ty žiješ. Nakonec jsi vyhrála. Vzala sis Cala a ten je desetkrát lepší chlap než táta.“

„Polož tam tu hnusnou věc!“ nakázala.

Ustoupila jsem, takže Kitty výhružně pokročila ke mně. „Jestli se chceš někdy dozvědět, kde je Keith a Naše Jane… musíš mi tu nenáviděnou pannu dát z vlastní vůle. Nechtěj, abych ti ji vzala násilím, nebo svý sourozence už nikdy nenajdeš.“

Z vlastní vůle.

Pro Keithe.

Pro Naši Jane.

Podala jsem jí panenku.

Sledovala jsem, jak ji hodila na rošt. Po tváři mi stékaly slzy. Padla jsem na kolena, sklonila hlavu a v duchu odříkávala modlitbu… jako kdyby sama moje matka ležela na hranici.

S hrůzou jsem pozorovala, jak jemné krajkové šaty s perličkami a křišťálovými korálky okamžitě vzplanuly, jak se stříbřité vlasy prudce rozhořely, jak se její tvář, jež vypadala jako živá, roztavila, přičemž dva jazyky plamenů strávily dlouhé, zakroucené řasy.

„Teď poslouchej, ty parchante,“ řekla Kitty, když se moje drahocenná, nenahraditelná panenka – matčina podobizna – proměnila v popel. „Ne abys řekla Calovi, co jsem udělala. Až přijdou hosti, budeš se usmívat a tvářit se šťastně. PŘESTAŇ bulit! Byla to jen panenka. Vobyčejná panenka!“

Ona hromádka popela v krbu však představovala mou matku. Jak teď mohu dokázat, kdo jsem? Jak?

Nemohla jsem odolat, abych nesáhla do žhavého popela a nevytáhla jeden křišťálový korálek, který propadl roštem.

Zářil v mé dlani jako slza. Matčina slza. „Nenávidím tě, Kitty, za to, cos udělala!“ vzlykala jsem. „Tos nemusela! Nenávidím tě tolik, že si přeju, abys v tom ohni byla TY!“

Udeřila mě! Tvrdě, brutálně. Nepřestávala do mě bušit, dokud jsem neležela na podlaze, a dál mně fackovala a pěstmi mlátila do břicha… až jsem omdlela.

Milosrdně jsem ztratila vědomí.

Můj zachránce,

můj otec

BRZY POTÉ, CO SKONČIL VEČÍREK A VŠICHNI Kittyini hosté odešli, mě Cal našel, jak ležím obličejem dolů na podlaze v pokoji, kde jsem spávala. Už jsem ho nedokázala považovat za svůj pokoj. Stál ve dveřích a ve světle z chodby vypadal jako silueta. Byla jsem příliš bolavá, abych se pohnula. Moje krásné nové šaty byly potrhané a zašpiněné. A navzdory jeho přítomnosti jsem dál ležela na zemi jako hromádka neštěstí a plakala. Zdálo se mi, že stále pláču pro všechno, co jsem kdy měla a ztratila. Svou hrdost, své bratry a sestry, matku – a její panenku.

„Co se stalo?“ zeptal se Cal, pokročil do místnosti a klekl si vedle mě. „Kdes byla? Co se děje?“

Nepřestávala jsem plakat.

„Heaven, miláčku, musíš mi to říct! Zkoušel jsem se utrhnout z večírku už dřív, ale Kitty se mě držela jako klíště. Pořád říkala, že ti není dobře, že máš křeče. Proč ležíš na podlaze? Kdes byla celou tu dobu?“ Jemně mě otočil a láskyplně se podíval na můj oteklý obličej plný modřin. Potom mu zrak sklouzl na roztrhané šaty a punčochy s puštěnými oky. V očích mu bleskla taková zuřivost, že mě to vyděsilo. „Panebože,“ vykřikl a zaťal pěsti. „Mělo mě to napadnout! Znovu ti ublížila a já jsem tě před ní neubránil! Proto se dneska večer chovala tak vlastnicky! Pověz mi, co se stalo,“ žádal znovu a vzal mě do náruče.

„Jdi pryč,“ vzlykala jsem. „Nech mě být. To bude dobrý. Nic mi není…“

Hledala jsem slova, která by zmírnila jeho úzkost a hněv a moje vlastní utrpení. Dospěla jsem k názoru, že si za něj můžu sama. Třeba jsem opravdu odporná chátra z hor a zasloužím si, co mi Kitty udělala. Je to moje chyba. Otec mě nikdy nemiloval, a pokud mě nemůže milovat vlastní otec, kdo jiný? Nikdo mě nemůže milovat. Byla jsem ztracená, úplně sama… a byla jsem přesvědčená, že mě nikdy nikdo nebude milovat, nikdy dost.

„Ne, nepůjdu pryč.“ Lehce se dotkl mých vlasů a rty mi přejížděl po bolavém, napuchlém obličeji. Možná si myslel, že je to od pláče, ne od Kittyiných ran. Neměla jsem rozsvíceno, takže mě nemohl dobře vidět. Doufal, že jeho polibky zmírní mou bolest? Přesto to trochu pomohlo. „Bolí tě to hodně?“ zeptal se lítostivě. Vypadal tak smutně a láskyplně.

Jeho prsty na mém obličeji byly něžné. „Vypadáš tak krásně, jak tu ležíš v mý náruči s obličejem ozářeným měsíčním světlem. Zdáš se být napůl dítě, napůl žena, starší než sedmnáct, ale pořád tak mladá, tak zranitelná a nedotčená.“

„Cale… miluješ ji ještě?“

„Koho?“

„Kitty.“

Vypadal omámeně. „Kitty? Nechci se bavit o Kitty. Chci se bavit o tobě. A o mně.“

„Kde je Kitty?“

„Její kamarádky,“ začal výsměšným, sarkastickým hlasem, „usoudily, že Kitty potřebuje opravdu speciální dárek.“ Odmlčel se a ironicky se usmál. „Všechny šly na mužský striptýz a mě tu nechaly, abych tě hlídal.“

„Jako kdybych byla malý dítě…?“

Dívala jsem se na něj a po tváři mi stékaly slzy. Jeho úsměv byl ještě cyničtější. „Radši jsem tady s tebou než kdekoliv jinde. Dneska mezi všema těma lidma, co jedli a pili a smáli se hloupým vtipům, jsem si něco poprvé uvědomil. Cítil jsem se mezi nimi sám, protožes tam nebyla ty.“ Hlas mu poklesl. „Přišlas do mýho života a já jsem tě ze začátku opravdu nechtěl. Nechtěl jsem hrát roli otce, přestože Kitty cítila potřebu být matkou. Ale teď mám hrozný strach, že ti provede něco strašnýho. Snažil jsem se tady být co nejvíc, a přesto jsem tě před ní neochránil. Pověz mi, co ti dneska udělala.“

Mohla jsem mu to říci. Mohla jsem v něm tak vzbudit nenávist k ní. Ale bála jsem se, nejen Kitty, ale i jeho, dospělého muže, který se v této chvíli zdál být docela zblázněný do sedmnáctiletého dítěte. Bezvládně jsem ležela v jeho náruči, naprosto vyčerpaná, a slyšela jsem, jak mu buší srdce.

„Heaven, ona tě zase zbila, viď? Viděla, že máš na sobě drahý nový šaty a zkoušela je z tebe strhnout, viď?“ zeptal se hlasem zastřeným emocemi. Byla jsem tak zamyšlená, že jsem ani nepostřehla, že vzal mou ruku a přitiskl si ji k srdci. Cítila jsem jeho pravidelný tlukot a měla jsem dojem, že jsem jeho součástí. Chtěla jsem mu říct, že jsem téměř jeho dcerou a že by se na mě neměl tak dívat. Ale nikdo se dosud na mě nedíval s láskou – s láskou, kterou jsem tolik potřebovala. Proč to tedy ve mně vzbuzovalo obavy?

Utěšoval mě a lekal zároveň. S ním jsem se cítila v bezpečí a zároveň provinile. Vděčila jsem mu za tolik a nevěděla jsem, co mám dělat. Oči se mu podivně leskly, jako kdybych nevědomky zmáčkla nějaký knoflík. Možná proto, že jsem v jeho objetí ležela tak odevzdaně. K mému překvapení se dotýkal rty mého krku a vychutnával chuť mé kůže. Zachvěla jsem se. Chtěla jsem mu říct, aby přestal, ale měla jsem strach, že mě potom nebude milovat. Když ho od sebe odeženu, nebudu mít nikoho, kdo by mě chránil před Kitty a komu by záleželo na tom, co se mnou bude… a tak jsem nic neřekla.

Byla jsem unášena od slz do neznámého teritoria, kde jsem ležela uvězněná, nevědouc, co mám dělat a co mám cítit… Nemohlo to být špatné, tato sladká něžnost, kdy se jeho rty třely o mé, kdy se mě jemně dotýkal, jako by se bál, že by mě polekal, kdyby byl příliš odvážný… A vtom jsem mu pohlédla do tváře.

On plakal! „Přál bych si, abys nebyla jen krásný dítě. Kdybys tak byla starší.“

Ty slzy třpytící se mu v očích naplnily moje srdce lítostí. Byl ve stejné pasti jako já, zadlužený vůči Kitty až po krk. Nemohl prostě odejít a zahodit všechny roky, kdy se učil elektroniku. Nedokázala jsem se odtáhnout a dát mu políček, když mi jako jediný muž projevil laskavost a zachránil mě před životem, který mohl být zde v Candlewicku mnohem horší.

Přesto jsem zašeptala: „Ne,“ ale to ho nedonutilo, aby mě přestal líbat, kam chtěl, a hladit, kde chtěl. Celá jsem se třásla, jako kdyby na mě Bůh shlížel shůry a odsuzoval mě k věčnému peklu, jak to říkal reverend Wise a Kitty mi to připomínala každý den. Překvapilo mě, že měl chuť se mi třít obličejem o prsa, zatímco mu z očí kapaly slzy jako horký déšť a vzlykal v mé náruči.

Co jsem udělala nebo řekla, že si myslel to, co si musel myslet? Zaplavila mě vlna studu a viny. Jsem skutečně tak hříšná od přírody, jak Kitty neustále tvrdí? Proč jsem si tohle způsobila?

Chtěla jsem vykřičet, co mi Kitty udělala, že spálila matčinu panenku – ale třeba by si myslel, že to nestojí za řeč, spálená panenka. A co znamená pár ran, když jsem vydržela mnohem horší věci?

Zachraň mě, zachraň mě! chtělo se mi křičet.

Neudělej nic, co by zničilo poslední zbytky mé hrdosti, prosím, prosím! Moje tělo mě zradilo. To, co dělal, ve mně vyvolávalo příjemné pocity. Bylo příjemné být v jeho náručí, být kolébána, tisknuta a hlazena. Jednu chvíli jsem se cítila zbožňovaná a vzápětí nestydatá. Celý život jsem toužila po dotyku laskavých rukou. Celý život jsem toužila po otci, který by mě měl rád.

„Miluju tě,“ zašeptal a znovu mě líbal na rty a já jsem se neptala, jak mě miluje, jestli jako dceru nebo ženu. Nechtěla jsem to vědět. Ne teď, kdy jsem poprvé v životě měla pocit, že mám nějakou cenu, že stojím hodnému muži za to, aby mě měl rád a toužil po mně… i když v hloubi duše jsem byla vyplašená.

„Jsi tak sladká a hebká,“ mumlal a líbal mě na obnažená ňadra.

Zavřela jsem oči a pokoušela se nemyslet na to, co mu dovoluji dělat. Teď už mě nikdy nenechá s Kitty samotnou. Teď jistě najde způsob, jak mě ochránit, a přinutí ji, aby mi prozradila, kde jsou Keith a Naše Jane.

Díky bohu, že ho uspokojilo hlazení stehen, břicha a hýždí pod mými roztrhanými šaty. Možná proto, že jsem začala mluvit, abych mu připomněla, kdo jsem. Všechno jsem to ze sebe vychrlila, o panence, o jejím spálení, jak mě Kitty přinutila se podvolit pod záminkou, že ví, kde jsou Keith a Naše Jane. „Myslíš, že to opravdu ví?“ zeptala jsem se.

„Nevím, co ví,“ odpověděl krátce a trpce. Jak opadla vlna vzrušení, začal přicházet k sobě a z očí mu zmizel omámený výraz. „Nevím, jestli umí ještě něco jinýho než být krutá.“

Jeho oči se setkaly s mým vystrašeným pohledem. „Promiň mi to. Neměl jsem to dělat. Promiň, že jsem zapomněl, kdo jsi, Heaven.“

Přikývla jsem a s bušícím srdcem jsem sledovala, jak vytáhl z kapsy košile malou krabičku zabalenou ve stříbrném papíru a převázanou modrou stužkou. Vložil mi ji do ruky. „To je dárek za to, že seš tak dobrá studentka. Jsem na tebe moc pyšný, Heaven Leigh Casteelová.“ Otevřel krabičku a zvedl víčko černého sametového pouzdra, ve kterém byly malé zlaté hodinky. Prosebně se na mě zadíval. „Vím, že se nemůžeš dočkat, až se dostaneš odsud, pryč od Kitty a ode mne. Tak ti dávám tyhle hodinky, abys mohla počítat dny, hodiny, minuty a sekundy, dokud nenajdeš svého bratra a sestřičku. Přísahám, že udělám, co bude v mých silách, abych zjistil, co Kitty ví. Prosím tě, neutíkej ode mě.“

Z očí jsem mu vyčetla, že mluví pravdu. Byla v nich i láska ke mně. Hleděla jsem do nich, až jsem konečně dárek přijala. Natáhla jsem ruku a dovolila mi hodinky připnout. „Kitty pochopitelně nesmí tyhle hodinky vidět,“ poznamenal hořce.

Naklonil se, něžně mě políbil na čelo a vzal mi obličej do dlaní. „Odpusť mi, že jsem překročil hranice, za které jsem neměl jít. Někdy někoho tak zoufale potřebuju a ty seš tak roztomilá, tak mladá a chápavá a hladová po náklonnosti stejně jako já.“

Nevšiml si, že jsem si vymkla kotník, protože jsem si dala pozor, abych se nepostavila na nohy, dokud neodešel a dveře pokoje nebyly zavřené. Nemohla jsem usnout. Cal byl tak blízko, nebezpečně blízko, a byli jsme v domě sami. Spal ve vedlejší místnosti, jen několik metrů ode mne. Téměř jsem cítila skrz zeď, jak mě potřebuje. Tolik jsem se bála, že tato potřeba překoná můj stud a slušnost, že jsem vstala, oblékla si přes noční košili župan a s námahou jsem dokulhala po schodech dolů do obýváku, kde jsem ležela na bílé pohovce a čekala, až se Kitty vrátí.

Celou noc bubnoval déšť do střechy a oken a vzdálený hrom a blesky mě držely v napětí. Byla jsem však rozhodnutá dosáhnout svého cíle. Chtěla jsem znovu konfrontovat Kitty a tentokrát vyjít z našeho klání jako vítěz. Tak či onak jsem ji musela přinutit, aby mi řekla, kde jsou Keith a Naše Jane. Svírala jsem v dlani drobný korálek spolu s ohořelými vlákny bílé krajky, které jsem našla v krbu. Přesto jsem se na její pohovce, v jejím čistém domě zaplněném jejími keramickými výtvory, cítila v nevýhodě a zkroušeně. Usnula jsem a propásla Kittyiny vrávoravé kroky, když přišla domů opilá namol.

Probudil mě její zvučný hlas vycházející z ložnice.

„To bylo bezvadný!“ pochvalovala si z plných plic. „Nejlepší večírek, jakej jsem kdy zažila! Vod teďka to tak budu dělat každej rok. A ty mně v tom nezabráníš!“

„Můžeš si dělat, co chceš,“ odpověděl Cal, zatímco jsem popošla blíž ke schodišti. „Už mi nezáleží na tom, co děláš nebo říkáš.“

„Tak ty mě chceš vopustit… viď, že jo?“

„Ano, Kitty. Opustím tě,“ odpověděl k mému překvapení a radosti.

„To nemůžeš a víš to. Musíš se mnou zůstat, jinak nedostaneš ani vindru. Vemu si tvou vopravnu a celý ty roky, cos byl se mnou ženatej, budou nanic a budeš zase na mizině… ledaže by ses vrátil k mamince a tatínkovi a řek jim, jakej seš zatracenej blázen.“

„Ty dokážeš člověka opravdu přesvědčit, Kitty.“

„Miluju tě a to je hlavní, ne?“ Kittyin hlas zněl náhle zranitelně.

Vzhlížela jsem nahoru a přemítala, co se tam asi děje. Svlékal jí šaty, bez sebe touhou, jen proto, že mu to tentokrát dovolí?

Když jsem ráno uslyšela Cala v koupelně v přízemí, vstala jsem a začala dělat snídani. Ve sprše si pískal. Je teď spokojený?

Kitty sešla z ložnice jako úplně jiná žena. Usmívala se na mě, jako kdyby nespálila mou nejcennější věc a nezmlátila mě. „Copak, děťátko,“ vrkala, „žes zůstala nahoře, místo abys šla na večírek, cos pro mě uspořádala, no? Chybělas mi. Chtěla jsem se s tebou pochlubit svým známým. Všechna děvčata tě moc chtěla vidět a ty se tak stydíš, že seš zalezlá a neukážeš jim, že moje hezká dcera vypadá den vode dne líp. Musíš si zvyknout na tyhle menstruační bolesti a pustit to z hlavy, nebo nebudeš mít nikdy nic z toho, že seš ženská.“

„Řekni mi, kde jsou Keith a Naše Jane!“ vybuchla jsem. „Slíbilas, že mi to povíš!“

„Ale děvenko, vo čem to mluvíš? Jak bych to mohla vědět?“ Usmála se, jako kdyby úplně zapomněla, co udělala. Předstírá to? Ach, musí to hrát! Přece není takový blázen! Potom mě však napadla ještě děsivější myšlenka. Třeba je opravdu vyšinutá.

Vešel Cal a vrhl na Kitty znechucený pohled, ale nic neřekl. Za jejími zády se naše oči setkaly a jeho mě tiše varovaly. Nic nedělej! Nic neříkej! Nech Kitty hrát její hru a my budeme hrát naši. Žaludek se mi sevřel úzkostí. Jak mohu takhle dennodenně žít? Sklopila jsem oči k prskajícím vejcím na pánvi.

Byl květen a ve škole to vřelo přípravami na zkoušky. Každý den jsem se učila celé hodiny, abych dostala dobré známky. Koncem měsíce začal náhle vát severní vítr a příjemné jarní teplo vystřídala neobvyklá zima. Znovu se začalo topit. Vytáhla jsem opět svetry a vlněné sukně. Nejchladnější květnový pátek jsem zůstala ve škole déle, protože mě náš učitel biologie pan Taylor požádal, jestli bych nevzala domů na víkend školního křečka Chucklese.

Stála jsem u křečkovy velké drátěné klece a s utrápeným výrazem jsem řešila dilema. Měla jsem chuť povědět učiteli pravdu o Kittyině ďábelské nenávisti vůči živým zvířatům, přestože bych si za jiných okolností vzala březí křeččí samičku, jež byla miláčkem třídy, ráda na starost.

„To nejde,“ odmítla jsem rychle, když naléhal. „Říkala jsem vám, pane Taylore, že moje matka nechce v domě zvířata, protože dělají nepořádek a zapáchají a ona nemá cizí pachy ráda.“

„Ale Heaven, to určitě přeháníš,“ namítl pan Taylor. „Tvoje matka je roztomilá a vlídná žena. Vidím to podle toho, jak se na tebe usmívá.“

Ano, jak laskavé a sladké jsou úsměvy Kitty Dennisonové. A jak jsou muži hloupí. Dokonce i tak vzdělaní a sečtělí jedinci jako pan učitel Taylor.

Jeho tón nabýval na přesvědčivosti, zatímco na školní budovu dorážely poryvy severovýchodního větru, které ve mně vyvolávaly zimnici, přestože se topilo. Nepřestával mě přemlouvat: „Město nám nařídilo, že o víkendu musíme vypnout topení a všichni studenti už jsou pryč. Chceš, aby tahle ubohá nastávající matka zůstala v ledové místnosti a aby jsme ji v pondělí našli mrtvou? No tak, musíš se s námi podělit o zodpovědnost k tomuhle zvířeti… tak se má projevovat náklonnost, víš, odpovědností a péčí.“

„Jenže moje matka nesnáší zvířata,“ bránila jsem se chabě, protože jsem si opravdu přála si vzít Chucklese domů na celý víkend.

Musel tuto touhu v mém výrazu zachytit, protože vemlouvavě pokračoval: „Bude tady pekelná zima,“ pozoroval mě vypočítavě, „a i když bude mít Chuckles vodu a potravu, pro březí samičku je to moc velká zima.“

„Ale… ale…“

„Žádné ale. Je to tvoje povinnost. Vzal bych si Chucklese sám, ale jedu s rodinou pryč. Mohl bych ji nechat doma samotnou se zásobou jídla a pití…jenže může rodit každým dnem. A já chci, abys kamerou, se kterou jsem tě naučil zacházet, zachytila pro třídu zázrak zrození, jestli k tomu dojde, až bude u vás.“

A tak jsem byla navzdory svému odporu přesvědčena a hnědobílý Chuckles putoval v Kittyině vydrhnutém bílorůžovém domě s keramickými kreaturami do sklepa, kam sama nikdy nešla, jelikož nyní měla otroka, který pral za ni.

Nicméně Kittyino jednání bylo nepředvídatelné. Změny její nálady byly prudké, dramatické a hlavně nebezpečné. S obavami jsem umístila klec na čisté místo pod oknem a zakryla ji starou zástěnou s olupující se barvou. Tak bude křeček chráněn nejen před průvanem, ale i před Kittyinýma krutýma očima, kdyby se přece jen odvážila sestoupit do suterénu. Neměla však absolutně žádný důvod přijít na dohled Chucklesova útulného příbytku, takže jsem o jeho bezpečnost cítila jen mírné obavy.

„Moc to tady nepřeháněj, Chucklesi,“ varovala jsem zvířátko, jež sedělo na zadních a okusovalo plátek jablka, který jsem mu dala. „Taky moc necvič na tom šlapacím kole, protože v tvým stavu by ti to nemuselo prospět.“

Kolečko však vrzalo, a i když jsem ho vzala ven a naolejovala, stále dělalo hluk. Chuckles zběsile lítal po kleci a chtěl své cvičební nářadí zpátky. Když jsem ho vrátila do klece, hned na něj skočil – naštěstí vrzalo podstatně méně.

Nahoře v chodbě jsem přitiskla ucho na dveře do sklepa. Nic jsem neslyšela. Otevřela jsem dveře a poslouchala, ale stále nebylo nic slyšet. To mě uklidnilo. Sestoupila jsem dolů a až na sedmém schodě jsem uslyšela slabý zvuk… ale to nevadilo. Kitty by do sklepa sama nikdy nešla. Navíc prádlo bylo vyprané, tak co by kontrolovala?

Za pár minut jsem zástěnu z každé strany podepřela židlí, aby náhodou nespadla na klec. Zkusila jsem ji a zjistila, že je dostatečně pevná. Znovu jsem domluvila Chucklesovi, aby se nechoval nepřístojně, „…a prosím tě, ne abys měla mladý, než budu připravená to natočit.“

Chuckles hned začal běhat v kole.

Byl to další z divných večerů, kdy Kitty nepracovala přesčas jako obvykle. Její bledé oči měly nepříčetný výraz. „Zas mám migrénu,“ stěžovala si kňouravým hlasem. „Pudu si brzy lehnout,“ oznámila po časné večeři. „Nechci slyšet myčku nádobí, jasný? Celej dům se přitom klepe. Vemu si nějaký prášky a budu spát a spát.“

Výborně!

Sobota začala jako každá jiná. Kitty vstala mrzutá a unavená. Protírala si oteklé a zarudlé oči a naříkala, že se cítí jako zfetovaná. „Nevím, jestli dneska zvládnu kurz,“ bručela u stolu, zatímco jsem opékala párky s trochou vody, aby byly šťavnaté. „Pořád jsem unavená. Život mě už netěší. Vůbec tomu nerozumím.“

„Tak si dneska udělej volno,“ navrhl Cal, rozložil ranní noviny a začal číst titulky. „Jdi zpátky do postele a spi, dokud se nezbavíš té únavy.“

„Ale měla bych jít na hodinu. Studenti na mě čekaj…“

„Kitty, měla bys jít k doktorovi.“

„Víš, že doktory nenávidím!“

„To vím, ale jestli tě pořád bolí hlava, buď to znamená nějaký problém nebo potřebuješ brýle.“

„Nebudu nosit žádný blbý brejle, ve kterejch budu vypadat jako stará bába!“

„Můžeš nosit kontaktní čočky,“ navrhl Cal poněkud znechuceně a podíval se na mě. „Dneska budu dělat nejmíň do šesti. Zrovna jsem přijal dva nový pracovníky, který musím zaškolit.“ Tím mi dával na vědomí, že ohledně zábavy nemám moc očekávat.

Kitty si znovu protřela oči a zírala do talíře, který jsem před ni postavila, jako by nepoznávala své oblíbené ranní jídlo sestávající z párků, míchaných vajec a opečených brambor. „Nemám na nic chuť…“ Vstala, otočila se a oznámila, že jde spát, dokud se nevzbudí bez bolesti hlavy. „A ty můžeš zavolat a vomluvit mě.“

Celé dopoledne jsem uklízela a po Kitty nebylo ani vidu ani slechu. Obědvala jsem sama. Odpoledne jsem luxovala a utírala prach v přízemí a zaskočila jsem se podívat na Chucklese, který zjevně nechtěl být sám. Kdykoliv jsem se obrátila k odchodu, vztyčil se na zadních a prosil. Kdyby nebylo Kitty, klidně bych si ho nosila domů třeba každý den a ubytovala ho ve svém pokoji. „Tady seš v bezpečí,“ hladila jsem ho po hebké srsti, což křeček kvitoval spokojenými zvuky. „Můžeš si hrát podle libosti. Démon v domě se oblbnul prášky na spaní, takže ti nic nehrozí.“

Cal mě tu sobotu nevzal do kina. Dívali jsme se spolu na televizi a ani jeden z nás moc nemluvil.

Neděle.

Časně ráno mě vzbudil Kittyin hlasitý zpěv.

„Je mi dobře,“ křičela na Cala, zatímco jsem vstala a spěšně zamířila chodbou ke schodišti dolů do koupelny. „Mám chuť jít do kostela. HEAVEN,“ zaječela na mě, když jsem prošla kolem otevřených dveří, „hni sebou a začni dělat snídani. Jdeme do kostela. Všichni. Musíme poděkovat Bohu, že vodehnal mý bolesti hlavy…“

Znělo to jako stará Kitty!

Sama jsem se cítila unavená a zavalená příliš mnoha povinnostmi. Pokoušela jsem se všechno stihnout, než Kitty přijde dolů. Nejdřív jsem se chtěla rychle osprchovat, ale potom jsem se rozhodla, že bude lepší postavit vodu na kávu a dát si sprchu, než se začne vařit. Až dám po sprše smažit slaninu, podívám se na Chucklese.

Ale někdo už dal vařit vodu, protože z konvice vycházela pára. Zamířila jsem do koupelny v domnění, že Cal byl dole a nemohl se dočkat, až si dá své dva ranní šálky kávy.

Pověsila jsem župan a noční košili na věšák na dveřích a otočila jsem se, abych vlezla do vany.

A tehdy jsem spatřila Chucklese!

Chuckles – ve vaně – samá krev! Z tlamy vyhřezla dlouhá šňůra střev a z druhého konce z ní visely její nenarozená mláďata. S pláčem jsem klesla na kolena a vyzvrátila obsah svého téměř prázdného žaludku do vany, takže se zvratky smísily s krví a ostatními křečkovými vnitřnostmi.

Dveře za mnou se otevřely.

„Zase vyvádíš, co?“ zazněl drsný hlas ode dveří. „Ječíš tady, jako bys viděla něco, cos nečekala. Teď dělej a vykoupej se. Nedovolím žádný špindíře, aby šla do kostela bez sprchy.“

Zírala jsem na Kitty očima rozšířenýma hrůzou a nenávistí. „Tys zabila Chucklese!“

„Přeskočilo ti? Žádnýho Chucklese jsem nezabila. Vůbec nevim, vo čem to mluvíš.“

„KOUKNI SE DO VANY!“ křičela jsem.

„Nic nevidím,“ řekla Kitty a dívala se přímo na ubohé mrtvé zvíře v jeho krvavé lázni. „Napusť vanu a já se budu dívat. Nevemu tě s sebou do kostela zasviněnou!“

„CALE!“ zavolala jsem co nejhlasitěji. „POMOZ MI!“

„Cal se sprchuje,“ oznámila Kitty příjemným tónem. „Dělá, co může, aby spláchnul svý hříchy. Ty teď udělej to samý, spláchni svý!“

„Ty seš blázen, opravdovej blázen!“ křičela jsem.

Kitty začala s klidem napouštět vanu. Vyskočila jsem a popadla ručník, abych zakryla svou nahotu. Přitom jsem ji na sekundu spustila z očí.

To jí stačilo. Mocným úderem paže jako baseballovou pálkou mě mrštila k vaně. Ztratila jsem rovnováhu a Kitty se chystala k dalšímu úderu, ale tentokrát se mi podařilo uhnout a s voláním na Cala jsem vyběhla ke schodům.

„VRAŤ SE A VYKOUPEJ SE!“ vřískala Kitty.

Bušila jsem na dveře koupelny a křičela na Cala, ale ten měl puštěnou vodu a k tomu si zpíval na plné pecky, takže mě neslyšel. Čekala jsem, že se každou chvíli objeví Kitty a přinutí mě si sednout do vany plné hnusu a smrti. Riskovala jsem zahanbení a otočila knoflíkem dveří. Cal se zamkl! Proboha!

Sesula jsem se na zem a čekala, až vyjde. Jakmile zavřel kohoutek, hned jsem vstala a znovu na něj zavolala. Opatrně otevřel dveře. Škvírou jsem uviděla, jak mu z vlasů kape voda a kolem boků má omotaný ručník. „Co se stalo?“ zeptal se znepokojeně, sevřel mě v náruči a zabořil mi mokrý obličej do vlasů. Tiskla jsem se k němu, jako by mi šlo o život. „Proč seš tak vyděšená?“

Vychrlila jsem ze sebe, jak byl Chuckles ve sklepě a jak mu Kitty něčím přeškrtila břicho a tak zahubila neškodné, bezmocné zvířátko.

Cal se zamračil, pustil mě, oblékl si župan a šel do koupelny v přízemí. Byla jsem mu v patách. Ve dveřích jsem se zastavila, protože bych nesnesla další pohled na ubohého Chucklese. Kitty zmizela. „Ve vaně nic není, Heaven,“ řekl Cal a vrátil se ke mně. „Je čistá jako sklo…“

Podívala jsem se také. Byla to pravda. Mrtvý křeček i mláďata zmizeli. Vana se blyštěla čistotou. Stále zahalená jen do ručníku jsem následovala Cala do suterénu. Našli jsme prázdnou klec s otevřenými dvířky.

„Co vy dva tam dole děláte?“ ozvala se Kitty zezhora. „Heaven, rychle se vosprchuj a hni kostrou. Nechci přijít do kostela pozdě.“

„Cos udělala s Chucklesem?“ obořila jsem se na ni, když jsme se vrátili do chodby.

„Myslíš tu krysu, co jsem zabila? Vyhodila jsem ji. Tys ji chtěla ušetřit? Cale,“ obrátila se na něj se sladkým úsměvem, „vona se zlobí, že jsem zabila hnusnou starou krysu ve vaně. Víš, že takovou špinavou havěť, jako jsou krysy, ve svým domě nesnesu.“ Upřela na mě ledový varovný pohled.

„Běž, Heaven,“ vybídl mě Cal. „Promluvím s Kitty sám.“

Nechtěla jsem jít. Chtěla jsem zůstat a bojovat, aby Cal věděl, co je Kitty zač – šílenec, který by měl být v blázinci. Cítila jsem se však příliš slabá a znechucená, proto jsem poslechla. Osprchovala jsem se a umyla si vlasy a dokonce udělala snídani, zatímco Kitty celou dobu vehementně protestovala, že nikdy žádného křečka neviděla, že ani neví, jak křeček vypadá, a za nic na světě by sama do sklepa nešla.

Obrátila ke mně své bledé oči. „Nenávidím tě, že chceš poštvat mýho mužskýho proti mně! Pudu do školy a povím jim, cos tomu zvířeti udělala, a že to chceš svíst na mě. Byl tvůj, ne? Nikdy bych něco takovýho neudělala… udělalas to jen proto, abys z toho mohla vinit mě! Můžeš tady zůstat, dokud neskončíš školu, a pak vypadneš! Pro mě za mě můžeš táhnout k čertu.“

„Ten křeček měl mít mladý, Kitty! Možná proto jsi ho nemohla vystát!“

„Cale, slyšíš, jak ta holka lže? Žádnýho křečka jsem tady neviděla. Ty jo?“

Věřil Cal, že bych mohla udělat něco tak hrozného? Ne, ne, říkaly mi jeho oči. Nech to být, prosím, prosím.

Proč nehledá důkaz v popelnici? Proč se neohradí a přímo Kitty neobviní? Proč, Cale, proč?

Ta hrůzná noční můra pokračovala v kostele.

Každý nábožně zpíval o boží milosti a já jsem stála vedle Kitty jako v transu, oblečená do svých nejlepších nových šatů. Vypadali jsme tak spořádaně, jako úctyhodná křesťanská rodina. Přesto jsem nedokázala odpoutat mysl od mrtvého křečka. Kdo by mi věřil, kdybych to prozradila?

Kitty vhodila nějaké mince do kasičky, se kterou obcházel ministrant. Cal učinil totéž, ale já jsem odmítla věnovat jediný cent. „Dělej,“ šťouchla do mě Kitty loktem. „Nechci, aby si moji přátelé mysleli, že seš pohan a nevděčnice.“

Vstala jsem a vyšla z kostela. Kittyino šílenství mě přimělo prohlížet si lidi a ptát se, jací jsou skutečně uvnitř.

Rychle jsem kráčela ulicí, ale neušla jsem ani dva bloky, když vedle mě zastavilo Calovo auto. Kitty se vyklonila z okénka a zavolala: „No tak, nedělej hlouposti. Nemůžeš nikam jít, když máš jen dva dolary – a ty patřej Bohu. Nastup si. Už je mi líp. Hlavu mám úplně čistou, ale celou noc a ráno jsem nestála za nic.“

Pokoušela se mi říct, že když vraždila Chucklese, nevěděla, co dělá?

Neochotně jsem nastoupila do auta. Kam bych mohla jít s pouhými dvěma dolary v kabelce?

Celou cestu domů z kostela jsem přemýšlela, co mám dělat. Kitty cítila potřebu zabít Chucklese. Jenom šílenci dělají takové sadistické věci. A jaký přijatelný důvod Chucklesovy smrti si vymyslím, až uvidím pana Taylora?

„Nemůžeš mu to říct,“ usoudil Cal, když jsme konečně měli příležitost být sami, zatímco Kitty opět spala, aby se zbavila dalšího záchvatu migrény. „Budeš muset předstírat, že křeček umřel při porodu…“

„Ty se jí zastáváš!“ namítla jsem hněvivě.

„Věřím ti, ale taky chci, abys dokončila střední školu. Myslíš, že by se ti to podařilo, kdybysme se pokusili ji dát do ústavu? Bude se bránit. Museli bysme dokázat, že je duševně nemocná, a víš dobře, že její nejhorší já se projevuje jenom v přítomnosti nás dvou. Její „děvčata“ si myslí, že je báječná, velkorysá a obětavá. Její pastor ji zbožňuje. Musíme ji přesvědčit, aby šla k psychiatrovi, že je to pro její vlastní dobro. A my můžeme do tý doby hrát vlastní hru a mezitím budu pro tebe dávat stranou nějaký peníze, abys měla dost, až utečeš z týhle pekelný díry.“

Šla jsem ke dveřím a pronesla klidným hlasem: „Pomůžu si sama, podle svýho a až to uznám za vhodný.“

Chvíli se na mě díval jako malý chlapec, který se ztratil. Potom vyšel jinými dveřmi a tiše je za sebou zavřel.

Spásný obrat

PO CHUCKLESOVĚ SMRTI DOŠLO V NAŠEM životě v Candlewicku k nečekanému zvratu. Pan Taylor naivně přijal mou výmluvu, že křeček zemřel při porodu. Uplynul den a přinesla jsem domů klec s další křeččí samičkou, která byla také březí (trochu se lišila od té, co Kitty zabila) a opět se jmenovala Chuckles. Trápilo mě, že křeččí život je tak snadno nahraditelný.

Tuhle nebudu mít ráda, přesvědčovala jsem se. Dokud bude Kitty v mém životě, dám si pozor, abych nic neměla ráda.

Jako kdyby onen incident nějak zahanbil Kittyinu duši, pohroužila se do hlubokého, dlouhého ticha. Celé hodiny seděla v ložnici a dívala se do prázdna. Česala si a kartáčovala vlasy, až jí trčely na všechny strany jako hřebíky, potom je zase uhladila a celý proces donekonečna opakovala. Divila jsem se, že jí ještě nějaké vlasy na hlavě zůstaly.

Zdálo se, že u ní nastala drastická proměna osobnosti. Z hašteřivé a ukřičené ženské se stala zamlklá, uzavřená osoba, která mi něčím připomínala Sarah. Zanedlouho si úplně přestala česat vlasy a upravovat nehty a obličej. Přestalo jí záležet na tom, jak vypadá. Viděla jsem, jak vyhodila své nejlepší prádlo včetně mnoha drahých podprsenek. Někdy plakala a potom propadla netečnosti. Říkala jsem si, že ať se s ní děje cokoli, zaslouží si to.

Celý týden si Kitty vymýšlela výmluvy, aby nemusela do práce. Zůstala v posteli a civěla do prázdna. Čím víc se uzavírala do sebe, tím víc ztrácel Cal svoje odtažité vlastnosti. Zapomněl na své nálady a den ode dne se choval sebejistěji. Poprvé v životě vzal život do svých rukou, zatímco Kitty ztrácela kontrolu nad svým.

Bylo to tak divné, že jsem neustále přemýšlela, co se vlastně děje. Mohl to být pocit viny, hanby či pokoření, že Kitty nemá odvahu čelit dalšímu dni? Ach, bože, ať se změní k lepšímu – k lepšímu, bože, k lepšímu.

Škola skončila a začalo horké léto.

Teploty se vyšplhaly nad třicet stupňů, ale Kitty se stále potácela jako mrtvola. Poslední červnové pondělí jsem se šla podívat, proč nevstává a nehodlá převzít vládu nad svým salonem krásy. Ležela v posteli a odmítala se na mě podívat, ani nereagovala na své jméno. Jako kdyby byla paralyzovaná. Když Cal vstával, musel si myslet, že ještě spí. Přišel z kuchyně, odkud jsem ho zavolala, abych mu sdělila, že Kitty je vážně nemocná. Zavolal sanitku a nechal ji odvézt do nemocnice.

Tam jí udělali všechny možné testy, které lékařská věda znala. První noc o samotě s Calem byla nepříjemná. Měla jsem vážné podezření, že po mně touží a chce se stát mým milencem. Poznala jsem to ze způsobu, jakým se na mě díval, cítila jsem to při dlouhých, rozpačitých odmlkách, které nás začaly od sebe vzdalovat. Náš nenucený vztah vzal za své a já jsem se cítila prázdná a ztracená. Držela jsem si ho od těla tím, že jsem zavedla denní režim, který nás oba značně unavoval. Trvala jsem na tom, že každou volnou chvilku musíme trávit s Kitty v jejím soukromém nemocničním pokoji. Byla jsem tam každý den a dělala, co mohla, ale Kitty se neuzdravovala. Jediná změna byla, že občas pronesla pár slov. „Domů,“ šeptala, „chci jít domů.“

Ale lékaři ji ještě nechtěli propustit.

Nyní jsem byla paní domu a mohla jsem si dělat, co jsem chtěla. Třeba vyhodit stovky otravných květin, které vyžadovaly tolik péče, mohla jsem odnést některé z kýčovitých keramických zvířat na půdu, ale nic z toho jsem neudělala. Dělala jsem všechno přesně tak, jak mě to Kitty naučila. Vařila jsem, uklízela, utírala prach a luxovala, přestože mě to vyčerpávalo. Věděla jsem, že horečnou prací se vykupuji z hříchů spáchaných s Calem. Vinila jsem se z toho, že mě chce nepatřičným způsobem. Připadala jsem si nečistá, jak to vždy tvrdila Kitty. Casteelova špína vycházela na povrch. A hned nato jsem se vzepřela. NE! Jsem dítětem své matky, napůl Bostoňanka – ale – ale – a pak jsem bitvu prohrála.

Nesla jsem vinu na tom, co se stalo.

Sama jsem to způsobila. Stejně jako si Fanny nemohla pomoci, jaká byla, nemohla jsem tomu zabránit ani já.

Samozřejmě jsem věděla už dlouho o Calově vášnivém citu ke mně, k dívce o deset let mladší, kterou mu sama Kitty denně předhazovala na tisíc způsobů. Nikdy jsem Kitty nerozuměla a nikdy asi nebudu, ale od toho hrůzného dne, kdy upálila mou panenku, vzrostla Calova potřeba a touha nejméně desetkrát. Nestýkal se s jinými ženami, neměl skutečnou manželku a rozhodně byl normální muž, který se potřeboval nějak vybít. Budu-li ho nadále odmítat, odvrátí se ode mne a zůstanu úplně sama? Milovala jsem ho a bála se ho zároveň, chtěla jsem ho potěšit a chtěla jsem ho odstrčit.

Mohli jsme nyní chodit večer častěji ven. Kitty byla v nemocnici, kde ji prohlížela celá armáda doktorů, kteří stále nemohli nic najít a ona jim neposkytla jediný klíč ke své záhadné nemoci.

V malé kanceláři se mnou a Calem hovořil její lékařský tým ve snaze najít nějaké vodítko, ale žádný z nás nevěděl, co říct.

Celou cestu domů z nemocnice nepronesl Cal ani slovo. Já také ne. Vnímala jsem jeho bolest a frustraci, jeho osamění. Byla jsem jediná, koho měl. Oba jsme pocházeli z odlišného prostředí, ale oba jsme byli poznamenaní jizvami, jež nám způsobila Kitty. V garáži mě nechal vystoupit a já jsem běžela po schodech nahoru do bezpečí svého pokoje, kde jsem se svlékla, oblékla si hezkou noční košili a přála si, abych mohla zamknout dveře. Kromě koupelen však v Kittyině domě žádné zámky nebyly. Nervózně jsem ležela v posteli, vystrašená, že Cal za mnou přijde a bude mě nutit… a já ho pak budu nenávidět! Budu ho nenávidět stejně, jako nenávidím otce!

Nic z toho neudělal.

Zaslechla jsem, jak dole hraje hudba, kterou měl rád on, ne Kitty. Byla to španělská hudba… Tančí při ní sám? Přemohla mě lítost a také pocit viny. Vstala jsem, oblékla si župan a váhavě zamířila ke schodům. Na nočním stolku ležel nedočtený román. Přesvědčovala jsem se, že je to hudba, která mě neodolatelně vábí ke schodům.

Chudák Cal. Oženil se s první ženou, která na něj zapůsobila, a nikam to nevedlo. Láska ke mně byla jeho další chybou. Věděla jsem to a litovala ho. Měla jsem ho ráda, a přesto mu nedůvěřovala. Dusila jsem se vlastními potřebami, proviněním a obavami.

Netančil, ačkoliv hudba stále hrála. Jenom stál a civěl na orientální koberec, aniž ho vnímal. Prošla jsem dveřmi a postavila se vedle něj. Nepromluvil ani nijak nenaznačil, že ví, že tam jsem. Jenom se stále díval na zem, jako by viděl všechny příští dny s Kitty coby nepotřebnou manželkou, která se stane břemenem, o něž bude muset pečovat. A bylo mu teprve sedmadvacet.

„Co to je za písničku?“ zeptala jsem se tichým, vystrašeným hlasem a přinutila jsem se dotknout jeho paže, abych ho utěšila. Neřekl mi to, ale tiše mi ji zazpíval. I kdybych žila třeba dvě stě let, nikdy nezapomenu podmanivost té melodie a způsob, jakým se na mě díval, když zpíval text o cizinci v ráji.

Vzal mě za ruku a díval se mi do očí. Ty jeho měly zvláštní hloubku a světlo, kterou jsem v nich předtím neviděla, jako by je osvětloval měsíc a hvězdy a ještě něco jiného. V té chvíli jsem ho viděla jako Logana, mé dokonalé druhé já, který mě bude milovat po celý život tak, jak jsem chtěla a potřebovala být milována.

Myslím, že ta hudba na mě zapůsobila stejně jako jeho hlas a něžné oči, protože moje paže se mu samy od sebe ovinuly kolem krku. Stejně tak to nebyla moje vlastní vůle, jež mě vedla k tomu, že jsem mu položila jednu ruku na šíji a prsty se mu zabořila do vlasů, zatímco druhou jsem mu stáhla hlavu ke svým rtům, jež netrpělivě čekaly na jeho polibek. Ne, prostě se to přihodilo. Nebyla to moje ani jeho vina. Byla to vina měsíčního světla odrážejícího se mu v očích, hudby, jež naplňovala prostor kolem nás, sladkosti dotyku našich rtů… to všechno to zavinilo.

Ruka mu sjela z mé hlavy na záda a potom na bok, kde zaváhala. Začal mi lehce hladit hýždě a jedna ruka mu krátce vystřelila k mým prsům. Jako by mě znovu objevoval a snažil se mě probudit, zatímco jeho rty našly moje.

Odstrčila jsem ho.

„Přestaň!“ uhodila jsem ho do obličeje. Vykřikla jsem: „NE, NE!“ a vyběhla po schodech nahoru. Zabouchla jsem za sebou dveře a znovu jsem si přála, abych se mohla uvnitř zamknout. Toužila jsem mít víc toho, co bylo pro Fanny přirozené, a přitom jsem se nenáviděla, že na to mohu i jen pomyslet. Protože jsem ho milovala.

Milovala jsem ho tak hluboce, že mě bolelo, že jsem ho uhodila. Chlapci ve Winnerrow by mě nazvali koketou nebo ještě něčím horším. Cale, je mi to líto, chtěla jsem na něj zavolat. Chtěla jsem za ním jít do jeho pokoje, ale bránila mi v tom všechna ošklivá slova, která Kitty vyslovila a která mě učinila nečistou a hříšnou.

Znovu mě nějaká neznámá síla přinutila vyjít z pokoje ke schodům. Pohlédla jsem dolů. Pořád tam stál, jako socha přikovaná k podlaze, a stále hrála stejná hudba. Sešla jsem dolů, uchvácena romantickou vizí sebeobětování se, abych ho potěšila. Když jsem k němu došla, neotočil se, ani nepromluvil. Moje ruka váhavě vklouzla do jeho. Sevřela jsem mu prsty. Nereagoval. „Mrzí mě, že jsem tě uhodila,“ zašeptala jsem.

„To není třeba. Zasloužil jsem si to.“

„Jsi tak zatrpklý.“

„Stojím tady jako blázen a přemýšlím o svým životě a o všech stupidních věcech, který jsem udělal. A největší chyba ze všeho byla, že jsem si myslel, že mě miluješ. Ale ty mě nemiluješ. Ty chceš jen tátu. Mohl bych Luka nenávidět stejně jako ty, že tě nechal na holičkách, když jsi ho potřebovala. Potom bys možná tolik nepotřebovala otce.“

Znovu jsem k němu vztáhla ruce, zaklonila hlavu, zavřela oči a čekala na jeho polibek… a tentokrát jsem byla rozhodnutá zůstat. Nebylo to správné a věděla jsem to, ale tolik jsem mu dlužila, víc, než jsem mu mohla kdy splatit. Nechtěla jsem ho dráždit a potom křičet ne, jako to Kitty dělala celá léta. Milovala jsem ho. Potřebovala jsem ho. Ani když mě zvedl a odnesl do svého pokoje, kde mě položil na postel a začal dělat všechny ty špatné věci, které mě děsily, jsem si plně neuvědomila, co jsem začala. Stejně bylo pozdě ho zastavit. Obličej mu zářil rozkoší, oči mu svítily a pod jeho nárazy vrzala péra postele. Moje tělo se zmítalo a prsa mi vibrovala živočišnou silou jeho milování. Tak takové to tedy je. Toto vnoření dovnitř a ven, palčivá bolest, jež přišla a ustala – jako by moje vědomí bylo tak šokované, že nevědělo, jak reagovat, zatímco moje podvědomá fyzická touha v sobě měla zakódovanou vědomost, jak se pohybovat, jako bych to dělala v minulých životech tisíckrát s jinými muži, které jsem milovala. Když bylo po všem a on ležel svinutý na boku a držel mě pevně v objetí, byla jsem omráčená tím, co jsem mu dovolila udělat. Slzy mi stékaly po tváři a vpíjely se do polštáře. Když Kitty spálila mou panenku v ohni, spálila tím i mé lepší já.

Zbyla pouze temná tvář anděla, jenž odešel žít do hor a zemřel tam.

V noci mě Cal probudil lehkými polibky na tvář a obnažená ňadra a položil mi otázku. NE, NE, NE, skoro jsem slyšela Kittyino odmítnutí, jež tolikrát křičela, když se jí ptal na totéž. Přikývla jsem, přitiskla se k němu a znovu jsme se spojili v jedno tělo. Když jsme skončili, opět jsem ležela ohromená a znechucená svou příliš dychtivou reakcí. Lůza z hor! slyšela jsem Kittyin pohrdavý hlas. Casteelovic chátra, slyšela jsem křičet celé Winnerrow. Co jiného se dalo čekat od skrznaskrz zkažené Casteelové.

Dny i noci rychle plynuly a já jsem nebyla schopna zastavit, co mezi námi začalo. Cal odmítl všechny mé námitky s tvrzením, že je zbytečné se cítit provinile, protože Kitty jen dostala, co si zasloužila, že nedělám nic horšího než jiné dívky mého věku a že mě opravdu miluje, zatímco nějaký nadržený kluk by mě jen využil. Nic z toho, co řekl, nezmenšilo můj pocit viny ani vědomí, že co spolu děláme, je nemorální.

Celé dva týdny mě měl jen pro sebe. Celou tu dobu byl velmi šťastný, zatímco já jsem předstírala, že je všechno v pořádku. Potom jednoho rána odjel časně, aby přivezl Kitty domů. Dům se jen blyštěl čistotou a navíc jsem ho vyzdobila květinami. Kitty ležela v posteli a netečně hleděla na mé pokusy zkrášlit její domov. Neprojevila sebemenší známku, že ví, kde je. Tvrdila, že chce být doma… možná jen proto, aby mohla bušit holí do podlahy a dožadovat se naší pozornosti. Brzy jsem se naučila nenávidět ten zvuk ozývající se ze stropu obýváku.

Jednou týdně přišla některá ze zaměstnankyň Kittyina salonu, umyla jí vlasy a udělala manikúru a pedikúru. Měla jsem dojem, že Kitty je nejlíp vypadající invalida ve městě. Občas mě však dojalo, jak bezmocně ležela v hezké růžové noční košili s dlouhými, hustými a krásně upravenými vlasy. Její „děvčata“ se zdála být jí oddaná a často přicházela si s ní popovídat. Podávala jsem jim občerstvení na Kittyině nejlepším porcelánu a přitom jsem se ustavičně snažila udržet dům čistý, dělat Calovi společnici a také mu vést účetnictví a platit vršící se účty.

„Moc by se jí to nelíbilo,“ namítla jsem znepokojeně, okousávajíc konec tužky. „Měl bys to dělat ty, Cale.“

„Nemám na to čas, Heaven.“

Vzal hromádku účtů z malého psacího stolu, který býval Kittyin, a uložil je do zásuvky. „Poslyš, je nádherný letní den a staráme se o Kitty nepřetržitě už skoro celý měsíc. Potřebujeme se vážně zamyslet, co s ní uděláme. Zdravotní sestry, který platíme, aby ti pomáhaly, stojí fůru peněz. A až půjdeš zase do školy, budu potřebovat další na čtyřiadvacet hodin denně. Její matka se ještě neozvala?“

„Napsala jsem jí, že Kitty je vážně nemocná, ale zatím neodpověděla.“

„Dobře… až napíše, zavolám jí a promluvím s ní. Dost toho Kitty dluží. A snad přijdeme na nějaké řešení, než začne škola.“ Vzdychl a krátce pohlédl na Kitty. „Aspoň že ji baví se dívat na televizi.“ Nikdy jsem ho neviděla tak zničeného.

Byla to odplata? Zasloužila si Kitty tuto nemoc, ať to bylo cokoliv? Koledovala si o to a nakonec Bůh svým záhadným způsobem zasáhl. Byla jsem tak vyčerpaná, že jsem byla nakloněná myšlence jet do Winnerrow a hodit Kitty na krk její matce. Navíc bych měla příležitost vidět Fanny a dědu… a vyhledat Toma, nemluvě o Loganovi. Ale na to jsem radši nemyslela, protože jak bych se mu teď mohla podívat do očí?

Konečně přišel dopis od Revy Settertonové, Kittyiny matky.

„Vůbec se mi tam nechce,“ řekl Cal po přečtení krátkého dopisu, v němž nebyla stopa přílišné starosti o nemocnou dceru. „Vím, že si myslí, že jsem se s Kitty oženil pro peníze, ale když u nich nezůstaneme, budou si myslet, že spolu něco máme.“

Když to říkal, nedíval se na mě, přesto jsem v jeho hlase zaslechla smutnou touhu, která ve mně znovu vyvolala pocit provinění. Polkla jsem, zachvěla se a snažila nebrat na vědomí, na co asi narážel.

„Kromě toho si potřebuješ odpočinout. Obsluhovat ji dá hodně práce, i když je tady ošetřovatelka. Jestli tady zůstaneme, přijdu brzy na mizinu. A nemůžu dopustit, abys nechala školy a starala se o ni. Nejhorší je, že to vypadá, že Kitty doopravdy nic není. Jenom se jí prostě chce zůstat doma a dívat se na televizi.“

„Prober se a miluj ho, než bude pozdě,“ snažila jsem se Kitty vyburcovat ten den, aby si uvědomila, že ztrácí manžela, jehož vehnala do mé náruče svým chladem, krutostí a neschopností dávat.

Později, když byl doma: „Cale,“ začala jsem ustrašeně, protože jsem ho nechtěla opustit, když nikoho neměl, „Kitty by určitě takhle nehnutě neležela ve dne v noci, kdyby jí opravdu nic nebylo.“

„Ale vždyť ji prohlíželi nejlepší doktoři. Dělali jí všechny možný testy a nic nenašli.“

„Pamatuješ si jejich diagnózu? Přiznali, že někdy je pro ně lidský tělo stejná záhada jako pro nás. A i když neurologové říkali, že je naprosto zdravá, stejně nevědí, co se v jejím mozku děje.“

„Heaven, péče o Kitty nám oběma ničí život. Nemám tě tolik, jak tě potřebuju. A to jsem si nejdřív myslel, že je to pro nás požehnání.“ Trpce se zasmál. „Musíme odvézt Kitty zpátky do Winnerrow.“

Bezmocně jsem se na něj podívala. Nevěděla jsem, co mám říct.

Kitty ležela v posteli v růžovém pyžamu, které zakrýval župan s volánky. Vlasy měla čím dál delší a vypadaly neobyčejně zdravě.

Když jsme s Calem vstoupili do její ložnice, její svaly nevypadaly tak ochablé jako předtím a oči neměly tak apatický výraz. „Kde jste byli?“ zeptala se slabým hlasem.

Než někdo z nás stačil odpovědět, usnula. Zachvátila mě lítost, že by taková silná, zdravá žena měla strávit zbytek života vleže.

Také jsem cítila vzrušení a úlevu z nadcházející cesty, jako kdybych ve Winnerrow někdy zažila něco jiného než utrpení.

„Cale… někdy si říkám, že se lepší,“ poznamenala jsem, když jsme vyšli z pokoje.

Oči se mu zúžily. „Proč si to myslíš?“

„Nevím. Není to kvůli tomu, co dělá nebo nedělá. Ale když u ní v pokoji uklízím, cítím, že mě sleduje. Jednou jsem se na ni podívala a mohla bych přísahat, že jsem v jejích očích zahlédla jakýsi záblesk místo toho obvyklýho bezvýraznýho pohledu.“

V Calových očích se objevilo znepokojení. „To je další důvod jednat rychle, Heaven. Díky lásce k tobě jsem si uvědomil, že jsem Kitty nikdy nemiloval. Byl jsem osamělý a potřeboval jsem zaplnit prázdnotu ve svým životě. Potřebuju tě. Neodtahuj se ode mě, jako bych tě nutil.“ Jeho rty se ve mně pokoušely vyvolat stejnou vášeň, jakou zažíval on. Jeho ruce dělaly, co mohly, aby mě přivedly k extázi, které vždy dosáhl tak rychle. Proč jsem se nedokázala zbavit pocitu, že se topím? Že mě něco táhne pod vodu pokaždé, když se milujeme?

Ovládal mě svým tělem, svou vůlí, svými potřebami natolik, že mě začal děsit stejně jako kdysi Kitty. Ne že by mě někdy zranil fyzicky… pouze duševně a morálně jsem se cítila nezvratně poškozená. Přesto jsem ho milovala a měla jsem stejně nenasytnou touhu po něze.

Cesta domů mě zachrání, zachrání i jeho a Kitty, přesvědčovala jsem se.

Najdu Toma, uvidím dědu, navštívím Fanny, zjistím, kde jsou Keith a Naše Jane. Neustále jsem si opakovala tuto litanii, abych otupila výčitky svědomí. Učinila jsem z Winnerrow spásné útočiště, jež mělo všechno vyřešit.

ČÁST TŘETÍ

Návrat

do Winnerrow

Winnerrowská rodina

JEDNOHO SLUNEČNÉHO DNE V POLOVINĚ srpna, několik dnů před Kittyinými sedmatřicátými narozeninami, jsme pro ni s Calem připravili lůžko na zadním sedadle auta, naložili kufry a vydali se na cestu. Kitty byla nemohoucí už dva měsíce a podle netečného chování to vypadalo, že tak zůstane.

Den předtím jí její „děvčata“ umyla a upravila vlasy a udělala čerstvou manikúru a pedikúru. Ráno jsem ji otřela houbou, oblékla růžovou podprsenku a nový růžový letní kalhotový kostým. Učesala jsem jí vlasy, jak nejlépe jsem to dovedla, a nalíčila, takže jí to slušelo. Během cesty neřekla ani slovo. Jenom ležela jako mrtvola, jako panenka, kterou tak bezohledně spálila.

Všechno, co mělo být při tomto návratu do Západní Virgínie řečeno, zůstalo nevysloveno. Seděli jsme s Calem vpředu, a kdyby se Kitty dokázala posadit, bylo by pro ni mezi námi dost místa. Brzy se oba zabydlí u Kittyiny rodiny a on už ke mně nebude moci chodit se svými potřebami. Modlila jsem se k Bohu, aby se Settertonovi nikdy nedozvěděli, co jsme provedli. Tolik mě to trápilo, že mi z toho bylo skoro špatně. Myslí si Cal totéž? Lituje nyní, že vyznal lásku takovému póvlu?

Toto byl pro nás moment pravdy, či brzy bude. Cal měl oči upřené na silnici před sebou, já na ubíhající krajinu. Za pár týdnů začne škola a do té doby se musíme rozhodnout, co s Kitty uděláme.

Nemohla jsem neporovnávat tuto cestu s tou, již jsem absolvovala před více než dvěma roky. Tehdy mě všechno ohromovalo, dnes mi to připadalo běžné. Hamburgery už mi nechutnaly, protože jsem jedla v nejlepších atlantských restauracích. Co se mnou teď Cal udělá? Může jeho láska a potřeba přestat stejně snadno, jako Kitty přestala být tím, čím byla? Vzdychla jsem a pokusila se myslet na budoucnost, až s nimi nebudu bydlet. Poslala jsem přihlášku na šest univerzit a Cal říkal, že půjde studovat se mnou, aby dokončil vysokoškolské vzdělání.

Na půl cesty do Winnerrow jsem si uvědomila, proč slečna Dealová přišla do našeho horského kraje. Přišla, aby pomohla svými znalostmi těm, kteří to nejvíc potřebují. Ze všech oblastí, kde se dolovalo uhlí, jsme byli tou nejzastrčenější a nejchudší. Před dávnou dobou jsem Tomovi v žertu řekla, že chci být další slečnou Dealovou. Nyní jsem si uvědomila, že nic nechci víc, než být tak inspirativní učitelkou jako ona. Bylo mi sedmnáct a Logan už byl univerzitním studentem, ale zřejmě byl doma na prázdninách. Vyčte mi z tváře mou vinu a hanbu? Uvidí něco, co mu řekne, že už nejsem panna? Babička vždycky říkala, že pozná, když je dívka „nečistá“. Nemohla jsem Loganovi říci o Calovi, nemohla jsem to říct nikomu, dokonce ani Tomovi. Cítila jsem tíhu svého břemene hanby, jež jsem s sebou vláčela.

Cesta ubíhala a brzy jsme se dostali do hornaté krajiny a začali stoupat po točité silnici. Benzinové stanice byly stále řidší a velké nové motely vystřídaly malé domky krčící se ve stínu lesa. Projeli jsme dalším městečkem s omšelými budovami. Do hor Willies žádná dálnice nevedla. Všechno se zdálo ještě děsivější než dřív.

Vnímala jsem okolní krajinu, jak ji musela vidět moje matka před sedmnácti lety. Kdyby žila, bylo by jí pouhých jednatřicet let. Ach, jaká škoda, že musela zemřít tak mladá. Ne, nemusela zemřít. Zabila ji ignorance a tupost hor.

Kde vzala odvahu se provdat za Luka Casteela? Jaké šílenství ji vyhnalo z civilizovaného Bostonu, aby skončila v místě, kde byly vzdělání a kultivovanost jenom pro posměch a panoval všeobecný názor: co na tom záleží… život je krátkej… urvi, co můžeš, a zdrhej. A tak lidé utíkali celým životem ve snaze uniknout bídě, ošklivosti, brutalitě, ale nikdy se jim to nepodařilo.

Ohlédla jsem se na Kitty. Zdálo se, že spí.

Silnice před námi se rozdvojovala. Cal zatočil doprava a tak minul prašnou cestu, jež by nás zavedla k naší ubohé chatrči vysoko v horách. Jak povědomé všechno vypadalo, jako kdybych odsud nikdy neodešla. Zaplavily mě vzpomínky a nos mi naplnila známá vůně zimolezu, lesních jahod a zralých malin.

Skoro jsem slyšela hrát bendža a dědu fidlat na housle, viděla jsem babičku houpající se v křesle, běžícího Toma, kňourající Naši Jane a Keithe láskyplně se držícího v její blízkosti. Ze vší této omezenosti a zabedněnosti hor vzešly dary od Boha, děti, jejichž geny pro ně nebyly prokletím, jak si mnohé myslely, ale v mnoha směrech požehnáním.

Čím víc jsme se blížili, tím jsem byla netrpělivější a vzrušenější.

Poté se objevila zelená pole na okraji Winnerrow, malé farmy obklopené lány s téměř zralou úrodou. Zemědělské statky vystřídaly domky nejchudších obyvatel údolí, kteří na tom nebyli o moc lépe než zaostalí horalé. Za nimi v kopcích byly chatrče horníků a příbytky výrobců a pašeráků alkoholu.

Střed údolí, kam prudké jarní deště strhly nejúrodnější půdu z hor, byl vyhrazen pro majetné a jejich zahrady, ač právě ti to potřebovali nejméně, takže jejich okázalé viktoriánské domy se topily v záplavě krásných tulipánů, narcisů, kosatců a růží. Není divu, že se tam tomu říkalo Winnerrow – Řada vítězů. Všichni vítězové v kraji žili v řadě na hlavní třídě a všichni poražení v horách. Před dávnými dobami si na hlavní třídě postavili nákladné domy majitelé uhelných dolů a rovněž již dávno opuštěných zlatých dolů. Nyní je vlastnili majitelé továren na zpracování bavlny a jejich správci.

Cal zvolna projížděl hlavní třídou lemovanou honosnými stavbami, za nimiž vykukovaly menší domy příslušníků střední vrstvy, kteří byli zaměstnaní v dolech na vedoucích místech. Štěstím či prokletím Winnerrow bylo zpracování bavlny, ze které se vyrábělo ložní prádlo, prostírání a koberce. Prach v těchto továrnách zanášel plíce dělníků, takže se dříve či později ukašlali k smrti (stejně jako horníci), ale žádný z nich nikdy nepodal žalobu na majitele bavlníkových továren, ani na vlastníky uhelných dolů. Nemělo by to cenu. Všichni se museli nějak živit. Tak to prostě bylo. Člověk musel počítat s rizikem.

Toto všechno mi tanulo na mysli, když jsem si prohlížela výstavní domy, které v dětství vzbuzovaly můj obdiv, a musela jsem si přiznat, že do určité míry ho vzbuzovaly doposud. Podívej na ty verandy, zazněl mi v hlavě Sářin hlas. Spočítej patra podle oken, první, druhé, třetí. Pohleď na všechny ty kopule. Domy vypadaly jako hezké pohlednice.

Znovu jsem se otočila, abych zkontrolovala Kitty. Tentokrát měla oči otevřené. „Kitty, je ti dobře? Potřebuješ něco?“

Její bledé oči mě zaostřily. „Chci domů.“

„Už tam skoro seš, Kitty… je to jen kousek.“

„Chci domů,“ opakovala jako papoušek, který nic jiného neumí. Odvrátila jsem se s nepříjemným pocitem. Proč se jí pořád bojím?

Cal zpomalil a odbočil na točitou příjezdovou cestu vedoucí k pěknému domu s bleděžlutou omítkou s bílými ozdobami. Dvě patra přeplácané architektury, postavené patrně na přelomu století, s verandami v přízemí a prvním poschodím a s malým balkonem ve druhém, což muselo být podkroví. Verandy obklopovaly dům ze všech čtyř stran, vysvětloval Cal. Zastavil, vystoupil z auta a otevřel zadní dveře, aby mohl Kitty odnést na verandu, kde celá rodina nehnutě stála a vyčkávala.

Proč nikdo nevyběhl a nepřivítal Kitty doma? Proč tam jen tak stáli a pozorovali Cala nesoucího Kitty v náručí? Kitty mi řekla, že uvítali, když ve třinácti utekla a vdala se. „Nikdy mě neměli rádi, žádnej z nich,“ opakovala několikrát. A podle jejich chladného přijetí ji neviděli zrovna rádi ani teď, obzvlášť nemocnou a bezmocnou. Ale mohla jsem se jim divit? Pokud byla schopná věcí, které dělala mně… Co udělala jim? Byli víc než velkorysí, že souhlasili ji přijmout zpátky.

Váhavě jsem seděla v autě, jehož bezpečí se mi nechtělo opouštět.

Cal vynesl Kitty po pěti širokých schodech na verandu a nahoře se zastavil u bílého zábradlí. Celá rodina civěla na Kitty a já jsem konečně pochopila, že Cal potřebuje morální podporu, protože od nich ji zjevně nedostane.

Bylo to jako v příběhu, který mi vyprávěla babička, jak s dědou prostě čekali, když otec přivedl domů nevěstu, které říkal můj anděl, a oni ji nechtěli… alespoň ne zpočátku. Ach, mami, jak to pro tebe muselo být bolestné. Jak bolestné to může být pro Kitty.

Běžela jsem k nim a přitom jsem zaznamenala jejich pohledy. Nebyly přátelské ani nepřátelské. Všichni čtyři stáli, jako by jim Cal přinášel nějakého nechtěného vetřelce. Bylo jasné, že ji doopravdy nechtějí, ale přesto se uvolili ji vzít domů a postarat se o ni…, „dokud to neskončí, tak či onak.“

Velká, impozantně vypadající žena, které byla Kitty podobná, musela být její matka, Reva Settertonová. Byla oblečená do tenkého, jasně zeleného hedvábí s velkými zlatými knoflíky odshora dolů. Boty měla také zelené, což na mě samozřejmě v mé pošetilosti udělalo dojem.

„Kam ji můžu dát?“ zeptal se Cal a trochu si těžkou Kitty nadhodil, zatímco ta se dívala na matku s nic neříkajícím výrazem.

„Její starej pokoj je připravenej,“ odpověděla žena s náznakem úsměvu na tenkých rtech. Potom napřáhla silnou, zarudlou ruku a krátce a jakoby neochotně potřásla mou. Její rezavé vlasy byly protkány šedými prameny. Malý, zavalitý muž po jejím boku měl narůžovělou pleš lemovanou věncem šedých vlasů. Cal ho představil jako Portera Settertona. „To je Kittyin otec, Heaven.“

„Odnesu ji hned do jejího pokoje,“ oznámil Cal. „Máme za sebou dlouhou cestu. Kitty byla namačkaná na zadním sedadle. Nebylo to pro ni moc pohodlný. Doufám, že jsem vám poslal dost peněz na obstarání všeho, co potřebuje.“

„Dokážem se vo ni postarat sami,“ řekla Kittyina matka a vrhla na dceru další pohrdavý pohled. „Nevypadá nemocná – kór s tím sajrajtem na ksichtu.“

„Promluvíme si o tom později,“ informoval ji Cal a zamířil do domu, zatímco já jsem byla právě podrobována prohlídce Kittyinou sestrou Maisie, jež byla mdlým odvarem toho, jak musela Kitty vypadat v sedmnácti. Uhrovitý mladík s pískovými vlasy jménem Danny ode mě nemohl odtrhnout oči. Hádala jsem mu kolem dvaceti.

„Muselas nás často vídat,“ řekla Maisie se snahou tvářit se přátelsky. „My jsme si tě určitě všimli, i vaší rodiny. Každej tady čuměl na šunt, chci říct na Casteelovy.“

Prohlížela jsem si Maisie a Dannyho a pokoušela si vzpomenout, ale nemohla jsem je nikam zařadit. Koho jsem si v kostele všímala kromě reverenda, jeho ženy a nejhezčích dívek a chlapců? Slečny Dealové… a to bylo všechno. Nejvíc mě přitahovali ti, kdo byli nejlépe oblečení. Prahla jsem po jejich šatech. Nyní byly moje šaty mnohem lepší než kterékoliv, jaké jsem kdy viděla ve winnerrowském kostele.

Danny dosud nepronesl jediné slovo. „Musím jít pomoct Kitty,“ sdělila jsem jim a pohlédla zpět k autu. „Máme věci v kufru… a Kitty je bude potřebovat.“

„Přinesu je,“ nabídl se Danny a konečně se pohnul. Šla jsem do domu za Revou Settertonovou následovaná Maisie, zatímco pan Setterton doprovázel Dannyho ke Calovu autu.

„Máš hrozně zajímavý jméno,“ řekla Maisie, která se loudala za mnou po schodech. „Heaven Leigh. Moc hezký. Mami, pročs mně dala tak blbý jméno jako Maisie? To nemáš žádnou fantazii?“

„Zavři klapačku a buď ráda, že se nejmenuješ Debil.“

Maisie zrudla a zkroušeně svěsila hlavu. Možná na Kittyině vyprávění Calovi o jejím hrůzném dětství bylo něco pravdy.

Dům vypadal prostorný a uklizený. Zavedli mě do Kittyina pokoje s nemocniční postelí, na níž ležela ve skromné růžové noční košili. Cal ji přikryl, usmál se na mě a oslovil Kittyinu matku: „Revo, moc si vážím vaší nabídky vzít sem Kitty a udělat pro ni, co budete moct. Platil jsem za ošetřovatelky, které se o ni staraly celý den, ale jestli vám bude stačit jedna na noc, budu vám každý týden posílat šek za její služby a další lékařský výdaje.“

„Nejsme chudý,“ prohlásila Reva. „Už jsem řikala, že se vo ni dokážeme postarat sami.“ Rozhlédla se po pěkně zařízené místnosti. „Můžeš mi říkat Revo, děvče,“ vyzvala mě. „Tohle bejval Kittyin pokoj. Neni to tady tak špatný, co? Ale když tu bydlela, vypadalo to tady jako ve chlívě. Řikala tomu vězení. Nemohla se dočkat, až vyroste a vezme roha s nějakým chlapem … s prvním, kterej ji chtěl… a teď se na ni podivej. To má z toho hříšnýho života a z toho, že nikdy nedělala, co měla…“

Co jsem na to mohla říct?

Za čtvrt hodiny jsem měla Kitty umytou a v čisté růžové košili. Ospale mě pozorovala s jakýmsi udiveným výrazem a za chvíli usnula. Byla úleva vidět ty divné oči zavřené.

Všichni jsme potom seděli dole v příjemném obývacím pokoji a Cal vysvětloval Kittyinu záhadnou nemoc, kterou žádný doktor nedokázal pojmenovat. Reva opovržlivě ohrnula rty. „Kitty si vodmalička pořád stěžovala. Nikdy jí nebylo nic dost dobrý. Nikdy neměla ráda mě ani tátu ani nikoho jinýho – leda hezký mužský. Snad jí teď vynahradím všechny svý minulý chyby… když teď nemůže vodmlouvat a rozzuřit mě k nepříčetnosti, jako to vždycky dělala.“

„To je pravda,“ dosvědčila Maisie, která se mě držela jako klíště. „Když je Kitty doma, jsou s ní jenom problémy. Nic se jí na nás nelíbí. Nenávidí Winnerrow. Všechny nás nenávidí, ale pořád se sem vrací…“ Maisie nepřestávala mlít pantem, ani když za mnou šla do mého pokoje a sledovala, jak si vybaluji věci. Zírala s otevřenou pusou na přehlídku hezkého prádla a šatů, jež mi zaplnily skříň od doby, kdy už byla Kitty příliš nemocná, a tak nehlídala, kolik za mě Cal utratí.

„Vsadím se, že je hrozně těžký s ní žít,“ vnucovala se dál Maisie. Natáhla se na žlutý přehoz na posteli a obdivně mě pozorovala zelenýma očima. Postrádala Kittyinu bývalou vitalitu a houževnatost. „Kitty pro mě nikdy nebyla jako sestra. Vdala se a vodešla z domu dřív, než jsem si mohla něco pamatovat. Nikdy jí nechutnalo, co máma uvařila. Teď to bude muset jíst, ať se jí to líbí nebo ne.“ Uculila se jako spokojená kočka. „Nikdy jí nevoní, co řeknem nebo uděláme. Je divná. Ale je mi smutno z toho, že takhle leží v posteli a nemůže se hnout. Čím se to stalo?“

To byla dobrá otázka. Právě tu si lékaři neustále kladli.

Když Maisie odešla, sedla jsem si do křesla se žlutým květovaným potahem a přemýšlela. Jak to všechno začalo? Po Chucklesově smrti? Zavřela jsem oči a pátrala v paměti ve snaze najít nějaké vodítko. Možná to začalo toho dne, kdy se Kitty vrátila domů vzteklá, protože všechny její zákaznice přišly pozdě. „Zatracený pitomý ženský!“ ječela. „Asi si myslej, že jsou lepší než já a že mě můžou nechat čekat, jako bych neměla nic lepšího na práci. Mám hroznej hlad, pořád mám na něco chuť, a stejně hubnu! Chci jíst a jíst a jíst.“

„Dělám, co můžu,“ odpověděla jsem a kmitala mezi sporákem a dřezem.

„Jdu se vykoupat… ať to máš hotový, než se vrátím.“

Na schodech zazněl klapot jejích vysokých podpatků.

Dovedla jsem si představit, jak si Kitty svléká plášť, který nosila v salonu, a nechává ho spadnout na podlahu. Potom spodní prádlo, které také nechá ležet na zemi. To všechno potom musím posbírat, vyprat a uložit. Slyšela jsem, jak si napouští vodu do vany. Slyšela jsem ji hlasitě zpívat tu samou písničku, kterou zpívala vždycky při koupání.

„Dole v údolí… hluboko v údolí… ou, ou…

Pozdě k večeru… slyším pískat vlak… ou, ou…“

Zpívala to pořád dokola, až se mi ta melodie zažírala do mozku a lezla mi na nervy. Jen ty dva verše, které opakovala tak dlouho, až jsem si málem zacpala uši vatou.

A potom se ozval výkřik.

Ten hrozný, drásavý výkřik.

Letěla jsem nahoru s představou, že Kitty uklouzla ve vaně a rozbila si hlavu o dlaždice… ale našla jsem ji stát nahou před zrcadlem, jak vyděšeně zírá na svůj pravý prs. „Mám rakovinu, dostala jsem rakovinu prsu.“

„Matko, musíš jít k doktorovi. Může to být jen benigní cysta nebo nádor.“

„Co kruci znamená ‚benigní‘? Uříznou mi ho a zmrzačej mě… a žádnej chlap mě pak už nebude chtít!“ křičela. „Budu jen poloviční ženská a nikdy jsem neměla dítě! Nikdy nebudu vědět, jaký to je kojit vlastní dítě!… Řekli mně, že nemám žádnou rakovinu. Ale já vím, že ji mám! Prostě to vím!“

„Tys byla u doktora… matko?“

„Jo, BYLA! Ale co voni věděj? Leda až když seš na smrtelný posteli, pak to teprv věděj!“

Bylo to šílené, jak Kitty nepřestávala křičet, až jsem nakonec musela zavolat Calovi, aby hned přijel domů. Když jsem se k ní vrátila, ležela na široké posteli s očima upřenýma na strop a civěla do prázdna.

Po prvním jídle v domě Settertonových, které bylo opravdu dobré, jsem pomohla Revě a Maisie s nádobím a potom jsme se připojily k panu Settertonovi na verandě. Seděla jsem na houpací pohovce a připomněla Calovi onen den, zatímco nahoře se Reva pokoušela vpravit jídlo do Kittyiných úst. „Snědla to,“ oznámila, když se vrátila a usadila se do křesla. „V mým domě nikdo hlady neumře.“

„Revo, před pár měsíci Kitty říkala, že si našla v prsu bulku. A prý šla k doktorovi, který ji ujistil, že to není zhoubný nádor. Ale jak můžeme vědět, jestli tam opravdu šla? Když pak byla čtrnáct dní v nemocnici, celou ji prohlídli a nic podezřelýho nenašli.“

Kittyina matka se nečekaně zvedla a odešla.

„A to je všechno?“ vykulila Maisie zelené oči. „Jak může bejt tak pitomá a čekat a bejt zticha… Ale má je pořádný, co? S takovejma prsama bych se jí ani nedivila, že to nechce vědět.“

„Ale doktoři ji celou prohlídli, Maisie,“ ozval se Cal sedící těsně vedle mě.

„To by Kitty stejně nepomohlo,“ řekla Maisie s překvapivou samolibostí. „Máme rakovinu prsu v rodině. Máma má vobě prsa uříznutý. Nosí umělý. Proto vodešla. Nemůže snýst, když vo tom lidi mluvěj. To by vás nikdy nenapadlo, že jo? Máma mý matky měla taky jedno uříznutý. Tátova máma měla taky jedno uříznutý, a než jí stačili uříznout druhý, tak umřela. Kitty se vždycky děsně bála, že přijde vo to, na co je tak pyšná.“ Maisie zamyšleně shlédla na svá drobná ňadra. „V porovnání s ní toho tam moc nemám, ale určitě bych vo ně nechtěla přijít.“

Mohlo by to být ono? Tak jednoduché vysvětlení?

Něco, co lékaře, ani mě či Cala nenapadlo. Kittyino tajemství, nad kterým dumala. Důvod, proč se uchýlila do samotářského světa, kde rakovina neexistovala.

Uplynuly dvě hodiny, což stačilo, abych vycítila, že Cal se v domě Kittyiných rodičů změnil v něčem, co nás od sebe oddálilo. Nechápala jsem zcela, co to je, ale cítila jsem úlevu a vděčnost, že už mě tolik nepotřebuje. Možná to byla lítost ke Kitty, jež se mu vkradla do očí, když seděl u její postele a zkoušel ji držet za ruku. Stála jsem ve dveřích a pozorovala, jak se ji snaží utěšit. Potom jsem se otočila a odešla.

Co se stalo mezi mnou a Calem, zůstane mým nejstrašnějším a nejostudnějším tajemstvím.

Když jsem znovu seděla na verandě a přemýšlela, co budu dělat dál, upnula jsem se na Toma. Budu mít to štěstí a setkám se s ním už dnes, a také s Fanny?

A Logan – kdy tě zase uvidím? Poznáš mě, budeš šťastný, že jsem se vrátila… nebo se ode mne odvrátíš jako posledně, kdy vedle tebe stáli tví rodiče? V Loganových dopisech nebylo nikdy ani slůvko vysvětlení, jako kdyby si myslel, že jsem si toho nevšimla.

Tu první noc jsme s Maisie spaly v jejím pokoji a Cal spal v pokoji s Kitty. Vstala a oblékla jsem se brzy ráno, když ostatní byli ještě v posteli. Právě jsem se chystala sejít ze schodů, když na mě zavolal Cal: „Heaven, kam jdeš?“

„Navštívit Fanny,“ zašeptala jsem. Bála jsem se otočit a podívat se mu do očí, protože ve Winnerrow jsem se cítila tisíckrát zahanbenější než v Candlewicku.

„Nech mě jít s tebou. Prosím.“

„Cale, jestli ti to nevadí, radši bych za ní šla sama. Měly jsme s Fanny vždycky dost problematický vztah. Když tam budeš, asi by se mnou nemluvila upřímně a já potřebuju slyšet pravdu a ne snůšku lží.“

„Nějak rychle utíkáš, jakmile jsi na známé půdě.“ Jeho hlas zněl rozmrzele. „Utíkáš snad ode mě? Vymlouváš se, aby ses ode mě dostala pryč? Nemusíš si vymýšlet žádný výmluvy; nevlastním tě. Klidně si jdi a já se postarám o Kitty a dojednám s jejími rodiči, jak to bude dál, ale budeš mi scházet.“

Bolest v jeho hlase mě zasáhla, ale přesto se mi ulevilo, když jsem opustila dům a všechno na chvíli hodila za hlavu. Čím víc jsem se vzdalovala od Settertonových, tím mladší a šťastnější jsem se cítila.

Uvidím Fanny, říkala jsem si.

Nohy mě nesly oklikou, abych musela projít kolem Stonewallovy lékárny. Jak jsem se k ní blížila, tep se mi zrychlil. Nečekala jsem, že Logana uvidím jen proto, že na něj myslím a jsem zvědavá, jaký muž z něho vyrostl. Se srdcem v krku jsem nahlédla dovnitř velkou výkladní skříní, ale nebyl tam. Vzdychla jsem a v tu chvíli jsem si všimla, že se na mě upírají dvě temně modré oči patřící pohlednému mladému muži vystupujícímu z tmavomodrého sportovního vozu. Ztuhla jsem a hleděla na – Logana Granta Stonewalla.

Ach, bože!

Zdál se být zajatý svým snem stejně jako já, takže jsme na sebe jen nevěřícně zírali.

„Heaven Leigh Casteelová… jsi to ty nebo se mi to jen zdá?“

„Jsem to já. Jsi to ty, Logane?“

Obličej se mu okamžitě rozjasnil. Rychle šel ke mně, chytil mě za obě ruce, pevně je držel a přitom mi hleděl do očí. Zhluboka se nadechl. „Vyrostla jsi… vyrostla jsi do krásy.“ Začervenal se a potom se usmál. „Nevím, proč jsem překvapený. Vždycky jsem věděl, že budeš ještě krásnější.“

Styděla jsem se, polapená do vlastní sítě. Chtěla jsem se mu vrhnout do náruče, kterou rozevřel. „Děkuju ti, že jsi odpověděl na všechny mý dopisy… nebo aspoň na většinu.“

Vypadal zklamaný, protože jsem se nepohnula. „Když jsem od tebe dostal zprávu, že sem přivezete Kitty Dennisonovou, napsal jsem o tom Tomovi.“

„Já taky,“ zašeptala jsem a stále si ho prohlížela, jak mu to sluší, jak je vysoký a silný. Cítila jsem se zahanbená, že jsem si Cala nedržela od těla, že jsem nepočkala na tuto čistou, zářivou lásku, která by byla tak správná. Sklopila jsem oči, protože mě jímala hrůza, že v nich uvidí něco, co jsem nechtěla, aby viděl. Třásla jsem se hanbou a vinou. Poodstoupila jsem o krok, abych ho neznečistila svými hříchy. „Bude báječný zase vidět Toma,“ řekla jsem chabě a zkoušela jsem si uvolnit ruce, které mi sevřel ještě pevněji.

„A vidět mě není tak báječný?“ Jemně mě k sobě přitáhl a pustil mi ruce, aby mě mohl obejmout kolem pasu. „Podívej se na mě, Heaven. Nedívej se do země. Proč se chováš, jako bys mě už neměla ráda? Čekal jsem na tuhle chvíli tak dlouho. Byl jsem zvědavý, co asi řeknu a co řekneš ty a jak se budeme chovat… a ty se mi ani nepodíváš do očí. Celou dobu, cos byla pryč, jsem ani nepomyslel na žádnou jinou. Někdy jdu do vaší chatrče, bloumám těmi prázdnými místnostmi a myslím na tebe, jak to bylo pro tebe těžký a jak jsi byla statečná. Nikdy sis nestěžovala, ani ses nelitovala. Heaven, jsi jako růže, jako divoká, nádherná růže, sladší a krásnější než ostatní. Prosím tě, obejmi mě. Polib mě, řekni, že mě pořád miluješ!“

Řekl všechno, o čem jsem jen mohla snít, a znovu se mě zmocnil pocit viny – kdyby znal pravdu –, přesto jsem však nedokázala odolat prosbě v jeho očích, ani touze mé romantické duše, která volala: ano, Logane! Vrhla jsem se mu do náruče a nechala jsem se zvednout a zatočit dokola. Sklonila jsem hlavu, abych mohla položit své rty na jeho, a políbila jsem ho tak vášnivě, až jsem mu asi vyrazila dech, ačkoliv mi polibek oplatil s ještě větší náruživostí. Když mě zase postavil, oči mu zářily a těžce dýchal.

„Ach, Heaven, věděl jsem, že to bude právě takové…,“ zašeptal bez dechu.

Nemohli jsme ze sebe vypravit ani slovo. Naše mladá těla po sobě toužila. Přitiskl mě k sobě, abych ucítila jeho vzrušení. To mi připomnělo Cala. Tohle jsem nechtěla! Snažila jsem se odtáhnout, zachvácená neovladatelnou hrůzou nejen z Logana, ale ze všech mužů. Nedotýkej se mě tak! chtěla jsem křičet. Jenom mě líbej a objímej, to ti musí stačit!

Samozřejmě můj odpor nechápal. Poznala jsem to podle polekaného výrazu, který se mu objevil v očích. Nicméně mě pustil. „Omlouvám se, Heaven,“ řekl tichým, pokorným hlasem. „Asi jsem zapomněl, že jsme se naposledy viděli před dvěma roky a osmi měsíci, ale z tvých dopisů jsem měl dojem, že se nikdy neodcizíme…“

Pokusila jsem se o normální tón, ve kterém by nebyl slyšet můj strach. „Jsem moc ráda, že jsem tě zase viděla, Logane, ale dost pospíchám…“

„Chceš říct, že jdeš pryč? Že jsme měli jen těch pár minut spolu? Heaven, neslyšelas mě, že tě miluju?“

„Musím už jít, opravdu.“

„Jdu s tebou, ať jdeš kamkoli.“

NE! Nech mě být, Logane! Už mě nechceš!

„Mrzí mě to, Logane. Jdu navštívit Fanny a potom dědu… a myslím, že bude nejlepší, když se s Fanny setkám o samotě. Možná zítra…?“

„Žádný možná. Zítra máme určitě rande. Brzy ráno, třeba v osm, abysme mohli strávit celý den spolu. Hodně jsi mi v dopisech napsala, ale to mi nestačí. Heaven…“

Otočila jsem se s pokusem o úsměv. „Tak zítra ráno. Zůstaneme spolu celý den, jestli budeš chtít.“

„Jestli budu chtít? Jasně že to chci! Heaven, nedívej se na mě takhle! Jako kdybys ze mě měla strach! Co je to s tebou? Neříkej mi, že nic! Změnila ses! Už mě nemáš ráda a nemáš odvahu mi to říct!“

„To není pravda,“ vzlykla jsem.

„Tak co je to?“ dožadoval se vysvětlení a najednou vypadal dospěleji. „Jestli o tom nebudeme mluvit, postaví to mezi námi zeď, kterou potom žádný z nás nebude schopný odstranit.“

„Tak zítra, Logane,“ vyhrkla jsem a spěchala pryč.

„Kde?“ zavolal za mnou zoufalým tónem. „Tady nebo u Settertonových?“

„Přijď tam. Kdykoliv po sedmý,“ odpověděla jsem s nervózním smíchem. „Budu vzhůru brzy, abych pomohla s Kitty.“

Kdybych se tak k němu mohla vrátit stále nevinná, stále jako dívka, kterou by mohl učit… a přesto mi dělalo dobře vědět, že mě jeho oči sledují s takovým obdivem, až jsem cítila, jako by se mě skoro dotýkal. Jeho oddanost mě hřála u srdce. Potom jsem zaslechla, jak běží za mnou. „Snad nebude vadit, když s tebou půjdu k faře a tam se ztratím? Nemůžu čekat až do zítřka, abych se dozvěděl pravdu. Heaven… tenkrát u vás jsi mi řekla, že tvůj otec prodal Keithe a Naši Jane a taky Fanny a Toma. Byla jsi opravdu prodaná?“

„Jo,“ odpověděla jsem krátce. Cítila jsem zlost, že i nyní pochybuje. „Prodaná, jako dobytek, za pět set dolarů! Odvezli mě odsud, abych dřela jako otrok pro bláznivou ženskou, která nenávidí tátu stejně jako já!“

„Proč na mě křičíš? Já jsem tě neprodal! Je mi hrozně líto, cos vytrpěla, ale není to na tobě vidět! Vypadáš fantasticky, máš na sobě krásný, drahý šaty, a přitom mi tvrdíš, že jsi byla prodaná a zacházeli s tebou jako s otrokem. Jestli všechny otrokyně vypadají jako královny krásy, pak by měly být asi všechny holky prodaný do otroctví.“

„To od tebe není zrovna ohleduplný, Logane!“ utrhla jsem se. Cítila jsem se zlá jako Kitty, když byla v nejhorším. „Vždycky jsem si myslela, jak seš hodný a chápavý! To, že nevidíš moje jizvy, neznamená, že žádný nemám!“ Nyní jsem plakala a slova mi vycházela z úst přerývaně. A to byl před pouhými několika minutami tak milý. Neschopná říci víc a rozezlená na sebe, že vždy ztratím kontrolu a propuknu v dětinský pláč, jsem se znovu odvrátila.

„Heaven… nechoď pryč. Mrzí mě to. Odpusť mi mou neomalenost. Dej mi ještě šanci. Promluvíme si o tom, jako jsme to vždycky dělali.“

Pro jeho vlastní dobro bych od něj měla utéct co nejdál a nikdy se s ním nesetkat, ale nedokázala jsem odejít od chlapce, kterého jsem milovala od okamžiku, kdy jsem ho spatřila. Na chvíli jsme zapomněli na neshody a bok po boku kráčeli k domu reverenda Waylanda Wisea.

Dívala jsem se na faru a Logan mě držel za ruku.

Čistě bílá velkolepá stavba obklopená dvěma akry nádherné zahrady s upravenými trávníky a květinami. Proti tomuto domu vypadal Kittyin v Candlewicku jako chatrč. Vzdychla jsem. Znovu jsem vzdychla pro Fanny, které bylo nyní šestnáct let a čtyři měsíce. Tomovi bylo sedmnáct jako mně, Keithovi bude brzy dvanáct a Naší Jane jedenáct. Jak ráda bych se s nimi znovu setkala, abych viděla, že jsou zdraví a spokojení.

Ale nejdřív byla na řadě Fanny.

Stála jsem a dívala se na nejhonosnější dům ve Winnerrow. Dlouhou verandu podpíraly korintské sloupy. Schody byly z umně seskládaných červených cihel. V obrovských květináčích rostly pelargonie a petúnie. Na verandě stály bílé proutěné židle s vysokými opěradly.

V korunách velkých stromů zpívali ptáci. Žlutý kanárek v bílé proutěné kleci visící ze stropu verandy začal zpívat svou veselou píseň. Polekalo mě, že se ozývá z takové výšky. Zřejmě tam byl pověšen, aby byl v bezpečí před kočkami a studeným větrem. Fanny si celý život přála kanárka v bílé kleci. Nyní ho měla.

Kromě zpěvu ptáků se však žádný jiný zvuk neozýval.

Jak tichý byl tento velký dům, jenž nejevil žádné známky života svých obyvatel.

Jak to, že tak nádherný dům může vypadat tak hrozivě?

Nový domov

ZMÁČKLA JSEM NĚKOLIKRÁT ZVONEK. Zdálo se mi, že tam stojím a čekám celou věčnost, a začínala jsem být netrpělivá. Každou chvíli jsem se ohlédla, jestli Logan neodešel, jak jsem doufala, ale on byl opřený o strom a pokaždé se na mě usmál.

Uvnitř domu zazněly slabé kroky. Napjatě jsem poslouchala. Pomalé, kradmé kroky… a potom se v těžkých dubových dveřích objevila malá štěrbina a vykoukly na mě oči jako trnky s podezřívavým, nepřátelským výrazem. Jenom Fanny měla tak černé oči, jenom ona – a otec. „Jdi pryč,“ ozval se hlas, který nepopiratelně patřil Fanny.

„To jsem já – Heaven!“ zvolala jsem vzrušeně. „Přišla jsem se na tebe podívat a zeptat se, jak se máš. Nemůžeš mě poslat pryč.“

„Jdi pryč,“ zašeptala Fanny naléhavěji. „Můžu si dělat, co chci. A já tě nechci vidět! Už tě neznám! Nepotřebuju tě! Jsem teď Louisa Wiseová. Mám všechno, co jsem si kdy přála. A nechci, abys sem chodila a všechno zkazila.“

Stále mě dokázala ranit svou sobeckostí. Vždy jsem věřila, že navzdory jejímu nepřátelství a závisti mě má ráda. Život ji zformoval jinak než mě.

„Fanny, jsem přece tvá sestra,“ prosila jsem tlumeným hlasem, zahanbená, že Logan patrně zaslechl její „přivítání“. „Potřebuju s tebou mluvit, vidět tě a zjistit, jestli jsi něco neslyšela o Keithovi a Naší Jane.“

„Nic nevím,“ šeptala Fanny a otevřela dveře trochu víc. „Nechci nic vědět. Jdi pryč a nech mě na pokoji.“

Viděla jsem, že z mé mladší sestry vyrostla velmi hezká dívka s dlouhými, černými vlasy a postavou, která by zlomila srdce nejednomu muži. Vždy jsem tušila, že Fanny zlomí mnoho srdcí bez jediné výčitky. Přesto mě bolelo, že mě odmítá vpustit do domu a že neprojevila nejmenší zájem, jak se mám a kde žiju.

„Vidělas Toma?“

„Nechci Toma vidět.“

To mě znovu zasáhlo. „Mockrát jsem ti psala, Fanny! Copak jsi moje dopisy nedostala?“ Držela jsem dveře otevřené, aby mi je nemohla zabouchnout před nosem. „Že se nestydíš. Co seš to za člověka? Když na tebe lidi myslí a píšou ti dopisy, to nejmenší, co můžeš udělat, je odpovědět. Ledaže je ti všechno ukradený!“

„Vypadá to, že ti to došlo,“ utrhla se Fanny.

„Počkej, Fanny! Nemůžeš mi zabouchnout dveře před nosem! To ti nedovolím!“

„Nikdys mi nenapsala, ani jednou!“ vykřikla a polekaně se ohlédla. Znovu ztlumila hlas do šepotu. „Musíš jít, Heaven.“ V očích měla strach. „Voni spěj nahoře. Reverend a jeho žena nesnášej, když jim někdo připomíná, kdo jsem. Varovali mě, abych s tebou nikdy nemluvila, ani s žádným jiným Casteelem. Vod tý doby, co jsem tady, se táta vůbec nevozval.“ Utřela si slzu, která se jí utvořila v koutku oka a sklouzla jako kapka rosy na tvář. „Myslela jsem si, že mě má táta nejradši, ale vypadá to, že nemá.“ Další slzu si už neotřela. „Jsem ráda, že vypadáš dobře.“ Očima mi přejela po tváři a potom stiskla plné rty.

„Už musím jít. Nechci, aby se vzbudili a nadávali mně, že jsem s tebou mluvila. Jdi pryč, Heaven. Nechci tě znát. Přála bych si, abych tě nikdy neznala. Nevzpomínám si ani na jednu dobrou věc, když jsme ještě žili na horách. Pamatuju si jenom na smrad, hlad a studený nohy.“

Rychle jsem strčila nohu do dveří, protože Fanny se je chystala zavřít s větší silou, než jaké by odolaly moje ruce. „Počkej ještě, Fanny! Celý dva roky jsem na tebe myslela ve dne v noci. Nemůžeš mě teď jen tak poslat pryč! Chci vědět, jak ses celou dobu měla, jestli s tebou zacházejí slušně. Záleží mi na tobě, Fanny, i když ty na mě kašleš. Pamatuju si i na dobrý časy, když jsme bydleli na horách, a na ty špatný se snažím zapomenout. Pamatuju se, jak jsme se k sobě tulily, abysme se zahřály, a mám tě ráda, i když jsi nám kolikrát lezla na nervy.“

„Vypadni z týhle verandy,“ vzlykala nyní Fanny nepokrytě. „Nic pro tebe nemůžu udělat.“

Brutálně mi vykopla nohu ze dveří a zabouchla je. Zevnitř zacvakl zámek a já jsem tam stála sama.

Oslepená slzami jsem klopýtala po schodech dolů a tam mě Logan sevřel v náručí a snažil se mě utěšit. „Ať jde k čertu, že s tebou tak mluvila, káča pitomá!“

Vytrhla jsem se mu. Fannyina lhostejnost mě tak ranila, že jsem měla chuť křičet. K čemu bylo rozdávání tolika lásky lidem, kteří se od vás odvrátí ve chvíli, kdy už vás nepotřebují?

Co mi na tom záleží, když Fanny ztratím? Stejně nikdy nebyla milující sestrou… Tak proč to tolik bolí? „Jdi pryč, Logane!“ rozkřikla jsem se a bušila do něj pěstmi, když se znovu pokusil mě obejmout. „Nepotřebuju tě, nikoho nepotřebuju!“

Odvrátila jsem se, ale on mě popadl za ruku a otočil mě, aby mě silnými pažemi mohl přitáhnout k sobě. „Heaven! Co se stalo? Co jsem udělal špatně?“

„Pusť mě,“ prosila jsem chabě.

„Podívej,“ nenechal se odradit, „ty si vyléváš zlost na mně, i když je to Fanny, kdo ti ublížil. Vždycky byla nenávistná, ne? Dalo se čekat, že se bude takhle chovat. Mrzí mě, že tě to tak ranilo, ale musím to odnášet já? Chtěl jsem tady počkat, kdybys mě potřebovala. Chci, abys mě potřebovala, Heaven! Neodháněj mě! Vždycky jsem tě obdivoval, vážil si tě a miloval tě. Nikdy jsem doopravdy nevěřil, že by tvůj otec svý děti prodal. Teď už tomu věřím. Odpusť mi, že jsem ti až do dneška úplně nevěřil.“

Znovu jsem se mu vytrhla. „Chceš říct, žes do teďka o mně s Fanny nemluvil?“

„Zkoušel jsem to mockrát… ale znáš ji. Všechno překroutí, až sama uvěří tomu, že chci slyšet o ní a ne o tobě. Fanny se zajímá jenom sama o sebe.“ Zrudl a díval se do země. „Zjistil jsem, že je lepší si jí nevšímat.“

„Pořád tě uhání, co?“ zeptala jsem se trpce, když mi došlo, že Fanny o něj celou dobu usilovala se svou typickou agresivitou … a napadlo mě, jestli podlehl jako ostatní.

„Jo,“ zvedl oči. „Držet si Fanny od těla dá dost práce… a nejlepší způsob je se jí obloukem vyhnout.“

„Abys odolal pokušení?“

„Přestaň! Dělám, co můžu, abych si holky jako Fanny nepřipustil k tělu. Od tý doby, cos odjela, pořád doufám, že jednou mě bude doopravdy milovat dívka jménem Heaven, sladká a nevinná, který záleží na druhých a která umí dávat. Někdo, koho si můžu vážit. Jak si můžu vážit někoho jako Fanny?“

Ach bože, smiluj se nade mnou! Jak si mě může vážit… nyní?

Kráčeli jsme pryč od fary a ani jednou se neohlédli. Fanny se evidentně svému novému životu snadno přizpůsobila.

„Logane, Fanny se teď stydí za svou starou rodinu,“ řekla jsem plačtivě. „Myslela jsem, že mě ráda uvidí. Často jsme sice měly mezi sebou rozbroje, ale jsme sestry a pořád ji mám ráda.“

Znovu se pokusil mě obejmout a políbit. Odtáhla jsem se a odvrátila obličej.

„Nevíš náhodou, kde je můj děda?“ zeptala jsem se tiše.

„Jasně že to vím. Někdy za ním chodím na návštěvu, abych s ním mohl mluvit o tobě, a často mu pomáhám prodávat jeho vyřezávaný zvířata. Je dobrý, víš? Umí s tím nožem fakt dobře zacházet. Je to opravdový umělec. A čeká na tebe. Když jsem mu řekl, že přijedeš, oči mu hned zasvítily. Říkal, že se vykoupe, umyje si vlasy a vezme si čistý šaty.“

Hrdlo se mi opět sevřelo… Děda že se vykoupe bez nucení? Sám že si umyje hlavu a převlékne se do čistého?

„Viděl jsi slečnu Dealovou?“

„Už tady není,“ informoval mě a pevně mě držel za ruku. „Odjela ještě před tebou, pamatuješ? Od tý doby o ní nikdo neslyšel. Občas jdu do naší starý školy, sednu si na houpačku a vzpomínám na starý časy. Byl jsem nahoře ve vašem domku a chodil jsem prázdnými místnostmi –“

„Ach, proč jsi to udělal?“ zvolala jsem zahanbeně.

„Šel jsem tam, abych pochopil, a myslím, že se mi to podařilo. Když si pomyslím, že někdo tak chytrý a krásný jako ty mohl vyrůst v tý chatrči, a Tom taky, naplňuje mě to úctou a respektem. Nevím, jestli bych na tvým místě měl tolik kuráže a silný vůle, a když vidím Toma…“

„Tys viděl Toma? Kdy?“ vyzvídala jsem dychtivě.

„Jasně, a ty ho brzy uvidíš taky.“ Při pohledu na můj výraz se smutně usmál. „Nebreč. Má se dobře a je to pašák. Jen počkej, až ho uvidíš.“

Blížili jsme se k Martin’s Road, což byla chudší čtvrť, asi dvanáct bloků od nejvýstavnějšího domu, kde žila Fanny. „Paní Sally Trenchová spravuje domov důchodců a stará se o tvýho dědu. Slyšel jsem, že tvůj otec posílá každý měsíc peníze na jeho pobyt.“

„Nezajímá mě, co dělá můj otec.“ Ale překvapilo mě, že je schopný se tak starat… a posílat peníze na péči o starého muže, jehož si zřídkakdy všiml.

„Jistěže tě tvůj otec zajímá, ale nepřiznáš to. Možná zvolil špatný řešení, ale všichni jste naživu a máte se dobře. Fanny se mi zdá spokojená a Tom taky. A až najdeš Keithe a Naši Jane, určitě se budeš divit, jak báječně se jim vede. Heaven, musíš se naučit očekávat to nejlepší, ne to nejhorší. Jedině tak získáš šanci být šťastná a nebudeš se trápit.“

Podívala jsem se na něj s těžkým srdcem. Kdysi jsem takové filozofii také věřila… ale teď už ne. Zkoušela jsem tenhle přístup s Kitty a Calem. Dělala jsem všechno, abych se jim zavděčila, ale osud mě podvedl. Možná nás podvedl všechny. Jak mohu získat zpátky onu důvěřivou nevinnost, kterou jsem ztratila? Jak mohu posunout čas zpátky a tentokrát říct Calovi ne?

„Heaven… nikdy nebudu nikoho milovat jako tebe! Vím, že jsme oba mladí a nezkušení a že svět je plný jiných, kteří nás můžou později přitahovat, ale v téhle chvíli držíš mý srdce v dlani a můžeš ho zahodit, šlápnout na něj a rozdrtit ho. Nedělej mi to.“

Nemohla jsem mluvit, ochromená vinou a hanbou, že už nejsem ta dívka, za jakou mě má.

„Prosím tě, podívej se na mě. Potřebuju, abys mě milovala, a ty mi ani nedovolíš se tě dotknout a obejmout tě. Heaven, už nejsme děti. Jsme dost starý na to prožívat city dospělých.“

Další muž, který by ode mne chtěl jen brát!

„Moje rodina mi dělá velký starosti. Divím se, že jsem vůbec vyrostla,“ vypravila jsem ze sebe namáhavě.

„Zdá se mi, že se ti podařilo vyrůst dokonale.“ Utrápený úsměv se mu vytratil z obličeje a oči mu zvážněly. Na okamžik se mi zdálo, že v těch temně modrých očích vidím tolik oddanosti a lásky, že by je nedokázal pojmout ani oceán. A to vše jenom pro mě! Celá věčnost lásky a věrnosti. Na chvíli mnou projel záchvěv naděje, přestože jsem věděla, že bude navždy marná.

„Co je?“ zeptal se, když jsem zrychlila krok. „Řekl jsem něco špatně? Zase? Pamatuješ se na den, kdy jsme se zaslíbili?“

Pamatovala jsem si stejně jako on ten nádherný den, kdy jsme leželi u řeky a dali si onen dětinský slib, že se budeme navždy milovat. Nyní jsem věděla, že nic netrvá věčně.

Tehdy bylo snadné si slíbit věčnou lásku, protože jsme si mysleli, že žádný z nás se nikdy nezmění. Teď však bylo všechno jinak. Pokud jsem ho vůbec někdy byla hodna, už tomu tak není. Udivilo mě, že být vyvrhelem společnosti není zdaleka tak pokořující jako být tím, čím jsem se stala, když jsem Calovi poprvé dovolila se mě dotknout – pouhou další courou, která připustila, aby ji muž zneužil.

„Tys neměl jinou holku než mě?“ V hlase mi zazněla trpkost, kterou zřejmě nezaznamenal.

„Jen nezávazný rande.“

Došli jsme na Martin’s Road, kde stála na rohu velká budova jako příšera namalovaná na šedozeleno. Ta barva připomínala mořskou pěnu jako Kittyiny oči.

K domu patřil rozlehlý dvůr s perfektně udržovaným trávníkem. Bylo těžké si představit dědu zavřeného v tak velkém domě. Křesla na velké verandě zela do jednoho prázdnotou. Proč tam děda nesedí a nevyřezává?

„Jestli chceš, počkám tady, abys s ním mohla být sama,“ nabídl Logan ohleduplně.

Hleděla jsem na vysoká úzká okna a myslela na množství schodů, které musí být uvnitř, a na to, že děda už může být stejně nemohoucí, jako byla babička.

Domov byl v ulici lemované stromy. Ostatní domy vypadaly dobře udržované. Každý měl vpředu zatravněný dvorek a na schodech na verandu či u dveří ležely ranní noviny. Manželé v neuspořádaném ranním úboru věnčili psy.

Mnohokrát jsem ve snu navštívila Winnerrow, jehož ulice byly zšeřelé a prázdné, psi neštěkali, ptáci nezpívali a nikde se neozýval jediný zvuk. Byly to hrozné sny, ve kterých jsem kráčela sama, vždy sama, a hledala jsem Naši Jane, Keithe a Toma. Nikdy však dědu, jako bych podvědomě věřila, že zůstane navždy v naší chatrči v horách, protože jsem si to přála.

„Slyšel jsem, že tvůj děda pomáhá s úklidem, aby si tak odpracoval jídlo a ubytování, když tvůj otec zapomene zaplatit nebo se opozdí,“ ozval se po chvíli Logan.

Slunce bylo sotva nad obzorem, ale už pekelně pálilo. Nefoukal zde žádný osvěžující vánek jako na horách. A to jsem celý život věřila, že údolí představuje ráj.

„Pojď,“ vzal mě Logan za loket a vedl mě přes ulici a podél cihlové zdi. „Počkám tady na verandě. Nemusíš spěchat. Můžu s tebou strávit celý den – celý život.“

Na mé nesmělé zaklepání otevřela tlustá, neupravená žena mezi čtyřicítkou a padesátkou. Nejdřív na mě hleděla s netajeným zájmem a potom doširoka otevřela dveře a nechala mě vstoupit.

„Říkali mi, že je u vás můj dědeček Toby Casteel,“ oznámila jsem.

„Jasně, zlato, je tady. Tobě to ale sluší. Vopravdu seš moc hezká holka. Moc se mi líbí barva tvejch vlasů a ty hezký rty, zrovna jako dělaný na líbání.“ Vzdychla, pohlédla do blízkého okna a zamračila se na svůj odraz. „Chudák stará, mám pro takový, jako je von, slabost. Vzala jsem ho sem, když neměl kam jít. Dostal pěknej pokoj a vsadím se, že jídlo tady má lepší, než jed kdy předtím. Jsem blázen. Musím bejt, protože když člověk neriskuje, nemůže tohle dělat. S lidma je potíž. Mladý sem strčej svý rodiče, slíbej, že budou platit, a pak se na to vykašlou. Už se tady neukážou a ty starý lidi tady pak čekaj celou věčnost, až je někdo přijde navštívit nebo jim napíše. Je to vostuda, jak mladý zacházej se starýma, když už jim nejsou k ničemu dobrý.“

„Otec prý každý měsíc posílá peníze.“

„Ale jó! Je to fajnovej chlap, ten tvůj táta. Vypadá moc dobře a taky se tak chová. Pamatuju si ho z doby, kdy jsem byla ještě dítě a všechny holky byly do něj celý žhavý. Vůbec se jim nedivím, ale nakonec se z něj stal jinej člověk, než si většina lidí myslela.“

Co tím myslela? Otec je ničema skrznaskrz a celé Winnerrow to musí vědět.

Uculila se a odhalila tak běloskvoucí falešné zuby, jež vypadaly jako z křídy. „Je to tady hezký, viď? Ty seš Heaven Casteelová, že jo? Párkrát jsem viděla tvou mámu, byla to vopravdová krasavice, ale pro tenhle drsnej kraj byla moc jemná. Bůh si asi myslel to samý. Vypadáš jako vona, tak citlivě, jako bys moc nesnesla.“ Zaměřila na mě svá malá, ale přátelská očka a znovu se zamračila. „Musíš vodsuď vypadnout, zlato. Nejseš tady na to dělaná jako my vostatní.“

Kdybych ji nepožádala, jestli bych mohla vidět dědu, povídala by snad celý den. „Nemám moc času. Ráda bych ho viděla hned.“

Vedla mě temnou chodbou, ze které se mi naskytl pohled do starodávně zařízených pokojů se zahnědlými portréty visícími ze stropu na tlustých hedvábných provazech. Vyšly jsme po příkrých schodech. Uvnitř vypadal dům hodně starý. Veškeré renovace proběhly jen zvenku. Uvnitř nebylo nic nového a čistého kromě zápachu lyzolu.

Lyzol…

Teď se vykoupej, špindíro.

Potřebuješ spoustu lyzolu, blbečku.

Musím tě zbavit Casteelovic sajrajtu.

Otřásla jsem se.

V prvním poschodí jsme minuly pokoj, který vypadal jako z katalogu třicátých let.

„Můžeš s ním bejt pět minut,“ informovala mě žena, která se začala chovat úředněji. „Mám tady šestnáct lidí, který musím nakrmit třikrát denně, a tvůj děda musí pomáhat.“

Děda doma nikdy nepomáhal v domácnosti!

Jak rychle se někteří lidé mění. Vystupovaly jsme dál nahoru po točitých schodech. Ženiny hýždě na sebe pod tenkými bavlněnými šaty dorážely jako divoká zvířata. Musela jsem odvrátit oči. Jak se dědovi mohlo podařit vyšplhat po tomhle schodišti, byť jen jedinkrát? Jak se dostane ven? Čím výš jsme stoupaly, tím sešleji dům vypadal. Tady už si nikdo nevšímal olupující se omítky, či pavučin v tmavých koutech. Kitty by z toho měla záchvat!

V nejhořejším poschodí jsme prošly úzkou chodbou s mnoha zavřenými dveřmi. Poslední skrývaly malý, ošuntělý pokojík s proleželou postelí a prádelníkem. V něm seděl děda ve svém starém, rozvrzaném houpacím křesle. Zestárl tolik, že jsem ho sotva poznala. Při pohledu na druhé křeslo mě bodlo u srdce. Obě sem převezli z naší chatrče a děda hovořil, jako by babička seděla vedle. „Moc to s tím pletením přeháníš,“ brumlal. „Musíme se připravit na naši Heaven, má sem přijít…“

Bylo tam nevýslovné horko.

Kolem nebyla nádherná scenerie, žádní psi, kočky, koťata, prasata ani slepice, kteří by dědovi dělali společnost. Nebylo tam nic, jen pár kusů oprýskaného nábytku. Byl tak osamělý, že žil z představ a svou Annie posadil do onoho prázdného křesla.

Stála jsem v otevřených dveřích a slyšela, jak paní domácí odchází. Zachvátila mě nepřemožitelná lítost.

„Dědo… to jsem já, Heaven Leigh.“

Jeho vybledlé modré oči se obrátily ke mně, ani ne tak se zájmem, jako spíš s překvapením, že slyší jiný hlas a vidí jiný obličej. Dostal se do stavu, kdy mu už na ničem opravdu nezáleží?

„Dědo,“ zašeptala jsem znovu a do očí mi vstoupily slzy. „To jsem já, tvoje Heaven. Taks mi říkal. Pamatuješ? To jsem se tolik změnila?“

Do očí se mu zvolna vkrádalo poznání. Pokusil se o úsměv, aby projevil radost. Vrhla jsem se mu do náruče, kterou taktak stihl rozpřáhnout. Tiše plakal a já jsem mu kapesníkem otírala slzy.

„No tak,“ chlácholil mě chraplavým hlasem a uhlazoval mi rozcuchané vlasy. „Nebreč. Není nám tu zle, Annie ani mně. Nikdy jsme se neměli tak dobře, viď, Annie?“

Panebože! Díval se na prázdné křeslo a viděl Annie! Dokonce vztáhl ruku a poplácal místo, kde by měla ruku, kdyby tam skutečně seděla. Potom se téměř s úlevou naklonil nad novinový papír rozprostřený u nohou a začal ostrým nožem ořezávat kůru z kusu větve. Dělalo mi dobře, když jsem viděla jeho ruce zaměstnané obvyklou činností.

„Tady domácí mně a Annie platí za práci, za pomoc s vařením a za tyhle zvířata,“ řekl děda téměř šeptem. „Nerad se jich zbavuju. Nikdy mě nenapadlo, že bych se některýho vzdal, ale znamená to pěkný věci pro Annie. Vona už tak dobře neslyší. Musím jí koupit naslouchátko. Ale já slyším dobře, vopravdu dobře. Ani nepotřebuju žádný brejle… Seš to ty, Heaven, seš to vopravdu ty? Sluší ti to, jako tvý mámě, když k nám přišla. Annie… vodkuď přišel Lukův anděl? Poslední dobou si nic nepamatuju…“

„Babička vypadá dobře, dědo,“ vypravila jsem ze sebe. Klekla jsem si vedle něj a položila tvář na sukovitou ruku, jež ležela chvíli v klidu. „Zacházejí tady s tebou dobře?“

„Není to tak zlý,“ odpověděl neurčitě. Rozhlédl se po místnosti a náhle vypadal ztracený a zmatený. „Jsem moc rád, že ti to tak sluší. Seš hezká jako tvoje vlastní máma. Jako by Lukův anděl znovu vožil.“

Zarazil se a ustaraně se na mě podíval. „Vím, že tátu nemáš ráda a že vo něm ani nechceš slyšet, ale pořád je to tvůj otec a nemůžeš s tím nic dělat. Můj Luke si teď našel nějakou nebezpečnou práci, aspoň jsem to slyšel, ale nevím, co to je, jen že vydělává fůru peněz. Platí to tady za mě a za Annie, nenechá nás hladovět.“

Jak vděčný se zdál být za nic! Tenhle hrozný těsný pokoj! Ale hned jsem se zastyděla, protože to pro něj bylo mnohem lepší, než kdyby zůstal v chatrči.

„Dědo, kde je táta?“

Nepřítomně na mě hleděl a potom sklopil oči k vyřezávání. „Jako kdyby mrtví vstali z hrobu,“ mumlal. „Jako kdyby Bůh napoprvý udělal chybu a zkouší to znovu správně. Bože, smiluj se nad ní.“

Měla jsem z toho divný pocit. Věděla jsem, že si děda neuvědomuje, že ta děsivá slova vyřkl nahlas, ale i tak jsem se cítila odsouzená ke zkáze. A co bylo ještě horší, pokračoval, jako kdyby mluvil k Annie. „Podívej se na ni, Annie, no tak se na ni podívej!“

„Dědo, přestaň si mumlat pro sebe! Pověz mi, kde je táta! Řekni mi, kde bych mohla najít Keithe a Naši Jane! Viděls tátu… musel ti říct, kde jsou.“

Nepřítomný pohled do prázdna. Žádný hlas, který by odpověděl na mou otázku.

Nemělo to smysl.

Řekl vše, co se dalo říct. Vstala jsem.

„Brzy zase přijdu, dědo,“ ujistila jsem ho ode dveří. „Dávej na sebe pozor. Slyšíš mě?“

Vrátila jsem se na verandu k Loganovi.

Stál tam s ním ještě někdo jiný. Vysoký mladík s tmavorezavými vlasy, který se při klapotu mých podpatků otočil. Zůstala jsem jako opařená… a kolena se pode mnou podlomila.

Panebože!

Byl to Tom!

Můj bratr Tom, který stál a usmíval se na mě tak, jak to vždycky dělával… Jediný rozdíl byl, že za dva roky a osm měsíců vyrostl tak, že vypadal skoro jako otec!

Vykročil ke mně a rozpřáhl ruce. „Nemůžu věřit svým očím!“ Běžela jsem k němu a vrhla se mu do náruče. Objímal mě silnými pažemi, líbali jsme se, smáli se a plakali a pokoušeli se mluvit zároveň.

Všichni tři jsme se potom vedli za ruce po hlavní třídě. Já jsem byla uprostřed. Zastavili jsme se u lavičky v parku, která stála naproti kostelu, a fara byla samozřejmě hned vedle, takže Fanny nás tam mohla vidět, i když sama byla příliš zbabělá, aby se připojila k našemu rodinnému setkání.

„Tome, musíš mi říct všechno, cos nenapsal,“ vyzvala jsem ho dychtivě.

Tom se podíval na Logana a vypadal trochu rozpačitě. Logan okamžitě vstal a omluvil se, že spěchá domů. „Promiň, Logane,“ omlouval se Tom, „ale mám jen deset minut a musíme si se sestrou povědět, co se stalo za celou tu dobu. Uvidíme se zase asi za týden.“

„Tak zítra v kostele,“ řekl mi Logan významně.

Logan zmizel a já jsem nemohla odtrhnout zrak od Toma. Jeho jasně zelené oči se střetly s mými. „Páni, ty seš teda pastva pro voči.“

„Měl bys říkat ‚pro oči‘.“

„Nojo, mohlo mě to napadnout. Pořád paní učitelka!“

„Nejseš o moc hubenější, než jsi býval, ale jsi o hodně větší a sluší ti to. Nikdy mě nenapadlo, Tome, že by ses mohl tolik podobat tátovi.“

Co asi zaslechl v mém hlase, že mu zmizel úsměv z očí i ze rtů? „Tobě se nelíbí, jak teď vypadám?“

„Ale jo, líbí. Vypadáš dobře, ale musíš se tolik podobat tátovi?“ Málem jsem křičela. Uvědomila jsem si, že jsem se ho určitě dotkla. To jsem nechtěla. „Promiň, Tome,“ zajíkla jsem se a položila ruku na jeho. „Jenom mě to hrozně překvapilo.“

Na tváři měl podivný výraz. „Spousta ženských si myslí, že táta je nejhezčí chlap na světě.“

Zamračila jsem se a odvrátila pohled. „Nechci o něm mluvit. Prosím. Slyšels něco o Keithovi a Naší Jane?“

Otočil hlavu, takže jsem ho viděla z profilu, a znovu mě ohromilo, jak je podobný otci. „Jo. Slyšel jsem, že se mají dobře a Naše Jane je zdravá. Kdyby táta neudělal, co udělal, určitě by byla mrtvá.“

„Omlouváš ho?“

Znovu se ke mně obrátil a usmál se. „Mluvíš pořád stejně. Neživ v sobě nenávist, Heavenly… přestaň s tím, než tě to začne užírat a skončíš hůř než on. Mysli na ty, co tě mají rádi, jako já. Nezkaz všechno dobrý, co nás čeká v budoucnosti, jen proto, žes měla zlýho otce. Lidi se mění. Stará se přece o dědu. Určitě tě nikdy nenapadlo, že by to udělal, vid? A Buck Henry není tak hroznej, jak se na první pohled zdál. Jak vidíš, nehladovím, nejsem nemocnej ani upracovanej k smrti. A dodělám střední školu ve stejný době jako ty.“

„Vlasy už nemáš tak zrzavý jako dřív…“

„To je mi líto, ale jsem rád. Řekni mi, jestli mi z očí pořád kouká čertovina.“

„Jo, to kouká.“

„Pak jsem se tolik nezměnil, ne?“

Měl čistý, upřímný obličej s jasnýma, zářivýma očima, které nic neskrývaly, kdežto já jsem v hrůze sklonila hlavu, aby z mých nevyčetl mé strašné tajemství. Kdyby to věděl, nevážil by si mě jako dřív. Myslel by si, že nejsem lepší než Fanny, a možná ještě horší.

„Proč schováváš oči, Heavenly?“

Se vzlykem jsem se na něj pokusila znovu podívat. Kdybych mu tak mohla všechno říct, říct mu všechno, aby věděl, jak jsem byla zaskočena okolnostmi života v Candlewicku, stejně jako Fannyin život určovaly její horské geny. Roztřásla jsem se tolik, že mě Tom stáhl do náruče. Opřela jsem si mu hlavu o rameno. „Prosím tě, nebreč štěstím, že mě vidíš, nebo se taky rozbrečím. Nebrečel jsem od tý doby, co mě Buck Henry koupil od táty. Ale tu noc jsem celou probrečel. Měl jsem strach, co se s tebou stalo. Heavenly, není ti nic? Viď, že se ti nestalo nic špatnýho?“

„Nic mi není. Copak nevypadám dobře?“

Studoval mi tvář, zatímco jsem se pokoušela zakrýt svou vinu a usmát se. To, co viděl, ho zřejmě uspokojilo, protože se rovněž usmál. „Páni, Heavenly, je prima tu zase být s tebou. A teď mi řekni všechno, co se s tebou stalo ode dne, kdys odjela. A pověz mi to rychle, protože za několik minut budu muset jít.“

Naléhavost v jeho hlase mě přiměla se rozhlédnout. Je tady Buck Henry s ním?

„Nejdřív ty, Tome. Řekni mi všechno, cos mi nenapsal v dopisech!“

„Na to není čas,“ vyskočil a vytáhl mě nahoru s sebou. Po ulici jsem uviděla přicházet povědomou podsaditou postavu. „To je on. Hledá mě. Ještě mě jednou obejmi a musím běžet. Kupuje tady ve městě nějaký léky pro dvě nemocný krávy. Příště mi musíš povědět víc o životě v Candlewicku. Z dopisů se toho dozvím tak málo. Píšeš jenom o filmech, o restauracích a šatech. Ale stejně se mi zdá, že pro nás všechny bylo požehnáním, že nás táta prodal.“

V jeho smaragdových očích byly hluboké stíny, kterých jsem si všimla až teď. Začala jsem pochybovat, zdali je skutečně šťastný, ale než jsem se stačila zeptat, byl pryč. „Musím za panem Henrym,“ zavolal, „ale čekej mě příští sobotu. Přivedu s sebou Laurie a Thalii… a všichni spolu půjdeme na oběd nebo na večeři anebo na oboje, když budeme mít kliku!“

Stála jsem a dívala se za ním. Rozesmutňovalo mě, že musel odejít. Byl to jediný člověk, který by mě mohl pochopit, kdybych se mu mohla svěřit. Po tváři mi stékaly slzy. Sledovala jsem, jak se připojil k tomu muži. Nechtělo se mi věřit, že by ho Tom mohl mít rád. Přesto vypadal dobře. Zdál se být spokojený, byl velký a silný. Ty stíny se mu v očích objevily jen proto, že zahlédl moje, protože byl vždycky odrazem mého já.

Příští sobotu ho znovu uvidím. Nemohla jsem se dočkat!

Láska muže

KDYŽ JSEM SE VRÁTILA DO DOMU Settertonových, Cal na mě čekal. „Heaven! Kde jsi kruci byla? Měl jsem o tebe hrozný strach.“

Byl to muž, který mě měl rád, který mi poskytl tolik štěstí, když mi věnoval laskavou péči, ale který mi také způsobil hanbu, když mi dal lásku. Dohromady to vedlo k tomu, že jsem se cítila v pasti. Podvolila jsem se jeho rychlému objetí a chvatnému polibku a zahalila mě hustá mlha zoufalství. Měla jsem ho ráda za to, co pro mě udělal. Ochránil mě před Kittyinou krutostí, přesto však jsem si zoufale přála, aby býval zůstal jen mým otcem a nestal se mým milencem.

„Proč se na mě tak díváš, Heaven? To mě dokážeš mít ráda jen v Candlewicku a ve Winnerrow ne?“

Nechtěla jsem ho milovat tak, jak chtěl on! Nesměla jsem dopustit, abych se znovu dala přemoci jeho potřebami. „Viděla jsem dneska Toma a Fanny a dědu,“ zašeptala jsem chraptivě.

„Tak proč brečíš? Myslel jsem, že budeš šťastná.“

„Nic není nikdy takový, jak si to představuješ. Tom tolik vyrostl, že je velký jako otec, a to je mu teprve sedmnáct.“

„A jak se má děda?“

„Je tak starý a zchátralý. Předstírá, že babička je pořád naživu a sedí v křesle vedle něho.“ Trpce jsem se zasmála. „Jen Fanny se povahově vůbec nezměnila, akorát že je z ní opravdová kráska.“

„Vsadím se, že svý sestře nesahá ani po kolena,“ řekl tichým, důvěrným hlasem a lehce se dotkl mého prsu. V té chvíli otevřela Maisie dveře a oči se jí rozšířily překvapením. Viděla to! Panebože!

„Kitty tě volá,“ oznámila tiše. „Radši bys měla jít nahoru a zjistit, co chce. Vod mámy jí nic není dobrý.“

V neděli ráno vstali všichni brzy a chystali se do kostela. Kittyina návštěva doktora musela počkat do pondělka. „Všichni jdeme do kostela,“ oznámila mi Reva, když mě uviděla v hale. „Rychle se nasnídej, abys mohla jít s námi. Vo svou dceru jsem se postarala, takže ji tu můžeme nechat pár hodin samotnou.“

Cal stál ve dveřích svého pokoje a díval se na mě znepokojivým způsobem. Uvědomuje si, že bude lepší, když mi dva nebudeme už nikdy sami? Jistě musí vědět, že Logan se pro mě hodí mnohem víc, a nechá mě na pokoji. Podívala jsem se na něj s prosbou, abychom se vrátili k předchozímu vztahu… ale on se zamračil a odvrátil se s ublíženým výrazem.

„Zůstanu tady s Kitty, vy ostatní klidně jděte,“ řekla jsem. „Nechci ji tady nechat samotnou.“ Cal okamžitě následoval Kittyinu rodinu ke dveřím. Tam se otočil, přejel mě významným pohledem a ironicky se usmál.

„Buď na svou matku hodná, Heaven.“

Zaslechla jsem v jeho hlase sarkasmus?

A tak jsem byla uvězněná v domě, zatímco Logan na mě čekal v kostele. Jak jsem mohla být tak naivní a předpokládat, že Reva Settertonová zůstane doma s dcerou, když ji lhostejně zamýšlela nechat samotnou?

Pomalu jsem vyšla po schodech, abych Kitty zkontrolovala.

Ležela v široké posteli a obličej měla tak vydrhnutý, že svítil. Byl červený a odřený, jako můj po oné vařící koupeli. Husté vlasy měla vprostřed rozdělené pěšinkou a pevně zapletené do dvou copů, které jí sahaly na prsa. Reva jí oblékla obyčejnou bílou bavlněnou košili upnutou až ke krku, jakou nosí babičky. Byl to přesně ten typ laciné noční košile, který Kitty nesnášela. Nikdy předtím jsem ji neviděla tak nepřitažlivou.

Matka na ní vykonala stejnou pomstu, jakou Kitty spáchala na mně, když mě nahnala do vřelé vody… a přesto se ve mně vzedmula vlna vzteku. Nenáviděla jsem Revu Settertonovou, že to mohla udělat bezvládné ženě! Jak kruté, když je Kitty tak bezmocná. Jako starostlivá máma jsem se pustila do odstraňování zkázy způsobené Revou. Svlékla jsem Kitty ošklivou košili, celou ji natřela tělovým mlékem a opatrně jsem jí přetáhla přes hlavu růžovou krajkovou noční košili. Potom jsem jí začala rozplétat utažené copy. Když jsem ji učesala, jak nejlépe jsem dovedla, nanesla jsem na podrážděnou pokožku obličeje krém a začala ji líčit.

Přitom jsem neustále mluvila. „Matko, začínám chápat, jaký to pro tebe muselo být. Ale neboj se. Natřela jsem tě tělovým mlékem a obličej dobrým krémem. To ti pomůže. Vím, že tě nedokážu namalovat, jako to umíš ty, ale zkusím to. Zítra tě odvezeme do nemocnice a doktoři ti znovu pořádně prohlídnou prsa. Nemusí být pravda, že nádory jsou vždycky dědičný, matko. Doufám, žes říkala pravdu a že jsi opravdu šla k doktorovi. Bylas tam?“

Neodpověděla, ačkoliv se zdálo, že poslouchá, a v koutku levého oka se jí objevila slza. Dál jsem mluvila a přitom jsem jí nanesla na tváře zdravíčko, zvýraznila obočí, namalovala řasy a rty. Když jsem skončila, byla to zase stará Kitty. „Víš, seš pořád krásná ženská, Kitty Dennisonová, a je ostuda, že tady jen tak ležíš a na ničem ti nezáleží. A přitom by stačilo jenom říct Calovi, že ho miluješ a že ho potřebuješ, přestat pořád říkat ne, a byl by to nejlepší manžel na světě. Pro tátu manželství nikdy nebylo. Se žádnou ženskou. Mohlo tě to napadnout. Je to rozenej gauner! Nejlepší, co tě mohlo potkat, bylo, když tě nechal a získala jsi Cala. Nenávidíš mou matku a přitom bys ji měla spíš litovat. Podívej, co jí udělal.“

Kitty se rozplakala. Po tvářích jí tiše klouzaly slzy a ničily čerstvý make-up.

V pondělí časně ráno odvezla sanitka Kitty do nemocnice. Jela jsem s Calem s ní, zatímco její rodiče zůstali doma. Maisie s Dannym jeli na výlet do hor.

Seděli jsme s Calem pět hodin na tvrdých, nepohodlných nemocničních židlích a čekali na verdikt. Občas jsem ho držela za ruku, někdy držel on mou. Byl bledý a neklidný a kouřil jednu cigaretu za druhou. V domě pod Kittyinou nadvládou nikdy nekouřil. Nakonec si nás doktor zavolal do kanceláře, kde jsme seděli bok po boku.

„Nevím, jak se to předtím mohlo přehlédnout, ale někdy je nádor hodně těžké najít, když má žena tak velká prsa jako vaše manželka, pane Dennisone. Nejdřív jsme jí udělali mamogram levého prsu, protože ženy mívají nádory spíš na levé straně, a potom pravého. Má nádor usazený hluboko pod bradavkou ve velmi špatně přístupném místě, proto bylo tak obtížné ho najít. Měří asi pět centimetrů, což je u tohoto typu tumoru hodně. Jsme si zcela jistí, že vaše paní o něm nějakou dobu věděla. Když jsme začali dělat mamogram, najednou se probudila z letargie, bránila se a křičela ‚Nechte mě umřít!‘“

Oba jsme s Calem zůstali jako opaření. „Ona teď může mluvit?“ zeptal se Cal.

„Pane Dennisone, vaše žena mohla vždycky mluvit. Jenom se rozhodla, že nebude. Věděla, že má nádor. Řekla nám, že raději umře, než by si nechala prs odoperovat. Když se ženy takto vzpírají, nenutíme je. Snažíme se navrhnout alternativy. Chemoterapii odmítla, protože by jí po ní vypadaly vlasy. Chce, abychom zkusili ozařování… a jestli to nepomůže, tvrdí, že je připravená ‚se setkat se Stvořitelem‘.“ Odmlčel se a v očích mu blesklo něco, co jsem nedokázala rozšifrovat. „Mám-li být upřímný, nádor je tak velký, že pouhé ozařování ho nezničí… ale protože nic jiného nechce připustit, nezbývá, než udělat, co bude v našich silách – pokud ji nepřesvědčíte, aby zkusila jinou léčbu.“

Cal vstal a zdálo se, že se třese. „Nikdy v životě jsem svou ženu o ničem nepřesvědčil. Jsem si jistý, že se mi to nepodaří ani teď, ale zkusím to.“

Dělal, co mohl. Byla jsem s ním, když Kitty přemlouval. „Prosím tě, Kitty, jdi na tu operaci. Chci, abys zůstala naživu.“ Znovu se uzavřela do sebe. Pouze když se podívala na mě, bledězelené oči jí zasvítily, ale nedokázala jsem poznat, jestli nenávistí, či něčím jiným.

„Jdi domů,“ poručil mi Cal a posadil se na jedinou židli v pokoji. „Přesvědčím ji, i kdyby mi to mělo trvat měsíc.“

Bylo pondělí, tři hodiny odpoledne a moje podpatky klapaly po chodníku. Měla jsem modré klipsové náušnice, které mi Cal dal před týdnem. Dával mi toho tolik, všechno, co si myslel, že bych si mohla přát. Dokonce mi dal Kittyinu šperkovnici, ale nemohla jsem se přinutit nosit něco, co patřilo jí. V krásném odpoledni jsem se cítila mladší a čistší, než za celou dobu, kdy mě Kitty poprvé nazvala parchantem z hor. Ať se s ní stane cokoliv, může si za to sama, protože kdyby něco podnikla včas, mohl jí být prs zachráněn a zůstala by jí jen nepatrná jizva, které by si žádný muž ani nevšiml.

Při každém kroku jsem se modlila, aby ji Cal přesvědčil a nechala se operovat. Také jsem se modlila, aby v něm konečně rozpoznala dobrého manžela, jakým byl, a on by mě potom nechal na pokoji. Byla to Kitty, koho vždy miloval, a ona se k němu chovala tak hrozně, jako kdyby už nemohla milovat žádného muže, potom co jí otec ublížil.

Otec! Vždycky skončím u něj!

Za mnou se ozvaly kroky. Neohlédla jsem se. „Hej,“ zavolal známý hlas. „Včera jsem na tebe čekal.“

Proč jsem zrychlila krok, když jsem celou dobu doufala, že mě stejně vyhledá? „Neutíkej, Heaven. Nedokážeš běžet tak rychle a tak daleko, abych tě nedohonil.“

Otočila jsem se a dívala se, jak se ke mně Logan blíží. Stal se z něj muž, o jakém jsem vždy snila, a nyní bylo pozdě mít ho jen pro sebe. Příliš pozdě.

„Jdi pryč!“ vzplanula jsem. „Už mě nechceš!“

„Tak počkat,“ zavrčel, chytil mě za paži a přinutil mě, abych šla s ním. „Proč se takhle chováš? Co jsem udělal? Jeden den mě miluješ, druhý mě odstrkuješ… Co se děje?“

Tolik mě bolelo u srdce, že se mě zmocnila slabost. Ano, milovala jsem ho, vždy jsem ho milovala a vždy budu, ale přesto jsem nedokázala mlčet. „Logane, je mi to líto, ale dobře si pamatuju, jaks mě ignoroval tu poslední neděli, než mě táta prodal Dennisonovým. Potřebovala jsem tvou pomoc a ty ses díval skrz mě, i když jsem nikoho jinýho neměla, když slečna Dealová odjela. Byl jsi můj rytíř, můj zachránce, a neudělal jsi nic, absolutně nic! Jak ti můžu ještě někdy věřit?“

Zrudl a v očích měl bolest. „Jak můžeš být tak zaslepená, Heaven? Myslíš si, že seš jediná na světě, kdo má problémy. Co myslíš, že jsem dělal, když jsi tam na tý vaší hoře strádala hlady? Málem jsem oslepl, a tak jsem musel odletět do speciální nemocnice, kde mi oči operovali! Tam jsem byl, v nemocnici daleko odtud, se zafačovanýma očima, a když se mi zahojily, musel jsem nosit tmavé brýle a šetřit se, dokud mi sítnice zase pořádně nepřirostly. Ten den, kdy sis myslela, že jsem tě v kostele viděl, jsem se jen pokoušel vidět, jenže před očima jsem měl jen rozmazaný postavy – ale stejně jsem tě hledal! Tys byla důvod, že jsem tam vůbec byl!“

„Vidíš teď dobře?“ zeptala jsem se sevřeným hrdlem.

Usmál se, díval se mi do očí, až jsem měla všechno rozmazané pro změnu zase já.

„Vidím tě perfektně. Řekni, že mi za tu neděli odpouštíš.“

„Ano,“ zašeptala jsem. Spolkla jsem slzy, které se mi znovu draly do očí, a kousla se do rtu. Sklonila jsem hlavu a krátce mu ji opřela o hruď. Tiše jsem se pomodlila k Bohu, aby mi Logan odpustil, až mu budu muset říct pravdu. Už jsem pro něj neměla cenu, když jsem nebyla taková, jakou mě chtěl – nedotčená. Už jsem nebyla panna, jak věřil. Přesto jsem se nemohla donutit mu to říci, aspoň ne tady.

Odhodlaně jsem ho vedla k zalesněné části Winnerrow.

„Kam jdeme?“ zeptal se a propletl své prsty s mými. „Do vašeho domku?“

„Ne, tam už jsi byl a viděl všechno, co jsem před tebou chtěla utajit. Je ještě jedno místo, který jsem ti měla ukázat už dávno.“

Ruku v ruce jsme se loudali k zarostlé stezce vedoucí na hřbitov. Občas jsem na něj pohlédla. Několikrát se naše pohledy setkaly a já jsem musela ten svůj násilím odtrhnout. Miloval mě. Poznala jsem to. Proč jsem nebyla silnější? Proč jsem se Calovi víc nebránila? Vzlykla jsem a zakopla a Logan mě rychle zachytil. Skončila jsem v jeho náruči. „Miluju tě, Heaven,“ zašeptal chraptivě. Než mě políbil, ucítila jsem na tváři jeho teplý dech. „Celou minulou noc jsem byl vzhůru a myslel na to, jak jsi nádherná a jak oddaná jsi pořád svý rodině. Ty jsi žena, který může muž důvěřovat, kterou může nechat samotnou a ví, že mu zůstane věrná.“

Ochromená bolestí jsem se snažila, aby do stínů mého srdce neproniklo příliš mnoho slunečního jasu, zatímco mi Logan vykládal o svých rodičích, tetách a strýčcích, bratrancích a sestřenicích, dokud jsme nedošli na břeh řeky, kde jsme kdysi proseděli mnoho hodin. Zde se čas zastavil. Zde jsme mohli být pořád dospívající děti, které se do sebe poprvé zamilovaly. Znovu jsme tu seděli, možná na stejném místě jako předtím, tak blízko, že se naše ramena a stehna dotýkala. Dívala jsem se na vodu přeskakující přes balvany. A teprve tehdy jsem začala vyprávět nejtěžší příběh svého života. Věděla jsem, že než skončím, bude mě nenávidět.

„Babička říkala, že moje vlastní matka chodívala tamhle k tomu prameni,“ ukázala jsem na proud vody tryskající z puklé skály, „a vždycky naplnila starý dubový vědro pramenitou vodou, protože si myslela, že voda ze studny není tak dobrá na pití, ani na vaření nebo na barviva, která babička vyráběla na barvení starých punčoch, ze kterých pletla rohožky, abysme neměli doma takový průvan. Máma se snažila zařídit chalupu co nejlíp, než se narodím…“

Položil se na trávu vedle mě a hrál si s pramínky mých dlouhých vlasů. Bylo romantické tu sedět s Loganem, jako kdyby jsme byli zcela noví a nedotčení a nikdo před námi nemiloval. Dovedla jsem si nás představit, mladé a svěží, bez vrásek a zářící, naše životy v rozpuku – ale na mě už vletěly jiné včely… Hrál si s mýma rukama, nejdřív s jednou, potom s druhou, líbal mi konečky prstů a dlaně, které mi potom zavřel, aby v nich polibky zůstaly. „To je za všechny dny, kdy jsem tě tolik chtěl a tys byla pryč.“ Stáhl mě dolů, takže jsem mu horní polovinou trupu ležela na hrudi a moje vlasy nás zahalovaly jako tmavá šála, zatímco jsme se líbali. Potom jsem mu ležela tváří na prsou a on mne objímal. Kdybych tak byla taková, jakou si mě představoval, pak bych tohle mohla opravdu vychutnat. Cítila jsem se jako umírající na posledním pikniku svého života. Ani zářivé slunce nedokázalo rozehnat těžká mračna z mého svědomí.

Zavřela jsem oči a přála si, aby mluvil donekonečna a nedal mi příležitost zničit jeho sen – i můj.

„Vezmeme se, až skončím vysokou, dokud budou ještě kvést růže. Než napadne sníh, Heaven.“

Potřásla jsem hlavou, napůl očarovaná jeho fantazií. Oči se mi zavřely a dech se přizpůsobil jeho. Hladil mně záda, paže – a potom, váhavě, moje ňadro. Trhla jsem sebou, vykřikla, odtáhla se a posadila. Hlas se mi třásl. „Pojď pryč. Jestli chceš pochopit, kdo a co jsem, musíš to vidět.“

„Já přece už vím, kdo a co jsi. Heaven, proč se na mě díváš tak vyděšeně? Neublížil bych ti. Miluju tě.“

Ale nebude, nebude, až se dozví pravdu. Byl to Cal, kdo věděl, co jsem prožila, a kdo to chápal. Byla jsem Casteelová, zrozená ke špatnosti, a Calovi to nevadilo, ne tak, jak by to vadilo perfekcionistickým Stonewallovým. Logan opakovaně odrážel Fanny, protože byla příliš divoká a nespoutaná.

Jeho jasné oči zkalila starost. Zřejmě vytušil, že skrývám tajemství, které ho neučiní příliš šťastným. Připadala jsem si tak nicotná, tak poskvrněná a tak osamocená.

„Mám takový zvláštní přání,“ řekla jsem třesoucím se hlasem. „Jestli ti to nevadí, Logane, ráda bych se znovu podívala na matčin hrob. Když umřela, nechala mi panenku, což byla vlastně její podobizna. Nedokázala jsem ji zachránit před ohněm a potřebovala jsem ji, abych dokázala, kdo jsem, až pojedu do Bostonu najít matčinu rodinu!“

„Ty tam plánuješ jet?“ ohradil se znepokojeným hlasem. „Proč? Až se vezmeme, moje rodina bude tvoje rodina!“

„Jednou tam musím odjet. Cítím, že to musím udělat, nejen kvůli sobě, ale i kvůli svý matce. Utekla od rodičů a nikdy už o ní neslyšeli. Nemůžou být tak staří a museli si o ní dělat celý ty roky velký starosti. Někdy je lepší znát pravdu, než si pořád něco namlouvat nebo se dohadovat…“

Odtáhl se ode mě, ale začal se mnou stoupat do kopce.

Brzy se listí zbarví do čarovné směsice jasných barev a v horách nastane krátký podzim. Dole v údolí, kde nefouká vítr, budou Loganovi rodiče opovrhovat touto Casteelovou dívkou, která nebyla hodna jejich jediného syna. Vzala jsem ho za ruku s láskou, jaké jsou schopni jen velmi mladí lidé. Okamžitě se usmál a přistoupil blíž. „Musím ti říkat miliónkrát, že tě miluju, než mi uvěříš? Mám si kleknout a požádat tě o ruku? Nemůžeš mi říct nic, co by mi zabránilo tě milovat a vážit si tě!“

Ach ano, existovalo něco, co jsem mohla říct, a všechno se změní. Sevřela jsem jeho ruku pevněji a vedla ho klikatou cestou kolem vysokých borovic a silných dubů, až se celý les změnil na jehličnatý… a my jsme se ocitli na hřbitově. Zbývalo tam místo už jen pro pár hrobů. V nižších polohách byly novější a snadněji přístupné hřbitovy, kam nebylo tak obtížné dopravit stroje na sekání trávy a lidi na kopání hrobů.

Na místě, kde ležela opuštěná moje matka, nikdo trávu nesekal. Byla to jen úzká vyvýšenina, jež se začínala propadat, s laciným pomníkem ve tvaru kříže.

Anděl

Milovaná manželka

Thomase Luka Casteela

Pustila jsem Loganovu teplou ruku a klesla na kolena. Sklonila jsem hlavu a modlila se, abych se s ní jednoho krásného dne setkala v ráji.

Po cestě jsem utrhla jednu rudou růži v zahradě reverenda Wisea. Dala jsem ji do obyčejné sklenice, kterou jsem před lety zanechala u paty hrobu. Blízko nebyla žádná voda, která by ji udržela čerstvou. Zanedlouho zvadne a zhnědne, stejně jako matka uvadla a zemřela dřív, než jsem měla příležitost ji poznat.

Vítr pohazoval dlouhými větvemi stromů, zatímco jsem klečela a pokoušela se najít sílu říct, co jsem musela.

„Pojďme už,“ vybídl mě Logan a starostlivě se zadíval na slunce, jež začínalo rychle zapadat za vrcholky hor.

Co cítil?

Totéž co já?

Kolem se ozývaly večerní zvuky, zpívaly s větrem soutěskami, s letním listím, šeptaly s vysokou trávou, kterou nikdo neposekal několik let.

„Vypadá to na déšť…“

Přesto jsem mu to stále nedokázala říct.

„Heaven, co tady děláme? Přišli jsme jenom proto, abys tady mohla klečet a brečet a zapomenout na radosti mládí a lásky?“

„Ty mě neposloucháš, Logane. Ani mi nerozumíš. Tohle je hrob mý matky, která umřela, když jsem se narodila. Bylo jí teprve čtrnáct.“

„To už jsi mi říkala,“ řekl něžně, klekl si vedle mne a položil mi ruku kolem ramenou. „Pořád tě to tolik trápí? Neznalas ji.“

„Znám ji. Někdy se probudím a cítím to samý, co musela cítit ona. Jsem jako ona. Miluju hory a nenávidím je. Tolik ti toho dávají a přitom tě o tolik připravují. Člověk se tady cítí sám, a přitom je mu krásně. Bůh požehnal tenhle kraj, ale proklel jeho lid, takže si tady připadáš malý a bezvýznamný. Chci odsud pryč a chci tu zůstat.“

„Tak to rozhodnu za tebe. Vrátíme se do údolí a za dva roky se vezmeme.“

„Víš, že si mě nemusíš brát.“

„Miluju tě. Vždycky jsem tě miloval. Nikdy pro mě žádná jiná neexistovala, jen ty. Není to dostatečný důvod?“

Slzy mi stékaly z tváří na rudou růži. Vzhlédla jsem k bouřkovým mrakům, které se začaly rychle stahovat, otřásla se a začala rychle mluvit. Přitáhl mě k sobě. „Heaven, prosím tě, neříkej nic, co by zkazilo to, co k tobě cítím. Jestli mi to, co chceš říct, ublíží, tak to neříkej, prosím tě, neříkej to!“

Ale já jsem pokračovala a řekla to, přesně jak jsem celou dobu plánovala, řekla jsem to tady, kde mě mohla slyšet.

„Nejsem to, co si myslíš –“

„Jsi všechno, co chci, abys byla,“ přerušil mě chvatně.

„Miluju tě, Logane,“ zašeptala jsem se skloněnou hlavou. „Myslím, že tě miluju od prvního dne, kdy jsme se setkali, a přesto jsem dovolila jinýmu…“

„Nechci to slyšet!“ vyjel.

Prudce vyskočil a já také, takže jsme stáli tváří v tvář. Vítr mi rozfoukal dlouhé vlasy, až se mu otřely o rty. „Ty to víš, viď?“

„Co všude vykládá Maisie? Ne, nevěřím tak hnusným pomluvám! Jsi moje a já tě miluju… nezkoušej mě přesvědčit, že mám důvod tě nemilovat!“

„Ale máš!“ namítla jsem zoufale. „Candlewick pro mě nebyl ten šťastný domov, jak jsem se pokoušela ti namluvit v dopisech. Lhala jsem o spoustě věcí… a Cal byl –“

Otočil se a dal se do běhu!

Běžel k cestě vedoucí zpět do Winnerrow a přitom křičel: „Ne! Ne! Nechci už nic slyšet! Nechci to slyšet – tak mi to neříkej! Nikdy mi to neříkej!“

Snažila jsem se ho dohonit, ale měl mnohem delší nohy a navíc se mi podpatky bořily do měkké hlíny, což mě zdržovalo. Zamířila jsem opět do kopce, směrem k naší chatrči, jež mě ohromila svou bezútěšností. Na stěně bylo vybledlé místo, kde kdysi visel otcův plakát tygra a pod ním stávala moje a Tomova kolébka. Dívala jsem se na stará, zrezavělá kamna pokrytá zelenou plísní a se slzami v očích jsem si prohlížela primitivní dřevěné židle, které před dávnou dobou vyrobil nějaký mrtvý příslušník Casteelovy rodiny. Všechny drobnosti, kterými jsme se pokoušeli náš ubohý příbytek vylepšit, zmizely. A Logan tohle všechno viděl! Potom jsem dlouho a hořce plakala nad vším, co jsem nikdy neměla a co ještě mohu ztratit. V tichu chatrče začal skučet vítr a spustil se déšť. Teprve potom jsem vstala z podlahy a vydala se mokrou stezkou zpět do Winnerrow, které pro mě nebylo domovem.

Cal přecházel po verandě Settertonovic domu sem a tam. „Kdes byla, že seš tak mokrá a špinavá?“

„Byli jsme s Loganem u matčina hrobu…,“ zašeptala jsem a unaveně se posadila na hořejší schod, lhostejná k dešti.

„Myslel jsem, že seš s ním.“ Sedl si vedle mě a zabořil hlavu do dlaní. „Byl jsem s Kitty celý den a jsem vyřízenej. Nechce jíst. Zítra začnou s kapačkami a ozařováním. Nebyla u doktora, jak ti říkala. Ten nádor jí roste už dva nebo tři roky. Heaven, Kitty by radši umřela, než aby ztratila prs, který pro ni představuje její ženství.“

„Jak ti můžu pomoct?“ zašeptala jsem.

„Zůstaň se mnou. Neopouštěj mě. Jsem slaboch, Heaven, říkal jsem ti to. Když jsem tě viděl jít s Loganem Stonewallem, cítil jsem se starý. Měl jsem vědět, že mládí chce svoje. Jsem blázen, který se chytil do vlastní pasti.“

Zkoušel se ke mně posunout blíž. V panické hrůze jsem vyskočila. Nemiloval mě, ne jako Logan. Jenom mě potřeboval, abych mu nahradila Kitty.

„Heaven!“ bránil se. „Ty se ke mně taky otáčíš zády? Prosím tě, potřebuju tě!“

„Ty mě nemáš rád!“ křičela jsem. „Miluješ ji! Vždycky jsi ji miloval! A když ke mně byla krutá, omlouvals ji!“

Unaveně se otočil a se svěšenými rameny šel ke dveřím domu. „V něčem máš pravdu, Heaven. Nevím, co chci. Chci, aby Kitty zůstala naživu, a chci, aby umřela a měl jsem pokoj. Chci tebe a vím, že to není správný. Nikdy jsem se neměl nechat přemluvit, abysme si tě vzali!“

Prásk!

Lidé mi stále zavírali dveře před nosem.

Bez zázraku

UPLYNUL TÝDEN. KAŽDÝ DEN JSEM TRÁVILA u Kitty v nemocnici. Neviděla jsem Logana ode dne, kdy ode mne utekl a nechal mě v dešti. Věděla jsem, že za týden se bude vracet na univerzitu. Častokrát jsem procházela kolem Stonewallovy lékárny a doufala, že ho aspoň zahlédnu, přestože jsem se přesvědčovala, že mu bude líp beze mě a mně zase bude líp bez kluka, který mi nikdy neodpustí, že nejsem dokonalá. Příliš zkažená, musí si myslet. Příliš jako Fanny. Pokud si Cal všiml, že se cítím mizerně, protože se s Loganem už nescházíme, nic neřekl.

Díky hodinám stráveným u Kittyina lůžka se dny zdály být obzvlášť dlouhé. Cal seděl na jedné straně, já na druhé. On ji většinou držel za ruku, zatímco já jsem měla ruce složené v klíně. Skoro jsem prožívala její utrpení jako vlastní a přemýšlela jsem o složitostech života. Byla doba, kdybych přivítala vidět ji bezmocnou a neschopnou mi uštědřovat rány a nadávky, aby zničila moje sebevědomí. Nyní jsem byla plná soucitu, ochotná udělat téměř cokoliv, abych zmírnila její bolest, ačkoliv neexistovalo skoro nic, čím bych jí mohla pomoci. Přesto jsem se o to neustále pokoušela ve snaze se vykoupit a považovat se opět za cenného a čistého člověka. Zapomněla jsem, co všechno mi Kitty provedla, aby ve mně vzbudila nenávist.

Sestry jí dávaly léky, ale koupala jsem ji já. Dala mi najevo, že by byla radši, kdybych pro ni dělala věci, na něž sestry neměly čas, jako natírání tělovým mlékem či upravování účesu podle jejího přání. Často mě přitom napadlo, že kdyby mi dala aspoň nepatrnou šanci, mohla jsem ji mít opravdu ráda. Dvakrát denně jsem ji líčila, voněla ji oblíbeným parfémem, lakovala jí nehty, a po celou dobu mě sledovala svýma zvláštníma, bledýma očima. „Až umřu, musíš si vzít Cala,“ zašeptala jednou.

Polekaně jsem vzhlédla a začala jí klást otázky, ale ona znovu zavřela oči, a kdykoliv to udělala, nikdy nepromluvila, i když byla vzhůru. Bože, prosím tě, ať se uzdraví! modlila jsem se pořád dokola. Měla jsem Cala ráda a potřebovala jsem ho jako otce. Nemohla jsem ho milovat tak, jak chtěl.

Jindy jsem se o ni starala a přitom jsem mluvila napůl k ní, napůl k sobě. Vyprávěla jsem jí o její rodině a jakou o ni mají starost (přestože žádnou neměli). Chtěla jsem jí zvednout náladu a dodat naději a odvahu prát se s nemocí, jež nyní ovládala její život. Často se jí oči leskly slzami. Někdy je na mě jen bez výrazu upírala. Cítila jsem, že něco v ní se mění, ať už k lepšímu či k horšímu.

„Nedívej se tak na mě, matko,“ ohradila jsem se nervózně. Obávala jsem se, že jí Maisie možná řekla, že s Calem něco mám. Ale to není moje vina, Kitty, chtěla jsem se ospravedlnit, když jsem jí oblékla čistou košili a urovnala jí ruce, aby nevypadala tak bez života.

Sotva jsem skončila, přišla Kittyina matka. Hrozivě se zamračila a založila si silné paže na umělých prsou jako štít. „Vypadala by líp bez toho nánosu na ksichtě,“ zavrčela a znovu se na mě kysele podívala. „Naučila tě všechny ty svinstva, co? Udělala tě takovou, jaká je vona. Vtloukla do tebe všechny svý chyby, že jo? Nikdy jsem z ní nedokázala vyhnat všechno zlo. Pořád v ní hlodá a zabíjí ji… a Bůh nakonec vždycky vyhraje.“

„Jestli tím myslíte, že všichni musíme umřít, je to pravda, paní Settertonová. Ale jako dobrá křesťanka byste měla věřit v posmrtný život…“

„Děláš si ze mě legraci, děvče?“

V očích jí svítilo něco z Kittyiny zloby a krutosti. Můj hněv ještě vzrostl. „Kitty ráda hezky vypadá, paní Settertonová.“

„Hezky?“ podivila se a prohlížela si Kitty, jako kdyby viděla zrůdu. „Copak nemá jiný košile než růžový?“

„Má růžovou ráda.“

„To jen dokazuje, že nemá žádnej vkus. Zrzavý ženský nemaj nosit růžovou. Celej život jsem jí to vtloukala do hlavy, ale vona si stejně nedá říct.“

„Každý by měl nosit takový barvy, jaký se mu líbí. Je to její právo,“ trvala jsem na svém.

„Ale nemusíš ji zmalovat tak, že vypadá jako klaun, ne?“

„Ne, maluju ti tak, aby vypadala jako filmová hvězda.“

„Spíš jako kurva!“ prohlásila Reva Settertonová bez obalu. Obrátila své ledové oči na mě. „Vím, co seš zač. Maisie mi to řekla. Věděla jsem, že ten její chlap nemůže stát za nic, jinak by ji nechtěl. Nikdy v ní nebylo nic dobrýho, ani když byla malá. A v tobě taky ne! Nechci tě ve svým domě! Už se tam neukazuj, ty parchante! Jdi si do motelu na Brown Street, kde se povaluje chátra jako ty. Ten Kittyin mužskej tam vodstěhoval vaše věci.“

Počáteční ohromení a hněv vystřídal pocit viny. Zrudla jsem. Reva to viděla a nemilosrdně se zasmála. „Už tě nikdy nechci vidět. Radši se příště přede mnou schovej!“

Rozpřáhla jsem třesoucí se ruce. „Musím chodit za Kitty. Potřebuje mě.“

„Slyšelas mě, cuchto! Nevopovažuj se k nám vkročit!“ S tím odešla, aniž by Kitty věnovala jediné soucitné či povzbudivé slovo. Přišla jen proto, aby mi mohla říci, co si o mně myslí?

Kitty zírala na dveře a oči jí hořely nešťastným bledým ohněm.

Po tváři mi stékaly slzy. Obrátila jsem se ke Kitty a znovu jsem se začala zabývat jejími vlasy. „Vypadáš moc hezky, Kitty. Nevěř tomu, cos zrovna slyšela. Tvoje matka je divná. Maisie mi ukázala album s rodinnýma fotkama a hodně se tam podobáš matce, když byla v tvým věku… akorát seš hezčí. Určitě ti to celý život záviděla.“ (Proč jsem na ni tak milá, když byla ke mně tak krutá? Možná proto, že Reva Settertonová udělala Kitty hodně věcí, které pak Kitty dělala mně.)

„Jdi pryč,“ řekla Kitty namáhavě, když jsem byla hotová.

„Matko!“

„Nejsem tvá matka.“ V očích se jí objevil záblesk nějaké hrozné bolesti, tak strašné frustrace, že jsem musela sklonit hlavu, abych zakryla lítost. „Vždycky jsem chtěla bejt máma, chtěla jsem mít dítě víc než cokoliv jinýho. Mělas pravdu ve všem, cos mi řekla. Nezasloužím si bejt matkou. Nikdy jsem se na to nehodila. Nejsem schopná ani žít.“

„Kitty!“

„Nech mě na pokoji!“ žádala slabým hlasem. „Mám právo umřít v klidu. A až přijde čas, vím, co mám dělat.“

„Ne, nemáš právo umřít! Ne když máš manžela, který tě miluje! Musíš žít! Máš Cala a on tě potřebuje. Musíš jen přinutit svý tělo, aby se bránilo. Kitty, prosím tě, udělej to pro Cala. Prosím. Miluje tě. Vždycky tě miloval.“

„Vypadni!“ křikla s větší silou. „Jdi si k němu. Postarej se vo něj, až tady nebudu. Bude to už brzy! Je teď tvůj. Je to můj dárek pro tebe! Vzala jsem si ho jen proto, že v sobě měl něco, co mi připomínalo Luka – jakej by Luke moh bejt, kdyby ho vychovala nějaká spořádaná městská rodina.“ Z hrdla se jí vydral chraptivý vzlyk, který mi sevřel srdce. „Když přišel poprvý k mýmu stolu a sed si ke mně, přivřela jsem voči a představovala si, že je to Luke. Za celou dobu, co jsme spolu, jsem s ním mohla spát, jen když jsem hrála tuhle hru – a předstírala jsem, že je Luke.“

Ach, Kitty, ty blázne!

„Ale Cal je báječný chlap! Táta je ničema!“

Oheň v jejích bledých očích ještě zintenzivněl. „To jsem slyšela celej život vo sobě, ale já nejsem špatná. Nejsem!“

Víc jsem nemohla snést. Vyšla jsem ven na čerstvý zářijový vzduch.

Co udělá láska se zdravým rozumem? Proč jeden jediný muž, když jich existují tisíce? Přesto jsem doufala, že najdu Logana. Byla jsem téměř šílená touhou ho najít a slyšet od něj, že mi rozumí a odpouští mi. Ale když jsem šla kolem lékárny, Logana jsem nikde neviděla. Stála jsem v dešti pod velkým jilmem a hleděla do oken jejich bytu nad rohovým obchodem na druhé straně ulice. Je tam nahoře a dívá se na mě? Potom jsem v jednom z oken zahlédla jeho matku, jež zatáhla závěsy a tím mě odřízla od jejich rodiny. Věděla jsem, že by mě ráda vyloučila navždy ze synova života. A měla pravdu, měla pravdu…

Došla jsem na Brown Street, k jedinému motelu v městečku. Oba pokoje, které Cal pronajal, byly prázdné. Oblékla jsem si suché šaty a upravila se a vrátila se do nemocnice, kde jsem Cala našla sedícího rezignovaně v čekárně, jak si roztržitě prohlíží časopis. Když jsem vešla, vzhlédl.

„Nějaká změna?“ zeptala jsem se.

„Ne,“ odpověděl mrzutě. „Kdes byla?“

„Doufala jsem, že uvidím Logana.“

„Vidělas ho?“ šeptal se suše.

„Ne…“

Vzal mě za ruku a pevně ji držel. „Co teď budeme dělat? Jak s tímhle budeme žít? Může to trvat půl roku, rok nebo i dýl. Myslel jsem si, že její rodiče budou řešení, jenže nejsou. Odmítají další finanční pomoc. Buď se o ni postaráme my dva nebo nikdo, dokud se neuzdraví nebo neumře…“

„Pak to uděláme my dva,“ rozhodla jsem, posadila se a držela jeho ruku ve své. „Můžu jít do práce.“

Na to nic neřekl. Seděli jsme ruku v ruce a Cal se díval do zdi.

V tom motelu jsme bydleli dva týdny. Logana jsem neviděla. Musel už být zpátky na univerzitě. Ani se nerozloučil. Začala škola, a to mi jasně naznačilo, že možná už nikdy nevstoupím do třídy a že univerzita byla pouze snový oblak, jenž se rozplynul v západu slunce. A ze zaměstnání, o kterém jsem si myslela, že ho snadno seženu, když dokážu psát na stroji devadesát úhozů za minutu, také nic nebylo.

Objevily se první náznaky zimy, a ačkoliv jsem Toma viděla dvakrát, jeho návštěvy byly příliš krátké, abychom si stihli všechno říct. Buck Henry na něj vždy čekal a zle se na mě díval. Neustále nutil Toma pospíchat. Každý den jsem chodila navštěvovat dědu. Doufala jsem, že aspoň jednou tam bude otec, ale nikdy se to nestalo. Opakovaně jsem se pokoušela navštívit Fanny, ale ta nepřišla ani ke dveřím. Na mé naléhání odpověděla pokaždé černá služebná: „Slečna Louisa nemluví s cizejma lidma.“ Odmítala uznat, že jsem Fannyina sestra a ne cizí člověk.

Nesnášela jsem motel a způsob, jakým se tam lidé dívali na Cala a na mě, přestože jsme každý měli vlastní pokoj. Od doby, co jsme přijeli do Winnerrow, se se mnou nemiloval. Do kostela jsme jezdili do jiného města a modlili se tam, protože jsme věděli, že reverend Wise by nás do svého už nepustil.

Jednoho rána mě probudila zima. Silný severní vítr strhával listí ze stromů a vzdouval záclony. Vstala jsem a oblékla se, abych se před snídaní prošla.

Byl to zamračený, deštivý den. Kopce zahalovala mlha. Vzhlížela jsem nahoru směrem k naší chatrči. Mlžným oparem prosvítaly zasněžené vrcholky hor. Tam sněží, tady prší… a to jsem si mnohokrát přála být právě tady, přemítala jsem.

Slyšela jsem za sebou kroky a zrychlila. Za okamžik se ke mně připojila vysoká postava. Myslela jsem, že je to Cal, ale byl to Tom! Srdce mi poskočilo radostí. „Díky bohu, že seš zpátky! Celou minulou sobotu jsem na tebe čekala a modlila se, aby ses ukázal. Stalo se něco, Tome?“

Zasmál se a objal mě. Moje starosti o něj považoval za zbytečné a pošetilé. „Tentokrát můžu zůstat celou hodinu. Myslel jsem, že bysme se mohli spolu nasnídat. Třeba se k nám přidá i Fanny a bude to skoro jako za starých časů.“

„Zkoušela jsem Fanny navštívit, Tome, ale ona se mnou nechce mluvit. Vždycky přijde ke dveřím černá služka, takže ji ani nezahlídnu, a po městě nikdy nechodí.“

„Musíme to zkusit,“ zamračil se Tom. „Nelíbí se mi, co se šeptá. Fanny teď vůbec není vidět. Dřív se pořád ukazovala, předváděla svý nový šaty a vychloubala se, co všechno jí Wiseovi dali. Ale teď už nechodí ani v neděli do kostela a na žádný společenský akce – a Rosalynn Wiseová taky ne.“

„Asi aby se mi vyhnula,“ hádala jsem trpce, „a paní Wiseová ji doma hlídá. Až odjedu, Fanny se přestane schovávat.“

V restauraci, v níž byli zákazníci hlavně řidiči kamionů, jsme si dali vydatnou snídani. Se smíchem jsme vzpomínali na naši ubohou stravu, když jsme ještě bydleli v horách. „Už ses rozhodl, kterou ze sester chceš?“ zeptala jsem se, když Tom trval na tom, že zaplatí účet.

„Ne.“ Stydlivě se usmál. „Líbí se mi obě. Buck Henry ale říká, že když se ožením s Thalií, pošle mě na univerzitu a přenechá jí farmu. Když si vyberu Laurie, budu se muset o sebe postarat sám… a tak jsem se rozhodl, že si nevezmu žádnou a odejdu od nich hned po dokončení střední školy.“ Náhle zvážněl. „Co kdybys mě vzala s sebou, až pojedeš do Bostonu?“

Vzala jsem ho za ruku a zasmála se, že vyslovil slova, která jsem od něj chtěla slyšet. Lidé v Bostonu nebudou tak předpojatí jako tady a uvědomí si naši cenu. Tam snadno najdu práci a budu moci posílat Calovi peníze na péči o Kitty. Nabídl dům v Candlewicku na prodej, ale i když se prodá, peníze za něj stejně dlouho nevydrží, pokud se Kitty brzy neuzdraví nebo…

„Nedívej se tak, Heavenly. Všechno dobře dopadne, uvidíš.“ Ruku v ruce jsme pak kráčeli na návštěvu za dědou.

„Není tady,“ oznámila Sally Trenchová po Tomově hlasitém zaklepání. „Váš otec si pro něj přišel.“

„Táta byl tady!“ vykřikl Tom a vypadal neuvěřitelně šťastně. „Kam dědu odvezl?“

Sally Trenchová nevěděla. „Vodjeli asi před půl hodinou,“ informovala nás a zabouchla dveře.

„Táta je možná pořád ve městě, Heavenly!“ řekl Tom vzrušeně. „Když si pospíšíme, třeba ho najdeme!“

„Nechci ho vidět! Už nikdy!“ vyjela jsem na něj.

„Ale já jo! Je to jediný člověk, kterej nám může říct, kde najdeme Keithe a Naši Jane.“

Oba jsme se dali do běhu. Ve Winnerrow s jednou hlavní ulicí a dvanácti vedlejšími nebylo těžké někoho hledat. Nahlíželi jsme do výloh obchodů a ptali se kolemjdoucích. Šestý chodec, kterého jsme zastavili, otce viděl. „Myslím, že šel do nemocnice.“

Proč by tam chodil? „Jdi tam sám,“ vybídla jsem Toma bezbarvým hlasem, když naléhal.

Bezmocně rozpřáhl mozolnaté ruce. Tvářil se nešťastně. „Heavenly, musím k tobě být upřímný. Lhal jsem ti. Ty fotky, co jsem ti poslal v dopisech, jsou jen kamarádky ze školy. Buck Henry nemá žádný děti kromě těch, co jsou pohřbený u kostela. Ten hezký dům patří Lauriiným rodičům. Bydlí asi deset kilometrů odtud. Dům Bucka Henryho byl možná někdy pěkný, ale teď je v dezolátním stavu a potřebuje opravit. Musím pro něj dřít jako otrok dvanáct až čtrnáct hodin denně.“

„Chceš říct, že všechny ty dopisy, cos mi posílal, když jsem bydlela v Candlewicku, byly lži?“

„Všechno to byly lži. Vymyslel jsem si je, abych ti udělal radost.“ V očích měl prosebný výraz. „Nechtěl jsem, aby sis dělala starosti, ale teď ti musím říct, že tu farmu nenávidím! A Bucka Henryho taky. Někdy mám pocit, že jestli odtamtud neuteču, zabiju ho… tak prosím tě pochop, proč chci od něj odejít a najít tátu. Musím to udělat.“

Udělala bych cokoli, aby Tom dosáhl všeho, co si přál, a abych znovu viděla Keithe a Naši Jane. Dokonce jsem byla ochotná se setkat s člověkem, kterého jsem nenáviděla nejvíc na světě. „Dělej!“ pobízel mě Tom. Zanedlouho jsme doběhli k nemocnici.

„Možná bude Cal u Kitty,“ lapala jsem po dechu, když jsme se rozhlíželi ve vstupní hale.

„Jistě,“ odpověděla sestra, které se Tom zeptal na Luka Casteela, „byl tady…“

„Ale kde je teď?“

„Jo, to nevím… je to asi hodina, co se ptal na číslo pokoje paní Dennisonový.“

Přišel otec za Kitty… nebo za mnou?

Tom mi sevřel pevněji ruku a táhl mě za sebou.

Všechen nemocniční personál mě již znal a zdravili mě. Zavedla jsem Toma do výtahu, který nás měl zavézt ke Kittyinu pokoji. Cítila jsem se divně, téměř ochromená strachem, co řeknu nebo udělám, až otce uvidím. Přesto když jsem uviděla bledou a zesláblou Kitty a Cala, jenž klečel u její postele a plakal, trvalo mi chvíli, než jsem se smířila se zklamáním, že tam otec není. Nejvíc mě však šokovalo, jak šťastně Kitty vypadala. Ležela na úzké posteli a zářivě se na mě a na Toma usmála. Proč?

„Tvůj táta se na mě přišel podívat,“ zašeptala sotva slyšitelným hlasem. „Ptal se na tebe, Heaven. Řikal, že tě chtěl vidět. Že prej ho moc mrzí, co mi v minulosti udělal, a doufá, že mu vodpustím. Ani ve snu mě nenapadlo, že by Luke Casteel byl tak… Cale, jak na tebe působil?“

„Pokorně,“ doplnil Cal chraptivě.

„Jo, to je vono. Znělo to pokorně a lítostivě.“ Oči jí zářily, jako kdyby spatřila zázrak. Několik dnů předtím nepromluvila ani slovo. „Podíval se na mě, Heaven, a to předtím nikdy neudělal. Když jsem ho milovala a klidně bych pro něj umřela, nikdy mě neviděl… jen si mě vzal, jako bych byla nějaká věc, a nechal mě. Ale změnil se, hodně se změnil… a nechal tady pro tebe tenhle vzkaz.“

Byla ve stavu jakéhosi horečného štěstí, jako kdyby měla hrozně naspěch. Poprvé jsem viděla, že umírá, umírá nám přímo před očima. Možná umírala už měsíce předtím, než jsme sem přijeli, kdy jsme si Calem zvykli na její výkyvy nálad, aniž bychom si uvědomili, že to byly projevy její deprese, frustrace… a tajné úzkosti z nádoru v prsu. Když mi podala obálku s mým jménem, ruka s dlouhými nehty vypadala vyzáble jako ruka čarodějnice. Ale její úsměv se poprvé zdál být vřelý a milující.

„Poděkovala jsem ti za všechno, co pro mě děláš, Heaven? Konečně mám dceru, a není to fantastický, že Luke mě přišel navštívit? Tys pro něj poslala, viď? Muselas to bejt ty, protože sem přišel a rozhlížel se, jako by čekal, že tady budeš. Tak dělej a přečti mi, co ti píše v tom dopise.“

„Tohle je Tom, můj bratr,“ zmohla jsem se konečně na slovo.

„Rád tě poznávám, Tome,“ vstal Cal a potřásl si s ním rukou.

„Páni, vypadáš jako Luke, když byl v tvým věku!“ zvolala Kitty potěšeně a oči se jí divně leskly. „Chyběj ti jen černý voči a vlasy… a byl bys zrovna jako tvůj táta!“

Dojímala mě tato ďábelská žena s rudými vlasy a dlouhými růžovými nehty, které mi mnohokrát drásaly kůži. V mysli se mi vynořovaly obrazy, jaká bývala, a v uších mi zněly její nadávky a urážky, kterými mě častovala bez ohledu na moje city. Přesto se mi při pohledu na ni draly slzy do očí, ač bych měla být ráda, že Bůh s ní naložil tak, jak zasluhovala. S pláčem jsem si sedla na židli, kterou mi Cal přistavil, otevřela jsem dopis od otce a začala ho mlčky číst.

„Dcero, přečti ho nahlas,“ zašeptala Kitty.

Znovu jsem na ni pohlédla, protože jsem z ní cítila cosi jiného, odlišného, a začala slabým hlasem:

„Milá dcero,

někdy člověk udělá, co si myslí, že je nezbytné, a později zjistí, že své problémy mohl vyřešit líp. Byl bych rád, kdybys mi mohla odpustit věci, které se už nedají změnit.

Naše Jane a Keith jsou spokojení a zdraví. Mají své nové rodiče rádi a Fanny má ráda své.

Znovu jsem se oženil a moje manželka naléhá, abych zkusil dát rodinu znovu dohromady. Mám teď hezký domov a vydělávám dost peněz. Není velká naděje, že bych mohl koupit zpátky Keithe a Naši Jane nebo Fanny, ale doufám, že ty s Tomem budete bydlet s námi. Tvůj dědeček u nás bude také.

Snad ti dokážu být tentokrát otcem, kterého bys mohla mít ráda, místo abys ho nenáviděla.

otec.“

Pod tím byla adresa a telefonní číslo, ale nebyla jsem schopná to přečíst. Nikdy předtím mi neřekl dcero, nikdy o sobě nemluvil jako o otci. Tak proč teď? Zmačkala jsem vzkaz a hodila ho do koše vedle Kittyiny postele.

Hněv převládl nad ostatními emocemi. Jak mohu důvěřovat muži, který prodal své děti? Jak mohu vědět, že nám s Tomem bude u něj dobře? Co asi dělá, že vydělává hodně peněz? Jak mohu věřit čemukoliv, co píše? Jak může vědět, že Keith a Naše Jane jsou ve svém novém domově skutečně šťastní? Nebo Fanny? Jak to mohu vědět, dokud to nezjistím sama?

Tom běžel ke koši a vylovil zmačkaný dopis. Opatrně ho rozložil a tiše četl. Po každé větě se mu obličej víc rozjasňoval.

„Pročs to udělala?“ zeptala se Kitty a v očích měla laskavost. „Byl to hezkej dopis, viď, Cale? Heaven, vem si ho a schovej, protože jednou ho budeš chtít znovu vidět…“ V té chvíli se jí zlomil hlas a rozplakala se.

„Pojď, Tome,“ obrátila jsem se k odchodu.

„Počkej,“ zašeptala Kitty. „Mám tady pro tebe ještě něco.“ Chabě se usmála a zpod polštáře vytáhla malou obálku. „Pořádně jsem si s tvým tátou promluvila a von mi dal tohle, abych to schovala a dala ti to, až bude příhodná doba. Chci ti takhle vynahradit, co jsem ti udělala…“ Zarazila se, pohlédla na Cala a dodala: „Myslím, že ta doba nastala.“

Když jsem od ní vzala druhou obálku, třásla jsem se. Co v ní může otec psát, aby mi nahradil všechno, co mi způsobil? Naše Jane a Keith se možná mají dobře, ale jak si mohu být jistá, když si ten hrozný farmář dělá z Toma otroka, jako si Kitty dělala ze mě? Vzhlédla jsem a uviděla, že Tom se na mě dívá způsobem, jako bych držela jeho život ve svých rukou. A třeba to tak bylo. Ach, proč bych si nemohla přečíst další lži?

Znovu jsem uviděla otcův drobný rukopis. Oči se mi rozšířily a srdce se mi rozbušilo.

Otec přišel do nemocnice, protože doufal, že tam najde mě.

Tvůj děda mi řekl, že chceš jet do Bostonu a vyhledat tam rodiče tvé matky. Pokud se rozhodneš odjet, místo abys žila u mě a mé ženy, posílám ti letenku, kterou jsem ti koupil. Zatelefonoval jsem tvým prarodičům do Bostonu a řekl jim, že možná přijedeš. Přikládám jejich adresu a telefonní číslo. Napiš mi, jak se věci mají.

Byla jsem v šoku. Proč tohle dělá? Aby se mě znovu zbavil? Na konci dopisu byly dvě adresy, z nichž jedna byla napsána ve spěchu tužkou: James L. Rawlings.

Vzhlédla jsem. „Heaven,“ řekl Cal měkce, „Kitty tvýho otce přemluvila, aby ti k tomu vzkazu připsal jméno manželů, který koupili Naši Jane a Keithe. Teď víš, kde jsou, a jednou je můžeš navštívit.“

Nemohla jsem mluvit. Stěží jsem dokázala myslet.

Tom mi četl přes rameno. „Vidíš, Heavenly, není tak špatnej, jak si myslíš! Teď můžeme jet za Naší Jane a za Keithem. Ale vzpomínám si na smlouvu, kterou ten právník přinutil tátu podepsat… už si je nikdy nemůžeme vzít zpátky –“ Zmlkl a upřeně se mi díval do obličeje. Cítila jsem se divně, kolena se pode mnou podlamovala a všechny emoce se jakoby vlévaly do podlahy. Tolik jsem si přála najít Keithe a Naši Jane. Teď to vypadalo, že mám konečně šanci. Ale letenka v mé ruce mě nabádala, abych se jim nemíchala do života. Třesoucíma rukama jsem obálku zastrčila do kapsy, rozloučila se s Kitty a vyšla na chodbu. Tom ještě hovořil s Calem.

Ať si tu Cal zůstane. Bylo mi to jedno.

Z chodby před pokojem jsem netrpělivě křikla: „Tome! Nebudu tady čekat věčně.“

Otočila jsem se k odchodu. Tom mě rychle dohonil a od nemocnice jsem zamířila k motelu. Byla jsem rozhodnutá, že poletím do Bostonu hned, ještě dnes…

„Jedeš se mnou do Bostonu, Tome?“

Zkrátil kroky, aby se mi přizpůsobil. Hlavu držel skloněnou proti větru a dešti. „Heavenly, musíme si promluvit.“

„Můžeme mluvit cestou k motelu. Sbalím si věci. Kitty je šťastná… viděls její obličej? Cal se na mě ani nepodíval. Nejseš rád, že pojedeš se mnou?“

„Všechno se změnilo! Táta je jinej! Copak to nevidíš z jeho dopisů? Šel navštívit tu ženskou a ona taky poznala, že se změnil. Proč to nechceš uznat? Heavenly, chci jet s tebou, ty víš, že chci, a pan Dennison mi nabídl, že mi zaplatí cestu, když budu chtít… ale nejdřív musím mluvit s tátou. Určitě šel k Settertonovým, aby tě našel, a možná byl i za Buckem Henrym, a tuší, že jsme spolu. Když si pospíšíme, možná ho chytíme.“

„NE!“ odmítla jsem a cítila, jak se mi hněvem rozpálily tváře. „Jestli myslíš, že to musíš udělat, klidně za ním jdi, ale já ho už nikdy nechci vidět! Nemůže napsat dva vzkazy a tím všechno smazat!“

„Tak mi slib, že se odsud nehneš, dokud se neozvu!“

Slíbila jsem to, otupělá z posledních nečekaných událostí, které mou nenávist k otci náhle postavily do jiného světla. „Tome… pojedeš se mnou do Bostonu? Pojeď, a až se tam zařídíme, vezmeme si Keithe a Naši Jane.“

Šel ode mne pryč! Na rohu se otočil, zamával a usmál se. „Heavenly, zůstaň tady. Neopovažuj se nikam odjet, dokud se ti neozvu!“

Sledovala jsem, jak z jeho chůze vyzařuje jakási radost, jako by věřil, že otce najde a bude s ním mít lepší život než s Buckem Henrym.

V motelovém pokoji jsem si lehla a poddala se podivnému záchvatu pláče, který mě zcela vysílil. Než jsem usnula, rozhodla jsem se, že už nikdy nebudu plakat. Probudil mě telefon, na jehož druhém konci mi Tom sdělil, že otce našel a že jedou za mnou. „Heavenly, ptal se na nás ve Stonewallově lékárně. Změnil se. Mrzí ho všechno, co ti udělal. Říká, že až se sejdete, poví ti to sám… tak tam počkej, než přijedeme. Slibuješ?“

Zavěsila jsem, aniž bych něco slíbila.

Tom mě zradil!

Odešla jsem do parku, kde jsem seděla na lavičce. Teprve když se setmělo, jsem usoudila, že to Tom vzdal. Vrátila jsem se do motelu a padla do postele.

Tom se mnou do Bostonu nepojede. Raději zůstane s otcem, a to po všech slibech, které jsme si dali!

A Logan odjel zpátky na univerzitu, aniž se pokusil se se mnou setkat. Kdo mi zbýval kromě matčiných rodičů v Bostonu? Dokonce i Calovi jsem se zdála být lhostejná, když byl nyní tak zaujatý Kitty. Někoho jsem potřebovala. Snad toto bylo řízení osudu, abych se vydala do Bostonu.

Zrovna jsem si balila věci, když přišel Cal a sdělil mi, že Tom našel otce a že za mnou byli v motelu. „Hledali tě po celým městě, Heaven. Tom si myslel, žes už odjela do Bostonu, a vypadal hrozně zničeně. Nakonec to s otcem vzdali. Kdes byla?“

„Schovávala jsem se v parku,“ přiznala jsem. Cal to nechápal, ale i tak mě objímal a konejšil, jako by mi bylo sedm a ne sedmnáct. „Jestli budou volat, řekni jim, žes mě neviděl,“ prosila jsem ho.

„Dobře,“ souhlasil, ale v očích měl znepokojení. „Ale stejně si myslím, že by ses měla znovu setkat s Tomem a promluvit si s otcem. Třeba se opravdu změnil, Heaven. Třeba je mu to líto. Možná ani nemusíš jezdit do Bostonu. Možná se ti bude líbit žít s ním a s jeho manželkou.“

Otočila jsem se k němu zády. Otec se nezměnil.

Cal mě nechal o samotě a já jsem pokračovala v balení. Přitom jsem přemýšlela o tom, jak jsem si zavařila, když jsem si vybrala Kitty Dennisonovou a jejího manžela. Měla jsem skoro všechno hotové, když Cal otevřel dveře a pozoroval mě přimhouřenýma očima. „Pořád chceš jet do Bostonu?“

„Jo.“

„A co já?“

„Co má být s tebou?“

Zrudl a měl dost studu, aby sklonil hlavu. „Před chvílí doktoři prohlídli Kitty. Vím, že to zní neuvěřitelně, ale je na tom líp! Vážně. Počet bílých krvinek má skoro normální a krevní destičky jí stoupají. Nádor se trochu zmenšil, a jestli to bude takhle pokračovat, myslí si, že bude žít. Heaven, ta návštěva tvýho otce jí dodala vůli bojovat s nemocí. Teď říká, že vždycky měla nejvíc ráda mě a že to nevěděla, dokud nebyla na prahu smrti. Co můžu dělat? Nemůžu opustit svou ženu v době, kdy mě nejvíc potřebuje. Takže je možná nejlepší, že pojedeš do Bostonu. Budu se za tebe modlit a jednou se znovu potkáme a snad mi odpustíš, že jsem zneužil mladou a krásnou dívku.“

Ohromeně jsem na něj zírala. „Tys mě nikdy nemiloval!“ vykřikla jsem vyčítavým, zlomeným hlasem. „Jenom jsi mě využil!“

„Miluju tě! Vždycky tě budu milovat! A doufám, že ty budeš vždycky milovat aspoň trochu mě, ať odjedeš kamkoli. Pomohla jsi mi, když jsem někoho potřeboval. Zapomeň na Kitty, na to, co ti udělala, a nepleť se Tomovi do života, když má teď velkou naději. Fanny je spokojená tam, kde je. Nech Keithe a Naši Jane, kde jsou. Rodičům tvý matky v Bostonu by se nemuselo líbit, kdybys přijela s ostatními členy rodiny. A zapomeň na mě. Ustlal jsem si svou postel, když jsem si vzal Kitty. Nemusí to být i tvoje postel. Odjeď teď, dokud mám sílu udělat tu správnou věc. Odjeď, než ji propustí z nemocnice jako zdravou ženskou a její zlý já se vrátí, aby tě zničila, žes jí vzala, co patřilo jenom jí. Kitty se nikdy doopravdy nezmění. Stála na prahu smrti, vyděšená, co je na druhý straně… ale až se uzdraví, půjde po tobě. Tak jeď hned, dneska… pro tvý vlastní dobro.“

Nevěděla jsem, co mám říct nebo udělat. Jenom jsem ho sledovala uslzenýma očima, jak přechází po pokoji.

„Heaven, když přišel tvůj otec do nemocnice za Kitty, byla to ona, kdo ho přesvědčil, aby ti napsal, kde jsou Naše Jane a Keith. Byl to dárek od ní za všechno, co ti způsobila.“

Nechápala jsem to, ale přesto mi srdce bušilo tak bolestně, že jsem toužila uniknout z vlastního těla. „Jak můžu věřit tomu, co řekne Kitty nebo otec?“

„Tvůj otec cítil, že před ním utíkáš, a došlo mu, že ho nechceš vidět, proto dal Tomovi fotografie Naší Jane a Keithe, aby ti je mohl předat. Viděl jsem je, Heaven. Vyrostli od tý doby, kdys viděla jejich poslední fotky. Mají rodiče, který je zbožňují, žijou v hezkým domě a chodí do jedný z nejlepších škol v zemi. Jestli máš v úmyslu za nimi jet, měla bys mít na paměti, že s sebou vezmeš všechny smutný vzpomínky, který možná chtějí zapomenout… Mysli na to, než zasáhneš do jejich novýho života. Dej jim čas, aby ještě trochu vyspěli, Heaven, a poskytni čas sobě si všechno promyslet a pochopit.“

Říkal mnoho věcí, které jsem nechtěla slyšet.

Cal mi dal peníze, které mi otec poslal. Dívala jsem se na bankovky ve své dlani. Dvacetidolarovky – dohromady to dělalo pět set. Cena, kterou za mě zaplatili Kitty s Calem. Zvedla jsem smutné oči, abych se podívala na Cala – a on se odvrátil.

To mi stačilo, abych se rozhodla. Pojedu! Nikdy se nevrátím! Ani abych se sešla s Loganem! Skončila jsem s Winnerrow i s Willies a s každým, kdo tvrdil, že mě má rád.

První letadlo do Atlanty, kde jsem mohla přestoupit na spoj do Bostonu, odlétalo příští den v devět ráno. Cal mě odvezl na letiště a nesl mi zavazadla. Zdál se nervózní, jako by se nemohl dočkat, až budu pryč. Políbil mě na rozloučenou, krátce mi pohlédl do obličeje a potom mě pomalu přejel pohledem od hlavy k patě a nazpět. „Tvý letadlo odlítá za dvacet minut. Rád bych tu s tebou počkal… ale měl bych jet zpátky za Kitty.“

„Jo, to bys měl,“ řekla jsem suše. Nechtěla jsem se s ním loučit… přesto jsem to udělala. „Sbohem… sbohem…“ Nechtěla jsem plakat ani trpět, až ho uvidím odcházet bez ohlédnutí, a přece jsem to udělala, ačkoliv na chvíli zpomalil a zaváhal, aby se vzápětí napřímil a vykročil ještě rychleji. Zpět ke Kitty a k budoucnosti, ať mu přinese cokoliv.

Dvacet minut čekání. Jak zabiju čas? Už jsem neměla nikoho. Logan ode mne utekl a Tom dal přednost otci. Fanny se rozhodla už dávno, že mě nepotřebuje… Zaplavila mě nová vlna strachu a pochybností. Jak vím, jestli mě bude matčina rodina chtít? Měla jsem však pět set dolarů, a i kdyby to v Bostonu nedopadlo dobře, najdu způsob, jak přežít.

„Heaven! Heaven!“ zaslechla jsem známý hlas. Otočila jsem se a viděla, jak ke mně běží hezká mladá dívka. Byla to Fanny? Fanny, pohybující se pomalu a nemotorně? „Heaven,“ vydechla a prudce mě objala, „Tom mi říkal, že odjíždíš, a já jsem nechtěla, aby sis myslela, že mi na tobě nezáleží, protože to není pravda! Měla jsem hroznej strach, že to nestihneme a už tě neuvidím! Promiň, že jsem na tebe byla zlá, ale voni nechtěj, abych s tebou mluvila!“ Odstoupila a se širokým, šťastným úsměvem rozevřela těžký kožešinový kabát, pod kterým se objevilo vzdouvající se břicho. „Mám tam reverendovo dítě,“ pošeptala mi do ucha. „Vím, že bude děsně roztomilý. Jeho žena ho bude vydávat za svý a daj mi za něj deset táců… a pak pojedu do New Yorku!“

Už mě nic nemohlo překvapit. Jen jsem na ni zírala. „Ty bys prodala vlastní dítě za deset tisíc?“

„Ty bys to nikdy neudělala, že jo? Nenuť mě, abych litovala, že jsem souhlasila, když mně Tom řek, že se s tebou musím jít rozloučit.“ V tmavých očích jí svítily slzy. „Dělám, co musím, stejně jako ty.“

Odstoupila a v té chvíli jsem si všimla Toma, který se na mě usmíval tím nejlaskavějším způsobem. Popošel ke mně a vzal mě do náručí. „Cal Dennison volal a řekl mi, že dneska letíš do Bostonu, Heavenly… a prosil mě, abych s sebou nebral tátu.“

Vytrhla jsem se mu. „Ty se mnou nejedeš, viď že ne?“ křičela jsem.

Prosebně rozpřáhl ruce. „PODÍVEJ SE NA MĚ! Jak myslíš, že tvým prarodičům bude, až uvidí, žes přijela se svým nevlastním bratrem? Nebudou mě chtít! Jsem neotesanej horal! Jako táta! Neříkalas to mockrát od doby, co ses sem vrátila? Nemám takový vytříbený způsoby jako ty. Heavenly, když říkám, že musím zůstat s tátou, myslím na tvý dobro, i když bych radši jel s tebou.“

„Lžeš! Chceš zůstat radši s tátou!“

„Heavenly, prosím tě, poslouchej mě! Nemůžeš přivíst do rodiny svý matky všechny svý nevzdělaný příbuzný! Chci, aby ti všechno vyšlo, a kdybych jel s tebou, špatně by to dopadlo!“

„Tome, PROSÍM TĚ, potřebuju tě!“

Zavrtěl hlavou, až mu rudé vlasy poletovaly. „Jestli mě budeš potřebovat později, až se tam usadíš, napiš mi a já přijedu. Přísahám. Ale teď musíš začít znovu sama.“

„Má pravdu,“ přidala se Fanny, která znovu přistoupila blíž a nervózně se rozhlížela. Stejně jako Cal se nemohla dočkat, až bude moci odejít. „Tom mě přinutil, abych sem přišla, a jsem ráda, že jsem to udělala. Mám tě ráda, Heaven. Nechtěla jsem ti zavřít dveře před nosem… ale dělám, co musím. Jedu s paní Wiseovou pryč, aby se dítě narodilo, kde nás nikdo nezná, a až bude po všem, vona se vrátí do Winnerrow se svým vlastním dítětem a každýmu bude tvrdit, že je její a že jsem byla jen zkažená Casteelová, která zdrhla s nějakým lumpem.“

„A tobě to nebude vadit?“

„Ne. To si nemůžu dovolit.“ Usmála se a začala couvat. „Tome, musíme se vrátit, než se po mně začnou shánět. Slíbils mi to.“

Fanny, která vždy tvrdila, jak moc si přeje mít dítě, ho nyní prodávala, stejně jako otec prodal svoje.

Znovu jsem se obrátila k Tomovi. „Takže ty budeš žít s tátou a jeho novou ženou. Pověz mi o ní něco. Je to jedna z holek ze Shirleyina podniku?“

Zrudl a vypadal rozpačitě. „Ne, to vůbec není ten typ. Teď musím Fanny odvézt domů. Hodně štěstí, Heavenly. Piš nám…“ A s těmi slovy mě políbil na tvář, popadl Fanny za paži a táhl ji pryč.

„Sbohem, sbohem!“ volala jsem znovu a zuřivě mávala na Fanny, která se otočila a skrz slzy se na mě usmála. Ach, jak jsem nenáviděla loučení! Uvidím ještě Fanny nebo Toma?

A proč se na mě Tom tak smutně usmál? Pozorovala jsem oba, dokud nezmizeli z dohledu. Potom jsem si znovu sedla, protože do odletu zbývalo ještě deset minut.

Bylo to malé letiště s příjemným parčíkem, odkud jsem mohla pozorovat přistávající letadla. Procházela jsem se v slabém podzimním slunečním světle. Vítr mi rozfoukal účes, takže mé vlasy vypadaly neupravené. Měla jsem pocit, jako bych byla zpátky v horách.

Oči se mi topily v slzách.

Nastal čas odletu. Poprvé v životě jsem vyšla po schůdcích, nastoupila do malého letadla, posadila se na sedadlo a zapnula si bezpečnostní pás, jako bych to dělala mnohokrát předtím. V Atlantě jsem přestoupila do většího, které mělo přistát v Bostonu.

Začnu nový život na novém místě. Moji minulost nebude nikdo znát.

Bylo zvláštní, že Kitty mohla být tak šťastná jen proto, že se na ni otec přišel jedinkrát podívat, přinesl jí růže a omluvil se, zatímco Cal jí přinesl růže nejméně stokrát a omluvil se aspoň miliónkrát a stejně jí to nepřineslo štěstí – ani vůli žít. Kdo by věřil, že otec mohl v někom vzbudit takovou nehynoucí lásku?

Ale tuto otázku jsem si kladla už předtím a nenašla na ni odpověď. Proč bych se měla ptát znovu?

Zavřela jsem oči a rozhodla se přestat myslet na minulost, abych uvolnila cestu pro budoucnost. Až Kitty propustí z nemocnice, vrátí se s Calem do Candlewicku, budou žít v tom bílorůžovém domě a Kittyiny květiny bude zalévat někdo jiný. Sáhla jsem do kapsy pro kapesník, abych se vysmrkala a utřela si slzy. Abych se rozptýlila, otevřela jsem winnerrowské noviny, které jsem si koupila na letišti, a začala jimi zběžně listovat.

Měly pouze čtyři strany. Na čtvrté jsem hleděla na starou fotografii Kitty Dennisonové z doby, kdy jí bylo asi sedmnáct. Jak byla půvabná, svěží a roztomilá. Bylo to úmrtní oznámení!

Kitty Settertonovd – Dennisonová zemřela dnes ve winnerrowské nemocnici ve věku 37 let. Zesnulá po sobě zanechala manžela, Calhouna R. Dennisona, rodiče Portera a Revu Settertonovy, sestru Maisie Settertonovou a bratra Daniela Settertona. Obřad se bude konat v rodinném domě Settertonových na Hlavní třídě ve středu ve 14 hodin.

Chvíli mi trvalo, než mi všechno došlo.

Kitty je mrtvá. Zemřela den před mým odjezdem z Winnerrow. Když mě Cal vezl na letiště, musel to vědět a nic mi neřekl!

Proč?

Rychle spěchal pryč. Proč?

Uhodla jsem to.

Sklonila jsem obličej do dlaní a znovu se rozplakala, ani ne tak kvůli Kitty, jako kvůli muži, který konečně získal zpět svobodu, již ztratil ve věku dvaceti let.

Konečně volný, skoro jsem ho slyšela křičet. Konečně může být, co chce, dělat, co chce, a jak to chce – a nechtěl, abych ho o to připravila.

Co je to za bláznivý svět, že vás muži okradou o lásku a potom vám ji hodí k nohám? Cal chtěl dál žít beze mne.

Zmocnila se mě hořkost.

Možná právě taková bych měla být, víc jako muž, vzít si je a zahodit a o nic nedbat. Nikdy nebudu mít manžela; pouze milence, které budu moci ranit a odmrštit, jako to dělal otec. Vzlykajíc jsem složila noviny a zastrčila je do kapsy sedadla přede mnou.

Potom jsem znovu vytáhla fotografii z velké hnědé obálky, kterou mi dal Tom těsně předtím, než s Fanny odešli, a kterou jsem v té chvíli nepovažovala za důležitou. „Dávej na to pozor,“ zašeptal, jako by nechtěl, aby o tom Fanny věděla. Byli na ní Naše Jane a Keith a oba vypadali starší, silnější a šťastnější. Nemohla jsem odtrhnout oči od půvabného obličeje Naší Jane. Posléze jsem si uvědomila, komu se podobá. Annie Brandywineové-Casteelové! V Naší Jane babička znovu ožila, stejně jako jsem viděla kus dědečka v Keithově pohledné mladé tváři. Ach, zaslouží si to nejlepší a v tuto chvíli neudělám nic, co by v nich vyvolalo truchlivé vzpomínky.

Slzy mi oschly. Věděla jsem bez nejmenších pochybností, že jednou Fanny dosáhne svého cíle, ať to stojí cokoliv.

A co já? Už jsem poznala, že každá událost v životě lidí v nich něco změní. Jaká jsem teď? Při tom pomyšlení jsem napřímila páteř. Od tohoto dne vykročím s odvahou, bez strachu a hanby, beze studu či váhavosti, a nenechám nikoho, aby mě využíval. I kdybys mi nedala nic jiného, Kitty, poskytlas mi vědomí mé vlastní síly. V dobrém i ve zlém, vždy nějak přežiju.

Dřív či později ze všeho vyjdu jako vítěz.

A pokud jde o otce, ještě mě uvidí. Stále měl u mě velký dluh, který musel splatit, a to dřív, než opustím tento svět, jenž byl ke mně tak málo milosrdný.

A nyní – Boston. Domov mé matky, kde se jakoby magickým kouzlem změním ve vše, čím kdysi byla. A ve víc.

Virginia Andrewsová

Nemilovaná

Z anglického originálu Heaven

(Pocket Books, New York 1985)

přeložila Lenka Studničková

Redigovala Jana Pleskotová

Obálku navrhla Viera Fabianová

Technická redaktorka Elena Benková

Vydalo nakladatelství Ikar, spol. s r. o.,

v roce 1995 jako svou 118. publikaci

Vydání první

Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

TS 13

ISBN 80-85944-32-4

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

V horách

Willies

Prolog

Jaké to bývalo

Škola a kostel

Logan Stonewall

Sarah

Trpká sezona

Konec cesty

Boj o existenci

Bída a lesk

Vánoční stromek

Příliš mnoho loučení

Moje volba

ČÁST DRUHÁ

Život

V Candlewicku

Nový domov

Beznadějný snílek

Když hraje hudba

Vášeň

Můj zachránce,

můj otec

Spásný obrat

ČÁST TŘETÍ

Návrat

do Winnerrow

Winnerrowská rodina

Nový domov

Láska muže

Bez zázraku