Návrat
Adam Andres
Wetemaa – kniha osudu jedenácti družiníkůkrále Gudleifra.
Díl 4.

TVRZ

Caradac se tehdy, když mluvil v Zarnasu s Arnwaldem o tom, že se Arnwald pokusí vysvobodit Orlanda, vydal zpátky do Uxacony, aby zvěstoval radostnou zprávu, že se na Orlandově záchraně pracuje, a pak se rozletěl do tvrze, kam otec Uodalrích poslal Sigelindu, prince, Cerediga, Tankreda, Randwulfa s vlky, Reiulfa a ostatky. Bylo potřeba, aby se rychle vrátili do Uxacony, protože, jak už havran říkal Arnwaldovi, bylo nutné uchýlit se ke Gamuxperovým přátelům v poušti. Tenhle návrh nejvíce uvítal TafirsinKinan, neboť on byl synem náčelníka Lakarínů KinanasinBeltum.
Caradac tedy mířil na sever. Tvrz byla nedaleko, předpokládal, že když je teď poledne, do setmění budou všichni v pořádku v Uxaconě, takže se za tmy budou moci Éllaďané pokusit probít obležením a vyrazit na západ.
Jaké však bylo jeho zděšení, když tvrz nalezl prázdnou!
„U Orlyga, přátelé!“ zakrákoral na polozbořené věži. „Neschovávejte se Caradacovi! Není čas na hloupé žerty!“
Leč nikdo se neozval. Caradac svědomitě prohledal zříceninu i okolí, ale nenašel ani stopu po tom, že by tu někdo přistál, natož pár dní pobýval.
Zoufale usedl na zborcenou zeď.
„Getenek aby to zatratil,“ hudral. „Kde mohou být? Snad se jim nestalo nic zlého. Ten Uxacoňan byl prý zkušený lodník, Caradac by se moc divil, kdyby v takové bouři, v jaké pluli, ztroskotal!“
V okamžiku, kdy si vzpomněl na bouři, ho trklo, že mohla člun zahnat dál na sever.
Vydal se tedy podél zalesněného pobřeží na půlnoc a bedlivě prohlížel pobřeží, zda někde nenarazí na stopu po družinících.
Letěl až do setmění, noc přečkal v koruně vysokého stromu a budilo ho, jak mu silný vítr cloumal větvemi. S úsvitem se vydal dál.
Po poledni pod sebou spatřil trosky člunu.
Snesl se k němu.
Člun se zřejmě roztříštil o ostrá skaliska, která tu vyčnívala z vody a jako vysoká skála přetínala jinak mírný břeh. Trosečníci si tu z několika prken udělali ohníček, už dávno vyhaslý. Vzhledem k tomu, že tu Caradac neviděl žádný hrob a že našel stopy všech sedmi lidí i tří vlků, usoudil, že budou v pořádku. Ze stop vyčetl, že Tankred ještě kulhá díky ráně šípem a že Reiulf, jehož stopy poznal podle toho, jak nepatrně napadal na levou nohu potom, co mu špatně srostlo koleno zlomené při mučení na Lorenu, někoho podpíral.
Stopy sledoval až ke dvorci, na nějž nedaleko narazil.
Dřevěná tvrz s mohutnou obytnou věží a kolovou hradbou stála na malém poloostrůvku, jehož celou plochu zaujímala, spojeném s pevninou sotva dva lokte širokou písečnou šíjí, která byla z větší části pod vodou. Břeh tu byl travnatý, les začínal až asi čtyřicet sáhů od moře a v ohradě na břehu se pásl dobytek.
Stopy trosečníků se tady Caradacovi ztratily mezi spoustou jiných stop, ale protože jinam než do tvrze jít nemohli, zamířil tam Caradac také.
Usadil se na palisádu a rozhlížel se po dvorku, jestli se neobjeví někdo z jeho přátel. Věž s krytým ochozem stála přesně uprostřed dvora a jediné další budovy, které havran viděl, byly sýpka u hradby a vedle ní chlév. Pak tu ještě byla nádrž na vodu, snad dešťovou, protože jinak by ji obyvatelé tvrze museli dopravovat odněkud z pevniny. Po dvoře běhalo hejno slepic a několik hus, ve stínu u věže podřimoval statný pes a vedle něj Randwulfovi vlci.
„No vida, Caradac je na správném místě,“ zaradoval se havran.
Jelikož na dvoře neviděl krom zvířat živé duše, usoudil, že vzhledem k tomu, jak vysoko slunce stojí, jsou všichni uvnitř a obědvají. Přeletěl tedy na okno v přízemí věže.
Hleděl do velké místnosti, ze které vedly schody někam nahoru. Vypadalo to, že je tu soustředěn všechen život na tvrzi, u stěn byla srovnána spousta různého náčiní a uprostřed stál velký stůl, za nějž zasedlo veškeré obyvatelstvo tvrze i s Caradacovými přáteli. Dokonce i Randwulf něco opatrně žvýkal.
„Caradac rád vidí, Randwulfe Vlčí čenichu, že už můžeš otevřít ústa,“ pravil Caradac a oči všech se stočily k oknu.
„Caradacu!“ zajásal Reiulf. „Tys nás opravdu našel!“
„Špatně jste se schovali,“ natřásl se havran a přeletěl na rámě, které mu nabídla Sigelinda.
„Původně jsme vůbec neměli v úmyslu se schovávat,“ pravil Tankred.
„To je ten mluvící havran, o kterém jsme ti vyprávěli, otče DuaneSegu,“ řekla Sigelinda téměř bělovlasému opálenému statnému muži.
„Došlo mi to,“ řekl DuanSeg.
„Povídejte, co se stalo,“ vybídl je Caradac.
„Moc se toho nestalo,“ řekl Reiulf. „Chytla nás bouře a zahnala nás na sever, pak nám rozbila loďku a byli jsme rádi, že jsme se neutopili jako koťata. Randwulfa z toho zase rozbolel zub, Sigelinda se mu porýpala v hubě a já jsem ho musel vléct na vlastním hřbetě. Vydali jsme se hledat lidské obydlí a skončili jsme tady.“
„No, to je hezké. Uda jste neztratili?“
„Máš nás za hlupáky, Caradacu?“ zamračila se Sigelinda.
Caradac její poznámku pominul.
„Caradac vás měl do včerejšího večera přivést do Uxacony, což už nestihne, přešlápl nespokojeně z pařátu na pařát. „Myslí si, že nejlepší bude, když tu počkáte do léta, až družiníci vyplují z Uxacony a vyzvednou si vás tu.“
„To záleží na otci DuanuSegovi, jestli nás tu nechá,“ řekla Sigelinda a podívala se na DuanaSega, co on na to.
„Nechám,“ řekl DuanSeg. „Pomůžete nám za to s hospodářstvím.“
„Rádi,“ usmál se Tankred.
„V tom případě se Caradac rychle vydá nazpět,“ řekl havran. „Ještě vám musí říct, že Arnwald Drakobijec je naživu, což je s podivem, neboť jiný člověk na jeho místě by byl jistě nejméně dvakrát mrtev, a teď se pokouší zachránit život Orlandovi Hialranidulovi. Určitě vám to bude sám barvitě líčit, až se jednou setkáte.“
„Pokud se setkáme,“ zahučel škarohlídsky Randwulf.
Caradac, spokojený, že aspoň několik svých přátel má v ústraní a v bezpečí, se vydal zpátky do Uxacony, a pak spolu s ostatními Éllaďany pod vedením Gamuxpera na západ do Pouště.
Na tvrzi, kde nalezli Gudleifrovi družiníci útočiště, žilo asi dvacet lidí, ale když tam Éllaďané zbědovaní po přestálém ztroskotání dorazili, zastihli doma jen máti Belcoloru, stařenu Šáchu a několik dětí, protože ostatní byli na rybolovu.
Máti Belcolore byla ženou DuanaSega, drobná, boubelatá, živá, usměvavá a přívětivá, a přestože byla jen o málo mladší než její choť, kterému už táhlo na padesátku, černé vlasy měla bez jediné bílé nitky.
Máti Belcolore se ztroskotanců láskyplně ujala. Máti Belcolore totiž milovala všechny lidi, s kterými přišla do styku. Její srdce překypovalo starostlivou péčí a mateřskou láskou, snad proto měla pět dětí. Randwulfa, kterému od zubu moudrosti třeštila hlava, a Tankreda, kterému se díky ztroskotání a dlouhému pochodu zase otevřela rána, uložila do jedné z malých komůrek, které byly nahoře v patře. Vcházelo se do nich z úzkého ochozu, na který z dolní místnosti vedlo schodiště, a po žebříku se odsud dalo vylézt až na půdu. Belcolore trosečníky nakrmila, dala jim suché a čisté šaty, jejich špinavé svršky vyprala a vyspravila a dala žrát vlkům. Zahrnula hladová zvířata do okruhu bytostí, o něž je třeba pečovat a jež je třeba milovat. Vlci to vycítili a přilnuli k ní.
Když se večer osazenstvo tvrze vrátilo z rybolovu, představila Éllaďany svému muži a seznámila je s celou rodinou. Všechny její děti – ostatně jako převážná část obyvatel Edagwonu – byly černovlasé a tmavooké a měly v sobě cosi z tvrdosti DuanaSega a laskavosti máti Belcolory.
Měla jednu dceru, která se vyvedla víc po otci než po ní, bylo jí něco málo přes dvacet let, měla smutné oči a jméno Jankiore.
Nejstaršímu synovi, ElladoviYenovi, mohlo být už dvacet pět nebo dvacet šest let, byl vysoký, pevně stavěný, strohé, leč vnímavé tváře, a navenek působil dojmem chladným jako zimní vítr.
AleKonter byl o tři roky mladší, drobný, usměvavý a vlídný po matce. Vlasy měl na rozdíl od staršího bratra vlnité a jako jediný si je nechával z marnivosti rozpuštěné, jinak všichni muži na tvrzi nosili, tak jako Gamuxper, vlasy na šíji stažené.
Nejvíc vzruchu na tvrzi obstarával asi dvacetiletý SimaKarol, štíhlý, hubený, živý hoch málo uvažující nad slovy a činy.
Nejmladší a zároveň nejmilejší Belcolořin syn byl o hodně mladší než jeho bratři. Bylo mu patnáct a Éllaďané dlouho neměli ponětí, jak se DanaVény jmenuje, protože máti Belcolore ho představila slovy: „A tohle je náš Vrabčák.“
Jméno chlapci skutečně sedělo, protože nádhernou hřívu hustých vlnitých vlasů snad nikdy dobrovolně nerozčesal. Vlasy mu spadaly do očí, které byly tak tmavé, že v nich nešlo rozeznat panenku. Měl trošku zvednutý nos, a když se na cizince zatlemil, zasvítily mu v ještě dětsky jemném obličeji velké bílé zuby. Trochu se hrbil a měl klackovité pohyby i chování.
Spratek, pomyslela si Sigelinda, když ho viděla. A myslela si to i po celou dobu večeře, kdy byl EladaYen vážný a zdvořilý, AleKonter milý a zábavný a SimaKarol pozorný a vtipný, zatímco rozčepýřený Vrabčák seděl na konci stolu, kolenem opřen o jeho hranu se houpal na stoličce, hltavě se cpal a svému psu věnoval více pozornosti než společnosti.
Sigelindu vyloženě znechutilo, když na konci večeře Vrabčáka máti Belcolore požádala, aby zazpíval.
Vrabčák se zatlemil a rozpačitě se ošil.
„Jen zpívej,“ vybídl ho DuanSeg.
„Já se stydím,“ pravil Vrabčák a omluvně se na otce zpod zcuchané hřívy zasmál. Bylo těžké vidět ho jinak než s pusou od ucha k uchu.
„Mazej,“ zahřměl za něj žertem otec.
Vrabčák se odklackoval nahoru a za chvíli se vrátil s nástrojem podobným fidule, kterou znali Éllaďané, opřel si jej o rameno a začal hrát. Hrál velice pěkně a velice dlouho, pak i zpíval. Měl hluboký a překvapivě znělý hlas.
Sigelindu nejprve téměř urazilo, jak může tak protivné a nevychované stvoření tak krásně hrát, ale pak jí to nedalo a vybídla Reiulfa, ať vezme loutnu a přidá se, aby si mohla zazpívat i ona.
Po večeři se Vrabčák někam vytratil doprovázen Ceredigem a Berohardem, což byli jediní jeho vrstevníci na celé tvrzi, a od té chvíle se z nich stala nerozlučná trojka.
Když bylo sklizeno ze stolu, požádala Sigelinda o kleště, kotlík, čisté plátno a vodu a jala se cosi klohnit.
Randwulf na ni úkosem zahlížel, protože to pro něj nevěštilo nic dobrého. Správně předpokládal, že se Sigelinda zase chce věnovat jeho zubu, a měl z toho pramalou radost. Tvář měl oteklou a nemohl hnout pantem, o čemž Reiulf zlomyslně tvrdil, že to je pro Randwulfovo okolí veliká výhoda, protože Randwulf musí být zticha. Randwulfovi bylo tak mizerně, že po něm ani nic nehodil, ale Sigelinda se po Reiulfovi osápla a vyhnala ho ven. Reiulf tedy vzal svou loutnu a odešel si někam prozpěvovat.
„Pij,“ podala Randwulfovi Sigelinda hrneček s lektvarem.
„Co to je?“
„Jed. Pij.“
„Otrávený jsem už tak dost,“ zabručel Randwulf, ale poslušně si přihnul.
Máti Belcolore úžasem vypadl okřín z ruky.
„Tys ho otrávila?“ zděsila se. „A on to klidně vypil?“
„Žertovala jsem,“ rozesmála se Sigelinda. „Dobře ví, že bych mu nic ošklivého neprovedla. Po tomhle dryáku nebude cítit žádnou bolest, až mu budu rvát zub.“
„Cože?!“ vyjevil se Randwulf.
„Neboj se. S kovářem v tvé vesnici se měřit nemůžu. Ten mu při trhání zubu přerazil sanici,“ vysvětlila máti Belcolore, která v úžasu lomila rukama. „Tebe budu, Tankrede, potřebovat,“ zarazila družiníka, který se chtěl zrovna proplížit ven.
„Randwulfe?“
„He?“ vzhlédl k ní kalným zrakem Randwulf. Nevypadalo to, že by příliš vnímal okolí. Lektvar zřejmě začal působit. Sigelinda ho posadila na stoličku, požádala Tankreda, aby mu přidržel hlavu, chvíli se mu hrabala v ústech, pak něco cinklo do misky a Sigelinda rychle zastavila krev, která se Randwulfovi vyřinula z úst. Pak s Tankredem odvedli Randwulfa nahoru a uložili ho.
Když se vrátila uklidit si věci, máti Belcolore nevěřícně převracela v prstech Randwulfův zkažený zub moudrosti s velikým kořenem.
„Tos mu skutečně teď vytáhla?“ zeptala se užasle Sigelindy. „To přece muselo hrozně bolet, a on ani nevzdychnul.“
„Vůbec to necítil. Můžeš se ho zeptat, až se probudí. Nebude ani vědět, že jsem mu zub trhala.“
Máti Belcolore ještě hodnou chvíli vrtěla nad Randwulfovou stoličkou hlavou a celá tvrz od té chvíle k Sigelindě vzhlížela s bezmeznou úctou, protože tohle žádná z kořenářek v okolí nedokázala.
Randwulf se během dvou dnů úplně uzdravil. Nějakou dobu sice ještě nemohl kousat na straně, kde měl v dásni otevřenou ránu, ale proti tomu, jak zkusil, když ještě zub měl, to nic nebylo.
Třetího dne zrána vzal vlky a vytratil se do lesa na lov.
Máti Belcolore si toho všimla až při obědě.
„Kde máte Randwulfa?“ zeptala se.
„Šel ráno do lesa, říkal, že se kolem poledního vrátí,“ odpověděl Reiulf.
Ticho, které se v místnosti rozhostilo, ho přinutilo vzhlédnout od talíře. Všichni byli zaražení a zdálo se, že i vyděšení, a máti Belcolore byla bledá jako její režné rukávce.
„Stalo se něco?“ zeptal se připitoměle Reiulf.
Než stačil DuanSeg otevřít ústa, aby odpověděl, ozvaly se rány na bránu.
Dva čeledíni skočili ke stěně pro podávky a rozběhli se k ní.
„To bude Randwulf,“ usoudil Tankred, ale zdálo se, že tím okolosedící nikterak neuklidnil, spíš naopak.
Ale byl to Randwulf se svými vlky, rozesmátý a spokojený, se srncem přes ramena.
„Běhá vám tu po lese spousta krásné zvěře,“ hlásil už ve dveřích. „Pěkně dlouho jsem neviděl tak vypasenou vysokou.“
„Ani ve Hvozdě?“ zeptal se Reiulf.
„Tam snad.“
„Díky bohu, že jsi zpátky,“ vrhla se k Randwulfovi Belcolore. „Jsi v pořádku, chlapče? Nejsi zraněný? Nehonil tě nikdo?“
„Ne, nic mi není,“ bránil se se smíchem Randwulf. „A spíš jsem honil leccos já, než aby něco honilo mě. Máte tu krásný les. Budu tam chodit častěji.“
„Jen to ne, proboha!“ zajíkla se máti Belcolore.
„A proč ne?“ nechápal Randwulf. „Vždyť je to hřích, nechat tam všechnu zvěř pro vlky…“
„Jsou to cizinci, Belcoloro,“ ozvala se DuanovaSegova matka Sácha. „Nevědí o Zergylech.“
Belcolore se chytla za hlavu.
„To je pravda. Já husa, měla jsem je varovat hned! Měl jsi z pekla štěstí, Randwulfe, že na tebe nenarazili, to už by bylo po tobě.“
„Co jsou to Zergylové?“ zeptal se princ Berohard, který se až do této chvíle bavil o něčem bezpochyby velmi důležitém s Ceredigem a Vrabčákem.
„Matko Sácho, vyprávěj jim,“ poprosila tchyni Belcolore. „Víš o nich víc než kdokoliv jiný.“
„Krom Jankiory,“ řekla Sácha. Všichni pohlédli na DuanSegovu dceru, ale Jankioře se nepohnul ve tváři ani sval.
Sácha začala vyprávět.
Kdysi dávno žilo daleko na západ odtud, za ohromným hvozdem, který u pobřeží začínal, pět bratří. Byli to synové jednoho vladyky a po jeho smrti si měli rozdělit území, kterému panoval, napět částí a svorně jim vládnout. Byli to nadějní hoši, vladykovi poddaní se těšili, že i po jeho smrti budou mít dobré a spravedlivé panovníky. Zdědili po otci jedinou chybu – vášeň pro koně. Rozuměli jim jako nikdo jiný a prahli po tom mít nejnádhernější a nejrychlejší koně v celé zemi.
Jednoho dne se u jejich dvorce objevil muž s překrásným vraníkem, na němž hrála každá žilka. Už na pohled byl silný a rychlý, srst se mu leskla jako stříbro a bujně pohazoval hlavou. Bratři v životě neviděli zvíře, které by se mu mohlo rovnat, a nabídli cizinci cokoliv, jen aby jim hřebce prodal.
„Není na prodej,“ usmál se muž. „Ale brzy odjíždím na sedm let do ciziny a nemám, komu bych svá zvířata svěřil. Mám doma ještě čtyři a bojím seje nechat na starosti někomu, kdo koním nerozumí. A s sebou je vzít nemůžu. Slyšel jsem o vás, že o koních víte první poslední. Byl bych rád, kdybych mohl své koně nechat právě tady, dokud se nevrátím.“
„Rádi to pro tebe uděláme,“ řekl nejstarší bratr, „ale musíš od nás přijmout nějakou záruku.“
„Sepíšeme smlouvu,“ navrhl muž.
„Budiž.“
Cizinec vytáhl z tlumoku psací náčiní a v mžiku sestavil smlouvu, ve které se bratři zavazovali po sedm let se starat o jeho pět vraníků podle svého nejlepšího svědomí a vědomí. Pokud by smlouvu jakýmkoliv způsobem nedodrželi, budou mu do konce života sloužit jako otroci. V opačném případě, totiž že by skutečně sedm let jeho koním poskytovali nejlepší péči, budou po uplynutí této lhůty hřebci jejich.
Bratrům se zdála smlouva výhodná a podepsali ji.
Muž odjel, aby přivezl zbylé čtyři koně, a brzy se vrátil.
„Moji koně však mají jednu velkou zvláštnost,“ upozornil před odjezdem bratry. „Živí se lidským masem.“
Bratři se zhrozili.
„To máme kvůli tvým hřebcům zabíjet lidi?!“
„Ale ne,“ zasmál se muž. „Stačí jim málo. Je vás pět, každý si vezmete na starost jednoho. Večer si odříznete z těla kus masa, do rána vám doroste.“
„To je hloupost,“ namítl jeden z mladíků.
„Věř mi, je to tak,“ usmíval se muž. „Vyzkoušej to. Abych nezapomněl, mé jméno je Olyxen.“
Bratři ztuhli, protože Olyxen byl mág, o kterém se dobře vědělo, že uškodí, kde může. Bylo jim jasné, že teď už od smlouvy odstoupit nemohou.
Olyxen odjel a zanechal bratry jejich osudu.
Dlouho přemýšleli, co si počít, navštívili několik mudrců, aby jim poradili, jak se ze smlouvy vyvázat, leč na nic nepřišli. Odjeli tedy z vesnice, kde se s lidožravými koňmi báli zůstat, do neobydlené krajiny, a jen občas se na krátkou návštěvu vraceli. Nikdo o pravém důvodu jejich odchodu nevěděl, ale lidé tušili, že se bratři stali obětí nějakých zlých sil, a želeli toho.
Uběhlo asi pět let od chvíle, co zanechal mág Olyxen své koně v péči nešťastných bratří, když se do vesnice vrátil zrovna v době, kdy tu nakrátko pobývali bratři.
„Vidím, pane, že jsi se vrátil z cest dřív, než jsi předpokládal,“ oslovil ho nejstarší bratr.
„Tak, tak,“ pokýval hlavou Olyxen.
„Tvoji koně jsou v nejlepším pořádku, můžeš šije odvést.“
„Smlouva byla přece sjednána na sedm let,“ namítl mág.
„No ale když už jsi se vrátil, je zbytečné, abychom se ti o koně dál starali my,“ řekl mladík.
„Nechcete už o moje vraníky dál pečovat?“ podivil se Olyxen. „Ještě dva roky a byli by vaši.“
„Ne, pěkně děkujeme. Odveď šije.“
„Chceš tedy zrušit smlouvu?“
„Chci.“
„I vy ostatní?“ rozhlédl se mág po okolostojících mládencích.
„Ano,“ odpověděli bratři, kteří už nemohli dále snášet sebetrýznění, když krmili koně vlastním masem.
Mág povstal a zamračil se.
„Nechcete dodržet smlouvu, kterou jsem s vámi sepsal, ubožáci!“ zahřměl. „Nechcete dodržet smlouvu, a tím jste ji porušili, neboť jste se sami o své vůli zavázali k tomu starat se o mé koně sedm let! Sami jste si tím zvolili úděl mých otroků, a nebude to úděl lehký! Lidé se vás zřeknou, i když je budete potřebovat, budou vás nenávidět a vy budete nenávidět je! Zrodí se z vás pokolení pronásledované lidskou zlobou, které samo bude lidi pronásledovat. Zrodí se z vás pokolení, které mi přinese celou tuto zemi!“
Odvezl bratry do svého sídla a učinil z nich zrůdy, Zergyly, aby mu sloužili.
Zergylové vypadají skoro jako lidé. Celé tělo mají porostlé modrozelenými zlatě lesklými šupinami a oči s kočičí zorničkou mají třpytivě zlaté jako ještěrky. Jejich tvář by byla lidská, nebýt toho, že čelo jim přechází v mohutný zahnutý zoban, s nímž splývá nos. Jsou rychlí a mrštní a jsou to výborní lovci.
Musí obrnyslností předčit lidi, které potřebují lovit, aby měli čím krmit své koně. Oni sami se živí lesními plody a vším, co jedí lidé.
Loví děti, starce i vzrostlé muže a ušetří jedině ženy, neboť pouze ty jim mohou dát potomky. Zergylové jsou totiž jen mužského pohlaví, a chtějíli, aby jejich rod pokračoval, dítě jim musí porodit lidská žena. Ze spojení ženy a Zergyla se vždy narodí zergylí chlapeček.
Jedinou výjimku tvoří král Zergylů, který jedenkrát za život počne s lidskou ženou dceru. Zergylí princezna pak dá život novému králi a celé plémě ji má v neobyčejné úctě.
To vše se nestalo tak dávno. Sácha, stařena, která svůj věk už nepočítala, ještě pamatovala doby, kdy lidé žili na druhé straně hvozdu, ještě než do kraje přišli Zergylové.
Zpočátku jich bylo málo, hrstka, kterou obyvatelé snadno zahnali, ale pak jich začalo přibývat a lidé už se nedokázali bránit. Zergylové je donutili utéci do lesa, ale lidé tam byli proti Zergylům, kteří se v lese uměli pohybovat tisíckrát lépe než oni, ještě bezbrannější, a ubývalo jich. Zpátky už také nemohli, protože úrodná pole, žírné pastviny a bílé vesnice byly zamořeny šupinatými zrůdami, domy chátraly a obilí hnilo v klasech.
Lidé nakonec neměli jinou volbu, jak se spasit, než dát se lesem na východ.
Z padesáti vesničanů, mezi kterými byla i Sácha, jich tehdy žilo už jen pětatřicet. Trvalo mnoho týdnů, než se protloukli na pobřeží. Nejen, že měli v patách Zergyly, ale i les sám byl velice nebezpečný. Skrývala se v něm spousta podivných tvorů, čím hlouběji byli, tím jich přibývalo. Museli se držet pohromadě, jakmile se někdo trochu opozdil, poslední vzpomínkou na něj jim byl jen jeho zoufalý řev. Pokud se někdy odvážili rozdělat ohníček, viděli mezi stromy podivného tvora, půl člověka a půl koně, jako by koni místo šíje vyrůstal z těla mužský trup. Ten tvor je provázel celou cestu a nejednou ho spatřili, jak zápasí se Zergylem, a vždy vyhrál.
Zdálo se, že se Zergylové neodváží projít nitrem hvozdu, kde zahynulo nejvíce lidí, a to byla pro vesničany veliká úleva. Čím víc se blížili ke konci lesa, tím více se podobal lesu obyčejnému a nakonec se jím skutečně stal.
Pohledu na moře se z oněch třiceti pěti lidí dočkalo devět, osm mužů a jedna jediná žena – Sácha, manželka náčelníka, který zahynul, než se vydali do lesa, a ona pod srdcem nosila jeho syna. O dvanáct starších dětí přišla. Pět jich zahynulo ještě ve vsi, sedm cestou lesem. DuanSeg přežil jen díky tomu, že dosud nespatřil světlo světa.
Utečenci se usídlili na místě, kde dnes stála tvrz. Sácha jakožto žena náčelníka se stala hlavou rodu, aby její syn mohl toto místo převzít. Z oněch osmi mužů se šest mladších oženilo s dcerami lidí žijících dál na sever při pobřeží a na tvrzi teď žili vesměs jejich potomci, nepočítaje v to ženy, které si sem jejich synové přivedli.
Z těch devíti lidí, kteří prošli lesem, byla už naživu jen Sácha.
Život na tvrzi byl dlouhý čas poklidný. Jenže před několika lety se u pobřeží objevili Zergylové.
Lidé už odsud neměli kam utíkat a nezbylo jim, než svůj život přizpůsobit přítomnosti zrůd tak, aby přežili co nejdéle. Od Šáchy věděli, že Zergylové nikdy nevycházejí za deště, protože se bojí vody, i když jim nijak neškodí, a že se neobjevují, když měsíc couvá neboje v novu. Pole tedy obdělávali jen tehdy, bylili si jisti, že Zergylové nepřijdou, obehnali je širokými struhami, vyhýbali se lesu a dětem nedovolovali vycházet z tvrze. Díky tomu od té doby, co se Zergylové objevili, zahynulo jejich přičiněním jen pět lidí z celé tvrze. Jak však věděli, vesnice na sever od nich jsou na tom hůř, ačkoliv jim radili, jak se zaopatřit, protože vesničané jim prostě nevěřili.
Před čtyřmi lety se také stalo, že Zergylové zajali Jankioru. Všichni věděli, zejí Zergylové nezkřiví vlásek na hlavě, protože budou potřebovat, aby jim rodila děti, leč přesto ji oplakali jako mrtvou. Ženu, kterou Zergylové jednou uloupili, už totiž nikdy nikdo nespatřil.
Ale Jankiore se po třech létech vrátila. Podařilo se jí uprchnout, ale nikdy nemluvila o tom, co u Zergylů zažila.
Dozvěděli se od ní však, že mág Olyxen už zemřel a místo něj vládne všem Zergylům jen jejich král, který je k sobě poutá jakýmsi kouzlem. Dozvěděli se od ní i to, že sídlo krále Zergylů je kdesi směrem na západ a na jih, skoro až u Pouště, která už patří k Jižnímu Edagwonu. Od lesa, kterým začíná Severní Edagwon, ji odděluje široká řeka, kolem níž i na jihu ještě kvete život, i když utiskován Pouští, přes kterou Zergylové nejdou díky svému strachu z vody.
„Eh,“ pravil Randwulf, když Sácha skončila. „Tak to nade mnou zase jednou Bohové drželi ochrannou ruku.“
„To bych řekl,“ souhlasil AleKonter, „protože pozítří bude úplněk, dva dny nepršelo a to je doba, kdy Zergylové nejvíc běhají po lese.“
„A navíc, pokud vím, už pěkně dlouho nikoho nechytili a musí být vzteklí jako lišky,“ dodal DuanSeg.
„Když nikoho nechytnou, čím krmí koně?“ zeptal se Reiulf.
DuanSeg pokrčil rameny.
„Těžko říct. Možná loví někde, odkud nemáme zprávy.“
„Nemůžete s nimi bojovat?“ nadhodil Tankred. „Jejich tolik?“
„Ne, teď je jich tu v okolí asi deset,“ řekl EladaYen. „Ale bojovat se s nimi nedá. Nepostaví se ti jako muž muži. Číhají v záloze a líčí pasti. A pak, jde z nich hrůza, to člověka v boji oslabuje, a jsou šupinatí, takže myslím, že by proti nim zbraně nic nezmohly.“
„Tak to bych se možná hádal,“ namítl Randwulf. „Jeden z našich přátel dovede bojovat s draky, a pokud někdo z vás draka viděl, ví, jak pevný krunýř má. A ani tak se ještě nestalo, že by Arnwald nezvítězil.“
„Draci jsou?“ vykulil oči asi sedmiletý klučina.
„To víš, že jo,“ ujistil ho s úsměvem Tankred.
„Nepleťte dětem hlavu,“ řekla máti Belcolore. „Samozřejmě, že nejsou, Kapulvare.“
„Ale jsou,“ opřela sejí Sigelinda. „U nás ano. Jenže naše země je úplně jiná než tahle. Je u nás daleko víc bytostí, které nemají s obyčejnými tvory mnoho společného. Skřeti, víly, ještěři, démoni… V Jižním Edagwonu jsme za celou tu dobu narazili na jednoho jediného démona. Tady máte aspoň Zergyly a možná nějakého mága, ale jinak, máti Belcoloro, odpusť, ale vaše zem je nesmírně nudná.“
DuanSeg se rozchechtal.
„Oho, Sigelindo, jsi zvláštní žena! Ženské většinou prahnou po klidu a pokoji a ty si stěžuješ, že tu krom Zergylů nejsou žádné jiné potvory, které by člověku znepříjemnily život! Je jich tu víc, ale nepřijdeme s nimi do styku. V lese žijí také ti koňští lidé – Tarantrofové, a když jsem jednou nerozvážně zabloudil trochu hlouběji, viděl jsem tam spoustu divných breberek a žoužele, něco vypadalo jako skřítečkové, něco jako ještěrky a netopýrci, ale podruhé mě tam nikdo nedostane.“
Sigelindě zasvítily oči.
„Sigelindo,“ řekl varovně Tankred. „Já tě budu hlídat. Do lesa nepůjdeš! Co by si počal Bald, kdyby se ti něco stalo?“
„Neřekla jsem, že půjdu do lesa,“ odsekla Sigelinda.
„No, tak že bychom se vrátili k těm Zergylům,“ navrhl Randwulf, když viděl, že se Tankred nadechuje k nějaké pádné odpovědi. „Skutečně jste nezkusili bránit se jim se zbraní v ruce?“
„Já bych to už dávno udělal,“ postěžoval si Vrabčák. „Ale nechtějí mi to dovolit.“
„No ba,“ řekla máti Belcolore a pohladila ho po lesklé hřívě. „Nenechám si tě zabít.“
„Potíž je v tom,“ vzdychl SimaKarol, „že každá jejich rána je smrtelná. Myslím, že mají otrávené šípy.“
„Čím?“ živě se zajímala Sigelinda. „Namíchám protijed.“
„Jak to máme vědět?“ rozhodil rukama DuanSeg.
„Podle příznaků. Skvrny, křeče, zvracení, pěna u úst, jak rychle člověk zemře…“
„My nevíme, Sigelindo, protože když někoho Zergylové zasáhnou, tak si ho taky odnesou s sebou. Ještě nikdo zraněný jejich zbraní nezemřel doma.“
„Jankiore by to mohla vědět,“ napadlo Sigelindu, ale Jankiore v místnosti nebyla. „Asi šla nahoru, skočím pro ni.“
„Nechoď, Sigelindo,“ zadržel ji DuanSeg. „Jankiore nechce mluvit o Zergylech. Vždycky, když se na ně stočí řeč, odejde. Nevíme, co sejí u nich stalo, ale pokud ona sama nemá chuť o tom mluvit, nebudeme jí rozdírat rány.“
„Dobře,“ podvolila se Sigelinda.
„Ale mohla bys namíchat nějaký jed, kterým bychom si napustili zbraně my,“ navrhl jí EladaYen.
„To bych mohla,“ pokývala hlavou Sigelinda. „Vydáte se ho pak do lesa vyzkoušet?“
„To asi ne,“ usmál se AleKonter. „To by byla sebevražda. Ale počkáme, až se nějaký Zergyl objeví u strouhy.“
„Já do lesa klidně půjdu,“ ozval se SimaKarol, jehož základními vlastnostmi byly zbrklost a nesoudnost.
„Já taky,“ přidal se k bratrovi Vrabčák.
„To je skvělý nápad, viď, Ceredigu?“ zajásal Berohard a Ceredig nadšeně souhlasil.
„Tak to ne,“ zahřímal DuanSeg. „Jak můžeš, SimoKarole, vůbec něco takového vypustit z úst, když víš, že tě poslouchá DanaVény, který nevynechá jedinou hloupost, kterou by mohl provést, a Berohard a Ceredig, kteří, jak jsem si všiml, jsou s ním v tomhle jedna ruka?! A vůbec, jak ti mohlo přijít na mysl, že bys šel do lesa? Chraň tě ruka páně, jestli se z tvrze hneš! A to platí pro všechny, kdo by měli podobné sebevražedné nápady!“
„No ale když budeme mít šípy napuštěné jedem…“ chabě namítl SimaKarol.
„Co ti bude platný tvůj vlastní otrávený šíp, když ti bude jiný trčet ze zad? Pane bože, proč mne trestáš tak pitomými dětmi?“ zalkal DuanSeg. „Prostě z tvrze nevylezete, i kdybych vás tu měl uvázat,“ rozhodl s konečnou platností a dál se odmítl o věci bavit.
Zima se pomalinku začala vzdávat vlády nad Severním Edagwonem a z hlíny vykoukly první zelené lístečky nové trávy. DuanovaSegova kráva se otelila a vrhla zdravého, silného býčka. Louky rozkvetly, po tvrzi začala pobíhat kuřata a housata a nebylo pomalu kam šlápnout. V chlívku kvičelo šest selátek a máti Belcolore se těšila, jak je na zimu vykrmí. DuanSeg zatím spřádal plány, že za rok svého býčka prodá a konečně koupí valacha, který v hospodářství tolik chyběl. O prodeji telete se však příliš nešířil, protože veselý a přítulný býček se stal miláčkem všech dětí na tvrzi, které si vynutily, že s nimi někdo dospělý, byloli to možné, občas zašel na břeh do ohrady s býčkem si pohrát.
SimaKarol vystěhoval na břeh dva úly, ve kterých se probudily včely a hned začaly pilně shromažďovat med na příští zimu. Včely byly chloubou a pýchou SimyKarola a je pravda, že měl být na co hrdý, protože med, který snášely, byl voňavý a sladký. Jeho otec tvrdil, že to je jediná rozumná věc, kterou SimaKarol dělá, a se smíchem to uznával i SimaKarol.
Drtivá většina mužů, DuanaSega nevyjímaje, na Sigelindu nepřestávala dorážet, co že bude s tím jedem na Zergyly. Zvláště neúnavný byl zejména SimaKarol.
Sigelinda trpělivě vysvětlovala, že jed se vaří z různých bylinek, že ty bylinky musí nejprve vyrůst a pak že se musí počkat na vhodnou dobu, kdy je lze utrhnout, aby jejich síla byla největší. Až konečně uznala za vhodné, vyšla za úplňku o půlnoci na kraj lesa, aniž by o tom komukoliv řekla, a bylinky nasbírala.
Když se vrátila, celá tvrz byla na nohou.
„Chystáte se do boje?“ zeptala se.
„Sigelindo!“ zařval Tankred. „Teď jsme tu zahlédli Zergyla! Jak to, žes byla venku?!“
„Šla jsem si pro přísady do toho jedu, co po něm všichni pořád vzdycháte,“ vysvětlila Sigelinda.
„Vždyť je úplněk!“ zalomila rukama máti Belcolore.
„No právě. Tyhle kytky se musí trhat za úplňku.“
„A taky dlouho nepršelo,“ připodotkl AleKonter.
„A za sucha,“ dodala Sigelinda.
„Sigelindo,“ přistoupil k ní Tankred pobledlý přestálým strachem a oči se mu blýskaly hněvem. „Víš dobře, že teď je doba, kdy Zergylové přicházejí, a vyběhneš si sama ven beze zbraně, aniž bys to někomu řekla. Byla náhoda, že se ti nic nestalo. Když už ti bylo jedno, že tu všichni umíráme hrůzou, co s tebou je, měla bys myslet aspoň na Balda, protože kdyby se s tebou něco stalo, Bald by to nepřežil a ty to dobře víš. Jestli tobě na něm nezáleží, tak mně ano, a proto tě budu hlídat jako oko v hlavě, abys podobnou hloupost už nevyvedla.“
Sigelinda chvíli tiše syčela, než jí hněv dovolil promluvit.
„Mně na Baldovi záleží víc, než si myslíš,“ řekla. „Bald je moje srdce i můj život. Proto mi věř, že kdybych si myslela, že se mi může něco přihodit, nešla bych tam. Jsem žena, nezapomínej, a těm Zergylové neubližují. A jestliže jim mohla utéct Jankiore, myslíš si, Tankrede Bystrozraký, že bych tam zůstala déle, než bych se otočila na patě?“
„Sigelindo, viděl jsem tě na turnaji a vím, že znáš dost kouzel, ale přesto tě prosím, už víckrát něco takového nedělej!“
„Nebudu, šedoočko, slibuji,“ usmála se Sigelinda, které zlost nikdy dlouho nevydržela. „Všechny bylinky už mám.“
Tankred nad tím mávl rukou, protože mu bylo jasné, že kdyby Sigelindě cokoliv chybělo, klidně by se pro to vydala znovu. Nicméně se rozhodl z ní oka nespustit.
Brzy ráno se Sigelinda pustila do vaření jedu. Máti Belcolore a obě děvečky kolem ní zvědavě přecházely a nenápadněji pozorovaly, SimaKarol a všichni tři výrostci – Vrabčák, Berohard a Ceredig – si přistrčili stoličky co nejblíž a nosy jí strčili málem až do hrnců.
„Sigelindo, co to tam teď dáváš?“
„Proč to leješ támhle?“
„Tady ti to kypí!“
„Fuj, to je smrad!“
„Proč olizuješ tu vařečku, neotrávíš se?“
„Nechceš taky líznout?“ dopálila se Sigelinda, když už jí poznámky a otázky, které stíhaly jedna druhou, začaly lézt na nervy. Ceredig, kterému nabídka patřila, s díky odmítl.
„Ještě to není jedovaté, nebo to nepůsobí jen na tebe?“ zajímal se Berohard.
„Nepůsobí to ještě na nikoho, dokud tam nedám poslední přísadu,“ broukla Sigelinda.
„A kdy ji tam přidáš?“ zeptal se Vrabčák.
„Až tě učešu,“ řekla zlomyslně Sigelinda a sáhla do svého nerozlučného tlumoku pro hřeben. „Moje učitelka vědma říkala, že teď se musí lektvar vařit tak dlouho, dokud nebude každý vlásek na hlavě jednoho zanedbaného kluka ležet hezky jeden vedle druhého.“
„To není pravda,“ uhodl Vrabčák.
„Jak ty můžeš vědět, co říkala mně moje učitelka,“ rozmotala mu s úsměvem Sigelinda šňůrku, kterou měl vlasy na šíji svázané. „Co mě kousne, až ti do těch vlasů hrábnu?“ zeptala se, než mu do hřívy zajela hřebenem.
„Nic,“ skoro se urazil Vrabčák. „Já šije myju.“
Sigelinda se tiše pochechtávala. Od prvního setkání výrazně změnila názor na Vrabčáka. Začala ho mít docela ráda, což jí ovšem nebránilo v tom, aby si o něj nebrousila svůj ostrý jazýček. Když tekutina v kotlíku dostala tu správnou barvu, odložila hřeben.
„Máš nádherné vlasy, Vrabčáku,“ pohladila ho po černé hřívě lesklé jako stříbro a hebké jako hedvábí a promíchala vařečkou tekutinu v kotlíku.
„Teď je to ještě pořád lék,“ řekla. „Ale až tam přileju tohle,“ zašplouchala troškou tmavé tekutiny v malém hrnku, „tak to vyléčí všechny neduhy jednou provždy.“
„Jak?“ vykulil oči SimaKarol.
„Zabije tě to,“ řekla Sigelinda hrobovým hlasem a SimaKarol se od kotlíku raději odtáhl.
„Neboj se,“ smála se Sigelinda. „Protijed mám v lahvičce. Protijedy proti všem rychle působícím jedům nosím hotové s sebou. Ale než bys po tomhle umřel, stihla bych ho i uvařit. Křeče, to jsou první příznaky otravy, se dostaví hodinu po tom, co se j ed dostane do těla. A připravit protij ed zabere tak půl hodinky času. Chceš to zkusit?“
„Sigelindo,“ zavrčel varovně Randwulf, který šel náhodou okolo. „Že to řeknu Tankredovi!“
„Udělej to,“ vyplázla na něj jazyk Sigelinda, „a budeš to mít večer v polívce.“
„Toho se nebojím,“ usmál se Randwulf, „na to mě máš moc ráda.“
Sigelinda přelila jed do tmavé lahvičky, pečlivěji uzavřela a večer ji dala DuanuSegovi, aby jedem napustil šípy. Jedu nebylo mnoho, takže ještě dost šípů zůstalo neotrávených, ale ty otrávené DuanSeg pečlivě zamknul u sebe v pokoji.
Asi čtrnáct dní na to jel DuanSeg s rybami na prodej do města. Vzal s sebou AleKontera a tvrz svěřil prvorozenci.
Ten den, co se měl DuanSeg vrátit, se šel SimaKarol s Vrabčákem a dětmi podívat na býčka. Tele už hodně povyrostlo, naučilo se několika veselým kouskům a kdyby bylo jen na dětech, buď by ho přestěhovaly do tvrze, nebo by trávily dny i noci v ohradě.
SimaKarol i Vrabčák se ozbrojili, protože teď bylo na nich, aby v případě potřeby děti ochraňovali a chovali se jako dospělí, a přestože měli nesmírnou chuť stejně jako ta drobotina skotačit ve vodě a na trávě, kráčeli za dětmi vážně a zvolna, protože se před těmi mrňaty přece nemohli takhle shodit.
„Kde je telátko?“ pověsil se na ohradu Kapulvar, když býčka nikde neviděl.
„Asi bude vzadu u krav,“ mínil SimaKarol a podlezl břevno.
„Vždycky tu na nás čeká,“ odporovalo jedno děvčátko. „Není nemocný?“
„Co by byl nemocný,“ odbyl holčičku Vrabčák. „Předevčírem byl úplně v pořádku. Neviděl nás, to je všechno.“
Došli ke kravám, ale tele tam nebylo.
„Ztratil se,“ rozbrečela se holčička.
SimaKarol se bedlivě rozhlédl kolem.
„Támhle spadlo břevno,“ ukázal na stranu u lesa. „Utekl.“
Děti spustily srdcervoucí nářek.
„Ticho!“ zahřměl na ně SimaKarol. „Poslouchejte mě.“
Několik párů uslzených očí se k němu obrátilo.
„Takové telátko nemohlo utéct daleko. Půjdeme ho hledat. Je po dešti, nemusíme se bát Zergylů.“
Děti radostně zavýskly. Vrabčák už byl za ohradou a sledoval stopy, dobře viditelné v rozvířilé půdě. Vydali se po nich a za chvíli se ocitli v lese. Dvě z pěti dětí, šestiletá dvojčata, byla v lese vůbec poprvé, protože než se naučila chodit, už měly děti les zakázaný, a tak z toho byla pořádně vyjukaná. I ostatní děti si připadaly náramně statečně a pokládaly výpravu za ztraceným teletem za báječné dobrodružství.
SimaKarol, který byl přeci jen lepší stopař než Vrabčák, šel jako první, Vrabčák mu byl v patách a za nimi pobíhaly děti.
Hloupé tele šlo pořád hlouběji do lesa, byli už na cestě skoro dvě hodiny a Vrabčák začal mít obavy, že už se po nich doma shánějí, a vyslovil domněnku, že by pátrání měli nechat a honem rychle se vrátit. Ovšem děti svorně se SimouKarolem rozhodně odmítly nechat býčka v lese. DuanSeg chce přece místo něj koupit za rok valacha, připomínal SimaKarol, a to Vrabčák musel uznat.
Za chvilku se dostali na uzounkou vyšlapanou pěšinku, byla to jelení stezička k napajedlu a telecí stopy se tu mísily se stopami vysoké.
„Poslyš, SimoKarole,“ ozval se znovu Vrabčák. „Asi bychom se už opravdu měli vrátit. Je to dlouho, co pršelo, a nebude to tu bezpečné. A jsme daleko od břehu.“
„Je nov, to nevylézají,“ uklidnil ho SimaKarol.
Cestu jim přehradil vyvrácený smrk, který s sebou strhl i mlází a vytvořil tak neprůchodnou pichlavou hradbu.
„Zatraceně, co je tohle?“ kopl do vývratu SimaKarol.
V tom okamžiku se z vývratu vymrštilo kopí, proletělo mu hrudí skrz naskrz, a jak padající tělo změnilo jeho dráhu, zabodlo se Vrabčákovi, který stál kousek za SimouKarolem, do levého stehna.
Děti zaječely, Vrabčák vykřikl, SimaKarol táhle zachroptěl a sesul se k zemi.
Vrabčáka náraz porazil, svíjel se na zemi a skučel.
„To je past Zergylů!“ vyrážel ze sebe. „Utíkejte domů! Honem!“
Sám se pokoušel vyrvat si oštěp z nohy. Povedlo se mu to, ale postavit se nedokázal.
„Utíkejte domů!“ křikl na děti, které ochromené leknutím stály kolem.
„Co ty?“ namítl Kapulvar.
„Řekl jsem vám: utíkejte!“ řval skoro nepříčetně Vrabčák, snad aby křikem přehlušil bolest. „Já nedojdu! Vždyť se ani nepostavím! Na mě se vykašlete a běžte! Tak běžte, vy parchanti! Táhněte!“ křičel na zdráhající se děti. Plakal přitom a házel po nich šišky a kamení, které měl na dosah, aby je zahnal. „Běžte! Zmizte! Padejte odsud, nebo vás taky dostanou! Koukejte se ztratit, spratci! Všiváci! Prosím vás, utíkejte! Vám se nesmí nic stát!“
Děti konečně zmizely v lese.
Vrabčák si svíral ránu a s hrůzou pozoroval, jak mu z ní prýští spousta krve. To ho snad děsilo víc než bolest. Trvalo hodnou chvíli, než se vzchopil natolik, aby si nohu ovázal cárem urvaným z košile, ale krev jím hned prosákla.
Doplazil se k bratrovi.
„SimoKarole,“ zavzlykal, ale mládenec neodpovídal. V hrudi mu zela strašlivá rána a kolem bylo plno krve. Rozšířenými zorničkami hleděl skrze větve kamsi k nebi a Vrabčák se marně pokusil nahmatat na jeho zápěstí tep.
Chvějící se rukou mu zatlačil oči. „SimoKarole,“ zašeptal. „Bráško…“
Byl by se rozplakal ještě usedavěji, protože to, co viděl a zažil, bylo na něj příliš děsivé, ale hrůza ze Zergylů mu to nedovolila. Znovu se pokusil vyškrábat na nohy. Nepodařilo se mu to. Pokoušel se někam odplazit, ale tělo ho pomalu přestávalo poslouchat. Opřel se tedy zády o strom, k ruce si přichystal hromádku kamení, aby měl čím Zergyly zahnat, a v pravici sevřel jílec dýky. Vzpomněl si na jed, jímž Zergylové napouštějí své zbraně, a napadlo ho, že možná zemře dřív, než ho zrůdy najdou.
Zanedlouho se začalo stmívat. Vrabčák doufal, že děti jsou už z lesa venku. Zergylové stále nešli a chlapec umíral hrůzou. Několikrát se pokusil kousek odplížit, ale tělo ho vůbec neposlouchalo, nemohl zvednout ruku, hnout prstem. A rána bolela.
Svitla mu naděje, když si vzpomněl, že SimaKarol říkal, že je dnes nov a že Zergylové nevycházejí. Snad se někdo odváží sem pro něj přijít a zachránit ho, děti by snad dokázaly říct, kde je. Stopy jsou také určitě zřetelné. Jenže sem pro něj nikdo nepřijde, protože už ho všichni pokládají za mrtvého. A on tu zatím sedí a chvěje se strachy a bolestí, a je přitom ještě stále živý, tak živý, až je mu z toho úzko, protože i když už ho jed úplně ochromil, nepociťuje, že by se mu kalilo vědomí, že by umíral. Sigelinda by určitě ještě dokázala vymyslet nějaký lék, aby ho zachránila.
Sigelindo, prosím tě, přijď sem, vzlykal Vrabčák, nebo mě zabij ou. Já nechci, nechci ještě umřít. Je mi patnáct. To je málo na to, aby člověk umíral. Pomoz mi, jsi přece čarodějka! Nenechávej mě tu! Prosím! Vždyť já tě mám rád!
Kdyby mohl Vrabčák křičet, křičel by, jen aby ji přivolal, tolik byl v téhle chvíli přesvědčen, že jeho život závisí jen a jen na ní.
A křičel by i hrůzou, protože mu k sluchu dolehl praskot, jak se někdo prodíral křovím.
Za okamžik zahlédl za vývratem prvního Zergyla. Srdce se mu roztetelilo děsem jako ptáče vypadlé z hnízda. Ono je něco jiného postavit se Zergylovi jako muž muži se zbraní v ruce, jak se často holedbal, že by si troufl, a něco jiného je čekat neschopný jakéhokoliv pohybu, až si pro něj Zergylové přijdou a odvlečou ho do svého brlohu. Co s ním udělají?
Ať to bude cokoliv, bude to Vrabčáka stát život.
Zergyl vedl za uzdu překrásného vraníka a za ním šel druhý Zergyl s koněm.
„Podívej, úlovek,“ zaradoval se první Zergyl. „A jaký!“
„No ne, Susúle,“ podivil se druhý, „co tu dělali? Sem přeci lidé nechodí.“
„To je úplně jedno, Krijeku,“ smál se první Zergyl. „Sice jsme si šli pro laňku, ale upřímně řečeno, tohle mě potěšilo víc. Lidi se teď tak těžko loví a koně jsou divocí hlady. A my tu máme hned dva najednou.“
Susúl poklekl u těla SimyKarola.
„Tenhle je mrtvý. A ten druhý?“
Zergyl zvedl Vrabčákovi hlavu. „Ne, ten žije. Ale už je pod vlivem gramandary.“
„To nevadí,“ mínil Susúl. „Tenhle větší vydrží koním tak na dva dny, když nebude moc horko. Tak toho druhého zabijeme až pak.“
„Je zraněný, ale myslím, že ty dva dny přečká.“
„Tak je naložíme,“ zvedl Susúl tělo a přehodil je přes sedlo svému koni.
Krijek vzal Vrabčáka do náruče.
„Je to ještě skoro dítě,“ zaváhal. „Neměli bychom ho raději pustit?“
„Krijeku, prosím tě,“ vzdychl Susúl. „Od té doby, co ti utekla ta ženská, jsi hrozně útlocitný. No tak je to dítě. A co má být? Koně se sice tolik nenažerou, ale pořád je to lepší než nic. I kdybys ho pustil, tak by přece zemřel. Má v sobě gramandaru a nemůže se hýbat.“
„Kolouchy taky nelovíme.“
Susúl se už naštval.
„Tak co sem lezl? Tohle byla past na vysokou, protože sem lidi nechodí. Kdyby zůstal hezky doma, nic se mu nestalo. Nalož ho a jdeme.“
Krijek už se dál nepřel a odnesl Vrabčáka ke svému koni, aby si ho přehodil přes sedlo.
Kůň lačně zavětřil čerstvou krev a zahryzl se Vrabčákovi do boku. Susúl udeřil koně pěstí do čumáku.
„Jedeš, ty mrcho! Podívej, jak je ten tvůj kůň hladový, a ty bys mu chtěl upřít kus žrádla!“ vyčetl Krijekovi.
„Ale nechtěl,“ zahučel Krijek a naložil Vrabčáka koni na hřbet.
Vrabčákovi se bolestí kalilo vědomí.
Tak ti koně jsou opravdu lidožraví, kmitlo mu hlavou, než ho obestřely mrákoty. Zergylové si mě ulovili. Já jsem pro ně lovná zvěř.
A bůhví, proč mu to přišlo hrozně směšné.
Děti mezitím doběhly domů.
„Proboha, kde jste byly?“ vrhli se k nim rodiče.
„Byl s vámi DanaVény a SimaKarol?“ přiběhl DuanSeg, který před chvílí připlul z města.
Děti jim s pláčem vypověděly, co se přihodilo. Když to uslyšela máti Belcolore, zhroutila se a DuanSeg ji odvedl do jejího pokoje.
„Věděla jsem, že SimaKarol takhle skončí,“ řekla třaslavým hlasem Sácha. „Znala jsem spoustu takových zbrklých a nerozumných mládenců a všichni dopadli stejně. Byl to milý a hodný hoch, je ho škoda,“ otřela si uslzené oči. „Ale víc je mi líto Vrabčáka.“
„Pojď, Sigelindo,“ vzal Randwulf zrzku kolem ramen. „Pojď, musíš uvařit máti Belcolore něco, co by ji uklidnilo, po čem by spala.“
Věděl, že na smutek je nejlepším lékem starat se o trápení někoho jiného.
Sigelinda hbitě uklohnila lektvar pro máti Belcoloru a počkala u ní, až usne. Pak zašla za Jankiorou, která byla, jako ostatně vždy, když se mluvilo o Zergylech, ve své komůrce.
Jankiore seděla na lůžku s hlavou v dlaních a sotva vzhlédla, když Sigelinda vstoupila dovnitř.
„Poslyš, Jankioro,“ šla Sigelinda rovnou k věci. „Vím, že nechceš mluvit o tom, cos zažila v zajetí u Zergylů, ale musíš udělat výjimku, protože jde o život tvého bratra. Děti ho viděly ještě živého a jsou to tak dvě hodiny. Určitě víš, jak dlouho trvá, než jed, kterým Zergylové napouštějí zbraně, zapůsobí.“
Jankiore chvíli mlčela.
„Není to jed, který zabíjí,“ řekla pak tiše. „Gramandara způsobuje jenom ochrnutí. Člověk se nemůže hýbat. Ale může polykat, vnímá a je při vědomí.“
„Jak dlouho to působí?“
Jankiore pokrčila rameny.
„Nevím. Určitě několik dní. Viděla jsem lidi, kteří v sobě měli gramandara a čekali na to, až je Zergylové zabijí a hodí sežrat koním. Dávají jim pít, aby vydrželi. Určitě aspoň čtyři dny. Déle nevydržel nikdo… nesežrány.“
„Takže Vrabčák je ještě živ…?“
Jankiore potřásla hlavou.
„V tom případě tam někdo musí jít a zachránit ho!“
„Neříkej to nikomu, Sigelindo,“ požádala ji smutně Jankiore. „Zergylové chodí na své lovecké cestičky zvečera. Už ho našli. Je to marné. Ať si všichni myslí, že zemřel rychle. Stačí, když se budeme trápit my dvě.“
„Dobře,“ řekla skoro slyšitelně Sigelinda a opustila ji.
Vytratila se na rybářské schůdky, které vedly na té straně tvrze, která byla odvrácená od pevniny, rovnou do moře. Často sem chodívala a hleděla přes moře k východu, kde ležela země Éllad, myslela na Balda a stýskala si. I teď.
Má učitelko, mluvila v duchu s dávno zesnulou vědmou, co mám dělat? Co mi poradíš? Nemůžu tam přece toho chlapce nechat, když vím, že ještě žije. Nemohu tady nečinně sedět, zatímco on čeká na smrt. Je přece povinností vědmy, aby lidem pomáhala. Sama jsi mě to učila. Nikdo z tvrze tam nepůjde, protože dnes není nov, jak se nešťastný SimaKarol domníval, dnes je první den, kdy měsíc dorůstá, kdy Zergylové vycházejí. Nikdo tam nepůjde, protože je to nebezpečné a protože si beztak všichni myslí, zeje Vrabčák mrtev. Jankiore jim to vyvracet nebude. Co mám dělat? Má učitelko, prosím, pomoz mi! Musím tam jít já! Nikdo jiný nepůjde! Nemůžu toho kluka nechat umřít jen proto, že mám strach! Ale musím se taky vrátit, jinak to Balda raní. Baldě, Baldě, proč jsme se museli v Uxaconě rozdělit? Tolik mi chybíš!
Sigelinda se rozplakala, ale pláč jí dlouho nevydržel. Zdálo se jí, jako by k ní vědma promluvila, ale možná, že to si jen sama vzpomněla na to, co má udělat.
Při večeři nenápadně přidala Tankredovi do jídla něco, po čem by měl hezké a hluboké spaní, protože dobře věděla, že ji hlídá jako ostříž. Pak si svázala do uzlíku několik důležitých věcí, nůž a hubku s ohníčkem, vzala si u sebe v komůrce mužské šaty, ve kterých se vloudila na Gudleifřovu loď, v kurníku chytila jednoho ze dvou kohoutů, zavolala Pelestu a vrátila se na schůdky.
Tam se převlékla do stejnokroje, ustřihla si pramen vlasů a hodila jej do ohně v hubce. Zaprskalo to a Pelesta frkla, jak ji do čenichu udeřil zápach spálených vlasů.
Sigelinda si se zkříženýma nohama sedla před oheň, rozpřáhla ruce a se zavřenýma očima s tváří obrácenou k zemi Éllad tiše mumlala nějaká zaklínadla. Pak vzala kohouta, podřízla ho a krví oheň ulila.
Z hubky se vyvalil dým a v něm spatřila hrozivého boha Arranga. Hbitě otevřela mrtvému kohoutovi tělíčko, vyňala z něj srdce a kohouta podala Arrangovi.
„Přijmi mou oběť, veliký Arrangu,“ zašeptala, „a vyslyš mou prosbu.“
„Mluv,“ řekl Arrang a vzal si od ní kohouta.
„Potřebuji projít hlubokým lesem, potřebuji najít jednoho chlapce z této tvrze, kterému jinak hrozí smrt. Dej mi sílu, ať se mi to podaří. Ať ho dokážu donést zpátky domů. Ať nezemře.“
„Moc Bohů Élladu je malá v této zemi,“ zavrtěl hlavou Arrang, „a nebude proto velká ani moje pomoc. Sněz srdce toho kohouta, vstoupí do tebe odvaha a síla, s jakou se ten pták vrhá do boje. Budeš mít bystré smysly a rychlé nohy. Budeš se umět skrýt tak, že tě ničí oko nevypátrá. To je vše, co pro tebe mohu udělat.“
Kouř se rozplynul a Arrang s ním.
Moc toho není, ale aspoň něco, povzdechla si Sigelinda a s odporem snědla syrové, ještě teplé srdce. Stěží překonala nutkání ke zvracení.
„Tak pojď, Pelesto,“ pobídla vlčici a vlezla do studené vody. Dýku a mošnu s nezbytnými věcmi držela nad hlavou a brodila se kolem tvrze ke břehu. Vody tu bylo po prsa a zrcadlily se v ní hvězdy.
U shozeného břevna v ohradě dala Sigelinda Pelešte očichat umolousanou šňůrku z Vrabčákových vlasů, místo které mu před časem dala jinou a tuhle si bůhví proč schovala.
„Hledej, Pelesto, hledej,“ pobídla ji.
Vlčice jí sice nerozuměla, protože od Randwulfa byla zvyklá na povely Starým jazykem, ale pochopila, co se od ní chce. Zavětřila a s čumákem u země se vydala neochvějně do hloubi lesa.
Ze tmy a šelestu kolem padla na Sigelindu úzkost. Nejraději by se byla na místě otočila a utíkala zpátky do tvrze, ale přemohla se, když si představila, jak je teď asi Vrabčákovi.
Viděla ve tmě daleko lépe než kdy jindy, takový zrak měl asi Tankred a ona za to teď vděčila Arrangovi, i když jen do té doby, než se s Vrabčákem vrátí.
Když dorazily k vývratu, kde zahynul SimaKarol, Pelesta se zježila, protože ucítila pach lidské krve. Sigelinda ji pohladila po hřbetě.
„Klid, Pelesto. Hledej dál. Hledej Vrabčáka, moje malá. Hledej!“
Pelesta chvíli pročuchávala okolí, zdálo se, že marně, ale pak zachytila pach Vrabčákovy krve. Jak byl hoch přehozený přes sedlo, krev z čerstvých ran stékala koni po bocích, kapala na zem a kapky jako šňůrka korálků vedly vlčici dál do lesa.
Prodíraly se podrostem ještě nejméně hodinu, než se před nimi otevřela malá mýtinka. Na jejím kraji se vlčice celá zježená zastavila. Sigelinda ji zatáhla do houští a skrz větve se po mýtině rozhlížela. Na protější straně, trochu vpravo, stála dřevěná roubená chalupa, nijak zvlášť velká, ale pečlivě a bytelně postavená. Blíž k nim byla ohrada, ve které se pásli nebo spali čtyři skutečně překrásní černí koně, a u ohrady, tak, že Sigelinda dost dobře neviděla, stálo něco jako koryto, a Sigelinda tušila, že to, co by se zdálo být klackem, který z něj trčí, nebude klacek, ale čistě ohlodaná lidská kost. Jen se modlila, aby to nebyla Vrabčákova.
Nebyla, protože Vrabčáka vzápětí spatřila v prostorné dřevěné kleci pověšené na stromě asi tři sáhy odtud na kraji mýtinky.
Doplížila se k němu a vzala ho za ruku bezvládně visící z klece ven.
Vrabčák se nelekl.
Jednak už byl neustálým děsem otupělý a jednak si myslel, že to je zase Krijek, Zergyl, který mu, když ho sem přivezli, zastavil krvácení, ovázal rány nějakým hadrem a dal mu napít.
„To jsem já, Sigelinda,“ zašeptala zrzka, a to, jak se Vrabčákovi rozbušila krev, což poznala na zápěstní tepně, jí potvrdilo pravdivost Jankiořiných slov. Vrabčák se sice nemůže pohnout, ale slyší ji.
„Odnesu tě odtud, Vrabčáčku, ale ještě chvilinku vydrž,“ pohladila ho po rameni.
„Pelesto, ty zůstaň tady,“ nakázala vlčici.
Pak si ovázala šátkem ústa a nos, rozkřesala ohníček a zapálila hubku, kterou měla v mošně. Doplížila se k ohradě s koňmi, nasypala do hubky hrst koření a hodila ji ke koním. Zvířata předmět se zájem očichala a během chvíle na ně omamná vůně začala působit a koně usnuli jeden po druhém.
Sigelinda počkala, až budou tvrdě spát, vlezla do ohrady a otevřela jim dýkou krční tepny. Pak sebrala doutnající hubku a zamířila k chaloupce.
Snažila se nedívat do koryta, ale koutkem oka přeci jen jeho strašlivý obsah zahlédla. Ze SimyKarola zbyla v podstatě jen ohlodaná kostra, pouze ruka, která visela z koryta ven na straně, kam koně nemohli, a polovina obličeje byly netknuté. Sigelinda jen doufala, že Vrabčák to hrůzné divadlo neviděl.
Tichounce se dokradla až pod okno, jehož okenice byly otevřené, aby dovnitř mohl svěží lesní vzduch, znovu rozdmýchala oheň v hubce a vhodila do něj koření. Pak opatrně nahlédla dovnitř, aby hubka nedopadla na nějakého Zergyla, a hodila ji na kožešinu uprostřed útulně zařízené místnosti, kde spalo devět dospělých Zergylů a jedno jejich batole.
Pak si pospíšila k Vrabčákovi a cestou si sundala z obličeje šátek, kterým se chránila, aby se nenadýchala omamujícího dýmu koření a neusnula taky.
Přeřezala dýkou provazy, jimiž byla dvířka klece svázána, a vytáhla Vrabčáka ven.
„Zergylové tvrdě spí a jejich koně jsou mrtví, Vrabčáku. Jdeme rovnou domů,“ zašeptala mu do ucha, zavolala Pelestu, vzala hocha do náruče a vykročila.
Vrabčák byl těžší, než si myslela, a nebýt Arrangovy pomoci by ho nebyla unesla dál než sto sáhů. Takhle ji sice po sto sázích začaly bolet ruce a nohy, po dvou stech ji popadla křeč do bránice, ale když si chvilku odpočinula, zase mohla vykročit.
S nelehkým břemenem v náručí jí cesta trvala dvakrát tak dlouho jako sem. Konečně došli k vývratu. Sigelinda by si tu ráda odpočinula, ale s ohledem na Vrabčáka, kterému by tohle místo jen zbytečně rozdíralo čerstvé rány, se zapřela a zastavila se, až když ho měli z dohledu.
Ještě mnohokrát si musela oddychnout, než les začal řídnout. Síly jí ubývaly, z toho usuzovala, že jim nic nehrozí, neboť Arrang jí slíbil pomoc na tak dlouho, dokud nedopraví Vrabčáka do bezpečí. Poslední zastávku udělala u dobytčí ohrady, ale ne proto, aby si odpočinula, nýbrž proto, že musela najít jednu rostlinku, která by jí pomohla zjistit, jaký lék má Vrabčákovi dát, aby se vymanil z vlivu gramandary. Věděla, že tu roste, ale hodnou chvíli jí trvalo, než ji objevila. Vyrýpla trs s bílými kvítky dýkou i s kořínky a uložila jej do mošny. Pak se vrátila k Vrabčákovi.
„Tak, Vrabčáčku, už budeme doma. Neměj strach, navařím zase nějaké svoje jedy a dostanu tě z toho.“
Z posledních sil ho zvedla a doplahočila se s ním mělkou vodou až k bráně tvrze. Složila ho na zem – u brány bylo sucho, protože tady se písčina trochu zvedala, jak přecházela v ostrůvek – a zabušila na vrata.
Musela zabušit ještě dvakrát, protože všichni na tvrzi buď spali, nebo hořekovali nad smrtí SimyKarola a Vrabčáka. Jen vlci a pes se hned probudili a spustili štěkot, který obyvatele tvrze vyburcoval.
Pelesta jim odpověděla táhlým zavytím.
„To je Pelesta!“ zaslechla Sigelinda z tvrze Randwulfa.
„Neleť tam,“ slyšela, jak ho krotí Reiulf. „Ať se nejdřív EladaYen podívá seshora. Opatrně, EladoYene!“ varoval Vrabčákova bratra, a to už Sigelindu oslnila záře pochodně, kterou si na ni posvítil EladaYen z hřebene palisády.
„To je Sigelinda!“ vykřikl.
„Cože?!“ zahřímal Tankred, kterého hluk také postavil na nohy a Sigelinda zalitovala, že uspávadlo nenamíchala silnější.
Brána se rozlétla.
„Sigelindo!“ ryčel Tankred. „Kdes zase byla?!“
„Prosím tě, odnes ho dovnitř,“ zamumlala Sigelinda. „Ještě žije.“
Udělala několik kroků a naprosto vyčerpaná se zhroutila Reiulfovi do náruče. Reiulf ji odnesl do věže a Tankred tam dopravil Vrabčáka.
„Podej mi můj vak,“ poprosila Sigelinda Randwulfa, který je doprovázel, když ji Reiulf uložil na postel. Randwulf skočil a přinesl. Sigelinda v něm zalovila a vytáhla jednu z mnoha lahviček. Otevřela ji, přivoněla k ní a nakapala si několik kapek do úst.
„Za chvíli budu v pořádku,“ řekla a zavřela oči. „Vrabčáka uložte do pokoje s krbem a zatím s ním nic nedělejte. Z mojí mošny vyndejte drn s kytkami, dejte ho do hliněné misky a zalejte. A mě teď nechtě chvíli v klidu.“
Reiulf a Randwulf se vytratili udělat, oč je Sigelinda požádala, a sotva po dlouhém pátrání našli vhodnou misku, vyšla Sigelinda ze svého pokoje převlečená do ženských šatů, svěží, čilá a čiperná.
„Co to,“ podivil se Randwulf. „Vypadalas, že vstaneš nejdřív za tři dny a ještě vratce!“
„Taky jsem se na to cítila,“ pokrčila rameny Sigelinda. „Leč doba si žádá činů. Ty kytky,“ požádala.
Reiulf jí podal misku a Sigelinda se s ní odebrala nahoru do patra, kde ve svém pokoji ležel Vrabčák. Zastihla u něj Tankreda a EladuYena, který seděl u Vrabčáka na lůžku, držel ho za bezvládnou ruku a tiše plakal.
„Sigelindo,“ zvedl hlavu, když zrzka vstoupila, „moc ti děkuju za to, žes ho sem přinesla, že nezemřel mezi těmi zrůdami… ale bojím se, že mu to není nic platné…“
„Takhle nemluv, EladoYene!“ okřikla ho Sigelinda. „Jeho rány se mi nezdají nebezpečné.“
„Vždyť už je bez sebe,“ vzdychl smutně EladaYen.
„Ale kdeže,“ ušklíbla se Sigelinda. „Vrabčák o sobě ví právě tak jako ty nebo já, proto mi vadí tvoje pohřební řeči, protože je slyší a zbytečně ho lekáš. Uhni!“ odstrčila ho od Vrabčáka a sama si k němu sedla.
„Podívej, Vrabčáku,“ mluvila k němu, zatímco mu opatrně rozřezávala nohavici na poraněné noze, „ani trochu si nevšímej toho, co povídá tvůj malomyslný bratr. Ten jed, co v sobě máš, vůbec není smrtelný. Způsobuje jen ochrnutí. Takže není čeho se bát. Mám květinku, která mi ukáže jeho podstatu. U nás jí říkáme Viurův ukazováček. Až budu vědět, jaké svinstvo se to do tebe dostalo, bude hračkou namíchat protijed.“
Pak poslala EladuYena pro vodu a čisté pláténko a s Tankredovou pomocí z chlapce svlékla zakrvácené šaty. Mračila se, když mu prohlížela ránu způsobenou koněm. Vrabčák měl štěstí, že se mu kůň nezahryzl do měkké části boku, kde by mu poranil vnitřnosti, protože rána byla tak hluboká, že mu odervané svalstvo odhalovalo žebra.
„To je ošklivá rána, broučku,“ politovala Vrabčáka. „A budeme to muset sešívat. Bolí to hodně, viď.“
Vrabčák jí nemohl odpovědět, ale Sigelinda si v jeho očích, tak tmavých, že v nich nešlo rozeznat panenky, dokázala přečíst všechno, co Vrabčák v tuto chvíli cítil. Bolest a strach, protože jeho srdce svírala úzkost z toho, že mu snad Sigelinda nedokáže pomoci, a zároveň bezmeznou důvěru, kterou k ní choval, protože nevěřil, že by ho Sigelinda, kterou měl rád stejně jako ona jeho, nechala umřít.
„Vrabčáku,“ pohladila ho Sigelinda po zpocené, horečkou rozpálené tváři, „dostanu tě z toho, slibuju ti to. Do svítání jsou ještě dvě hodiny, možná víc. Až se sluníčko vyhoupne nad moře, tak už mi budeš vyprávět, co jsi zažil. Máš moje slovo.“
Pak utrhla z drnu jeden kvítek a stonek vložila do rány, kterou způsobil Vrabčákovi oštěp. Po chvilce začaly žilky v bílých okvětních plátcích slabě modrat. Sigelinda ještě chvíli vyčkala, až se barva stane zřetelnější, a pak květ z rány vyňala.
„Už vím, jak na to,“ oznámila s úsměvem Vrabčákovi, Tankredovi i EladoviYenovi. Pak Tankredovi nakázala, ať pořádně zatopí v krbu, a EladuYena poslala pro spoustu studené i horké vody, plátna a různých jiných věcí, bez kterých, jak tvrdila, se teď prostě neobejde.
EladaYen si nakonec vzal k ruce i AleKontera, protože Sigelinda pořád něco potřebovala, a za chvíli byla celá tvrz na nohou.
„Připomíná mi to, když rodila Belcolore tvého prvního syna,“ řekla Sácha DuanuSegovi.
„No, on se vlastně DanaVény dneska také podruhé narodí,“ pravil DuanSeg a strašně si přál, aby byl totéž mohl říct o SimoviKarolovi.
„Chystejte se do boje, moji milí, protože zítra tu budou Zergylové, i kdyby byla průtrž mračen,“ neodpustila si Sácha chmurnou předpověď.
Obloha už začala růžovět, když shon ustal. Prostě najednou si EladaYen, který na Sigelindiny příkazy čekal raději za dveřmi, protože uvnitř bylo strašné horko a vonělo tam tolik koření, že se mu z toho dělalo špatně, uvědomil, že už ho drahnou chvíli Tankred nezavolal. Opatrně tedy nahlédl dovnitř.
V krbu už nehořelo. Tankred seděl u otevřeného okna, ruce složené na zárubni, hlavu na nich položenou a pravidelně oddychoval. Sigelinda se natáhla na lůžko vedle Vrabčáka a tvrdě spala. Jediný, kdo v téhle místnosti bděl, byl Vrabčák.
Usmál se na EladuYena, když se nad ním bratr naklonil.
„Jak se máš, bráško?“ zeptal se EladaYen.
„Jde to,“ zašeptal tichounce Vrabčák a EladaYen nevěděl, jestli proto, aby nevzbudil Sigelindu, nebo proto, že prostě na víc nemá sílu.
„Bolí to?“
„Dost,“ přiznal Vrabčák a na chvilku zavřel oči. „Já jsem se strašně bál,“ řekl pak.
„Čeho?“
„Že tam pro mě Sigelinda nepřijde…“
EladaYen nevěděl, co mu má na tohle odpovědět. Místo toho ho políbil na čelo.
„Jsem strašně rád, Vrabčáku, že jsi naživu. Tvrz by bez tebe byla smutná.“
„A maminka.“
„Ta hlavně. A teď spi, bráško, ať se rychle uzdravíš.“
Nemusel mu dvakrát říkat. Než se mu povedlo aspoň trochu – a hlavně tiše – uklidit nepořádek v místnosti, Vrabčák spal jako dub. Černé vlasy rozhozené po polštáři ještě víc zvýrazňovaly, jak strašlivě je bledý, a obočí i řasy jako motýlí křídla jako by mu někdo přimaloval.
EladaYen přehodil přes Sigelindu přikrývku a vzbudil Tankreda, aby si šel lehnout do svého pokoje.
Pak sešel dolů a všem oznámil, že pokud by někdy někdo před ním řekl křivé slovo o čarodějnicích, tak že mu utne hlavu, protože jemu právě jedna zámořská zachránila bratra. Až do rána potom seděl v pokoji máti Belcolory a čekal, až se matka probudí po Sigelindině dryáku, aby jí řekl, že bude oplakávat jen jednoho syna.
Slunce už bylo dost vysoko, když Sigelindě jemně zatřásl ramenem Reiulf.
„Sigelindo!“ zašeptal, aby nevzbudil Vrabčáka.
Sigelinda otevřela oči. Její první pohled patřil nemocnému, a když viděla, že spí klidně a tiše, nevrle se na Reiulfa zamračila.
„Proč mě budíš?“
„Tankred viděl u lesa Zergyly.“
„Sácha vás na to upozorňovala.“
„Co nevidět zaútočí.“
„Mám jim to snad jít rozmluvit?“ zívla Sigelinda a chtěla se znovu zavrtat do přikrývky.
„Jankiore chce mluvit s Vrabčákem kvůli Zergylům, je nějaká divná. Celá se třese, je bledá a má na krajíčku.“
Sigelinda byla rázem vzhůru.
„Pošli ji sem,“ nakázala Reiulfovi a vylezla z postele.
Jankiore tam byla za chvilku.
„Potichu,“ požádala ji Sigelinda. „Vrabčák ještě spí.“
„Jak mu je?“
„V noci se vzbudil, má horečku, ale snad nebude stonat dlouho,“ zadoufala Sigelinda. „Proč s ním chceš mluvit? Je to důležité?“
„Pro mě ano,“ řekla Jankiore hlasem, v němž se skrývaly slzy. „Chci se ho zeptat, jestli tam viděl jednoho Zergyla… na kterém mi moc záleží.“
„Na Zergylovi?“ nechtěla věřit svým uším Sigelinda.
Jankiore skryla obličej v dlaních a usedavě se rozplakala.
„Jankiore, neplač,“ vzala ji kolem ramen Sigelinda a dovedla ji k lavici. „Co se ti stalo? Můžu ti nějak pomoct?“
Jankiore zavrtěla hlavou.
„Povím ti, Sigelindo, něco, co jsem ještě nikomu nesvěřila,“ řekla, když přestala vzlykat. „Bála jsem se to říct rodičům i bratrům, nevěděla jsem, jak se k tomu postaví… Myslím, že ty mi budeš rozumět.“
Zvedla k ní černé uplakané oči, jako by se jí ptala na souhlas.
„Povídej,“ vybídla ji Sigelinda. „Ale tiše, chci, aby se Vrabčák co nejvíc vyspal, dokud mu ještě lék zabírá.“
„Budu mluvit šeptem,“ slíbila Jankiore a začala vyprávět.
Stejně jako SimaKarol včera i ona se před čtyřmi lety o den spletla a ocitla se na kraji lesa v době, kdy už Zergylové slídili po okolí. Chytili ji do sítě, EladaYen to viděl od ohrady a běžel jí na pomoc, ale neměl zbraň a holýma rukama proti čtyřem Zergylům nic nezmohl. Mohl mluvit o štěstí, že se mu podařilo vyváznout s několika ranami živému a že stačil doběhnout do tvrze. Jeho další štěstí bylo, že Zergylové tenkrát ještě nepoužívali gramandaru.
Jankioru odvlekli do lesa, do té chaloupky, kterou v noci Sigelinda viděla. Jankiore byla přesvědčená, že Zergylové žijí v nějakých odporných brlozích nebo jeskyních, a proto ji stavení nesmírně překvapilo.
Chalupa byla úpravná, roubená, uvnitř útulná a pohodlná. Každý Zergyl měl svoje lůžko vystlané kožešinami, a ten, který šiji přivedl, jmenoval se Chezen, jí hned druhý den vyrobil také vlastní postel.
To bylo ostatně jediné dobré, čeho se od něj dočkala. Chezen byl neurvalý a hrubiánský hromotluk a Jankiore z něj šílela hrůzou. Mnohokrát se pokusila o útěk, ale Zergylové ji vždycky chytili dřív, než se dostala z mýtinky do lesa, a Chezen ji za to pokaždé zbil, což ji posléze přimělo k tom, aby marných pokusů zanechala. Nenechávali ji nikdy samotnou, ani když šli na lov.
Všichni Zergylové Chezenovi žalovali, když se pokoušela v jeho nepřítomnosti prchnout. Jen jeden to na ni nikdy neřekl a Jankiore mu za to byla vděčná, protože ji tím ušetřil mnoha ran. Jmenoval se Krijek a Jankiore v něm začala vidět jedinou spřízněnou duši ve svém neštěstí.
Pomalinku si na život mezi Zergyly zvykala. Zjistila, že se příliš od lidí neliší, pominulali zevnějšek, že mají stejně rozdílné a složité povahy, žertují, hádají se, přátelí a nevrazí na sebe stejně jako muži na její tvrzi. Občas nějaký Zergyl zahynul v boji s lidmi nebo odešel někam pryč, ale většinou se místo něj brzy objevil jiný, takže jich bylo stále kolem deseti a starali se o čtyři koně.
Ti koně patřili čtyřem Zergylům, kteří v chaloupce bydleli stále – Chezenovi, Krijekovi, Susúlovi a Tedrahovi. Chezen a Tedrah byli bratři, byli si podobní jako vejce vejci a Jankiore se jich k smrti bála. Susúl byl drobný, mrštný, chytrý a lstivý, a ačkoliv se k Jankiore choval také poměrně pěkně, byl jí odporný, protože on to byl, kdo vymýšlel důmyslné pasti a nástrahy na lidi. Krijek jí byl ze všech nejmilejší, choval se hezky nejen k ní, byl usměvavý a cítila, že od něj jí nebezpečí nehrozí.
Asi dva měsíce po té, co Chezen zajal Jankioru, přivedl si Krijek jinou ženu zhruba Jankiořina věku jménem Tanalcore. Byla malá a dost podsaditá, Jankiore si dovedla živě představit, jak obludně tlustá bude za pár let po několika dětech. Tanalcore byla klidná, mírná a prosté mysli, kterou zatěžovala jen jednoduchoučkými úvahami. Ani jednou se nepokusila prchnout, přestože se zpočátku Zergylů bála a štítila, ale velmi rychle si zvykla. Byla jako slepice, kterou hospodyně přenese z jednoho hnojiště na druhé – chvíli překvapeně kdáká, pak se zapopelí a všechno je podle starých pořádků.
Hned jak si Tanalcore zvykla, což netrvalo déle než týden, požádal Krijek Chezena, jestli by si s ním ženu nevyměnil. Chezen rád souhlasil, protože už měl plné zuby Jankiořina křiku a zuřivého odporu, kdykoliv se s ní snažil zplodit potomka, a Tanalcore byla mírná a poddajná a to se mu líbilo.
Tak se Jankiore stala ženou Zergyla Krijeka.
Byla mu vděčná za mnohé, čím jí ulehčil zajetí ještě předtím, než ji vyměnil za Tanalcoru, a Krijek se k ní choval i nadále něžně a pozorně a do ničeho ji nenutil. Zdálo se, že jí ponechává takovou volnost, že by mohla snadno prchnout, a Jankiore se o to skutečně pokusila.
Několik dní bloudila po lese bez jídla a téměř bez vody, aniž se jí podařilo najít cestu domů, děsila ji divoká zvěř a podivné stvůrky, na které narážela, když se dostala hlouběji do nitra hvozdu, nohy i ruce měla do krve rozedřené od toho, jak se prodírala podrostem, a když ji Krijek našel, byla už napůl mrtvá.
Zergyl nevypadal o mnoho lépe než ona, protože končiny, po kterých bloudila, byly velice neschůdné, a mohl vděčit jen svému koni za to, zeji nalezl, neboť vraníci měli citlivý čich na lidský pach, a tak ho hřebec k Jankiore dovedl.
Když ho Jankiore spatřila, vyčerpaného, otrhaného, se zaschlou krví na zlatozelených šupinách, byla přesvědčena, zeji ztluče tak, jako to dělával Chezen, protože na ni bude mít vztek, ale Krijek ji k sobě jen pevně přivinul a dlouho ji hladil a plakal, šťastný, zeji našel. Pak ji odvezl zpátky do chaloupky a pečoval o ni, dokud se nezotavila.
Jankiore si už dřív dokázala představit, že kdyby byl Krijek muž a ne Zergyl, že by ho mohla milovat. Postupem času jí pomalu přestala jeho podoba vadit, protože pozornost, jemnost a něha, kterou k ní choval, dokázaly její odpor zlomit. Časem jí v srdci vzklíčil velmi silný cit a Krijek byl snad tím nejšťastnějším stvořením pod sluncem, zvlášť po té, co počala jeho syna.
Jankiore porodila Krijekovi velkého a podle soudu všech Zergylů krásného chlapce a pojmenovala ho DuanSeg po svém otci. Stejně jako byl Krijek pozorným a jemným manželem, byl i něžným a milujícím otcem.
Přesto však Jankiore nepřestávala myslet na útěk. Byla to pro ni sice stále těžší a těžší představa, protože dítě s sebou vzít nemohla, ale nedokázala už snášet ty chvíle, kdy se Zergylové vraceli s uloveným člověkem a kdy nešťastník čekal v kleci na smrt. Krijek ji tehdy vždycky zavíral v chaloupce, aby nic neviděla a aby nepomohla tomu ubožákovi na svobodu.
Nakonec se Jankiore rozhodla, že až bude DuanSeg natolik velký, aby ho nemusela kojit, přeci jen prchne, i když to bude znamenat, že už nikdy syna ani muže nespatří.
Začala tedy Krijeka poznenáhlu zvykat na to, že odchází na půl dne i na celý den do lesa na houby, borůvky, maliny nebo dříví, a chlapečka vždycky nechávala doma, aby měl Krijek jistotu, že se vrátí. Při svých pochůzkách hledala cestičku vedoucí k lidem a časem sejí to podařilo.
A tak jednou, když odešla z chaloupky, na ni Krijek večer čekal marně.
Jankiore se vrátila do tvrze a nedlouho potom přibyli Éllaďané s uxaconským námořníkem. Krijek ji zoufale hledal a brzy zjistil, že se vrátila domů. Často se pak potloukal na kraji lesa a hleděl k tvrzi, Jankiore ho nejednou viděla a rozdíralo jí to srdce. A Krijek to byl, koho zahlédli obyvatelé tvrze u lesa tehdy, když byla Sigelinda trhat bylinky na otrávený lektvar.
„Chceš se na něj zeptat Vrabčáka, viď,“ uhádla Sigelinda, když Jankiore dovyprávěla.
„A na synka,“ dodala Jankiore.
„Toho jsem zahlédla,“ usmála se Sigelinda.
„Nejen to,“ vzdychla Jankiore a po tváři jí stekla slza. „Bojím se, že až Zergylové zaútočí, Krijeka někdo zraní a skoro všechny zbraně tady na tvrzi jsou napuštěné jedem… Mám strach, že zemře,“ rozeštkala se. Sigelinda ji vzala kolem ramen.
„Podívej, pokud rána Krijeka zabije, nemůžu nic dělat. Ale mám protijed, takže pokud bude jen raněný a dostanu se k němu včas… Udělám pro to, co budu moct.“
„Díky, Sigelindo,“ usmála se skrz slzy Jankiore.
„To mi připomíná, že honem musím uklohnit něco proti gramandaře,“ uvědomila si Sigelinda. „Nechám tu vás dva o samotě,“ řekla a sklonila se nad Vrabčákem.
„Spíš?“
Vrabčák otevřel medové oči.
„Jak se cítíš?“ usmála se na něj Sigelinda a Vrabčák jí to oplatil. „Máš tu sestru, chce si s tebou popovídat.“
Jankiore si sedla k Vrabčákovi na lůžko a Sigelinda seběhla dolů vařit.
Napojila lektvarem všechny, kdo byli na tvrzi, Randwulfovy vlky nevyjímaje. Jen Vrabčákovi lektvar nenutila, protože po tom, jak ho v noci léčila, už z něj pomalu tekl ušima.
A přitom jí napadlo, že na tvrzi je ještě dost neotrávených šípů a že by možná bylo dobře, kdyby byl Krijek takovým šípem vyřazen z boje dřív, než by se do něj mohl strefit někdo šípem otráveným.
Tvrz se připravovala na boj. Muži se chystali do zbraně, brána byla zavřená nikoliv na jednu, ale na čtyři bytelné závory a DuanSeg rozhodl, že ženy a děti musí z tvrze pryč na blízký ostrůvek, kde budou v bezpečí. Nepovedlo se mu vystrnadit Sigelindu, Jankioru a Belcoloru, protože Sigelinda správně tvrdila, že budou ranění a že bude na tvrzi co platná, nehledě na to, že se musí starat o Vrabčáka, kterého bylo lepší nechat v klidu, než vláčet někam loďkou. Máti Belcolore se nehodlala od Vrabčáka hnout a Jankiore se bála o Krijeka, a tak Sigelinda prohlašovala, že ji bude potřebovat k ruce.
Kromě nich bylo na tvrzi třináct obranyschopných mužů: DuanSeg, EladaYen, AleKonter, čtyři čeledíni, Reiulf, Randwulf, Tankred, Ceredig, Berohard a Lingaf, námořník z Uxacony.
Zergylové se čas od času objevili na kraji lesa a zase se v něm ztratili, zdálo se, že na něco čekají, ale obyvatelé tvrze nemohli přijít na to, co by to mohlo být.
Slunce se překulilo přes vrcholek své dráhy a stále se nic nedělo.
Sigelindu nebylo vidět celé odpoledne, protože Vrabčákovi se přitížilo a několik hodin třeštil, než se Sigelindě podařilo mu horečky srazit.
Máti Belcolore, kterou Sigelinda nesmlouvavě vykázala z Vrabčákova pokoje, protože nad ním usedavě plakala a to nedělalo dobře ani jednomu z nich, napekla a navařila spoustu jídla, dokud na to byl klid, aby se obránci tvrze mohli v boji posilnit. Byla to statečná žena, a ač jí srdce krvácelo nad jedním mrtvým a druhým zuboženým dítětem, snažila se být oporou svému muži i zbylým synům a roznášet mezi obránci dobrou náladu a pohodu, co jen bylo v jejích silách.
Družiníci, kteří byli z královských služeb zvyklí na boj i na ubíjející čekání před jeho začátkem, ji v tom vydatně podporovali, snažili se zlepšit náladu ve svém táboře vyprávěním veselých příhod z různých šarvátek a výprav.
Obyvatelé tvrze byli zamlklí a napjatí a neměli ani chuť k jídlu, které jim máti Belcolore přichystala, zato družiníci se na něj vrhli jako hladoví vlci a EladaYen podotkl, že nechápe, jak se mohou za takových okolností takhle cpát.
„No,“ pravil rozšafně Randwulf, „proč bych si nedopřál skvělé stravy máti Belcolory, když vím, že je to možná poslední příležitost?“
Jeho přízemní přístup k otázce života a smrti EladuYena znechutil.
Tankred se neustále zdržoval buď na palisádě, nebo na ochozu věže, věděl, že s přibývajícím šerem je jeho zrak nenahraditelný. S večerem zahnal většinu mužů – především Beroharda a Cerediga – spát a sám hlídal a jako ostříž sledoval pohyby na samém kraji lesa.
Krátce po půlnoci sešel z ochozu a vzbudil DuanaSega.
„Otče DuaneSegu,“ zašeptal,, je čas sejít připravit k boji.“
„Chystají se k útoku?“ otevřel oči DuanSeg.
„Brzy začnou,“ mínil Tankred. „Přišla jim posila. Teď je u lesa přes dvacet Zergylů. Ti, co přijeli před chvilkou, mají všichni koně.“
„Pane Bože,“ hlesl DuanSeg „to nepřežijeme.“
„Není proč věšet hlavu,“ odporoval družiník. „Máme kuše. Když je postřílíme, než se dostanou k palisádě, máme vystaráno.“
DuanSeg se zvedl a šel vzbudit muže, kteří leželi ve zbroji a se zbraněmi v rukou dole ve velké místnosti věže.
Zergylové projížděli na koních po louce mezi lesem a mořem sem a tam, ale drželi se z případného dostřelu samostřílů a k útoku se zatím nechystali.
Sigelinda s Jankiorou vyšly nahoru na ochoz. Jasný srpek měsíce zářil na obloze bez mráčku a vrhal své stříbrné světlo dolů na zem, takže viděly skoro jako ve dne.
„Je tam Krijek?“ zeptala se Sigelinda.
Jankiore kývla.
„Který?“
„Ten, co se drží nejdál od tvrze. Nemá plášť. Ostatní ano. Nevím, proč si ho nevzal. Noci jsou chladné…“
„Pořádný chlap musí něco vydržet,“ usmála se Sigelinda a vzpomněla si s úsměvem na Baldův nerozlučný plášť s velkým límcem z liščí kožešiny.
V noci Zergylové nezaútočili, ale jakmile se slunce objevilo nad obzorem, srotili se u břehu a prvních osm pobídlo koně odvážně do vody.
Ještě než do ní vjeli, dva z nich padli zasaženi šípy ze samostřílu. Jednoho měl na svědomí Tankred, ten už se nezvedl, druhého zasáhl DuanSeg a ten se ještě vyhoupl poplašenému koni na hřbet a nechal se odvézt k lesu.
Odvetou padla do tvrze sprška šípů a obránci utrpěli první lehké rány. Belcolore a Jankiore jim je hbitě ovázaly a oba, EladaYen i čeledín, se vrátili do boje.
Nějakou dobu si pak mezi sebou obě strany vyměňovaly jen opeřené pozdravy a Zergylové měli větší ztráty než obránci, neboť se neměli čím krýt krom štítů a protože rána ze samostřílu ublíží víc než z luku, byť je tělo porostlé šupinami. Pak se Zergylové stáhli. Měli už tři mrtvé a dva zraněné, pro které byla jen otázka času, kdy Sigelindin jed zapůsobí. Brzy však zaútočili znovu a tentokrát se dvěma z nich podařilo prorazit až pod palisádu, kde byli chráněni před šípy, a ze sedel se vyhoupli na její hřeben.
Nastal boj muže proti muži. Randwulf a Tankred měli proti sobě jednoho Zergyla, zraněný EladaYen a Lingaf druhého.
Zergylové byli o něco větší a o hodně silnější a obratnější než lidé, takže i družiníci měli s jedním co dělat, natož Edagwoňané. EladaYen utrpěl druhou ránu a i Uxacoňan krvácel, ale naštěstí jim přiběhli na pomoc dva čeledíni a oba Zergylové se za okamžik zřítili z hradby bez života.
EladaYen postoupil čeledínům svoje místo a odešel do věže, aby mu Sigelinda obvázala ránu na prsou, a musel si lehnout, protože se mu motala hlava.
Sigelinda vyběhla na ochoz. V rukou třímala samostříl s nataženou tětivou a teď do něj založila střelu. Neotrávenou. Už měla rozmyšleno, kam Krijeka trefí, aby ho vyřadila z boje a aby mu nezpůsobila příliš vážné zranění. Dlouho a pečlivě mířila, aby si byla jistá, že bude rána přesná, než šíp vypustila.
Náraz Krijeka napůl srazil ze sedla. Šíp se mu zaryl do pravého ramene a Zergyl se marně pokusil ho z rány vyrvat. Sigelinda jen doufala, že minula kloub. Přeražená klíční kost sroste, ale rozdrcené rameno by bylo zlé. Krijek pobídl koně, aby ho odvezl do lesa, ale cestou sklouzl ze sedla a zůstal bezvládně ležet v trávě.
Sigelinda odložila samostříl a vrátila se dolů k Vrabčákovi.
„Kdo vyhrává?“ ptal se dychtivě Vrabčák a oči mu svítily.
„My,“ usmála se Sigelinda. „Osm Zergylů je mrtvých a několik zraněných a přišli také o dva koně. My máme sice také raněné, ale všichni kromě EladyYena jsou pořád ještě schopni boje.“
„EladaYen je na tom špatně?“ zastrachoval se Vrabčák.
„Ztratil hodně krve, nic víc.“
„Kdybych tak mohl vstát,“ povzdechl si Vrabčák. „Taky bych šel bojovat. Nebo se aspoň koukat. Nemohl bych z postele?“ zažadonil.
„Jen to zkus,“ zasmála se Sigelinda. „Ještě rád v ní zůstaneš!“
Vrabčák se hrdinně vzepřel na loktech a zpocený námahou i bolestí se šťastně tlemil, že se mu povedlo aspoň to.
Sigelinda ho opatrně uložila zpátky do podušek.
„Za týden ti to půjde lip,“ ubezpečila ho.
Poprosila Jankioru, jestli by nezůstala u Vrabčáka, a sama odešla na dvůr sledovat bitevní vřavu a obvazovat rány. Cerediga a Beroharda za chvíli poslala k Vrabčákovi, aby mu přinesli čerstvé zprávy z boje, což oba chlapci přijali s povděkem a zůstali u Vrabčáka skoro hodinu, aby si odpočinuli. S novými silami se pak znovu vrhli do boje a rvali se jako lvi tak dlouho, dokud Beroharda jeden Zergyl nesrazil z palisády a princ si nezlomil palec na pravé ruce, takže nemohl sevřít zbraň a volky nevolky se musel boje vzdálit. Ceredig pak byl opatrnější a k žádnému úrazu nepřišel.
Boj byl tuhý a za svítání už byly obě strany vyčerpané jak ranami, tak únavou, ale Zergylové se stáhli až dopoledne.
Obránci tak získali chvilku oddechu, aby se napili, odpočinuli si a aby jim ženy pořádně ošetřily v boji nedbale zavázané rány. Kromě EladyYena se musel boje vzdát i jeden čeledín a Lingaf.
Zergylové, jichž už zbyla jen hrstka, sbírali síly, aby se k polednímu vrhli do rozhodujícího útoku. Krijek se odplazil z místa, kde spadnul z koně, kousek dál, a zdálo se, že opět ztratil vědomí.
Když Zergylové zaútočili, Sigelinda zašla za Jankiorou k Vrabčákovi.
„Bitva už brzy skončí,“ řekla jí. „Budu pak muset vyjít z tvrze ohledat padlé. Aby bylo jisté, že jsou mrtví. Půjdeš se mnou, protože tam je Krijek.“
„Je mrtvý?“ zhrozila se Jankiore.
„Doufám, že ne,“ řekla Sigelinda a vysvětlila jí, jak Krijek přišel ke svému zranění. „Vzhledem k tomu, že jako jediný přežije, nejspíš nikdo nebude nic namítat proti tomu, abychom ho dopravily do tvrze. S největší pravděpodobností se ho budou chtít vyptat na spoustu věcí. Ale pak, Jankioro, budeš muset říct, zeje to tvůj muž, aby se k němu nechovali krutě.“
„Jsem z toho zoufalá,“ vzlykla Jankiore. „Mám strach, že ho zabijí, budou se chtít pomstít za SimuKarola, za Vrabčáka, budou ho týrat…“
„K Vrabčákovi se přece choval pěkně a chtěl ho pustit na svobodu. Ani tobě neubližoval. Měli by to vzít na vědomí.“
„Otázka je, jestli vezmou.“
„Ty jim prostě nesmíš dovolit, aby mu zkřivili vlas na hlavě! Tedy šupinu,“ opravila se Sigelinda. „Nesmíš. Stejně jako on bránil tebe mezi Zergyly, tak ty budeš bránit jeho mezi lidmi.“
Sigelinda znovu vyběhla ven. Boj zuřil na palisádě, Zergylů už bylo jen pět. Máti Belcolore právě odváděla Randwulfa, který si svíral břicho a mezi prsty mu prýštila krev.
„U Orlyga, Randwulfe!“ vrhla se k němu Sigelinda. „Máš v pořádku vnitřnosti?“
„To bych taky rád věděl,“ šklebil se bolestí Randwulf „Zatím jsem cestou žádnou neztratil.“
„Aspoň tak,“ podepřela ho Sigelinda z druhé strany a dovedly ho do věže.
Sigelinda rychle ohledala ránu, která se táhla vodorovně téměř přes celé břicho.
„Můžu ti důvěrně sdělit, Randwulfe, že máš ohromné štěstí,“ oddechla si. „Není to hluboké, meč zasáhl jen svaly. Ale jsem moc zvědavá, jestli mi bude stačit nit.“
Randwulf se uchechtl, za což si ihned v duchu vyspílal, protože bolest dost dráždilo jenom dýchání, natož smích.
„No, no,“ krotila ho Sigelinda a utírala mu pot z obličeje. „Vím, že jsi veselá kopa, ale nemyslím, že by tohle bylo příliš k smíchu.“
Randwulf si to také nemyslel, a tak raději už při druhém stehu omdlel. Sotva Sigelinda ukousla nit po posledním stehu a přivedla Randwulfa zase k vědomí, propukl Reiulf na palisádě ve vítězný řev, protože právě vrazil meč do prsou poslednímu Zergylovi.
Sigelinda chvíli povykovala s nadšenými vítězi, ale když AleKonter navrhl, že by měli jít ven a dorazit raněné, vymluvila mu to.
„Počkej ještě tak půl hodinky, aby byla jistota, že jed zabral u všech, a zatím můžete postřílet ty zbylé koně. Stejně tam pak půjdu nejdřív já, abych se přesvědčila, jestli jsou opravdu mrtví. Jsem žena, tak mi neublíží, i kdyby náhodou ještě někteří žili. Pro vás by bylo nepříjemné překvapení, kdybyste se sklonili nad mrtvolou a ona vám vrazila meč do břicha.“
AleKonter to uznal, posadil se ještě s několika muži na palisádu a začal odstřelovat vraníky pobíhající bez pánů po břehu.
Reiulf sice běhal po tvrzi, aniž by se hlásil o ošetření, ale vzhledem k tomu, že kulhal víc než obvykle, Sigelinda dospěla k názoru, že krev na šatech bude skutečně jeho a že Reiulf ještě nezjistil, zeje zraněn, protože neměl čas se prohlédnout a bolest díky své perličce necítil. Odchytila ho tedy a ošetřila mu ránu na noze a na lopatce.
Pak ještě ovázala Tankredovi rozbitou hlavu a Jankiore a Belcolore mezitím opatřily ostatní. Vcelku vážnějších zranění, než měli Randwulf, EladaYen a Lingaf, nebylo, ale jeden z čeledínů zahynul. Jen DuanSeg několik dní málo chodil kvůli pohmožděnému kotníku a Tankredovi Sigelinda nakázala tři dny ležet, protože se bála, aby ránu do hlavy neodnesl i mozek.
„Kde by se ve mně takové svinstvo vzalo,“ zabručel Tankred, ale ty tři dny prospal.
Když byli všichni ranění opatření a všichni koně postřílení, vyšla Sigelinda s Jankiorou ven mezi padlé Zergyly. Všechny ještěrky už vypustily duši, jak se zběžně přesvědčily, ale to, co je hlavně zajímalo, byl Krijek, a ten nebyl tam, kde ho naposledy Sigelinda viděla.
Našli ho ležet v bezvědomí na kraji lesa, kam se odplazil zesláblý ztrátou krve. K němu přitulené leželo asi dvouleté Zergylátko zabalené v plášti.
„DuaneSegu,“ zavolala na něj Jankiore a dítě se otočilo po hlase. „Pojď k mamince,“ vztáhla k němu ruce a DuanSeg spustil srdcervoucí nářek. Jankiore ho vzala do náruče a dítě se v mžiku uklidnilo.
Sigelinda obrátila Krijeka ležícího na boku na záda a roztrhla mu černou košili, aby mohla ohledat ránu. Krijek ulomil ratiště šípu, takže mu z těla trčely sotva tři palce a Sigelinda nemohla odhadnout, jak hluboko střela vězí. Bylo pravděpodobné, že se zarazila až o lopatku.
„Bála jsem se, že jsem mu poranila kloub,“ svěřila se, když ránu prohlédla, „ale šíp projel svalstvem těsně mezi ramenním kloubem, klíční kostí a žebry a nezasáhl ani plíci.“
Byla to jediná rána, kterou Krijek utržil, ale i když ho Sigelinda poplácávala po šupinatých tvářích, neprobíral se.
„Dojdu pro chlapy, ať ho odnesou. Ty zůstaň u něj,“ nakázala Jankiore a vrátila se do tvrze.
„Potřebuju dva muže, kteří jsou schopní chůze a ještě k tomu něco unesou,“ oznámila v tvrzi.
„Pročpak to?“ podivil se DuanSeg.
„Uvidíte,“ řekla Sigelinda. AleKonter a jeden čeledín se nabídli, že s ní půjdou, a Sigelinda je dovedla k Jankiore s dítětem a ke Krijekovi.
„Proboha, Jankioro…“ nechápal AleKonter.
„Asi bys mu měla, Jankioro, něco vysvětlit,“ mínila Sigelinda.
„Tohle je tvůj švagr, AleKontere,“ ukázala Jankiore na raněného Zergyla. „A tohle synovec.“
„Cože?“ vykřikl AleKonter zděšeně. „Tohle je ten syčák, ten ničema, surovec, co tě držel v zajetí a týral?! To mi zaplatí!“ naběhla mu žíla na čele a tasil meč, aby Krijeka dorazil.
„Ne!“ vykřikla Jankiore a chtěla holýma rukama zadržet ostří bratrova meče mířící na Krijekova prsa. „Je to můj muž!“
„AleKontere!“ zahřímala Sigelinda. „Nestydíš se, chtít zabít raněného, který je navíc v bezvědomí? Že tě hanba nefackuje! Asi to budu muset udělat já!“
AleKonter byl zmaten. Myslel původně, že bude Jankiore ráda, když ji pomstí. Vždyť ta stvůra ji připravila o čtyři roky života, o čest, tolik trápení jí způsobila – a teď se do něj obě mladice pustily jako vosy.
„Vy ho nechcete zabít?“ hlesl.
„Probůh, jen to ne!“ zaúpěla Jankiore.
„My ho chceme dopravit do tvrze, aby se vystonal,“ vysvětlila Sigelinda.
AleKonter hleděl z jedné na druhou a čeledín se zeptal, zda se nepomátly na rozumu, protože Zergyla do domu si přivede jen nepříčetná osoba.
„Ale jak ti může ublížit?“ zeptala se Sigelinda. „Když jste pozabíjeli všechny ty koně, nemá důvod lovit lidi. Navíc je těžce zraněný a několik hodin v bezvědomí, takže skutečně nikomu nebezpečný být nemůže. Zeptej se Vrabčáka, kdo mu ovázal rány a dal pít, kdo se staral o to, aby neviděl mrtvého SimuKarola. A zeptej se Jankiory, jak se choval k ní a co ona k němu cítí. Není zlý“.
„Dobře,“ svolil AleKonter. „Doneseme ho do tvrze a otec rozhodne, jestli ho necháme naživu nebo ne“.
Uložili Krijeka do Jankiořina pokoje a Jankiore hned šla dolů do síně, aby podala vysvětlení, co dělá zraněný Zergyl v tvrzi, těm, kdo na ně čekají. Sigelinda se zatím pokusila přivést Krijeka k vědomí.
Byla přesvědčená, že jako člověk by byl Krijek docela hezký a příjemný na pohled. Když si odmyslela modrozelené šupiny s kovově zlatým leskem, vypadalo to, jako by si nějaký mladý muž navlékl na hlavu škrabošku s velkým zobákem, která mu zakrývá horní polovinu obličeje až k lícním kostem. Nebudil v ní hrůzu a docela si oddechla, když se mu konečně zachvěla šupinatá víčka a on otevřel oči, jejichž barva přivedla Sigelindu v úžas. Byly skutečně zlaté, třpytily se jako orosené zlaté misky a kočičí zorničky v šeru rudě světélkovaly.
„Kde to jsem?“ vypravil ze sebe Zergyl.
„Jsi na té tvrzi, kterou jste zkoušeli dobýt,“ usmála se Sigelinda. „Což se vám pochopitelně nepodařilo.“
Ve zlatých očích se zachvěla hrůza. Krijek polkl.
„Zabijete mě?“
„Pokud to bude záležet na mně a na Jankiore, ne,“ řekla upřímně Sigelinda. „A pevně v to doufám.“
„Kde je Jankiore?“ vymrštil se Krijek z lůžka a s výkřikem klesl zpátky. Svíral si prostřelené rameno a sténal.
„Ne tak zbrkle, hochu,“ kárala ho Sigelinda. „Ještě jsem ti nestačila vyjmout střelu z rány. Ukaž, hned se na to podíváme, ať to máš za sebou.“
Krijek s obavami sledoval, jak Sigelinda vypaluje v ohni nůž, kterým chtěla ránu rozříznout.
„Bude to rychle, neměj strach,“ ujišťovala ho Sigelinda. „Ubezpečuji tě, že ten nůž nechci použít skutečně na nic jiného než na vyndání té střely.“
Nezdálo se, že by jí Krijek příliš věřil, nicméně se nebránil a Sigelinda dvěma zručnými řezy ránu otevřela a vyňala z ní střelu. Rychle začala zastavovat krev, která se z rány vyřinula, a Krijek se potácel mezi mdlobami a vědomím.
Rozlétly se dveře a dovnitř vrazil DuanSeg.
„Ven, nemám čas!“ štěkla na něj Sigelinda, aniž od raněného vzhlédla.
„Ustup, Sigelindo,“ zařval DuanSeg jako býk. „Jdu zabít tu zrůdu, která má na svědomí mou dceru!“
„Leda přes mou zohavenou mrtvolu,“ odsekla Sigelinda.
„Ustup!“ zaryčel znovu rozlícený DuanSeg.
„Okamžik,“ řekla Sigelinda a ucpala Krijekovi ránu čistým hadříkem, aby chvíli nekrvácel. Pak vzala do ruky jeho meč.
„Řekla jsem ti, otče DuaneSegu, že se ho dotkneš jen přes mou mrtvolu. Nuže – do toho! Budu ho bránit a ty nabudeš zajisté velké slávy, když zabiješ slabou ženu a bezbranného, těžce zraněného muže!“
„To není muž! Je to Zergyl!“
„Je to muž tvé dcery a ona ho miluje. Myslím, že ti to sama řekla.“
„Obloudil ji kouzly!“
„Není žádné kouzlo, které by dokázalo vzbudit lásku. Jsou kouzla, která vzbuzují tělesnou žádostivost, ale to není tenhle případ.“
DuanSeg zaslepený zuřivostí její slova nevnímal.
„Naposledy ti říkám, Sigelindo, ustup mi z cesty!“
„Naposledy ti říkám, DuaneSegu, že tak neučiním!“
DuanSeg po Sigelindě ťal. Uskočila a nastavila Krijekův meč jeho zbrani. Zasršely jiskry. Zbraně se několikrát zkřížily a DuanSeg s překvapením zjistil, že nemá proti sobě nezkušeného bojovníka. Co se Sigelindě nedostávalo na síle, vynahradila mrštnost.
Do místnosti vrazil Reiulf s AleKonterem a v patách za nimi Jankiore s dítětem v náručí.
„Proboha, co se tu děje?!“ zaláteřil AleKonter a skočil mezi soupeře. „Otče, pomátl ses na rozumu?“
Reiulf hbitě vykroutil DuanuSegovi meč z ruky.
„My ho uklidníme,“ řekl Sigelindě, zatímco se pokoušel spolu s AleKonterem DuanaSega vyvléci z místnosti. „Ale zamkněte za námi.“
Sigelinda jim pomohla vystrčit DuanaSega ze dveří, pak zasunula závoru a otočila klíčem v zámku.
„Uf,“ otřela si pot z čela a odhodila zbraň na stůl. „Tvůj otec má poněkud vznětlivou povahu,“ řekla Jankiore, která objímala Krijeka.
Něžněji od něj odstrčila.
„Ještě chvíli ho chci mít pro sebe,“ usmála se. Zastavila krvácení, vetřela do rány hojivou mast a obvázala ho.
„Tak, teď je tvůj, já se vrátím k Vrabčákovi. Dbej, ať hodně spí. Krve z něj teklo jako z vola, to mi dělá trochu starosti, ale to zvládnem. Mám pravdu, Krijeku?“
Krijek se jen trochu pousmál. Cítil se bídně.
„Děkuju ti, zrzavá dívko, za všechno, co jsi pro mě udělala… A nebylo toho málo za tak krátkou dobu, co se známe.“
„To se někdy stává,“ pokrčila rameny Sigelinda poněkud uvedená do rozpaků.
Malé Zergylátko unavené zážitky dnešního dne nepozorovaně usnulo na lavici, a tak mohla Sigelinda odejít bez obav, že by Krijeka něco rušilo. Zůstavila ho laskavé péči jeho milující ženy, chvíli počkala za dveřmi, až uslyšela, že za ní Jankiore zasunula závoru a zamkla, a vrátila se k Vrabčákovi.
Za pár dní byl Vrabčák už zase jediný na tvrzi, kdo ležel v posteli, protože EladaYen i Lingaf se dali do pořádku velmi rychle, Randwulf se v předklonu plížil po tvrzi, jak jen ho Sigelinda pustila z očí, a Reiulf nebral žádný zřetel na to, že s takhle poraněnou nohou by neměl chodit, protože ho samozřejmě nebolela. Sigelinda už chápala, proč Asgeirr tak zuřil, když tenkrát na Tannově dvorci Reiulfa ošetřoval.
Nejvíc ji však vyváděl z míry Krijek. I hodně silný muž by s takovým zraněním ležel nejméně tři neděle, ale Krijek už za týden přecházel po pokoji. Počkaly s Jankiorou ještě jeden týden, aby trochu zesílil a aby si obyvatelé tvrze, které k němu pro jistotu nepouštěly, zvykli na myšlenku, že mají v hradbách Zergyla, a pak se rozhodly představit ho rodině.
Krijek se ještě musel přidržovat zábradlí, když sestupoval dolů do velké síně, a bylo mu, jako by sestupoval do jámy lvové. Věděl, že je teď příliš slabý na to, aby se dvěma desítkám lidí ubránil, věděl, že ti lidé jsou roztrpčeni smrtí několika svých blízkých, kterou má na svědomí jeho plémě, a věděl, že padneli Zergyl do rukou člověka, nečeká ho rychlá a snadná smrt.
Zastavil se pod schody, po pravici Jankioru, po levici Sigelindu, jediné dvě spřízněné duše. Oči všech se na něj upřely a na okamžik zavládlo ticho.
Pak DuanSeg ryčně zařval. Než stačil kdokoliv cokoliv udělat, skokem se přenesl přes stůl nehledě na to, že si ještě před chvílí naříkal na zraněný kotník, a vrhl se na Krijeka, ke kterému se dva týdny marně pokoušel dostat. Jankioru, která se chtěla mezi ně postavit, odstrčil stranou a jeho první rána mířila Krijekovi na žaludek. Krijek se trošku pootočil, byl to malý, téměř neznatelný pohyb, ale stačil k tomu, aby ho DuanSeg minul. DuanSeg ho chtěl vzápětí udeřit pěstí do brady, ale Krijek jen sklonil hlavu a úder dopadl na jeho mohutný zoban, který mu chránil lebku lépe než jakákoliv přilba.
DuanSeg zařval vzteky i bolestí a znovu se po něm rozehnal a znovu si rozbil klouby o jeho zoban. Se zkrvavenými pěstmi poodstoupil a vzal do ruky stoličku.
„Tak to by snad stačilo, synu,“ ozvala se Sácha.
„Matko, nepleť se do toho!“ okřikl ji DuanSeg. „Tu stvůru zabiju, i kdybych měl vypustit duši!“
Jankiore mu zastoupila cestu.
„Jestli mu ublížíš, otče,“ varovala, „něco si udělám!“
„Jestli neuhneš, dcero,“ odtušil DuanSeg, „udělám něco já tobě!“
„Jankioro, jdi stranou,“ pohladil ji po tváři Krijek. „My si to vyjasníme mezi sebou sami.“
„Vždyť je to hloupost!“ praštil pěstí do stolu EladaYen. „Nemůžete se prát o Jankioru jako psi o kost. Ať vyhraje ten či onen, Jankiore stejně zůstane Krijekovi, otče, přiznej si to konečně! Smiř se s tím, že se zamilovala do Zergyla, že máš šupinatého zetě a vnoučka! Neříkám, že já jsem tímhle švagrem zrovna nadšený, ale když je s ním Jankiore šťastná, tak nemá nikdo právo jí v tom bránit.“
Máti Belcolore položila muži konejšivě ruku na rameno.
„Už jsme o tom s EladouYenem a AleKonterem mluvili. Až se Krijek uzdraví, postaví si chaloupku na tom malém ostrůvku. Vůbec ho nebudeš muset vídat.“
„To je výborný nápad!“ rozzářila se Jankiore.
„Ale to pomyšlení!“ zaúpěl DuanSeg. „Budu umírat hrůzou, zejí něco udělá!“
„DuaneSegu,“ ozvala se Sigelinda. „Kdyby jí chtěl ublížit, nemyslíš, že k tomu měl tisíc příležitostí, když s ním žila v lese? Já jsem poznala Krijeka za těch čtrnáct dní docela dobře a teď, když už nemá koně, bych mu klidně svěřila vlastní dítě. Nevyprávěl ti Vrabčák, jak se k němu Krijek choval, když ho Zergylové chytili? Ani lidé se svými zajatci mnohdy tak dobře nezacházejí. Vrabčák od Zergylů zkusil nejvíc a měl by největší právo Krijeka nenávidět, ale Vrabčák si zve Krijeka k lůžku a baví se s ním! To dítě má víc rozumu než ty!
„Dítě,“ odfrkl si DuanSeg. „Tomu klackovi je patnáct.“
„Nezapomeň, že v žilách Zergylů koluje lidská krev,“ přidal se AleKonter. „I Krijekova matka byla žena.“
DuanSeg hleděl na Zergyla, jehož objímala Jankiore, a dlouho mlčel, zatínal zuby a vraštil čelo.
„Dobře,“ řekl pak. „Ať zůstane. Jen co se mu ta pazoura uzdraví, postaví si na ostrůvku chalupu. Všichni mu pomůžou, aby byl co nejdřív z tvrze.“
Pak se mlčky vrátil ke svému talíři a dojedl večeři.
Tak se stal Krijek právoplatným obyvatelem tvrze. Přestože byl díky svému zranění ještě zesláblý a málomluvný, ukázalo se, že má veselou a upřímnou povahu, a tak snadno nacházel schůdnou cestičku k srdcím lidí okolo sebe.
Několik dní po tom, co DuanSeg Krijekovi dovolil, aby zůstal na tvrzi, začala být Sigelinda neklidná, zamyšlená a zamlklá. Často sedávala na rybářských schůdcích a zamračeně hleděla do dálky. Vypadalo to, že ji něco trápí.
„Je něco v nepořádku s Vrabčákem?“ zastrachovala se Belcolore, protože věděla, že se Vrabčák neuzdravme tak rychle, jak si Sigelinda původně myslela.
„Ne, ne,“ uklidnila ji s úsměvem Sigelinda. „Vrabčák se má k světu. Když to takhle půjde dál, za pět dní mu dovolím na chvilku vstát, ale ještě mu to neříkej, nebo bude vyvádět a smlouvat. Jsem jen trochu unavená a mám z toho špatnou náladu, to je všechno,“ tvrdila.
Večer ale zašla za Tankredem, který si stále ještě kvůli natlučené hlavě chodil lehnout brzo.
„Mám starosti, šedoočko,“ sedla si na kraj jeho lůžka. Měla svěšená ramena a ustaraný pohled.
„Myslel jsem si to,“ řekl Tankred. „Čekal jsem, jestli mi přijdeš povědět, co tě trápí.“
„Cítím, zeje něco v nepořádku s našimi přáteli. Bojím se, že jim hrozí nebezpečí.“
„Jaké nebezpečí?“ posadil se vyděšeně Tankred. „Co se děje?“
„To kdybych věděla,“ skoro plakala Sigelinda. „To kdybych věděla, byla bych pokojnější. Snad bych pak i přišla na to, jak jim pomoci.“
„Neznáš nějaké kouzlo?“
„Neznám. Jsem mizerná vědma.“
„To není pravda. Jsi náhodou skvělá. Nikdo jiný než ty by nedokázal zachránit Vrabčáka před Zergyly.“
„Ale nedokážu zachránit Balda a ostatní,“ posteskla si hořce Sigelinda.
„Bald není Vrabčák,“ usmál se Tankred. „Poradí si sám.“
„Kéž by,“ potřásla hlavou Sigelinda a odešla.
Nazítří, když Sigelinda zase seděla zadumaně na rybářských schůdcích, k ní náhle dolehl Jankiořin vyděšený křik.
„Sigelindo! Sigelindo! Kde jsi?“
„Tady!“ zavolala Sigelinda a rozběhla se do věže.
S rozklepanou Jankiorou se srazila ve dveřích.
„Co se stalo? Co se děje?“
„Já nevím,“ třásla se Jankiore. „Pojď honem!“
Vedla ji spěšně do svého pokoje. Sigelinda se z ní cestou snažila dostat, co ji tak vyděsilo, ale Jankiore ze sebe nevypravila kloudného slova. Teprve když odemkla pokoj, zjistila Sigelinda, co se děje.
Oba Zergylové se svíjeli v křečovitém záchvatu, Krijek na lůžku, kam dopoledne ulehl, protože se cítil slab, malý DuanSeg na zemi vedle dřevěného koníka, kterého mu vyřezal Reiulf.
„Bohové, co se jim stalo?“ ztuhla na okamžik Sigelinda.
„Já nevím,“ plakala Jankiore. „Začlo to u obou najednou, z ničeho nic.“ Sigelinda skočila k dítěti, které bylo blíž, a hbitě ho prohlédla.
„Otrava to není. Honem něco, co mu dáme mezi zuby.“
Jankiore jí podala nožík s dřevěnou střenkou a Sigelinda rukojeť vpáčila chlapečkovi do pusinky.
„Drž ho, ať se tolik nezmítá, a hleď, ať ten nůž nevyplivne. Překousl by si jazyk. Já se postarám o Krijeka.“
Dala Krijekovi mezi zuby rukojeť dřevěné lžíce a vší silou ho držela pokud možno v klidu na lůžku. S roztrpčením sledovala, jak mu obvazem prosakuje krev. Přitom rána už byla dobře zatažená, neměla se otevřít. U úst měl pěnu, zlaté oči se mu obracely v sloup a sípal, jak lapal po dechu.
„Vypadá to jako padoucí nemoc,“ řekla Sigelinda, „ale nemám tušení, proč by dostali záchvat oba najednou.“
„Někdo je otrávil,“ vzlykala Jankiore.
„Řekla jsem ti, že to jed není.“
„Tak co?“
Sigelinda mlčela. Nevěděla. Všimla si však něčeho, co ji, upřímně řečeno, vyděsilo. Rysy Krijekovy tváře se začaly pomalu měnit. Šupiny nejen ztrácely svou barvu, ale i tvar, nezadržitelně se slévaly jedna v druhou a jejich okraje mizely, až nabyly podoby světlé neopálené kůže. Zoban jako by mizel někde uvnitř lebky, až z něj zbyl jen ostrý orlí nos. Celá horní část hlavy, kterou měli Zergylové díky zobanu tak mohutnou, se zmenšila a zjemněla a objevily se na ní vlasy. Vlastně se začaly objevovat ještě ve chvíli, kdy se daly šupiny rozeznat, a bylo jich čím dál víc a čím dál tím byly delší, tmavě hnědé a vlnité, a rostly stejně rychle jako kaštanový kadeřavý vous. V okamžicích, kdy Krijek neměl oči v sloup, mohla Sigelinda zahlédnout i duhovky, které ztrácely svou zlatě třpytivou barvu a tmavly.
Krijekem ještě stále zmítaly křeče, ale slábly a chvíli po tom, co byla jeho proměna dokonána, zůstal ležet bez pohnutí, vyčerpán až do bezvědomí, pokrytý ledovým potem.
„Bože,“ zašeptala v tom okamžiku Jankiore, „DuanSeg zemřel.“
„Ne,“ odpověděla s jistotou Sigelinda, aniž se na něj musela dívat. „Nezemřel. Je vyčerpaný. Jako Krijek.“
Jankiore s dítětem v náručí přistoupila k lůžku. Chlapec, který jí ležel v loktech, byl i v lidské podobě svému otci velmi podobný, i když ještě neměl jeho orlí nos. Byl však narozdíl od Krijeka při smyslech, jen prudce oddychoval a unaveně přivíral víčka.
„Co se stalo?“ pohladila Jankiore Krijeka po zpoceném čele.
Sigelinda pokrčila rameny.
„Nevím. Netuším. Nechápu. Vím jen jedno: Ani Krijek, ani malý DuanSeg už nejsou Zergylové a tvůj otec z toho bude mít radost.“
Chlapeček zakňoural a vyvinul se matce z náruče. Vrátil se, ještě trochu unavený, ke koníčkovi a bylo vidět, že svou proměnu si ještě vůbec neuvědomil.
Sigelinda nadávala jako špaček a převazovala Krijekovi ránu. Tak se hezky hojila, a teď může s léčením začít znovu.
„Co se dělo?“ zašeptal Krijek, když přišel k vědomí. „Kde to jsem?“
„Jsi u mě,“ pohladila ho Jankiore po tváři. „Už je všechno v pořádku.“
Ano, takhle jsem si představovala, že by mohl vypadat jako člověk, napadlo ji. Veselá, trochu šibalská ústa, milé oči, ostře řezaný obličej.
„Cítím se bídně,“ postěžoval si Krijek.
„Není divu,“ řekla Sigelinda. „Otevřela se ti rána a hodnější krvácel. Zůstaneš pár dní v posteli a budeš odpočívat.“
Krijek se na ni usmál místo poděkování a chtěl si unavenou rukou setřít pot z čela. Když se však dotkl vlastní hlavy, ztuhl jako solný sloup. Oči, které bývaly zlaté jako penízky, se mu rozšířily úlekem. Přejel si dlaní po obličeji a nahmatal hladkou kůži a vousy. Sigelinda si všimla, jak se mu roztřásly prsty.
„Co se mi stalo?“ zeptal se tiše.
„Víš, Krijeku, co se ti stalo, to nevíme. Ale výsledek toho je, že už nejsi Zergyl. Jsi člověk,“ vysvětlila mu Jankiore.
Krijek si hodnou chvíli beze slova ohmatával obličej, jako by stále nemohl uvěřit tomu, co ho postihlo. Byl zmatený a vyděšený, nevěděl, jak se k tomu má postavit a nevypadalo to, že by chtěl zrovna výskat radostí.
„Zvykneš si,“ tvrdila Sigelinda. „Být člověkem není zas tak špatné. A jestli tě to uklidní, tak tvůj syn je na tom úplně stejně.“
, Abych byl upřímný,“ svěřil se Krijek,, jedinou výhodu zatím vidím v tom, že mi snad přestane DuanSeg usilovat o život.“
„Ovšem na setkání s tvým tchánem tě musíme náležitě zušlechtit,“ upozornila ho Sigelinda a sáhla po nůžkách a po hřebenu. Bylo to moudré rozhodnutí, protože vlasy a vousy, které Krijekovi na hlavě vyrašily, patřily asi sedmadvacetiletému muži, který šije v životě nestříhal ani nečesal. Učesat malého DuanaSega dalo ovšem daleko větší práci, protože chlapeček si teprve až teď uvědomil svou proměnu v mládě člověčí. Když ovšem zjistil, že má vlásky jako maminka, uklidnilo ho to a přestal se vztekat.
Večer po té, co se z Krijeka a jeho syna stali lidé a co DuanSeg uspořádal velkolepou žranici na oslavu a prohlásil, zeje také na čase, aby byli Krijek a Jankiore veřejně prohlášeni za muže a ženu, Sigelinda zjistila, že zmizel ten pocit, že jsou její přátelé v nebezpečí, který ji tolik dní pronásledoval.
Život na tvrzi se pomalinku začínal vracet do starých kolejí. Vrabčák, i když bledý a slabý, za pár týdnů začal sám chodit po tvrzi, šrámy ostatních se dávno zacelily, nepočítaje v to však rány v srdci těch, kdož truchlili nad SimouKarolem a jedním padlým čeledínem. Ale i ty čas začínal hojit.
Skončilo jaro a léto se přihlásilo o slovo. Když se přehouplo přes svůj vrchol a pomalu se začalo nachylovat k podzimu, oslovil Randwulfa na dvoře známý skřehotavý hlas.
„Caradac tě zdraví, Randwulfe Vlčí čenichu! Jakpak se ti daří?“
Randwulfovi vypadla z rukou kosa, kterou naklepával.
„Caradacu!“ zahulákal, až havran málem sklouzl z narovnaného dříví, na němž seděl.
„Nemusíš tak povykovat,“ napomenul Randwulfa. „Caradac slyší ještě vcelku dobře.“
„Co tu děláš? Kde jsou ostatní? Kdy přijedou? Tankrede! Reiulfe! Sigelindo!“ Randwulf se mohl zbláznit radostí.
Jeho křik přivolal všechny, kdož byli v doslechu, což znamenalo, že se sem seběhla celá tvrz, neboť Randwulf měl velmi silný hlas.
„Caradac je rád,“ pravil havran svým krajanům, když se s nimi přivítal, „že jste všichni živi a zdrávi. Když se totiž dozvěděl od Lakarínů o Zergylech, ježilo se mu z toho peří hrůzou. Ale zřejmě jste se s nimi do nějakých vážnějších sporů nedostali.“
„Ale dostali,“ zahučel AleKonter, jenže Caradac to přeslechl.
„Kdy přijede Bald?“ udeřila zpříma na havrana Sigelinda.
„Caradac myslí,“ ohlédl se pták po slunci, „že tak za čtyři hodiny.“
„Cože?“ zatajil se Sigelindě dech. „Už?“
A rozplakala se radostí. Celá tvrz z toho byla vedle, protože Sigelindu nikdy plakat neviděli, ani tehdy ne, když Zergylové málem zabili Vrabčáka.
„To snad není důvod k pláči, Sigelindo,“ zakrákoral havran. „Caradac si myslel, že se budeš radovat, Bald se na tebe tak těší…“
„Vždyť já se raduju,“ utrhla se na něj Sigelinda, celá vzteklá, že se nechala unést.
„Nu, přichystejte se na vřelé přivítání, Caradac se vrátí na loď a vyřídí, že jste v pořádku,“ zvedl se havran a odletěl.
Máti Belcolore se z bzučícího hloučku na dvoře vytratila první.
„Pojď, EladoYene,“ zavolala svého nejstaršího syna, „musíme zabít dvě prasata, aby bylo hosty čím uctít. Jankioro, ty s děvečkami napeč chleba, Kapulvare, ty posbírej vejce a ty, AleKontere, vyval ze sklepa sud piva.“
Sigelinda zaslechla, jak máti Belcolore chystá hostinu, a vzala si stranou Tankreda.
„Poslyš, sbalíme si věci a hned zítra ráno se musíme vydat na cestu. Tvrz není tak velká a pokud se vrátili všichni, tolik lidí ji vyjí do základů do dvou dnů. I ta hostina, co máti Belcolore na dnešek začala chystat, je bude stát hodně. Prasata krmil DuanSeg na zimu.“
Tankred potřásl hlavou.
„Bude to sice trošku náhlý odjezd, ale aspoň odpadne takové to hrozně dlouhé a smutné loučení.“
„A to bude jen dobře,“ řekla Sigelinda a odešla si poskládat svých pár věcí do tlumoku.
Stíny už se začaly dloužit, když se za zalesněným výběžkem, který bránil výhledu na jih, objevila nevelká loď s červenou plachtou.
„Už jedou!“ zaječel Kapulvar, který zrovna držel hlídku na palisádě, kde se děti střídaly a náramně si tím zpestřily odpoledne.
„Lodycka! Lodycka! Já ci vidět lodycku!“ tleskal ručkama malý DuanSeg.
Vrabčák, který se odpoledního hlídkování zúčastnil spolu s Berohardem a Ceredigem, se k němu sklonil.
„Ukaž,“ vzal ho do náručí. „Vysadím tě!“
Okamžitě ho však zase postavil na zem.
„Tak to nebyl zrovna nejlepší nápad,“ usoudil a opřel se o palisádu, aby se mu přestala motat hlava. A to si myslel, že už je zdravý.
DuanSeg začal nabírat a skrze slzy cosi nesrozumitelného žvatlal.
„Neřvi, mimino,“ napomenul ho něžně princ a posadil si ho na koníčka. „Vidíš lodičku?“
„Jede, jede,“ výskal DuanSeg a Ceredig visel na palisádě, div nepřepadl, jak se snažil rozeznat lidi na palubě.
„Myslím, že vidím otce Uodalrícha,“ hlásil.
„Kde?“ zajímal se Berohard.
„Hned na přídi. Vidím jeho černou kutnu.“
„Ale to může být i Bald, ten chodí také v černém,“ odporoval princ.
„To by chtělo Tankreda,“ usoudil Ceredig, „na nás je to moc daleko.“
Zato Vrabčákovi to připadalo až příliš blízko. Čím víc se loď blížila, tím větší smutek se mu usazoval v duši, protože tím blíž byl také okamžik, kdy Éllaďané odjedou a on tu zůstane stejně sám jako předtím. Příliš starý na to, aby si hrál s dětmi, a příliš mladý na to, aby ho dospělí brali mezi sebe. A odjede Sigelinda. Sigelinda, která mu zachránila život a kterou má tak rád. Vrabčákovi bylo teskno.
Kapulvarův jekot vyburcoval i dospělé, kteří se zatím zabývali přípravou hostiny, a vylákal je na dvůr. Netrvalo dlouho a loď přistála u ostrůvku, který onehdy určil DuanSeg k bydlení Jankioře a Krijekovi, a EladaYen vsedl do rybářského člunu, aby hosty přivezl do tvrze, protože pro velkou loď tu bylo příliš mělko. Za chvíli už byli v tvrzi všichni a věnovali se bouřlivému vítání. Loď nechali opuštěnou na ostrůvku, protože EladaYen je ujistil, zeji nikdo ukrást nemůže, jelikož široko daleko je jejich tvrz jediným lidským obydlím a Zergylové, pokud tu ještě vůbec nějací jsou, se vody bojí.
„Zergylové?“ vyjekl Waltheri. „Tady taky?“
„Jak to – tady taky?“ podivil se DuanSeg. „Kde vy jste na ně narazili?“
„U Lakarínů.“
„Vy jste nevěděli, že tu jsou Zergylové?“ zeptal se Randwulf. „Caradac to věděl.“
„Caradac to věděl od KinanasinBeltum, ale neřekl, protože nechtěl své přátele zbytečně děsit,“ vysvětlil havran. „A KinanasinBeltum požádal, aby držel jazyk za zuby.“
„KinansinBeltum je psí syn,“ pravil Bald, „protože mi to měl říct a já bych se sem byl okamžitě vydal. Aby se ti nic nestalo,“ objal Sigelindu něžně kolem ramen a Edagwoňané se rozeřvali smíchy.
„Co se chechtáte?“ urazil se Bald.
„Sigelinda je ten poslední člověk na světě,“ utíral si uslzené oči AleKonter, „kterého bys musel před Zergyly chránit. Stejně se tu neukazují jen kvůli ní.“
Bald zamrkal.
„Nechápu.“
AleKonter mu tedy v krátkosti pověděl, kterak Sigelinda vytáhla Vrabčáka z hnízda Zergylů a jak se ujala Krijeka.
„Jestli nevěříš, můžeš se jich na to zeptat,“ skončil. „Krijek je támhle a Vrabčák támhle. Krijek už sice jako Zergyl nevypadá, bůhví proč, ale je to on.“
„To bychom vám zase mohli vyprávět my, proč už Krijek nevypadá jako Zergyl,“ vmísil se do hovoru Sian. „Viď, Waltheri?“
Lesní mužík zrudl jako pivoňka a cosi si bručel pod nos.
„Myslím, že toho povídání bude víc než dost,“ pravil DuanSeg, „a taky si myslím, že nejlépe se povídá s plným žaludkem u korbele dobrého piva.“
Jeho slova byla shledána moudrými a hostina připravená máti Belcolorou výbornou. Když dojedli, vybídl Dangrud Siana, aby začal vyprávět.
„Proč já?“
„Protože vždycky, když mluví někdo jiný, tak mu skáčeš do řeči. Dá se tomu předejít jedině takhle.“
„Okamžik,“ zadržela Sigelinda Siana, který hodlal nejdřív uštědřit políček svému bratru po otci a pak začít povídat. „Ceredigu, dojdi si pro psací náčiní a dělej si poznámky.“
„Proč?“ ošil se Ceredig, který neměl nejmenší chuť se zvedat.
„Chceš psát kroniku, nebo ne? Myslíš, že ti to bude někdo vykládat ještě jednou? Plav!“
Ceredig se odšoural pro inkoust a pero a za chvilku byl zpátky. DuanSeg nalil Sianovi do rohu pivo, aby měl čím svlažovat hrdlo, první Gudleifrův družiník se pohodlně rozvalil na lavici opřen zády o ovčí houni přibitou na zdi a začal.

POUŠŤ

Když tehdy v bitvě o Uxaconu, ve které zahynula Sianova žena Venavella, přišlo město o všechny lodě, nezbylo Gudleifrovým mužům nic jiného, než se skrýt ve vnitrozemí, protože nebyla naděje, že by Uxacona vydržela odolávat Tarbunovým útokům donekonečna. Nebo aspoň do té doby, než se Uxacoňanům podaří postavit loď pro své hosty a než budou moci vyjet na moře.
Jako nejvhodnější místo k úkrytu zvolil Gamuxper Poušť, kde žili jeho přátelé Lakaríni. Kdo se v Poušti neuměl pohybovat, ten tam během několika dní zahynul, takže se nemuseli obávat nevítaných návštěv ze strany Tarbuna Tara. Gamuxper si byl jistý, že jim náčelník Lakarínů, KinansinBeltum, poskytne útočiště, protože se jim bude cítit zavázán za to, že pomohli na svobodu jeho synovi TafirovisinKinan sin A Kinan, který byl v Sidermu jako velmi nedobrovolné rukojmí.
Dangrud přejal místo zničeného Siana velení nad Gudleifrovými muži a spolu s Armanem Nurfilandulem rozhodli, že se Éllaďané po půlnoci pokusí probít ležením kryti střelbou Armanových lučištníků. Šest mužů musel Dangrud nechat v Uxaconě, protože byli zraněni příliš těžce na to, aby namáhavou cestu vydrželi. Mezi nimi byl i Berohardův vychovatel, černovlasý Kaun, jemuž rána mečem přesekla několik žeber a poranila plíci, takže nepočítal s tím, že by se ještě vrátil domů. Otec Uodalrích mu nicméně nakázal, že se uzdravit musí, protože pak by zřejmě musel cepovat toho klacka – tím mínil prince – on.
Krátce před hodinou stanovenou k opuštění Uxacony už byli všichni Éllaďané shromážděni před bránou. Zdálo se, že i do Siana vjel život při představě blížící se šarvátky.
„Kde je Caradac?“ zeptal se, když si uvědomil, že už dlouho neviděl svého ptačího přítele.
„Poslali jsme ho za Arnwaldem a Orlandem do Zarnasu, aby věděli, že se s námi mají setkat ve Spáleništi,“ vysvětlil Gamuxper.
„Ve spáleništi? Není dost na tom, zeje poničená Uxacona?“ zaprotestoval Harald. „To máme ničit ještě nějaké město?“
„Spáleniště je jméno vesnice,“ objasnil Gamuxper. „Vypadá velmi zachovale. Tam se totiž budeme muset nějakou chvíli zdržet, abychom si udělali vory.“
Podle Gamuxpera totiž nejkratší cesta k horám, které tvořily hranici Pouště, vedla proti proudu řeky ArateLoty.
„Připravte se!“ křikl vojevoda Igdis Železný na vojáky, jejichž žalostné zbytky mu vháněly slzy do očí. Jen málokterý z jeho mužů neutrpěl v bojích o Uxaconu žádné zranění.
Zchátralé vojsko se jakž takž seskupilo do sevřeného útvaru. Uprostřed byl Gamuxper, Tafír, otec Uodalrích a Sian s Annuelou. Gudleifrovi družiníci stáli v čele, vojevodové s Tankredovými bratry osvědčenými v půtkách a s nejzdatnějšími vojáky na bocích. Čtyři blíženci kryli záda.
Arman dal pokyn střelcům, aby se tiše rozmístili na hradbě a kryli výpad Éllaďanů. Pak nechal otevřít bránu.
Dangrud pobídl svého hřebce a jako první vyrazil z města ven. V plném trysku se vytvořil ze sevřeného oddílu útočný klín schopný rozříznout nepřátelský šik jako nůž hroudu másla, neboť na jeho špici byli ti nejudatnější z udatných, ale Tarbunův tábor byl pohroužen ve spánek a bdělo jen několik stráží zkřehlých lezavou zimou.
Houf jezdců kolem nich proletěl tak rychle, že jim trvalo několik okamžiků, než se vůbec vzpamatovaly a přiložily ke rtům rohy. I ta malá chvilka Éllaďanům stačila na to, aby se prohnali táborem, strhli několik stanů a několik jich zapálili, což bylo dílo bratří Nigaldů, jejichž neutuchající smysl pro žerty jim napověděl, kterak ještě zvýšit zmatek v táboře. Několik bdělejších vojáků sice stihlo po Éllaďanech vystřelit, ale jejich šípy se ve tmě minuly cíle.
Když byli z dostřelu, Gamuxper pobídl svého koně, aby se dostal dopředu a mohl ukazovat cestu.
„Ani si nestačili protřít oči,“ chechtal se Bald.
„Nechval dne před večerem,“ napomenul ho Gamuxper. „Ještě před sebou máme celou cestu. A Tarbun Taro je vytrvalý jako liška.“
Až za hodnou chvíli dovolil Gamuxper zvolnit do klusu, aby neuštvali koně. Jeli bez přestání až do poledne, kdy se Wener, nejmladší blíženec, rozhodl vrátit se lesem podél cesty kus zpět, aby zjistil, jak daleko jsou pronásledovatelé.
Nazpátek se přihnal na uříceném koni se zprávou, že Tarbun je dvě hodiny rychlé jízdy za nimi.
„Kolik má vojáků?“ zamračil se Sian.
„Třikrát tolik co ty,“ znechutil ho zchvácený Wener. „Ale koně mají stejně unavené a moc bojovného nadšení jsem na nich taky nepozoroval.“
„To mě neutěší,“ vrčel Sian. „Gamuxpere, dá se tu někde schovat?“
„Jsou tři věci, Siane, které schováš jen velmi těžko: Kašel, lásku a koně. A my máme koní sedmdesát. Ale půl hodiny odtud je soutěska. Tam se ubráníme.“
„Skvěle,“ zajiskřilo Sianovi poprvé od smrti paní Venavelly v očích zájmem. „Veď nás a těm čubčím synům rozvěsíme střeva po větvích.“
„Dobrý nápad,“ souhlasil Morcant.
„Pokud to neudělají oni nám,“ zahučel Harald, který poslední dobou viděl věci dost černě. Byl unavený. Moc unavený.
Soutěska ležela v místech, kde cesta musela projít zalesněnými skalami, byla široká tak pro čtyři jezdce, dlouhá několik desítek sáhů a skály, které ji tvořily, sahaly do výše tří mužů. Obejít se dala, pokud člověk okolní skály přelezl, s koněm to jinudy nešlo.
Éllaďané procválali soutěskou na druhou stranu, deseti mužům tam svěřili na hlídání koně a děti – to jest Annuelu a Tafira – a jali se připravovat zásek ke stržení. Stromy u ústí i u východu ze soutěsky podsekali a přivázali na ně provazy, takže stačilo jen trochu škubnout a kmeny zavalily cestu. Další stromy a velké kameny natahali nahoru nad soutěsku, aby je mohli svrhnout dolů. Pak se ukryli na příhodných místech a číhali na kořist.
Wener měl přesný odhad. Asi půl hodiny po té, co byli s prací hotovi, se v zátočině objevili první jezdci v čele s Tarbunem Tarem.
„Tak, a máš to spočítané,“ pomyslil si pomstychtivě Sian.
Tarbun Taro sice před soutěskou prozřetelně zaváhal, ale ani v ní ani za ní nic podezřelého neviděl, protože Éllaďané dovedli mistrovsky zahlazovat stopy. Pobídl tedy koně a následován svými muži vjel dovnitř.
Když se blížil ke konci, dal Asgeirr pokyn a přes cestu se těsně u ústí zřítilo několik stromů, které východ dokonale zatarasily.
„Zpátky!“ zařval Tarbun Taro a zadržel koně. To již ale padal zásek i na druhé straně. Jednoho z posledních vojáků srazil z koně a rozdrtil ho, těch pět nebo šest, kteří ještě do soutěsky nevjeli, skosily šípy.
Zároveň se na Tarbunovy muže začaly shůry řítit kmeny a balvany, které mnohé z nich těžce poranily, jak bylo možné soudit podle křiku a podle ržání koní.
„Těch zvířat je mi líto,“ řekl Dangrud.
„Mně taky,“ procedil skrze zuby Sian, „ale lepší, když bude i po nich, než aby vyvázl některý z těch prašivců.“
Nigaldové, jimž ještě zbyly nějaké zápalné šípy, zažehli oba zátarasy, takže i koně, kteří by se předtím snad odvážili je přeskočit, se teď vzpěčovali a skoku do plamenů se bránili. Nejeden jezdec, který k tomu chtěl svého hřebce přinutit, skončil podupán jeho kopyty po té, co ho splašené zvíře shodilo. Střely lesních mužíků neomylně stíhaly cíl za cílem, přestože dole v soutěsce panovala neuvěřitelná vřava a šílený zmatek, jak se uvěznění vojáci snažili jakýmkoliv způsobem dostat ven. Málokteří se proti útoku shora mohli chránit štítem, protože nedostatek místa jim nedovoloval navléci si štít, který až dosud měli přehozený přes záda, na ruku.
Asi hodinu trvalo, než v soutěsce ustal jakýkoliv pokus dostat se ven, neboť už nebylo nikoho, kdo by se o to mohl pokusit.
Éllaďané opustili vršky skal a srotili se u vchodu do soutěsky, kterým tam Tarbun Taro vjel. Opatrně odstranili zbytky doutnajícího zátarasu, aby se nedostali do cesty splašeným koním, kteří ze soutěsky okamžitě vyletěli ven.
„Dorazte raněné koně i vojáky,“ řekl Sian. „Koně přednostně, ať zbytečně netrpí. Tarbuna Tara chci, pokud to ještě půjde, živého.“
Tón, jakým to řekl, nenechal nikoho na pochybách, že by pro Gardellacova pobočníka bylo lepší, kdyby už naživu nebyl.
Leč to štěstí neměl.
Sianovi ho přinesl Dangrud a Nigald Jednoočko. Taro měl v sobě několik šípů a navíc mu kůň rozdrtil koleno. Musel hodně trpět, ale neuniklo mu jediné zasténání.
Položili ho na zem.
„Tak tady ho máš,“ oznámil Jednoočko. „Pověsíš ho?“
„Ne. Zatlučte, prosím vás, do země čtyři kolíky a přivažte ho k nim.“
„Co s ním chceš dělat?“ pobledl Jednoočko a i Dangrud na svého bratra po otci pohlédl tázavě.
„V našem postavení bychom měli pomýšlet na oběť Orlygovi,“ vysvětlil Sian. „Na lidskou oběť,“ upřesnil.
„Ach tak,“ poznamenal Dangrud a šel nařezat kolíky.
„Lidskou oběť?“ skoro vykřikl Nigald. „Ale… ale to už se přece dávno nedělá!“
„Myslíš?“ zadíval se na něj Sian tak, že se Nigald skoro zachvěl.
„Já… u nás…“ blekotal vyděšený Jednoočko.
„Jdi najít Asgeirra a vyřiď mu, že ho prosím, aby se postaral o raněné, pokud nějaké máme, a aby se zdržoval pokud možno na druhé straně soutěsky. Nechci, aby u toho byl.“
Jednoočko odběhl. Chvilku po tom se u Siana a Tarbuna, který, ač dobře slyšel, co Sian říká, nepromluvil ani slova, objevil otec Uodalrích.
„Je pravda, že chceš toho muže obětovat?“ udeřil na Siana.
„To chci a taky to udělám,“ pokýval hlavou Sian.
„To ale nemůžeš!“ zhrozil se otec Uodalrích.
„Proč ne?“ zamračil se Sian.
„Nemůžeš jen tak zabít člověka!“
„Právě jsme jich jen tak zabili skoro dvě stovky a v nejmenším ti to nevadilo, otče.“
„To bylo v sebeobraně,“ namítl Uodalrích.
„Tohle bude taky v sebeobraně. Dokud bude Taro dýchat, bude nám usilovat o život.“
„To je sice pravda, Siane Hnědooký, ale zabít bezbranného raněného muže je hnusné.“
„Arnwaldova poprava nebyla hnusná?“ blýskl očima Sian. „A ti mrtví v herberku? A ženy a děti v Uxaconě? Kdybych ho chtěl pověsit, otče, nic bys nenamítal. Tobě vadí ta oběť. Tak jdi za Asgeirrem a nepleť se mi do toho. Ty jsi hlava jednověrců, já těch druhých. Já se ti nepletu do tvých obřadů, ty si nevšímej těch, které provádím já!“
„Sian má pravdu, otče Uodalríchu,“ podpořil Siana Dangrud, který se právě vrátil se čtyřmi kolíky v ruce a zaslechl konec rozhovoru. „Víš moc dobře, jak si tě vážíme a máme tě v úctě, ale jsou věci, do kterých nám mluvit nemůžeš. Uznej, že Sian má právo na pomstu, když mu zabili ženu. Ostatně, Tarbun Taro má rozdrcenou nohu, buď by dostal sněť a zemřel stejně, nebo by z něj byl nadosmrti mrzák, všem na obtíž. Takhle aspoň přinese užitek, protože je to statečný muž, jak soudím dle toho, že stále ještě nevydal hlásku, přestože má bolesti a mluvíme o jeho smrti. Takovou obětí uctíme Orlyga tak, že nám nedá zkřivit vlas na hlavě, dokud se nedostaneme domů.“
Dangrud začal zatloukat kolíky a otec Uodalrích se zamračeně vzdálil. Prošel soutěskou ke koním a s ním většina jednověrců. U Siana a Dangruda zůstala jen hrstka těch, kteří uctívali Orlyga.
„Waltheri, mohl bys přivést Annuelu?“ požádal Sian lesního mužíka.
„Annuelu?“ vyděsil se Waltheri. „Ty chceš, aby se na to dívala?!“
„Musím ji Orlygovi zasvětit. Ona se musí stát mnohověrcem, protože jinak ji do Élladu nedovezu. Proč myslíš, že zemřela Venavella? Protože Orlyg rozhodl, že do země Éllad už žádný jednověrec z Edagwonu nevkročí. Orland to říkal. Došlo mi to pozdě. A Annuelu nesmím ztratit.“
„No jak myslíš,“ ustoupil Waltheri. „Ale nevím, jak se jí bude líbit pohled na to, jak vytrháváš tomuhle člověku srdce z hrudi.“
„Abych pravdu řekl,“ ozval se Trag, „jsem zvědavý, co to udělá se mnou. Lidské oběti jsem se ještě nikdy nezúčastnil, u nás ve Hvozdě obětujeme spíš květy a plody než živé tvory.“
„Protože vy to nepotřebujete. Vás by Bohové chránili, i kdybyste se na oběti úplně vykašlali, protože vy jim na oplátku hlídáte posvátné knihy,“ řekl Dangrud. „Proč myslíš, že zrovna vy tři jste zatím vyvázli bez jediného šrámu?“
„Máte odporné zvyky,“ ozval se Tarbun Taro. „Kéž vás za to Bůh zatratí!“
Sian se zachechtal.
„Tebe obětujeme právě proto, aby nás nezatratil.“
„Myslel jsem svého Boha.“
„Můžeš se k němu modlit,“ poradil mu Sian, ‚jestli ti to bude co platné.“
Muži – bylo jich dohromady čtrnáct – se rozestoupili do kruhu kolem Tarbuna svlečeného ze zbroje a přivázaného s rozpjatými údy ke kolíkům zaraženým k zemi. Annuelu, kterou před okamžikem Waltheri přivedl, postavil Sian k Tarbunově hlavě, sám do pasu obnažený si stoupl k jeho nohám proti ní.
Tiše začal předříkávat dávné verše, jimiž zaklínali oběť jeho předkové. Každý muž musel umět provést oběť, protože ne vždy byl po ruce kněz. Verše se v průběhu staletí neměnily, a tak Sianovi splývala ze rtů slova Starého jazyka, aniž jim rozuměl, ale znal smysl a věděl, co říká. Jen lesní mužíci rozuměli veršům doslovně, vždyť pro ně byl Starý jazyk mateřštinou.
Ti, kteří z uctivé vzdálenosti oběť pozorovali, tvrdili, že zanedlouho se kolem kruhu mužů vytvořila téměř nepostřehnutelná mlha nebo opar a jasněl tím víc, čím hlasitěji Sian mluvil. Asgeirr, který se samozřejmě nedíval, tvrdil, že zahlédli cosi, čemu by se dalo říct zhmotnělé vědomí nebo síla všech těch mužů dohromady. Pravdou je, že se jich z toho zmocňovalo divné vzrušení hraničící s hrůzou a tak nakonec skoro všichni odešli. Zůstal jen Morcant a Bald, který se díky své ženě trochu k mnohověrectví přikláněl.
Zároveň s tím, jak opar jasněl, v okolí se valem stmívalo. V okamžiku, kdy Sian poklekl u Tarbuna Tara a přiložil mu hrot tesáku na prsa, muži, kteří ho obstupovali, začali polohlasem odříkávat cosi ve strhujícím rytmu a Baldovi i Morcantovi začal běhat mráz po zádech.
Sian, ačkoliv to vyžadovalo ohromnou sílu a ačkoliv to dělal poprvé v životě, zručně otevřel Tarovi mohutný hrudní koš, roztáhl žebra od sebe a hbitě mu vyřízl srdce.
„Probůh,“ vydechl jen Tarbun Taro s pohledem upřeným na vlastní srdce v Sianových dlaních, z nějž ještě stříkala jasně červená krev, jak z posledních sil tepalo, a vypustil duši.
Sian odhodil tesák, vstal a vztáhl ruce se srdcem ke zčernalé obloze.
„Orlyg, elacaracim a sor ta mon! Antare du veret ta silera a karialas te tortique! Manria en alor ka samaine veddete!“1 zvolal.
V tom okamžiku sjel z nebe blesk, protkl srdce v Sianových dlaních a udeřil do již bezduchého Tarbunova těla. Sian srdce pustil a ono zůstalo viset ve vzduchu nabodnuté na sršícím modrém blesku. Bílý orel s křikem proletěl kolem ztuhlých mužů, uchvátil srdce a ztratil se s ním v oblacích. Zahřmělo, blesk naposledy zazářil a zmizel.
Kolem se šířil zápach spáleného masa, jak blesk sežehl mrtvolu Tarbuna Tara.
1 Orlygu, králi celého světa!
Tady máš srdce statečného muže. Přijmi ho a ochraňuj nás!
Muži ještě dlouhou dobu stáli v kruhu kolem oběti a v duchu vzývali Orlyga. Pak pronesl Sian krátkou, leč důraznou modlitbu a obřad skončil.
Sian došel k dcerce a vzal ji do náručí. Nebránila se, i když byl potřísněný čerstvou krví, dívala se vážně a hloubavě.
„Nebála ses?“ zeptal se Sian.
„Ne,“ zavrtěla hlavou, „nebála. Mluvila jsem s Orlygem.“
„S Orlygem?“ užasl Sian. Pak si všiml, že má Annuela na čele stopu po orlím spáru. Orlygovo znamení. Vzal ji pod ochranu.
„Holčičko moje,“ přivinul ji pevně k sobě a ani se nenamáhal potlačit slzy, které mu vhrkly do očí. Aspoň ji si tedy může bez obav dovézt domů, neztratí ji jako Venavellu… Díky, Orlygu!
„Je třeba vyrazit,“ ozval se Dangrud.
„Vyrazíme,“ souhlasil Sian. Omyl ze sebe krev vodou z měchu, nasedli na koně a vydali se dál.
Jeli mlčky. I na ty, kteří se oběti nezúčastnili a nepřihlíželi jí, zapůsobilo, jak se náhle setmělo a stejně znenadání vyjasnilo, viděli bílého orla a slyšeli Tarbunův smrtelný chropot. K Sianovi vzhlíželi s bázní a trochu s úctou, jako by se tím, co učinil, postavil mimo ně. Sian to také cítil a nedovedl se s tím vypořádat. Věděl, že by Tarbuna Tara zabil tak jako tak, ale něco jiného je pověsit či probodnout a něco jiného je vyvrhnout jako zvíře. Chvílemi dával otci Uodalnchovi za pravdu, že to dělat neměl, ale to, že Orlyg skutečně přiletěl, že přijal Annuelu mezi své děti, že si oběť odnesl, ho utvrzovalo v tom, že jednal správně a že tím svým lidem hodně pomohl.
Za tři dny dorazili do vesnice, o níž Gamuxper mluvil. Byla malá, ale úpravná a čistá, dřevěné chalupy měly spáry mezi kládami vymazané hlinkou, všechno tu bylo pečlivě uklizené a ozdobené popínavými rostlinami, jejichž listy byly zelené i v tuto roční dobu.
Jakmile vjeli Éllaďané do vesnice, děti, které si hrály na návsi, se rozprchly do domovů a za okamžik se objevili jejich otcové v režných šatech a beraních kožiších, v rukou podávky, cepy a vidle.
„Co tu chcete?“ zahulákal jeden z nich.
Gamuxper popojel dopředu.
„Zdravím vás, stařešino!“
„Gamuxpere!“ vykřikl vesničan. „Co vy tu děláte s tou bandou hrdlořezů za zády?“
„Dovolte, abych vám představil svoje přátele ze země Éllad, stařešino Vukture Ylmgardare. Jsme na útěku před vojáky Gardellacy Chorusta, tedy teď už vlastně jeho nástupce Cadriaca Sattary, a Tarbun Taro, budiž mu země lehká, nás vyštval z krásného města Uxacony, jež nám poskytlo ochranu. Míříme na západ ukrýt se v Poušti u Lakarínů a potřebujeme si ve vaší vesnici vyrobit vory a schovat koně.“
Vuktur se podrbal ve spečené hřívě.
„Víte, Gamuxpere, že vám rádi pomůžeme. Ale těch koní je moc.“
„Asi sedmdesát.“
„Vždyť říkám, že moc,“ rozhodil rukama stařešina, který tuhle číslovku už očividně neznal.
„Možná, že by se o nějaké mohli postarat sousedi v Údolíčku,“ navrhl jeden vesničan.
„Zeptáme se jich,“ potřásl hlavou stařešina. „Ale stejně je jich moc.“
„Nebudeme se vracet dřív než koncem jara,“ řekl Gamuxper.
„Pomohou vám při orání.“
To stařešinu viditelně zaujalo.
„Dobře, nechtěje tady. Uvidíme, co se dá dělat.“
„Díky. A ještě potřebujeme dřevo na vory.“
„Dřeva je tu dost,“ zachechtal se stařešina. „Narubejte si, co hrdlo ráčí. Je vás hodně, tak byste nám mohli vymýtit docela slušné políčko.“
„Tak se do toho dáme, ne?“ usmál se Morcant.
„Sekery vám půjčíme, chlapi pomůžou,“ slíbil Vuktur, „a ženské vám zkroutí houžve z lýčí. Děti ho naderou.“
„Sesedat!“ zahulákal vojevoda Eamondretilis Bílá ruka. „Odsedlat koně a do práce!“
Přestože byli vojáci uštvaní a znavení, do práce se pustili nesmírně čile. Měli před sebou vyhlídku bezpečného úkrytu a byli ochotni udělat cokoliv pro to, aby se do něj dostali co nejdříve.
Annuela a Tafir šli pomáhat dětem s lýčím a vesnické děti si brzy začaly tropit posměch z Taíírovy lámané řeči.
„Náhodou,“ zastala se ho Annuela, „abyste věděli, vy vesnický dřeváci, Tafir je princ!“
Vesničánci se rozřehtali.
„Jak může být princ, když neumí mluvit!“
Tafirovi došla trpělivost, která byla beztak již nezdravě dlouho napínána.
„Já umí mluvit, a ty syn od ošklivý špinavý ještěrek!“
„Cos to řekl?“ vyletěl napadený kluk.
„Ty syn od ošklivý špinavý ještěrek,“ zopakoval se zadostiučiněním Tafir a začal se připravovat na rvačku. „A maminka – pták na noc lítací.“
„Sova,“ přeložila ochotně Annuela a jediná holčička, která tam byla, jí okamžitě vjela do vlasů. Její jekot byl povelem pro ostatní děti, aby se vrhly na Tafira. Jenže Tafir byl v bojích zběhlý, neboť jeho otec ho od útlého věku učil rvát se o život. Chytře se postavil zády ke stromu a popadl do ruky klacek, který se válel opodál. Bez potíží si držel šest nebo sedm kluků od těla a Annuela statečně rvala vlasy své sokyni.
Bojový ryk se donesl k mužům, kteří tahali z lesa poražené kmeny.
„Mrňata se perou,“ povzdechl si Morcant. „Buď tak hodný, Haralde, dojdi tam a spráskej je na jednu hromadu.“
„Bude mi potěšením,“ usmál se Harald, s úlevou pustil těžký kmen a odkráčel. Za chvíli přivlekl Annuelu a Tafira. Řev dětí ustal, protože když ztratily protivníky, nebylo už proč se prát.
„Co s nimi?“ zeptal se.
„Zašít do pytle a hodit do řeky,“ poradil mu z koruny stromu skřehotavý hlas.
„Caradacu!“ zaradoval se Sian. „Kdes byl tak dlouho?“
„Jaképak dlouho?“ ohradil se havran. „Caradac si mohl křídla umávat, ale jako obvykle se mu za to žádného vděku nedostane! Že se vůbec obtěžoval!“
„Caradacu,“ ozval se Dangrud, „už jsem ti někdy řekl, že tě oškubu dohola a opeču si tě na rožni?“
„Nesčíslněkrát, hulváte!“ klápl zobákem Caradac. „Ale jestli to tentokrát uděláš, nedozvíte se nic o Orlandovi a Arnwaldovi!“
Waltheri skočil po Caradacovi a chytil ho za pařáty.
„Caradacu, mluv, nebo tě dám sežrat Dangrudovi!“
„No tak, Siane! Udělej něco!“ mlátil havran křídly. „Nevidíš, že chtějí Caradacovi ubližovat?“
„Jen ho pusť, Waltheri,“ usmíval se pod vousy Sian. „Poví ti všechno, co ví.“
„I co neví,“ sliboval Caradac a Waltheri ho pustil. Caradac ze sebe okamžitě vysypal, že se Arnwald pustil s Orlandem v bezvědomí přes moře.
„Arnwald se doopravdy zbláznil,“ vzdychl Dangrud, „i když po tom, co prožil, se nedivím. Zabije sebe i Orlanda.“
„Bylo to to nejlepší, co pro Orlanda mohl udělat,“ namítl Asgeirr. „Na lodi může s tou natlučenou hlavou aspoň klidně ležet. Cestu na koni by nejspíš nepřežil vůbec. Ale i tak si strašně oddechnu, až je zase uvidím.“
„Caradac věří, že se jim to podaří,“ krákal havran. „Oba už utekli nejednou hrobníkovi z lopaty, snad je štěstí najednou neopustí! A co vy? Jak jste daleko s prací?“
„Už máme nakácené stromy na skoro všechny vory,“ pochlubil se Morcant. „Zítra svážeme prámy a pozítří ráno vyrazíme.“
„To Caradac rád slyší,“ protřásl si peří havran.
A skutečně, jak Morcant pravil, druhé ráno po Caradacově návratu spustili vory na řeku. Pluli proti proudu, ale ArateLota plynula tak klidně a mírně, že píchání dlouhými bidly nebylo příliš namáhavé. Břehy vroubily holé stromy a Waltheri si dovedl představit, jak krásně zelené a měkké stíny vrhají na hladinu v létě. Připomnělo mu to Hvozd, tu dobu, kdy pomalu přestával být dítětem a začínal být mužem a kdy pomáhal Arnwaldovi postavit vor, na němž se po řece Áslég Arnwald vydal poprvé do světa lidí. Arro a Trag si na to určitě pamatovali také, protože je praotec Amaler tenkrát tajně poslal, aby prohlédli, jestli je vor postavený dobře, a pokud by nebyl, aby ho opravili. Protože praotec Amaler věděl o svých schovancích všechno, i to, že se jeden z nich chystá prchnout z Hvozdu.
Jestlipak víš, otče Amalere, co se s námi děje teď, pomyslel si Waltheri. A taky se na to zeptal Traga.
Trag se zamyslil. Ve stejně zelených očích, jako měl Waltheri, se mu odrážely paprsky slabého zimního slunce.
„Já myslím, že ví,“ řekl pak. „Možná neví, kde jsme a co děláme, ale určíte ví, jak nám je. A pomáhá nám.“
Waltheri se usmál. Byla to povzbudivá myšlenka.
Cesta po ArateLotě byla klidná, jeden den se podobal druhému jako vejce vejci – až na to, že někdy pršelo a někdy ne. Byla lezavá zima a na vorech vlhko, ale nezastavovali ani na noc, aby se ohřáli u ohňů, protože chtěli být u hor co nejdříve. TafirsinKinan hořel nedočkavostí, kdy se zase ocitne doma, a dlouhé hodiny si povídal s Gamuxperem svojí mateřštinou. Po téměř celém týdnu se začala krajina ze zalesněné roviny měnit v hory, řeka se stávala čím dál tím prudší a nesplavnější a nakonec museli vory vytáhnout na břeh, pečlivě ukrýt a dál se podél ArateLoty pustit pěšky.
Několik dní se zdrželi na úpatí hor, než si opatřili dostatečné zásoby masa na cestu, něco vyudili a něco aspoň trochu nasušili. Čekal je výstup do velké výšky, kde už se lovná zvěř nezdržuje, ba dokonce tam ani nerostou stromy, aby si mohli syrové maso upéct, a až na druhé straně hor sejdou dolů, už je čeká jenom Poušť. Proto bude nutné také u posledního pramene naplnit všechny měchy vodou a šetřit s ní.
Šli stále podél ArateLoty, která už dávno nebyla širokou, zvolna se valící řekou, ale dravou horskou bystřinou plnou kamenů. Cesta byla stále obtížnější a příkřejší a čím výš byli, tím větší mráz se jim dostával pod šaty. Les kolem pozvolna řídl, stromy byly nižší a nižší a plazily se po šedivé suti. Do deště se stále častěji přimíchávaly sněhové vločky.
„Jako Dankrad,“ bručel si pod ojíněný knír Bald, když někdy vichr protrhl mlhu halící vrcholky hor a on spatřil v závratné výšce nad sebou sněhem ověnčené štíty.
„Jak může být za tímhle pohořím poušť,“ remcali vojáci, „když je támhle na vrcholcích sníh?“
„Je tam poušť,“ tvrdil Gamuxper, „protože ty hory jsou tak vysoké, že se o ně zachytí všechny dešťové mraky, které jdou do moře. Déšť spadne dole nebo tady na úbočích. Za chvíli se začneme brodit v závějích, ale na druhé straně nebude ani špetka sněhu.“
Brzy skutečně skončila i kleč a veškeré rostlinstvo vzdalo marný boj s drsným podnebím a po svazích se začaly plazit sněhové jazyky. Den nebo dva na to dorazili k průsmyku mezi skalními štíty. Bald si oddechl, protože on znal hory nejlépe ze všech Éllaďanů a bylo mu jasné, že pokud by se museli drápat přes vrcholky, přežila by jich to s bídou polovina.
Průsmyk byla hluboká, úzká proláklina mezi dvěma vysokými horami, které se nad ní tyčily do hrozivé výšky, a když člověk, stojící mezi nimi, zaklonil hlavu, aby k nim vzhlédl, měl dojem, jako by se na něj řítily. Po uzoučké stezce mohli jít dva, nanejvýš tři muži vedle sebe, což znepokojovalo jak Balda, zvyklého na uskoky Dankradu, tak vojevody a Siana s Dangrudem, neboť kdyby je teď někdo napadl, nemají nejmenší naději se uhájit.
„Tady nikdo nežije,“ smál se Gamuxper. „Co by tu dělal? Ohlodával kamení? Pravda, nějaký lišejník by se tu našel a občas se tu objeví svišť, ale to k obživě nestačí.
„Je to jediný průchod široko daleko, kdo ho obsadí, může vybírat clo, s poměrně malým počtem mužů komukoliv zabrání projít, mohli by tu hlídkovat Lakaríni.
„Proč by to, proboha, dělali! Proč by se namáhali s hlídkami, když je sama Poušť chrání tak dobře, že se k nim nikdo, pokud oni sami nechtějí, nedostane, protože by zahynul žízní?“
„Co kdyby někdo jednoho z nich zajal,“ odporoval Sian, „a donutil ho, aby mu cestu ukázal?“
„Odsoudil by se tím k smrti. Protože Lakarín by ho zavedl do Pouště a ochotně by s ním zahynul, jelikož by ho pochopitelně zavedl někam jinam. Lakaríni jsou nesmírně houževnatý a statečný národ.“
Přes Gamuxperova ujištění si všichni oddychli, když měli soutěsku za sebou. Začali sestupovat dolů a na téhle straně pohoří, jak Gamuxper říkal, sníh neležel. Nerostly tu žádné rostliny, nezahlédli sviště. Ale zima tu byla stejná.
Po několika dnech se dostali k úpatí pohoří. Před nimi se prostírala mírně zvlněná kamenitá rovina, která na obzoru přecházela v žlutavou barvu.
„Tam začíná Poušť,“ řekl Gamuxper. „Budeme tam během pár dní.“
Tafír radostně zavýskal, ale ostatní byli zamlklí. Měli před sebou zase nové neznámo, které sice nemuselo, ale mohlo skrývat nebezpečí. Ale nezbývalo nic jiného než vykročit, a tak tedy vykročili.
Obloha tu nebyla zatažená jako v krajích před pohořím. Byla jasná a slunce hřálo čím dál víc. Gamuxper je vedl na jihozápad a po čtyřech dnech, když už neměli skoro žádnou vodu, když už byly všechny teplejší součásti oděvů nacpané na dně tlumoků a když se kamenitá pláň změnila v písčitou, narazili na město.
Ohromné bílé město stálo uprostřed roviny jako přízrak, zpola zaváté pískem, opuštěné a zchátralé, ale přesto budící obdiv a úctu, město, které kdysi vládlo celému Jižnímu Edagwonu.
Lakarína.
„To kdyby viděl Orland…“ vzdychl Sian. „On to město znal živé a v plném rozkvětu. Teď z něj zbyly jen rozvaliny a trosky.“
„Jako z Orlandovy minulosti,“ poznamenal Dangrud. „Je dobře, že tu není.“
„Nádherné město!“ zaskřehotal Caradac, který byl ze všech nejčilejší, protože se většinu cesty nesl někomu na rameni. „Půjdeme se tam podívat?“
„Radši bych pokračoval,“ namítl Sian. „Nemáme už skoro žádnou vodu a bůhví kolik cesty nás ještě čeká.“
„Jsme u cíle,“ řekl Gamuxper. „Tady už musíme počkat, až pro nás KinansinBeltum pošle své lidi se zvířaty.“
„Jo, a jak se o nás dozví?“ poznamenal vojevoda Adalhart Orlík.
„Caradac mu donese zprávu.“
„Cože?“ poposkočil havran. „Slyšel Caradac dobře? Má se vydat do téhle nehostinné vyprahlé pustiny sám?“
„Není jiné cesty, příteli,“ usmál se omluvně Gamuxper. „Popíšu ti, kde leží sídlo KinanasinBeltum, ty to bezpečně najdeš. Jsi moudrý havran a nemám obavy, že by se ti to nepodařilo.“
„No dobře,“ klápl zobákem havran, jemuž Gamuxperova slova zalichotila, „Caradac se tedy obětuje. Ale bojí se, aby KinanasinBeltum neranila mrtvice, až na něj Caradac promluví.“
„Myslím, že to KinansinBeltum přežije,“ zasmál se Gamuxper. „Lakaríni jsou zvyklí stýkat se s bytostmi, které se mnohdy lidskému chápání vymykají – jejich země je jiná než Jižní Edagwon. Záhadnější, tajuplnější, snad i nebezpečnější. Setkáte se možná s věcmi, s kterými jste se v životě nesetkali.“
„O tom by si tedy Caradac dovolil pochybovat,“ zamával křídly Caradac. „Neboť na nadpřirozené bytosti jsou muži Élladu zvyklí již od útlého dětství a mnozí, jako například Waltheri, k nim mají velmi, velmi blízko. Takže spíš nějaké to zpestření uvítají, než že by jim mělo nahnat strach.“
„Caradacu, pamatuj se!“ zaúpěl Harald. „Myslím, že o náramné zpestření se nám zatím staral Tarbun Taro a jeho nohsledové. Když si představím, že by se nám do toho pletly ještě nějaké potvory, chytá mě z toho fantas!“
„Vzmuž se, synu!“ poplácal ho medvědí tlapou po rameni Morcant. „Už jsi zapomněl, jak jsme letěli na dracích? A jak jsme bojovali se stíny?“
„A ty jsi mě přitom sekl do ruky, to si pamatuju moc dobře,“ zavrčel Harald.
„Tak to bys tady zrovna rozmazávat nemusel,“ ohradil se Morcant.
„Gamuxpere, buď tak laskav a vysvětli Caradacovi cestu,“ vložil se do rozhovoru otec Uodalrích. „Ať zbytečně nemámíme čas.“
Gamuxper tedy popsal Caradacovi, kde najít KinanasinBeltum, a dal mu úzký stříbrný náramek, který nosil TafirsinKinan na zápěstí.
„Tak bude KinansinBeltum vědět, že mluvíš pravdu.“
„Dobře. Nechť vás Tagira ochraňuje, Caradac letí vstříc věcem příštím,“ pravil havran a vznesl se s náramkem ve spárech do výšky. Brzy z něj zůstala jen tečka nad nekonečnou písečnou plání.
„Půjdeme do města,“ řekl Gamuxper. „Kinanovi bude nějaký ten den trvat, než sem dorazí, a bude lepší mít střechu nad hlavou.“
To muži uznali, protože ačkoliv jim před několika málo dny v horách mrzla voda v měších, tady slunce pálilo jako kovářská výheň.
Došli pod hradby Lakaríny a stanuli před nimi v němém úžasu. Byly vybudovány z ohromných kvádrů ze světlého kamene barvy písku a vypínaly se do neuvěřitelné výše. Bránu, jejíž horní oblouk ležel zřícený na zemi, svíraly mezi sebou dva pilíře zdobené do výšky urostlého muže pásem z modrých, zelených a bílých ornamentů, které tvořila bájná zvířata a rostliny sestavené z dlaždic velkých jako dlaň. Hradby byly nejen vysoké, ale také neuvěřitelně mohutné, protože bránu tvořila v podstatě dobrých šest sáhů dlouhá ulice. Zdi byly zvětralé, kvádry leckde vydrolené a popraskané. Uvnitř hradeb vedly podél zdí nahoru na ochozy úzké kamenné schody, na něž by teď dobrovolně vstoupil leda tak blázen nebo sebevrah.
Od brány vedl Gamuxper své svěřence širokou ulicí, která mířila přímo do středu města. Domy, které cestu lemovaly, byly zdobené podobným způsobem jako pilíře brány, prázdná okna se slepě dívala do ulice a v otvorech po dveřích už nezbyly ani rzí sežrané panty. Nejeden dům byl téměř v rozvalinách. Zahlédli i střepy věží několika kostelů, které ještě bůhvíjakou mocí držely pohromadě, a z trosek jedné věže vyčníval zvon pokrytý zelenou měděnkou.
„Kam nás vedeš?“ zeptal se Sian, když už šli hodně dlouho a z pohledu na nové domy na něj začala padat tíseň.
„Hledám královský palác. Kinan v něm přespává, když se tu zdržuje. Je v něm dokonce pramen, což nám přijde vhod. Ale nikdy jsem tam nebyl, s Kinanem jsme vždycky byli domluveni, kdy tu na mě počká, a vyhlížel mě u brány. Myslím, že ho město moc nezajímá, a tak nepokládal za důležité brát mě dovnitř.“
Prošli ještě několika ulicemi, z nichž některé byly úzké a tmavé a jiné světlé a široké, minuli náměstí nebo tržiště a pak stanuli před palácem.
Nemohli se mýlit, byl to královský palác, i po čtyřech stech letech z něj čišelo bohatství a přepych, jímž své obyvatele obklopoval. Byl několikaposchoďový, s kamennými, na mnoha místech zachovanými střechami a mohutnou, až přemrštěně vyzdobenou bránou. Tou se dostali do velkého vstupního sálu, jehož rovný strop podpíraly štíhlé bílé sloupy se zlacenými hlavicemi a patkami. Barevné dlaždice ještě i pod tlustou vrstvou prachu dávaly tušit nevídané vzory. Přímo proti hlavnímu vchodu bylo široké schodiště s ozdobným zábradlím a středem tohoto schodiště se táhla sotva zřetelná cestička začínající už u dveří, vyšlapaná v nánosu prachu a písku.
„Jestli Kinan přespává tady,“ řekl Sian, ‚jsou to jeho stopy. Jestli ne, tak jsou to stopy někoho jiného, ale v každém případě to znamená, že tu nejsme jediné živé duše, když nepočítám ty hady a ještěrky, co se tu všude vyhřívají na zdech. A pokud tu někdo žije, musí mít vodu. Ty stopy nás k ní zavedou.“
Vydali se tedy do nitra paláce vedeni tou těžko znatelnou a ztrácející se cestičkou. Prošli mnoha chodbami a sály, které vypadaly velmi zachovale, v nejednom byl dokonce dosud nábytek, ale rozpadal se na prach pod dotekem ruky. Stopy je vedly do bočního křídla paláce, kde po točitých schůdcích sestoupili do dvora sevřeného ze všech čtyř stran vysokými zdmi budov, takže tu byl celý den příjemný stín. Dvůr byl zarostlý keři, popínavými, barevně kvetoucími rostlinami a bujnou trávou.
Prošmejdili celou zahradu a uprostřed, v té nejneprostupnější houštině, našli malou, něžnou, rozkošnou stavbičku, jejíž zdi byly vytesány z bílého kamene, připomínaly krajku a držely pohromadě už jen díky tomu, že byly dokonale obrostlé popínavými rostlinami. Půdorys té stavby byl osmihranný a stála na podstavci s několika stupni. Uvnitř byla kašna, z níž měla osmi žlábky vytékat voda do stružek, které ji rozváděly po celém dvoře. Jenže jeden roh kašny se už před věky udrolil a tudy prýštil vydatný pramen křišťálové ledové vody, stékal po stupních a vsakoval se do písčité půdy pod nimi.
„Utáboříme se tady,“ navrhl jeden z vojáků. „Vysekáme si tu místo…“
„Ne!“ vykřikl Arro. „Ať se nikdo neopováží zničit jedinou květinu v téhle zahradě! Vždyť je to zázrak, že vedle pouštěje takový ostrůvek života!“
„Arro má pravdu,“ podpořil lesního mužíka otec Uodalrích. „Ubytujeme se uvnitř.“
Vždyť nedaleko odtud už přes západní hradby Lakaríny postupovala Poušť, mohutné zdivo leckde váze písku podlehlo a probořilo se a vzniklými mezerami se do města plazily první jazyky písku, jenž Lakarínu během několika let pohřbí, jako už pohřbil nejedno město. A tam, kde hradby ještě vzdorovaly, byl už písek navátý tak vysoko, že se s tichým šelestem sypal přes jejich vrcholky dovnitř, jako by městu odměřoval čas, po který ještě bude stát.
U kašny se jen napili, naplnili měchy a vrátili se do nitra paláce. Poblíž zahrady objevili prostorný sál, jehož strop nehrozil zřícením a který si podle všeho vybral KinansinBeltum za svoji noclehárnu, protože tu byly nové, bytelné dveře a v krbu popel. Z okolních místností sem nanosili ztrouchnivělé dřevo z nábytku, aby si mohli ohřát studené, zpola vyuzené maso, a přitom zjistili, že některé kousky dřeva jsou vykládány zlatými nebo stříbrnými drátky, perletí a polodrahokamy. Vojáci si takové věci vydloubávali z prken dýkou, než přiložili, a bylo na nich vidět, že začínají mít pocit, že by se v tomhle paláci dalo leccos najít.
Sian by byl sice nejradši, kdyby se drželi pohromadě, ale viděl, že by své muže stejně neuhlídal. Dovolil jim tedy s největší opatrností palác prozkoumat, ale každý, kdo z místnosti odcházel, musel udělat na zeď vedle dveří uhlíkem čárku a při návratu ji smazat nebo škrtnout, aby měl Sian přehled, kolik mužů se ještě někde toulá.
K půlnoci už byli všichni slídění po paláci nabaženi, protože tam toho nebylo zdaleka tolik, kolik si představovali. Jen Asgeirr měl štěstí a našel kdesi zapadlou sošku psíka z růžového kamene, která se zrovna tak vešla do ruky. Radoval se, zeji přiveze Sojce.
Sian se šel, než zalehnul, s hořícím polenem podívat ke dveřím, kolik mužů se ještě nevrátilo. Čtyři čárky nebyly přeškrtnuté.
„Škrtli jste se všichni?“ zeptal se. Neozval se nikdo, kdo by si uvědomil, že to zapomněl udělat.
„Blíženci tu nejsou,“ upozornil Rilan, nejmladší Tankredův bratr.
„O blížence strach nemám,“ zívl Morcant. „Blíženci si poradí s lecčíms.“
„Se zříceným stropem na hlavě ale těžko,“ mračil se Sian.
„Ještě chvíli počkáme a pak je půjdeme hledat,“ rozhodl Bald. „Ale myslím, že si děláme zbytečné starosti. Kdyby někde padal strop, silně pochybuju, že by ten rachot nedolehl až k nám.“
„To je pravda,“ kývl Sian.
Dangrud už tvrdě spal a ke spánku se během krátké chvilky uložili všichni. Jen Sian bděl a čekal, až přijdou blíženci, a občas přihodil na oheň. Blíženci dlouho nešli a Sian váhal, zda má probudit Dangruda a jít je s ním hledat, nebo počkat až do rána. Teď je tma, může si svítit leda hořícím prkénkem, takže má valnou naději, že si někde zpřeráží hnáty i on. Jenže pokud někam napadali blíženci a jsou zranění, je zapotřebí jít jim na pomoc.
Než se rozhodl, otevřely se dveře a dovnitř šíleně rychle, ale naprosto nehlučně vpadli blíženci. Dveře okamžitě zavřeli a zapřeli kopím jednoho vojáka. Pak začali po místnosti hledat ještě něco, co by před dveře postavili, a to Siana znepokojilo. Vstal a došel k nim.
„Co se stalo? Kde jste byli tak dlouho?“ zeptal se šeptem.
„Stala se toho spousta,“ odpověděl tiše Brigh, „a teď je zapotřebí zabednit dveře, aby sem ta potvora nemohla.“
„U Orlyga,“ sjela Sianovi ruka k jílci. „Jaká potvora?“
„Emlede, vysvětli mu to, my se zatím postaráme o dveře,“ požádal Brigh jednoho ze svých nerozeznatelných bratří. Emled jim stejně dost dobře nemohl s ničím pomoci, protože krvácel na ruce.
„Kdo tě zranil?“ polekal se Sian.
„Ta mrcha,“ postěžoval si Emled a začal vyprávět.
Blíženci se vydali jako většina ostatních zvečera na průzkum paláce, aby si odtud přivezli něco na památku. Jelikož však uvažovali bystře, dospěli k názoru, že když po tomhle křídle běhá půl stovky chlapů, že bude lepší, když půjdou jinam. Sešli tedy do velkého vstupního sálu, protože si pamatovali, že tam odtud vedly také nějaké chodby, a prolezli celé přízemí. V pravém křídle narazili konečně na něco zajímavého – schody do sklepa, široké a pohodlné. Wenera, který byl odjaktěživa nesmírně zvědavý, napadlo, že by to mohly být schody do vinného sklípku a že by se mohli podívat, jestli tam náhodou nezbyl ještě nějaký sud, protože to by bylo řádně uleželé víno.
„Orland vyprávěl, že tady víno skladují – nebo skladovali – v hliněných džbánech s hrdly zalitými voskem. Takže by ani nemuselo být vyschlé,“ zauvažoval Ainer, který si, jakožto nejstarší z bratří, obvykle zachovával chladnou hlavu a své o několik okamžiků mladší bratry krotil. Ovšem představa, že by mohl ochutnat několik set let staré víno, lákala i jeho.
Našli si tedy několik kusů méně zpráchnivělého nábytku, rozlámali ho na prkénka, jedno zapálili a sestoupili dolů do sklepa. Pod schody se na několik stran rozbíhaly klenuté chodby. Nebylo tu takové vlhko, jako obvykle ve sklepeních bývá, nebyly tu ani pavučiny, byla tu jen spousta písčitého prachu, který se vířil jejich kročejemi.
„Kudy půjdeme?“ zeptal se Brigh.
„To je jedno,“ pokrčil rameny Wener.
Emled vzal dýku, položil ji na zem a roztočil ji. Když se zastavila, její hrot ukazoval zpátky ke schodům.
„Znova,“ řekl Emled, ale dýka i napodruhé ukázala totéž.
„Ukaž,“ vzal mu dýku Ainer. Tentokrát hrot směřoval do první chodby vpravo.
„Tak jdeme,“ vstal Ainer a vrátil dýku Emledovi.
Vkročili do chodby, ale zjistili, že před sebou mají spletité bludiště.
„Mám nápad,“ ťukl se do hlavy Brig, kterému se ze všech čtyř blíženců dostalo nejvíce ostrovtipu. „Jeden z nás zůstane tady na kraji a bude pískat. My půjdeme tak daleko, dokud ho uslyšíme. Tam zůstane druhý a zase bude pískat. Takhle to budeme dělat pořád a ten poslední půjde jen tak daleko, aby pořád slyšel, a pak se po sluchu vrátí.“
Jelikož nikdo neměl lepší nápad, nechali na kraji Wenera, který si začal hvízdat oplzlou odrhovačku. Ostatní se mu brzy ztratili ve tmě, protože oheň si vzali s sebou. Kdo čeká, světlo nepotřebuje. Wenerovi sem dopadaly sporé paprsky měsíčního světla seshora, protože místnost, ze které schody vedly, měla probořený strop, a tak se brzy rozkoukal a nijak smutno mu tu nebylo.
Druhý držel hlídku Ainer, třetí Brigh a Emled šel nejdál. Na víno dosud nenarazili a Emled měl pocit, že spíš než ve vinném sklepě jsou asi ve vězení, protože chodbu lemovaly v pravidelných rozestupech otvory po dveřích, v mnohých ještě dveře byly a na zdech jedné kobky dosud visely řetězy. Na víno to tu nevypadalo, a protože Brighovo hvízdání už beztak skoro neslyšel, otočil se, že půjde zpátky.
Na okamžik se zarazil, protože měl pocit, jako by něco slyšel, něco jiného, než Brighovu odrhovačku, ale zvuk se znovu neozval. Vykročil tedy na cestu zpátky, ale sotva ušel několik sáhů, zřetelně za sebou zaslechl kroky – či spíše skoky – nějakého zvířete. Podvědomě uskočil stranou a před sebe nastavil hořící pochodeň, kterou držel v levé ruce, což mu s největší pravděpodobností zachránilo život, protože to, co se na něj ze tmy vyřítilo, se mu do paže zahryzlo s takovou silou, že by mu to určitě prokouslo hrdlo, kdyby byl o zlomek vteřiny pomalejší.
Bleskurychle vytasil meč a ťal po stvoření, o němž nebyl v leknutí s to říct, zda je chlupaté, šupinaté nebo opeřené, věděl s jistotou jen to, že má tlamu plnou ostrých zubů. Zasáhl to a stisk povolil. Emled vyrval svou ruku z cizího chřtánu a dal se na bezhlavý úprk za zvukem Brighova pískání.
Slyšel, že to stvoření běží za ním, ale že běží stěží tak rychle jako on. Protože byl ale vyděšený, třásly se mu nohy, krvácel a oslabovala ho bolest, věděl, že dříve či později by ho to dohnalo. Napadlo ho tedy, že by mohl využít toho, čím se s bratry už jako děti dobře bavili.
Když si totiž hráli s kamarády na honěnou, nejednou si ze svých druhů tropili žerty tím, že při závodění vyběhl jen jeden z nich, v příhodnou chvíli zaběhl za nějaký strom či křoví a odtamtud vyrazil další bratr, k nerozeznání podobný tomu předchozímu, ale čerstvý. Tímhle způsobem nemohli nikdy žádný závod prohrát.
A totéž chtěl teď Emled provést té potvoře, která se ho rozhodla sežrat. Napjal všechny síly, aby doběhl k Brighovi dřív než ona, vpadl k němu do výklenku, vtiskl mu pochodeň do ruky a zašeptal mu do ucha: „Rychle běž, na nic se neptej, jde o život. Dej babu Ainerovi.“
Brigh vystřelil jako šíp z luku a sotva Emled dvakrát vydechl, přehnal se kolem něj ten neznámý tvor. Emledovy výpočty vyšly, pustil se za Brighovou pochodní, a Emled se vyčerpaně zhroutil na zem. Že by tu těch potvor mohlo být víc, to mu v tuto chvíli ani na mysl nepřišlo.
Blíženci si mezi sebou museli máloco vysvětlovat, často jako by jeden četl myšlenky druhému, a tak Brigh dobře věděl, jakou hru chce Emled s pronásledovatelem hrát. Když dobíhal k Ainerovi, už měl před tím tvorem slušný náskok, slyšel ho z větší dálky, než když ho od Emleda přebral.
„Ainere, máš babu! Já ji dostal od Emleda. Něco nás honí, tak běž a hoď to na krk Wenerovi.“
Ainer kývl, vzal pochodeň a vyrazil. Za okamžik kolem zchváceného Brigha prosvištělo zvíře ze sklepení a vydalo se za Ainerem. Brigha potěšilo, že přistoupilo na jejich hru, počkal, až budou z doslechu, a začal opatrně hvízdat. Ne písničku, jen krátké, jednotlivé tóny, tak, aby Emled mohl najít cestu.
Ainer mezitím doběhl k Wenerovi.
Nemá smysl, aby to Wener vedl dál, přemýšlel v běhu. Tady sklepení končí a Wenera už stejně nemá kdo vystřídat. Budeme dva, bude tu víc světla, Postavíme se tomu se zbraní v ruce.
Proto, když už byl blízko schodům, křikl: „Wenere, tas! Něco mě chce sežrat!“
Wener byl v mžiku připraven k boji. Ainer se mu s mečem v jedné a pochodní v druhé ruce postavil po boku a za chvíli se z ústí chodby vynořilo stvoření, které bylo tak zrůdné, že kdyby se jim o něm zdálo, byli by se s křikem probudili. Teď jim spíš hlas v hrdlech zamrzal.
Vypadalo to, jako by někdo v dobrém rozmaru zkřížil rysa, divoké prase ropuchu a ještě něco těžko popsatelného s tím výsledkem, že zvíře bylo veliké jako mladý býček, po rysovi zdědilo tělo, po praseti hlavu, po ropuše kůži a po tom nepopsatelném předkovi všechno ostatní a ještě leccos navíc.
Na konci chodby se trochu zarazilo, ale ihned vyrazilo proti protivníkům.
Wener po něm ťal a poranil ho na žebrech, Ainer, který jen taktak uhnul jen klům, mu vrazil pochodeň do rypáku. Zvíře vyrazilo příšerný jekot a okamžitě zmizelo v nejbližší chodbě. Naštěstí to nebyla ta, kterou přiběhlo.
„Co to bylo?“ polkl vyděšený Wener.
„Noční můra,“ usoudil Ainer. „Hvízdej.“
„Proč?“ roztřásl se Wener. „Myslíš, že to přijde na zapískání jako pejsek?“
„To doufám ne, ale jinak nás Brigh s Emledem těžko najdou.“
Emled mezitím dotápal k Brighovi.
„Díky za hvízdání,“ usmál se, což nebylo ve tmě vidět. „Řídil jsem se sluchem jako netopýr.“
„Můžeš v tom pokračovat,“ řekl Brigh, „protože už slyším Ainera nebo Wenera.“
Vydali se po zvuku a Emled celou cestu nepřetržitě nadával.
„Co se vztekáš?“
„Hryzlo mě to do ruky.“
„Hodně krvácíš?“
„Jak to mám v té tmě poznat? Jsem snad kočka?“
„Myslím, že to bude dobré. Kdyby z tebe teklo moc krve, nevztekal by ses. Ztrátou krve se člověk zklidní. Někde pouštějí žilou příliš divokým vězňům.“
„Grmpf,“ odtušil Emled.
Konečně se v chodbě objevily paprsky Ainerovy pochodně a za chvilku byli u schodů.
„Sláva, že jste tady,“ oddechl si Ainer. „Uteklo to před námi do jiné chodby. Navrhuju jít rychle nahoru, než si to přivede kamarády.“
„Nehodlal jsem tu strávit noc,“ pravil Wener a jako první vyletěl po schodech nahoru.
S neodbytnou představou, že mají příšeru v patách, proběhli blíženci nahoru do patra a do křídla, kde byli Gudleifrovi muži utábořeni na noc.
„To jsou tedy krásné zvěsti,“ zakřenil se Sian. „U Orlyga, považoval jsem vás za moudré muže, a vidím, že by vás možná předčil rozvahou i Harald. Když jste dostali dvakrát znamení, že se máte vrátit, proč jste museli pokoušet osud a lézt tam?“
„Jaké znamení?“ podivil se Brigh.
„Vždyť jste točili dýkou, aby vám ukázala, kudy jít, a ona vás dvakrát poslala zpátky. Ach, Bohové! Každopádně teď musíme držet hlídky.“
Zatřásl ramenem Asgeirrovi.
„Asgeirre, vstávej! Jeden z blíženců je raněný, potřebuje ošetřit ruku.“
„Cos kde dělal?“ zavrtěl Asgeirr hlavou nad skoro překousnutou rukou.
„On ti to určitě rád poví,“ opustil je Sian a šel vzbudit Dangruda a ještě několik mužů, aby s ním zabezpečili dveře a podělili se o hlídky.
Až do rána se nic nedělo, jen Asgeirr strávil zbytek noci vytahováním odštěpků kostí z Emledovy rány. Když už bylo světlo, sešlo deset ozbrojených mužů pro vodu, jinak se zdržovali výhradně v sále za zabedněnými dveřmi. Nikdo seje však nepokoušel sežrat až do pozdního odpoledne, kdy na okně přistál Caradac.
„Caradac vás hledal po celém městě,“ řekl, „ale že vás najde zalezlé jako krysy v díře, to ho věru nenapadlo.“
„Nech si svoje uštěpačné poznámky, Caradacu,“ požádal havrana Sian. „Kdybys věděl, co se nám tu přihodilo, mluvil bys jinak.“
„Asi jste viděli zjevení,“ usoudil havran. „KinansinBeltum po Caradacovi vzkazuje, že si pro vás přijede asi tak za tři dny, dřív se sem nedostane. Ubytovat se prý máte v královském paláci, což, jak Caradac vidí, jste již udělali. Radí vám však, abyste se pokud možno nevydávali do pravého křídla a už vůbec ne do sklepů, protože tam prý žije nějaké divné zvíře. Ze sklepení prý snad nevylézá, a pokud ano, zdržuje se jen v pravém křídle. Kinan aspoň tvrdí, že v levém, kde obvykle nocuje on, nikdy nebylo.“
„Co není, může být,“ pravil pochmurně Dangrud.
„Caradacu, můžu tě ujistit, že do pravého křídla nikoho z nás nikdo nedostane ani párem volů a do sklepení ani za celé království. Blíženci to tam včera prozkoumali a Emled si odtamtud přinesl památku na to Kinanovo zvířátko,“ vysvětlil Sian.
„Ale ne,“ slétl Caradac k Emledovi, kterému ještě neklesla horečka. „Jeden z bratří blíženců je raněn? Nermuť se proto, Emlede,“ chlácholil ho, „alespoň tě podle jizvy lidé odliší od tvých bratří,“
„To mi právě vadí,“ přiznal se Emled.
Caradacova zpráva nicméně zvedla Gudleifrovým mužům náladu a ze všech nejvíc se radoval TafírsinKinan, že po dlouhých měsících zase uvidí svého otce Kinana a matku Behersidu.
KinansinBeltum dodržel slovo. Před bránou paláce se skutečně objevil třetího dne dopoledne s několika muži a s asi čtyřiceti zvířaty, jaká Éllaďané ještě v životě neviděli. Byla větší než koně, světle nahnědlé barvy písku, měla vysoké štíhlé nohy s velkými klouby, dlouhé krky, ospalé oči a co nejpodivnějšího, na zádech měla mohutný hrb. Když kráčela, podivně se kolébala, a Éllaďané brzy zjistili, proč tomu tak je: tahle zvířata totiž zvedala při chůzi zároveň obě nohy na jedné straně, nikoliv křížem jako kůň nebo pes.
KinansinBeltum zarazil své lidi před palácem.
„Tafir – sineo, is du hiina?“2
Tafír se vrhl k oknu, div z něj nevypadl.
„Atte! Atte!“3 vykřikl, když spatřil otce, a běžel dolů.
2 Tafire, můj synu, jsi tam?
3 Tatí! Táti!
„Ho ela Gamuxper!“ zvolal znovu KinansinBeltum. „Is du ra hiina?“4
„Eo im,“5 vyklonil se Gamuxper z okna. „Moji přátelé neznají tvou řeč, Kinane – sinBeltum. Nebude ti příliš proti mysli, budemeli mluvit jazykem, jemuž lépe rozumějí?“
„Nikoliv,“ odpověděl KinansinBeltum. „Mému jazyku umí málokdo.“
Gamuxper se vrátil do místnosti.
„Pravděpodobně jen napojí velbloudy a vyrazíme. Rychle se sbalte. Rád bych vás požádal, abyste přistoupili na všechny zvyky Lakarínů. Není to těžké a uděláteli to, získáte si v nich přátele. KinansinBeltum není prostý kmenový náčelník, je to náčelník všech Lakarínů, je tudíž na stejné úrovni jako u vás váš král. Nebude proto pokládat za sobě rovného nikoho krom královských družiníků, a ty ještě s výhradami, a nanejvýš otce Uodalrícha. Ostatní musí přijmout takové postavení, jaké jim KinansinBeltum určí. Nebude nijak bezvýznamné, protože jste hosté. Taky by vás neměla vyvést z míry až přehnaná pohostinnost Lakarínů. Může jít tak daleko, že vám váš hostitel nabídne pro potěšení nejen svou otrokyni, ale třeba i manželku nebo dceru. Pokud byste tu ženu odmítli, urazili byste tím její krásu a ve svých důsledcích i hostitele, takže se toho pokud možno vyvarujte.“
„Arnwald by se radoval,“ poznamenal Waltheri.
„Reiulf taky,“ doplnil ho Harald.
4 Gamuxpere, jsi tam taky?
5 Jsem.
„Aspoň Nigald Poutník si přijde na své,“ uškliboval se Morcant. KinansinBeltum vyběhl doprovázen několika svými muži a Tafirem nahoru.
„Nechť slunce svítí na všechny tvé kroky, Gamuxpere,“ pozdravil přítele.
„Nechť počet dní, jež máš ještě prožít, není menší než počet zrnek písku v tvé Poušti, KinanesinBeltum,“ odpověděl Gamuxper.
Po tomto formálním pozdravu si padli do náruče a pevně se objali.
„Jsem rád, že tě zase vidím, Gamuxpere,“ řekl pak Kinan. „A mnohem víc jsem rád, že jsi mi donesl syna.“
„Byla to moje povinnost, když jsem měl příležitost ho osvobodit,“ usmál se Gamuxper.
„Tím není moje radost malejší,“ řekl KinansinBeltum. Mluvil Gamuxperovou mateřštinou velmi dobře, jen nepatrný přízvuk prozrazoval cizince, ale přestože byla jeho řeč značně vytříbená, někdy se stalo, že slova zaměnil nebo divně překroutil. Působilo to zvláštně a nijak mu to neubíralo na důstojnosti.
Lakaríni byli ještě drobnější a tmavší než Edagwoňané. Slunce jim opálilo přirozeně snědou pleť do bronzova a pod hnědou kůží se jim rýsovaly malé, ale pevné svaly a šlachy. Z ostrých rysů obličeje a divokých smolných očí bylo znát, že je to skutečně velmi nezkrotný národ. Milovali nádheru, byli ověšeni stříbrnými ozdobami, řetízky, puklicemi, na holých pažích měli navlečeno množství cinkajících náramků. Kolem hlav nosili omotaný dlouhý pruh látky, který je chránil před úžehem, a pokud zpod něj někomu koukalo ucho, byl v něm velký kruh. Na oděvech převládala sytě modrá a purpurová červeň.
„Váš černý pták už vyprávěl,“ řekl KinansinBeltum, na němž zvonilo nejvíc řetízků a puklic, jak se na urozeného nácelníka sluší. „Vím, co od nás potřebujete, a dám vám to, neboť jsem ke Gamuxperovi přivázán za to, co udělal pro mého syna. Můj dům však není tak velký, abych mohl pohostit všechny. Někteří z vás budou tedy u mého mladšího bratra ZagrizesinBeltum a někteří u mého bratra sňatkem AssúmasinTalmur. Oni už vás očekávají a také se radují, že Tafír přišel domů. Jděme.“
Otočil se a spolu se svými soukmenovci odešel, aby dohlédl na napájení velbloudů. Než se Éllaďané sbalili, byla už zvířata přichystaná k odjezdu.
KinansinBeltum, aniž na okamžik sundal ruku z Talířových ramen, poučil Éllaďany, jak se jezdí na velbloudech. Nebylo toho příliš zapotřebí, protože zvířata byla na provazech po třech v řadě a každou trojici vedl jeden Kinanův muž, takže šlo v zásadě jen o to naučit se, jak na velblouda vylézt, jak se pohodlně usadit a jak zase slézt.
Během krátké chvilky se karavana vydala na cestu Pouští. Velbloudi prošli hlavní, napůl zřícenou bránou a za okamžik se ocitli v moři písku. Kam oko dohlédlo, nebylo nic než ztuhlé vlny Pouště, která se táhla od obzoru k obzoru, jen když se člověk ohlédl přes rameno k východu, spatřil mizející trosky města a za nimi hradbu hor, o kterou se časem čelo Pouště zarazí.
Éllaďané se sice zprvu snažili zjistit, podle čeho se KinansinBeltum v Poušti řídí, ale marně. Lakaríny vedl jednotvárnou krajinou zřejmě nějaký šestý smysl, který Éllaďanům chyběl. Jim připadala Poušť stále stejně žlutá, jedinou změnou, kterou byli schopni zaznamenat, bylo, že čím hlouběji do ní pronikali, tím nepříjemnější bylo horko. Jako by kdesi v nitru pustiny plápolal oheň a rozpaloval okolí.
Vedro v Poušti nejhůř snášeli lesní mužíci, ale už druhý den k večeru se jim najednou z dun otevřel pohled na maličký ostrůvek zeleně ve vyprahlém písku. Rostlo tu několik neznámých stromů a okolo pečlivě udržované studně srdnatě vzdorovala písku šťavnatá tráva.
„Už jsme tady?“ zaradoval se Bald.
„Ještě ne,“ zklamal ho Kinan. „Tady se rozdělíme a pojedeme do měst. Odtud vedou k mému domu, k domu ZagrizesinBeltum a k domu AssúmasinTalmur různé cesty.“
Lakaríni napojili zvířata, doplnili vodu do měchů a pak se vydali znovu na cestu. Podstatná část výpravy zamířila na jih ke Kinanovu bratru a švagrovi, družiníci, otec Uodalrích, blíženci, vojevodové a samozřejmě Gamuxper jeli s Kinanem na sever. Tankredovy bratry ani Sigwalda neuznal KinansinBeltum za hodné svého domu, za což měl na něj Bald dost velký vztek, protože se svým švagrem vždycky výborně vycházel.
Ke Kinanovu sídlu dorazili za několik dní. Neleželo už přímo v Poušti, ale na jejím okraji, kde byla vyprahlá půda svlažována mělkou, leč velmi širokou bahnitou řekou, jejíž koryto se dalo kdekoliv bez nejmenšího nebezpečí přebrodit a voda nesahala dospělému muži výš než po prsa.
To, kam se dostali, bylo město. To museli družiníci uznat. Ovšem zdaleka se nepodobalo městům ani v Élladu, ani v Jižním Edagwonu.
Předně nemělo hradby. Když se Sian pln údivu zeptal, proč tomu tak je, odpověděl mu Kinan s úsměvem, že dostatečnou překážkou pro jakéhokoliv nepřítele je Poušť a řeka. Když Sian namítl, že řeku lze bez nejmenších obtíží přebrodit, případně přeplavat, což by zvládlo i pětileté dítě, odtušil Kinan podle Sianova názoru poněkud nesmyslně, že ještěrky do vody nelezou. Sian pak nepokládal za vhodné se na něco dál vyptávat.
Domy v městě byly kamenné. Kde vzali jeho obyvatelé kámen na stavbu, to se Éllaďané vypátrat nepokoušeli. Muselo to být hodně zdaleka. Domy byly obvykle dvoupatrové, vysoké a velmi blízko u sebe, takže v klikatých uličkách vládl celý den příjemný stín a chládek. Na holých zdech barvy pouštního písku bylo jen výjimečně k zahlédnutí úzké zamřížované okénko. Jediný otvor, který, jak se zdálo, do domů vedl, byly dřevěné, masivní a okované dveře. Ulice byly liduprázdné, ale Gamuxper tvrdil, že jakmile slunce klesne, město ožije.
Město sice hradby nemělo, zato Kinanovo sídlo v jeho srdci ano. Přecházeli po nich ozbrojení muži a jakmile zahlédli Kinana, spustili břesknou fanfáru a vzápětí se otevřela brána, aby mohl náčelník Lakarínů vjet.
Ocitli se na nádvoří obklopeném ze všech stran dvoupatrovými arkádami, jejichž oblouky a sloupy byly tak jemně a dovedně zdobené, že družiníkům oči přecházely. KinansinBeltum přiměl své zvíře, aby kleklo, seskočil z něj a netrpělivě se rozhlédl. Na nádvoří už vbíhalo asi patnáct mužů, kteří se ihned ujali velbloudů a odváděli je někam pryč.
Kinan se obrátil k Éllaďanům.
„Vítejte v mém domě. Doufám, že nebudete trpět nedostatkem a že vzpomínka na dny tady strávené se vám napíše na srdce.“
„I my doufáme,“ odpověděl Sian, „a budiž ti vzdán dík za to, že jsi nám poskytl útočiště.“
Pak vstoupili do paláce. Hned za dveřmi očekávala Kinana tlupa služebnictva a podle výkřiků Éllaďané usoudili, že se okázale raduje z jeho návratu. Kinan k nim pronesl několik vlídných slov a podstatná část po vykuj ící čeledi se rozběhla.
„Poslal je pro své manželky a připravit jídlo,“ vysvětlil Gamuxper.
„Manželky?“ vykulil oči Asgeirr.
„Co já vím, měl jich sedm, ale tuším, že jsem zaslechl, že se oženil ještě jednou.“
„Osm manželek?“ zhrozil se otec Uodalrích. „To je bezbožnost.“
„Spis nerozvážnost,“ mínil Dangrud. „Ona leckdy stačí jedna ženská v domě, aby se člověk nenudil, co říkáš, Baldě?“
Kinan je pobídl, aby ho následovali dál do paláce, což znemožnilo Baldovi, aby Dangrudovi odpověděl něco sprostého.
S jejich příjezdem se zřejmě počítalo na hodinu přesně, protože jen co se v hodovní síni rozesadili mezi hromady polštářů a drahých těžkých koberců, sluhové začali nosit jídlo. Podnosy s naprosto neznámými lahůdkami kladli na titěrné stolečky, které byly jedinými kusy nábytku v celé místnosti. Tady se při jídle lidé prostě váleli na zemi v polštářích. Při hostině měli družiníci také tu čest se seznámit s osmi Kinanovými manželkami a dvanácti dětmi včetně Tafíra. Ženy přicupitaly do místnosti, jedna po druhé Kinana obřadně pozdravily a políbily a zase odcupitaly. Družiníci nad tím jen zavrtěli hlavou.
Po jídle je Kinan ubytoval v jednom z těch křídel paláce, která mezi sebou svírala velkou stinnou zahradu plnou vzrostlých stromů, jezírek a umělých potůčků. Ta byla vyhrazena pouze Kinanově rodině, která obývala zbylá tři křídla, a vzácným hostům. Družiníci se s chutí uložili k odpočinku na všudypřítomné polštáře a koberce.
Pozdě večer se k nim vrátil Gamuxper, který si do té doby zřejmě někde v soukromí povídal s Kinanem. Mimo spousty drbů o Kinanově rodině jim sdělil, že náčelník Lakarínů v nejbližších dnech opět odjede, protože tady v paláci se zdržuje jen málo. Většinu času tráví v Poušti na cestách mezi jednotlivými drobnějšími náčelníky, které musí neustále hlídat a střežit, aby se nezačali rvát mezi sebou, nebo, co horšího, aby se příliš nespřátelili a nespojili proti němu. Je tedy nutno tu a tam nějaký nešvár uhladit, ale tu a tam i zasít, aby všechny udržoval v domnění, že bez KinanasinBeltum se prostě obejít nedokážou. A Tafíra, svého prvorozence, si bere s sebou.
Družiníkům to bylo v podstatě jedno. Jediné, po čem teď toužili, byl klid a bezpečí, čehož se jim v Kinanově paláci dostávalo bez ohledu na to, zda tu náčelník je nebo není.
Nastalo jim teď několik týdnů sladkého nicnedělání, kdy se vylízali ze všech ran a pilně se zotavovali ze svého více než pestrého pobytu v Jižním Edagwonu. Sian už se jakž takž vzpamatoval ze ztráty paní Venavelly a i Annuela okřívala v láskyplné péči osmi matek, které ji okamžitě zahrnuly do houfu svých dětí. Jedno tmavovlasé děvčátko navíc se mezi nimi skutečně ztratilo.
Po nějaké době však začala nečinnost družiníky i blížence ubíjet. Vojevodové, kterým už bylo všem přes čtyřicet, si na nudu nestěžovali. Jako rození vojáci využívali doby odpočinku k tomu, aby načerpali co nejvíc nových sil, a neshledávali důvod, proč jimi zase zbytečně plýtvat. Ani otec Uodalrích nebyl nespokojen. Ale ostatní už byli brzy jako na trní.
Až přišel Harald s vynikajícím nápadem.
„Za řekou je les,“ prohodil jednoho večera, když marně přemýšleli, čím zahnat nudu. „Prý asi tak půl dne cesty. Což takhle vyjet si na lov?“
„V tom klukovi přeci jen něco bude,“ zamručel Dangrud.
„Já jsem pro,“ zajásal Waltheri, kterému les hrozně chyběl. „Kdy?“
„Zítra,“ navrhl Sian. „A v tom případě půjdeme hned spát, protože ráno vstaneme brzo.“
„Vezmeš s sebou Annuelu?“ zeptal se Asgeirr.
„Ne. Jen ať pěkně sedí doma, mohlo by sejí něco stát.“
„To jsem zvědav, co ti na to řekne.“
Annuela se pochopitelně vzpěčovala, ale Sian zůstal neoblomný. Zůstavil ji péči osmi Kinanových manželek, Gamuxperovi, který byl už druhý den na návštěvě u nějakých svých známých, nechali vzkaz a vyrazili doprovázeni Caradacem za řeku.
Slunce se sotva vyhouplo nad obzor, ale voda v řece byla příjemně vlahá, stopy včerejších paprsků z ní ještě nevyprchaly.
Na druhém břehu se oblékli a obuli, protože šaty i boty nesli nad hlavou, aby nemuseli zbytek dne pobíhat v mokrém. V lese chtěli být před polednem, aby se vyhnuli palčivému slunci. Cesta jim rychle ubíhala, protože byli odpočatí a svěží, a za několik hodin měli les na dosah ruky. Krajina tu byla přívětivější a zelenější a les byl velmi podobný lesům, které znali z domova.
Protože cestou nenarazili na žádná lidská obydlí, domnívali se, že za zvěří nebudou muset příliš hluboko do lesa, ale drahnou dobu neviděli nic než několik vyplašených ušáků. Bald z toho začal být nevrlý.
„Jestli to takhle půjde dál, tak do večera nic neulovíme,“ vrčel, „a budeme tu muset přespat.“
„Neskuhrej,“ okřikl ho dobromyslně Asgeirr. „Tadyhle je jelení stezička a moc bych za to nedal, že vede k napajedlu.“
„Kéž by,“ povzdychl si Bald.
Vydali se po jeleních stopách, které je vedly dál do lesa, a skutečně zanedlouho narazili na tůň, kam chodila zvířata pít.
„Už se šírá, vyčíháme si, až něco přijde,“ řekl Sian.
Zalehli na číhanou a čekali.
Byla už skoro úplná tma, když zaslechli prasknout větvičku. Waltheri neslyšně založil šíp do luku a přichystal se k ráně. Šelest se blížil a zanedlouho se na mýtince, kterou už halila tma, objevila silueta zvířete o hodně mohutnějšího než laň. Waltheri jen nezřetelně rozeznával jeho obrysy, ale zamířil na krk a střelil.
Trefil se, avšak výkřik, který k němu dolehl, mu na okamžik zastavil krev v žilách. Byl to lidský výkřik.
„U Orlyga,“ vytřeštil oči, což ve tmě nebylo vidět. „Co jsem to střelil?“
„Mě se neptej a pojď se podívat,“ vstal Dangrud a tasil. Opatrně se, následováni ostatními družiníky, přiblížili k tvorovi, jehož zasáhl Waltheriho šíp.
„Ať mě Fréár chrání,“ zašeptal Sian, když ho spatřil.
To, co ve tmě Waltheri pokládal za jelena, mělo totiž k jelenovi asi tak blízko jako k praseti. U stromu, šípem přibodnutý za paži, stál tvor, jehož tělo bylo napůl koňské a napůl lidské, vypadalo to, jako by koni z těla místo krku vyrůstal mužský trup. Koňské tělo patřilo nepříliš velkému hnědákovi s nádechem do rezata, měl štíhlé nohy a poměrně mohutný hrudník vytrvalých klusáků. Kdyby byl člověkem, soudě podle lidského trupu by byl pravděpodobně drobný, možná ještě drobnější než Reiulf, i když svaly, které se nenápadně rýsovaly pod neopálenou kůží, prozrazovaly mrštnou silu. Měl jemný, milý, nápadně trojúhelníkovitý obličej, široké čelo, úzkou bradu a drobná ústa. Vlnité kaštanové vlasy mu spadaly do obličeje a na šíji přecházely do hřívy, která vyrůstala podél páteře na zádech. Černé oči měl k smrti vylekané a na levé přední noze bílou punčošku. Zdravou rukou si svíral prostřelenou paži a s děsem se rozhlížel po družinících.
„Caradac myslí,“ zaskřehotal z větví havran, „že si Waltheri domů ponese znamenitý úlovek.“
„Já nechtěl…“ špitl Waltheri a Harald se tomu zachechtal. „Myslel jsem, že je to jelen…“
Tvor stále mlčel a chvěl se.
„Má strach a bolí ho to,“ zamračil se Asgeirr a pokročil k němu, aby mu pomohl. Poloviční kůň učinil pokus vzepnout se na zadní a uhodit ho kopytem, ale přibodnutá ruka mu to nedovolila. Zasténal a spustil se na všechny čtyři.
„Jen klid,“ poplácal ho Asgeirr po potem lesklé srsti na boku. „Neboj se, neublížím ti.“
Zdálo se, že přívětivému Asgeirrovu hlasu uvěřil, tiše stál, zatímco Asgeirr vytáhl dýku a opatrně uřízl ratiště šípu, aby mohl zbytek z paže vytáhnout. Snažil se být opatrný, ale stvoření po celou dobu tichounce naříkalo. Asgeirr zručně protáhl zbytek ratiště paží.
„Už to je.“
Zdálo se mu, že ta podivná bytost má chuť zmizet ve tmě, ale neměl to svědomí pustit ji pryč s neošetřenou ránou, neuvolnil tedy sevření, jímž tiskl paži, aby rána tolik nekrvácela.
„Rozumíš naší řeči?“ zeptal se. Odpovědí mu bylo potřesení vlnité hřívy.
„Obvážu tě. Ale jsi moc vysoký a špatně k tobě můžu. Lehni si.“
Raněný si bez odmlouvání lehl – tedy jeho koňské tělo, lidský trup zůstal vzpřímený, tak, jako když ležící kůň zvedne hlavu. Sian mezitím rychle rozdělal oheň, aby mohl Asgeirrovi posvítit na práci.
„Bolí to moc?“ zeptal se Waltheri pln výčitek. Chlapec – protože soudě podle obličeje mohlo tomuhle tvorovi být asi tolik co Waltherimu – na něj na okamžik pohleděl černýma očima se sametovými řasami, jejichž pohled nesmírně připomínal mírné koňské oči, a s rozmyslem potřásl hlavou.
„Je mi to líto,“ vzdychl Waltheri. „Nerozeznal jsem ve tmě, že nejsi jelen.“
„Já jsem si zase myslel, že jste Zergylové,“ usmál se hoch a usykl, jak mu Asgeirr vyjmul třísku z rány.
„U Orlyga,“ škubl sebou Dangrud. „Ty mluvíš?“
Černé oči se na něj překvapeně a udiveně zahleděly.
„No… proč ne?“
„To je vlastně pravda,“ zabručel Dangrud. „Proč ne.“
„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Harald.
„Hryg. Ale lidé mi většinou říkají Jadruh. Těžko se jim moje jméno vyslovuje.“
„Hryg? Nepřijde mi to nijak nevyslovitelné.“
„Však vaše řeč je taky dost tvrdá, jste cizinci.“
„To jsme,“ kývl Bald apodivil se, jakje Hryg bystrý. Většina Edagwoňanů ten malý rozdíl ani nepostřehla. Ostatně Hrygova řeč měla také jiný přízvuk než řeč dole na jihu. Teď Balda napadlo, jak to, že Hryg nemluví řečí Lakarínů, a taky se ho na to zeptal.
„Jednak nejsem Lakarín, což je, myslím, vidět na první pohled, ale Tarantrof,“ usmál se Hryg pobledlými rty, „a jednak jste v Severním Edagwonu a tady se mluví takhle.“
„V Severním Edagwonu?“ vykulil oči Morcant.
„Spíš na jeho hranici. Končí na břehu té veliké řeky, co teče nedaleko směrem na jih.“
„Tam odtud jsme přišli,“ řekl Harald. „Chtěli jsme si vyrazit na lov. Ovšem v okamžiku, kdy jsem to navrhoval, mě ani ve snu nenapadlo, co ulovíme.“
„No,“ vzdychl Hryg,, ještě si můžu blahopřát, že ten váš ostrostřelec nemá zas tak dobrou mušku.“
„To se tedy pleteš,“ zastal se Waltheriho střeleckého uměni Caradac „Kdybys byl skutečně jelen, ležel bys tu s prostřeleným krkem. Je to nejlepší lučištník, jakého kdy země Éllad nosila.“
„Země Éllad? Jste hodně zdaleka, že? Tuhle zemi neznám.“ Hryga zřejmě nevyvádělo z míry, že si povídá s ptákem.
„Je za mořem.“
Hryg pokýval hlavou. Ani na okamžik nespustil oči z Asgeirrových rukou, které mu hbitě a zručně ošetřovaly ránu.
„Nemám ti to čím vyčistit, krom vody z tohohle napajedla,“ řekl Asgeirr. „Měl bych ti to vypálit.“
Hryg se zachvěl.
„To bude bolet.“
„Bude, ale lepší než otrava krve.“
Hrygovy černé oči zatékaly po mýtince.
„A taky to bude nějakou chvíli trvat.“
„To jo.“
„Jenže tady to už za chvilku přestane být bezpečné. Napadá mě, že vy asi stejně nemáte kde strávit noc, takže bude nejlepší, když půjdeme ke mně domů.“
„Proč by to tu nemělo být bezpečné?“ podivil se Sian. „Jsou tu vlci?“
„Kdyby tu byli vlci, klidně tu přespím,“ ušklíbl se Hryg a vstal. Nohy se mu trochu třásly. „Jsou tu Zergylové.“
„O těchužjsi se zmiňoval,“ vzpomněl si Dangrud. „Co je to zač?“
„Řeknu vám to cestou,“ slíbil Hryg a zvolna vykročil. I když teď už rána tolik nekrvácela, ztráta krve mu ubrala sil. Vedl je sotva znatelnou stezičkou někam do lesa a vyprávěl jim o sobě a o Zergylech.
Hryg se narodil na severozápadě země, tam, kde hluboký les hraničí s krajinou obydlenou lidmi. Žilo tam hodně Tarantrofů a Hryg si pamatoval, že když byl ještě hodně malý, Zergylové se objevovali jen velmi zřídka a Tarantrofové je pokaždé bez obtíží zahnali. Lidé jim za to byli vděční a přátelili se s nimi. I Hryg měl v jedné vesničce dobrého kamaráda mezi svými vrstevníky, skoro tak dobrého, jako byl Thieddag, syn náčelníka toho rodu Tarantrofů, k němuž Hrygova rodina náležela. Hryg a Thieddag bez sebe nedali ani ránu. Často spal Hryg u Thieddagových rodičů nebo Thieddag u Hrygových, protože jim bylo zatěžko se na noc rozloučit.
Thieddag byl stejně drobný jako Hryg, byl to ryzák s plavými vlasy a hřívou a obě přední nohy měl až po kolena bílé, což zdědil po své matce. Oba dva, Thieddag i Hryg, se pro své bílé punčošky mrzeli, protože jim to připadalo příliš ženské, ale později, když bylo Zergylů víc a víc a na obranu lidských obydlí se stahovali i Tarantrofové z nitra hvozdu, zjistili, že mnozí z udatných bojovníků mají bílé znaky jako oni a že jim to na mužnosti neubírá.
Hryg měl mladší sestru, která jako by vypadla z oka matce Godrun. Obě měly černé vlasy a tělo šedého grošáka a nohy jim směrem ke kopytům tmavly až do černá. Matka Godrun byla stejně jako všechny Tarantrofky dobrá bojovnice, a vypadalo to, že po ní dcera zdědí i tuto vlastnost. Ostatně otec Hryg vedl k boji obě děti bez rozdílu.
Když bylo Hrygovi asi čtrnáct let, přivalila se odněkud ze severu záplava Zergylů a Hryg tehdy zažil první velkou a těžkou bitvu, kdy bojovali bok po boku lidé a Tarantrofové proti hordám zelených ještěrek.
Nebyla to jedna bitva, boje se táhly deset dní, aniž by ztrácely na zuřivosti, mnoho Zergylů padlo rukou Tarantrofů a lidí, leč také mnoho lidí a Tarantrofů skončilo svůj život pod ostřími ještěrek. Tak i náčelník rodu, Thieddagův otec, který byl až doposledka v čele bojovníků, a jeho žena, která mu byla neustále po boku. Thieddag, který, provázen Hry gem, bojoval v předních řadách, jak se na náčelníkova syna sluší, utrpěl těžké rány, a ani Hryg se z boje nevrátil nezraněn.
Nakonec se přeci jen podařilo nápor Zergylů zdolat, ale za cenu obrovských ztrát. A bylo jasné, že ne na dlouho, protože Zergylové přijdou znovu a tentokrát tu už bude jen málo těch, kdo se jim postaví na odpor.
Osiřelého Thieddaga vzali k sobě Hrygovi rodiče a Tarantrofové si zvolili prozatímního náčelníka, který bude rodu stát v čele do té doby, než Thieddag dospěje.
Nedlouho po těchto událostech se na kraji lesa objevil Hrygův krásný strýc, mladší otcův bratr, o němž se říkalo, že je stejně krásný jako nebezpečný v boji a jehož Hryg viděl naposledy jako čtyřletý chlapec.
Arnkel vypadal skutečně tak, jak si ho podle vyprávění Hryg představoval. Velký, mohutnější než otec, ale rychlý a mrštný, černovlasý vraník, jemuž se vlasy i srst leskly téměř modře jako kov, rysy obličeje měl ostré, ale přívětivé, černé oči, jež hleděly na své blízké tak mile, avšak dokázaly se proměnit v blyštivé čepele ostrých dýk, jakmile zaslechl slovo Zergyl.
Měl kulatý dřevěný štít potažený kůží a zesílený kovovými puklicemi a dva meče, jeden rovný a poměrně dlouhý, jaký užívali lidé, druhý širší a zahnutý po způsobu Tarantrofů. Na zádech měl pověšený luk a toulec s šípy, zbraň, kterou, jak se ukázalo, dovedl mistrně ovládat. Na první pohled budil dojem zkušeného bojovníka, jímž také byl.
„Arnkele!“ zaradoval se Hrygův otec, když ho spatřil. „Co tu děláš? Kde máš ženu?“
Arnkel se smutně a zlostně ušklíbl.
„Proto jsem tu. Zůstal jsem na hranicích sám. Potřebuju pomoc.“
„Sám? Bylo vás tam asi deset!“ zhrozila se Godrun.
„To bylo,“ vzdychl Arnkel a shodil na zem tlumok, který měl na hřbetě. „Donedávna.“
Ve stručnosti jim vylíčil, co se stalo.
Jeho úkolem bylo hlídat na hranicích s Jižním Edagwonem, aby se Zergylové nepokusili proniknout i tam. Nebyl to úkol příliš těžký, protože hranici tvořila široká, i když mělká řeka, která Zergyly svou přítomností odrazovala, a krom toho Lakaríni, kteří tu žili, se prozřetelně stáhli za ni zpátky do Pouště, odkud pocházeli, a jsouce národem bojovným pouštěli se občas přes řeku Zergylům škodit. Tarantrofové střežili les a dávali se do šarvátek s ještěrkami, které se tu hodlaly usadit, čímž se jim dařilo udržet aspoň tohle území od Zergylů poměrně čisté. Jenže Zergylů začalo neslýchané přibývat, naučili se s Tarantrofy bojovat a život na hranici přestal být tak snadný. Jeden Tarantrof po druhém končil život v rukách Zergylů, kteří k tomuto národu pojali velkou nenávist. Snažili se Tarantrofy pokud možno zajímat živé a pak sprovodit ze světa co nejnepříjemnějším způsobem. Tarantrofové tomu čelili tak, že raději volili smrt vlastní rukou, pokud se boj zdál beznadějným.
Nakonec zbyl na hranicích jeden jediný Tarantrof, ten nejlepší z těch, kteří tu žili – Arnkel. Věděl, že ho dříve či později čeká smrt, protože Zergylů přibývalo, vydal se tedy na nepříliš bezpečnou cestu na severozápad, aby své druhy varoval a aby získal posily.
„Takže i tvoje žena je mrtvá?“ vzdychla Godrun, která si na švagrovou dobře pamatovala.
Arnkel potřásl hlavou.
„Gorazdajste taky znali, i Styra… Ten přišel o život jako poslední. Hranice je teď bez ochrany. Myslel jsem na tebe, Hrygu,“ obrátil se na bratra, „jestli bys nevzal ještě někoho a nevrátil se tam se mnou. Je tam třeba opravdu dobrých bojovníků.“
„Nechám si to projít hlavou do zítřka,“ slíbil Hrygotec.
„Díky,“ usmál se Arnkel.
Mladší Hryg celou noc nespal, špicoval uši, aby slyšel, o čem se rodiče radí, ale starší Hryg i Godrun mluvili velmi tiše, aby děti ani unaveného Arnkela nevzbudili. Nakonec Hryg nevydržel a usnul.
Když se ráno probudil, matka připravovala věci na cestu.
„Otec pojede?“ zeptal se jí ještě celý rozespalý.
„Pojedeme všichni, miláčku,“ usmála se na něj matka. „Otec, já, ty, tvoje sestra i Thieddag. Víc nás jet nemůže, protože Tarantrofů je třeba i tady.“
Hryg se notnou chvíli nezmohl na odpověď, protože matčino sdělení mu vyrazilo dech.
„Ale… Arnkel přece říkal, že potřebuje dobré bojovníky…“
„A ty se snad nepokládáš za dobrého bojovníka?“ zahlaholil otec, který právě přišel. „Z tvých vrstevníků jste ty a Thieddag nejlepší. Není to jen můj názor jako otce, ale říkají to všichni Tarantrofové, kteří vás v boji viděli. A Kelli si s vámi příliš nezadá. Co jí chybí na síle, vynahradí mrštností. Je to své matky dcera,“ poplácal ženu po grošovaném boku. Godrun se zasmála a políbila ho.
„A Hryg je svého otce syn,“ pravila na oplátku a oba Hrygové se potěšené zašklebili. Ten mladší pak šel honem zpravit Thieddaga o odjezdu.
„Kdy vyrazíme?“ zeptal se ho Thieddag věcně.
„Asi co nejdřív,“ soudil Hryg, „protože hranice nemohou zůstat příliš dlouho bez dohledu, a protože matka už balí.“
„V tom případě je třeba jít do vesnice a rozloučit se s InanouBelem,“ mínil Thieddag. InanaBel byl Hrygův a Thieddagův nerozlučný dvounohý přítel.
„Toť pravda,“ souhlasil Hryg a vydali se do vsi.
Byla vylidněná, protože skoro polovina obyvatel padla v oněch velkých bojích se Zergyly, kde ztratil i Thieddag své rodiče, a v každé chalupě měli aspoň jednoho mrtvého. InanaBel tehdy ztratil oba starší bratry.
„Jdeme se rozloučit,“ řekli mu Tarantrofové, když jim vyšel naproti.
„Jak to?“ zesmutněl InanaBel.
„Odcházíme na jih,“ vysvětlil Hryg a pověděl mu o strýci.
„Hned bych šel s vámi,“ vzdychl InanaBel, „ale nemůžu z vesnice odejít. Už tak je nás strašně málo. Až příště Zergylové zaútočí, budou muset do boje i ženy a děti.“
Přestože InanaBel byl, stejně jako jeho lesní přátelé, sám ještě napůl dítě a v dobách míru by se s ním jako s dítětem zacházelo, teď byl brán mezi dospělé, protože uzvedl zbraň a mohl s ní bojovat. 1 mladší chlapci už bývali pokládáni za muže, protože bojovníků bylo zoufale málo.
Loučili se dlouho a těžko, protože všichni tři dobře věděli, že se už nemusí nikdy shledat.
Když se Tarantrofové vrátili domů, všichni kromě nich dvou už byli přichystaní na cestu. Rychle se sbalili a pak se šli všichni společně rozloučit s ostatními Tarantrofy.
„Myslím, Hrygu,“ promluvil prozatímní náčelník k Hrygovu otci, „že není moudré brát s sebou Thieddaga. Časem se přece musí postavit do čela rodu, měl by zůstat tady s námi.“
„Ne!“ ozval se rázně Thieddag, který se za žádnou cenu nehodlal nechat odtrhnout od své nové rodiny. „Chci na hranice. Zabít mě můžou Zergylové tady stejně dobře jako tam. Pokud by se to stalo, náčelníku, tak tvůj syn nastoupí na moje místo.“
Náčelník se cítil polichocen.
„Doufám, že toho nebude zapotřebí,“ řekl přesto.
„To já taky,“ usmál se Thieddag.
Pak vyrazili na jih.
Arnkel je vedl bezpečně lesem, znal už zvyklosti Zergylů natolik dobře, že vždycky předem odhadl, co udělají, a vždy se tomu dokázal vyhnout. Hryg si to vše ukládal hluboko do paměti, protože dobře věděl, že bez těchto znalostí v lese na hranicích dlouho nepřežije.
Ještě cestou lesem je Arnkel naučil, jak mást vlastní stopy, aby je Zergylové nenašli. Vštípil jim, kdy Zergylové nevycházejí a kdy je třeba, aby raději nevycházeli Tarantrofové. Naučil je využívat strachu Zergylů z vody a prozradil jim, na kterých místech jsou ještěrky nejzranitelnější, protože tam mají nejdrobnější šupiny. Ukázal jim rostlinku, kterou je třeba často žvýkat, aby jim nemohla uškodit gramandara, kterou Zergylové užívají na lov lidí, protože se někdy stane, že i Tarantrof může být zraněn zbraní napuštěnou touto ochromující látkou.
Než se dostali k jeskyni chráněné řekou, kde Arnkel žil, věděli toho o místních Zergylech sdostatek, aby proti nim mohli začít bojovat.
V jeskyni prožil Hryg čtyři roky. Za tu dobu se díky Arnkelovi ze všech pěti Tarantrofu stali pověstní škůdci Zergylů, jejichž rukou nemálo ještěrek přestalo hyzdit tvář země.
Život Tarantrofu nebyl snadný, protože Zergylů stále přibývalo, ale dařilo se jim přežít, i když čas od času někdo z nich utrpěl lehčí či těžší zranění, a co víc, dařilo se jim úspěšně skrývat své sídlo.
Pouštěli se i daleko do nitra hvozdu a občas vyvraždili hnízdo Zergylů, Padlili na něj a bylali zrovna doba, kdy Zergylové nevycházeli.
Už dávno se do lesa nevydávali všichni pohromadě jako ze začátku, ale rozdělovali se, aby mohli Zergyly napadnout zároveň na více místech.
Hryg s Thieddagem dospěli v mladé muže a ani Hrygova sestra Kelli už nebyla děvčátkem. Všichni mlčky předpokládali, že se za nějakou dobu stane Thieddagovou ženou, a zdálo se, že to těm dvěma není nijak proti mysli. Pokud totiž zůstanou tady na jihu, jiná možnost se ani nenaskýtala, a Hryg si bude muset dříve či později hledat nevěstu jinde, což pro něj bude obtížné a nebezpečné, protože se bude muset někudy dostat k jiným Tarantrofům.
Spojení mezi Tarantrofy bylo totiž čím dál tím nesnadnější udržovat, protože Tarantrofu ubývalo zároveň s tím, jak přibýválo Zergylů, a nebylo možno se byť i jen na čas zbavit bojeschopného Tarantrofa tím, že bude vyslán někam se zprávou, když mu navíc cestou hrozí nebezpečí, že ztratí život.
Hryg si tím ještě hlavu nelámal.
Jednoho dne se vrátil otec s tím, že nepříliš daleko od jejich úkrytu objevil početnou hordu Zergylů, kteří vypadali, jako by se tu chtěli usadit.
„Tak to tedy ne,“ pravila Godrun a sňala ze stěny meč. „Zergyly za sousedy nechci.“
„Moje řeč,“ potřásl modročernou hřívou Arnkel.
„Jejich skoro třicet,“ řekl otec.
„Nás je šest,“ počítal Thieddag, „což je pět Zergylů na jednoho. To zvládneme.“
„Když počkáme, až začne měsíc dorůstat,“ podotknul Hryg. „To je za pár dní.“
„Už aby to bylo,“ vzdychla Kelli. „Už mě to tady nebaví. Chci ven.“
„Dočkáš se,“ zasmál se Arnkel. „Protáhnem si kosti.“
Tarantrofové se začali připravovat na boj. Pečlivě prohlédli všechny zbraně, Thieddag natáhl nové tětivy lukům, otec probral nachystanou otep šípů a všechny, které byly byť jen trošičku nerovné, dal stranou. Ty se dají dobře použít při lovu, ale při boji se Zergyly musí být rána naprosto přesná. Godrun a Kelli přichystaly obvazy a léky, jichž bude pravděpodobně zapotřebí, protože Zergylů je opravdu hodně. S takovou přesilou dlouho nebojovali. Arnkel s Hry gem opravili štíty a vyměnili všechny puklice, které byly zohýbané, protože po takových rána mečem nebo sekerou příliš dobře nesklouzne, nebo mohou nebezpečně změnit její směr.
V den, kdy měsíc začal dorůstat, byli přichystaní a netrpěliví nedočkavostí.
S večerem přebrodili řeku.
Otec je vedl k místu, kde Zergyly naposledy viděl. Na palouku už stála narychlo a tudíž nepříliš pořádně sroubená chýše, ve které byli Zergylové ukryti. V ohradě opodál se páslo několik černých koní.
„Jen deset koní?“ podivil se tiše Arnkel.
„Dvě třetiny z nich jsou opěšalí,“ řekl otec. „Tak do toho.“
On, Arnkel, Hryg a Godrun si vzali na starosti koně, Thieddag a Kelli se odplížili každý k jedné straně chýše a začali rozdělávat oheň.
Deset koní ve chvilce skosily šípy, zvířata ani nestačila zaržát. V tom okamžiku vyšlehly u chýše plameny. Tarantrofové se postavili poblíž dveří s tasenými zbraněmi a čekali, až oheň vyžene Zergyly ven.
Netrvalo to dlouho.
S vyděšeným křikem se vyhrnuli první Zergylové ven a hned padli na zem s uťatými hlavami. To byla Arnkelova, Hrygova a Godrunina práce. Arnkel si totiž ještě před tím, než jeho bratr s rodinou přišel na jih, osvojil šikovný sek, jímž dokázal jednou ranou useknout šupinatou hlavu, a rád ho ostatní naučil.
Zergylové sáhli po lucích.
Zatímco jedni stříleli na Tarantrofy, takže je od vchodu zahnali mezi stromy, zbytek vyvrátil chatrnou zadní stěnu chýše, což v praskotu plamenů zaniklo. Část Zergylů pořád ještě zaměstnávala Tarantrofy střelbou z luků, což jim Tarantrofové hojně opláceli, a několik ještěrek, které bylo v záři ohně dobře vidět, už padlo. Zbytek Zergylů prchl zadem do lesa, aniž to Tarantrofové zpozorovali, a dostal se jim do zad.
Toho si Tarantrofové všimli, až když jeden ze Zergylů zaútočil na Godrun.
„Pozor!“ vykřikla. „Jsou za námi!“
Tarantrofové se teď ocitli ve dvojím ohni a štěstí se obrátilo.
Zergylové, kteří dosud byli v hořící chýši, z ní konečně mohli vyběhnout a rozpoutal se boj na meče. Proti šesti Tarantrofům stálo víc než dvacet Zergylů, a jak Tarantrofové brzy shledali, byli to Zergylové zvlášť tvrdě vycvičení k boji. Ještě nikdy proti sobě tak houževnaté a nebezpečné protivníky neměli.
Mnoho ještěrek padlo, než začali Tarantrofové posetí ranami umdlévat.
První zahynula Godrun, jíž vržená sekera uťala horní část lebky. Byla mrtvá na místě a rozlícený otec pomstil její smrt smrtí neméně než tří Zergylů, které měl v dosahu.
Hryg, jenž spatřil, jak zabíjejí matku, a vrhl se k ní, dostal ránu mečem do prsou, přímo do srdce. Pro Tarantrofa to není smrtelná rána, protože ještě jedno srdce bije v jeho koňské hrudi, leč je to rána těžká a Hryga navíc zasáhla ještě do hlavy sekera, když klesal k zemi, a ránu stačil štítem zmírnit jen natolik, že ho omráčila. Zalitý krví a v hlubokém bezvědomí vypadal jako mrtvý a za mrtvého ho pokládali jak Tarantrofové, tak Zergylové, což bylo jeho nesmírné štěstí.
Otec, Arnkel, Thieddag a Kelli se semkli k sobě, aby Zergylům čelili, ale dobře věděli, že jejich konec se nezadržitelně blíží.
Thieddag už sotva vládl mečem, krvácel z hluboké rány, jež mu poranila pravděpodobně i plíce v jeho koňském těle. Arnkel ho musel podpírat, aby neklesl. Proto mohl bojovat jen jednou rukou a proto to byli právě oni dva, které jako první Zergylové odzbrojili a zajali.
Když to otec viděl, bylo mu jasné, že je konec. Věděl, že když padne Tarantrof Zergylům do rukou, čeká ho hnusná smrt.
„Kelli, odpusť mi to!“ vykřikl proto na dceru a jednou ranou jí uťal hlavu, aby aspoň ji uchránil muk. Než stačil sprovodit ze světa i sám sebe, Zergylové mu vyrazili zbraň a spoutali ho jako Arnkela a Thieddaga.
„Díky, Hrygu, za Kelli,“ řekl tiše Thieddag.
Otec se pousmál.
„Byl bych raději, kdybych mohl stejnou službu prokázat i vám dvěma.“
„Tujím prokážeme my,“ sklonil se nad ním jeden Zergyl a ušklíbl se. „A rádi.“
„Tys byl vždycky prase, Nannúsaku,“ odfrkl si znechuceně Arnkel. „Nedělám si naděje, že ses za těch pár let, co jsme se neviděli, změnil.“
„No ne,“ podivil se Zergyl. „To je Arnkel! Dnešní denje skutečně úspěšnější, než jsem si původně myslel. Arnkel. To zvíře, co mi tu před pěti lety pozabíjelo tolik vojáků! Buď si jist, že ti to dám dopít, Tarantrofe,“ ubezpečil Arnkela a odešel.
„Vy se znáte?“ podivil se otec.
„No jéje,“ zabručel Arnkel. „To je ten nejsveřepější Zergyl, jakého země nosí. Má nějaké vyšší postavení, vždycky velí hordě potvor, které jsou lépe vycvičené než ty ostatní. Elita. Kdybych věděl, že je tu on, napustil bych zbraně jedem. Proti těmhle Zergylům jsme v takové přesile vůbec neměli naději. Pokládám za ohromný úspěch, že jsme jich pobili tolik.“
Nannúsak se k nim vrátil.
„Tak už jsem si rozmyslel, co s vámi udělám,“ usmál se. „Tebe, Arnkele, si nechám naposled, aby sis to co nejvíc užil.“
„Bodejť bys chtěl zdechnout,“ odtušil Arnkel.
Nannúsak se uchechtl: „Tak do toho,“ přivolal několik svých vojáků. „Přivažteje.“
Přestože se Tarantrofové vzpouzeli, pověsili je Zergylové za ruce na větve, takže se předními kopyty sotva dotýkali země, a nohy jim přivázali k dřevěným kolíkům hluboko zaraženým do země, aby je nevytrhli.
„Začněte s tímhle,“ ukázal Nannúsak na Thieddaga. „Nevypadá dobře, ať neumře, než na něj přijde řada.“
Thieddag už skutečně mlel z posledního, což bylo jeho štěstí, protože ztratil vědomí skoro hned, jak ho Zergylové začali stahovat z kůže, a přes veškerou jejich snahu se už neprobral. Jeho kůži hned začalo několik Zergylů vyčiňovat a další začali mučit otce Hryga. Nevydal jediného hlásku, zato Arnkel zuřil a lomcoval sebou v provazech. Spílal Nannúsakovi nejhoršími jmény a svolával na jeho hlavu strašlivou pomstu, ale ničeho tím nedosáhl.
Ačkoliv starší Hryg zemřel, ještě než mu stáhli z těla celou kůži, Arnkel žil tak dlouho, že mohl vidět, jak Zergylové jeho vlastní kůži napínají na zem mezi kolíky. Nannúsak ho tedy milosrdně dorazil mečem.
Jelikož Zergylové ztratili všechny koně a dvě třetiny druhů, zdrželi se na místě, jen co by očistili kůže, které brali s sebou, a odtáhli pryč.
Hryg, který byl po utržených ranách v těžkém bezvědomí, zůstal na palouku jako jediná živá – nebo spíš polomrtvá – bytost. Probral se až za hodně dlouho, neměl nejmenšího tušení, jakou dobu v mdlobách strávil, mohlo to být stejně dobře několik hodin jako několik dní. Cítil se strašně.
Příliš si okolí nevšímal, měl dost práce s tím, aby dýchal. Neuvědomoval si přesně, co se stalo, než ztratil vědomí, a neměl sílu se pohnout. Zůstal tedy ležet tak, jak byl, a znovu upadl do stavu, který hraničil s bezvědomím spíš než s hlubokým spánkem.
Podruhé ho probrala zima, a když otevřel oči a přestal se mu kalit zrak, zjistil, že okolí je pokryto popraškem prvního sněhu. To v něm vyburcovalo zbytky vědomí, protože otec mu od dětství vštěpoval, že ve sněhu nesmí za žádnou cenu usnout, byť by byl sebevíc vyčerpán, protože to znamená jistou smrt.
Zkusil tedy zavolat matku nebo otce, ale nikdo mu neodpověděl. S vypětím všech sil si klekl. Teprve teď ho začala bolet hlava, ale zato příšerně. Nutilo ho to ke zvracení, tím se mu aspoň trochu ulevilo.
Opatrně se rozhlédl po okolí. Ještě pořád byl větší částí ducha mimo sebe, a tak to, co viděl, pouze zaznamenával, aniž by to v něm budilo jakékoliv pocity. Viděl mrtvou matku, zcela matně si vzpomínal, zeji viděl umírat, a když se hodně namáhal, vybavil si, že zemřela v boji se Zergyly. To byl další důvod k tomu, aby odtud co nejrychleji zmizel, budeli toho schopen.
Po několika marných pokusech, z nichž jeden ho stál opět nějaký čas v bezvědomí, se Hryg vyškrábal na nohy. Matně si pamatoval směr, kterým přišli, a vydal se k domovu. Podvědomě za sebou skrýval stopy, jak ho to Arnkel učil a jak mu to už přešlo do krve natolik, že na to nemusel ani myslet.
Šel strašlivě pomalu, často odpočíval, a když o tom později přemýšlel, dospěl k názoru, že musel jít několik dní, protože sněhu neustále přibývalo. Zimu nevnímal. Zato ho začaly bolet rány a bolely hodně.
Řeka u jeskyně byla zamrzlá, takže se dostal na druhý břeh pohodlněji, než kdyby se musel brodit vodou. To už se z rány do hlavy natolik vzpamatoval, zeji začal používat. Věděl, že matka před odchodem připravila k ohništi obvazy a léky a že otec s Arnkelem už nachystali zásoby na zimu, takže on se nebude muset o nic starat, dokud se neuzdraví. Musí si jen obvázat rány a k posteli si připravit léky a jídlo. Bude potřebovat teplo, takže si najedno lůžko nanosí přikrývky z ostatních, protože topit nebude. Jednak je to namáhavé a jednak by kouř mohl přivolat Zergyly, i když ještěrky sníh nesnášejí stejně tak jako vodu.
Zařídil se tak, jak si rozmyslel, ošetřil si všechny rány, na které dosáhl, zavrtal se do teplého pohodlného hnízda upraveného z kožešin a přikrývek a mnoho příštích dní, které se daly počítat na týdny, strávil více v horečnatém blouznění než při smyslech. Díky tomu, že hojně proléval hrdlem matčiny léky, po nichž tvrdě spal, horečky nakonec zahnal a několik dalších týdnů prospal posilujícím spánkem.
V půlce zimy, sice ještě nesmírně zesláblý, ale už se zahojenými ranami, Hryg konečně vstal. Ale byl to jiný Hryg než ten, který tu s prvním sněhem uléhal. Měl hodně času přemýšlet o tom, co se stalo, a místo žalu v sobě živit vztek, zášť a pomstychtivost.
Ten Hryg, který se v půlce zimy na vratkých nohou odvážil přejít zamrzlou řeku tam a zpátky, a pak se z toho dva dny vzpamatovával, to byl nejzuřivější a nejzapřísáhlejší nepřítel Zergylů, to byla noční můra, která potom po několik let děsila ze spaní i ty nejstatečnější z nich.
Hryg pilně cvičil, aby do jara nabyl ztracených sil, a sotva slezl sníh, vydal se obezřetně poprvé za řeku a zamířil tam, kde zahynuli jeho drazí, aby jejich pozůstatky pohřbil.
Když došel na místo, ukázalo se, že hladová lesní zvěř se o to z valné části postarala za něj. To, co z mrtvých zbylo, se vešlo do jednoho vaku, a nedalo se ani rozeznat, která do čistá ohlodaná kost či lebka komu patří. Hryg odnesl pozůstatky k řece a pohřbil je pod letitý smrk. Nedělal nad hrobem žádné znamení, aby ho neprozradilo. Nebylo toho ani zapotřebí, protože jediný, kdo by ten hrob mohl hledat, byl on, a on věděl, kde kopal.
Teprve teď mu vytryskly slzy a plakal velmi dlouho. Ulevilo se mu tím a od té chvíle už myslel jenom na pomstu.
Od Arnkela se za čtyři roky naučil všemu, co mohl v boji proti Zergylům potřebovat. Za další dva roky, kdy jim pak škodil sám, se ještě mnohému přiučil vlastním přičiněním.
Zpočátku Zergyly chytal a teprve pak zabíjel, aby získal jméno toho, kdo dal umučit Arnkela, otce a Thieddaga. Nakonec se mu podařilo ulovit Zergyla, který tam tenkrát byl, a od něj se dozvěděl nejen Nannúsakovo jméno, ale i všechno, co se na palouku udalo po té, co on upadl do bezvědomí. Hrygovi se ulevilo, když uslyšel, že aspoň Kelli nepadla rukou Zergylů, a v duchu za to mrtvému otci poděkoval. Pak Zergyla sprovodil ze světa svým obvyklým způsobem, který se naučil od Arnkela – uťal mu jednou ranou hlavu.
Jednou se však jednomu Zergylovi podařilo vyváznout životem, a tak se ostatní ještěrky dozvěděly, že ten, kdo je tak nečekaně a neúprosně vraždí, je Tarantrof jménem Hryg, jemuž lidé i Zergylové začali říkat Jadruh, protože jeho jméno nedokázali vyslovit. Od té doby všichni Zergylové pořádali na Hryga hony a vrátil se sem i Nannúsak, s nímž se Hryg od té doby nejednou střetl.
Hrygovo jméno se mezi Zergyly stalo pověstným a budilo hrůzu. Zergylí král se o něm doslechl a začal do těchto končin čas od času posílat posily a odvážlivce, kteří se holedbali, že ho dostanou. Hryg jim to vyvracel buď tím, zeje zabil, nebo tím, že zalezl do své jeskyně, o níž žádný Zergyl neměl tušení, kde leží, a neukázal se mnohdy celé týdny.
Jeho jméno bylo brzy známé i mezi lidmi, protože nejeden člověk se vrátil domů živ právě díky Hrygovi, a tak Hryg hledal občas útulek i ve vesnicích, kde byl vždycky vítán.
Jenže kruhy kolem Hryga se stahovaly hlavně díky Nannúsakovi, který pokládal za věc své cti obávaného Tarantrofa polapit, a tak musel být Hryg stále opatrnější a opatrnější. Vycházel, jen bylli si naprosto jist, že Zergylové nebudou venku slídit, protože poslední dobou začal mít obavy, že se jim podařilo konečně vypátrat, kde se ukrývá.
Zítra začne měsíc dorůstat, dnes byl tedy poslední den, kdy se mohl venku pohybovat beze strachu, tím víc ho proto vyděsil Waltheriho šíp. Od zítřka už nebude moct vystrčit špičku nosu.
„A vy taky ne,“ skončil, „protože Zergylové se tu začnou rojit jako vosy a nedopadlo by pro vás dobře, kdyby vás chytili. Vás by totiž hodili sežrat koním, což se mnou udělat nemůžou, protože jejich kobyly Tarantrofy nežerou. Jsme přece jen taky napůl koně. Ovšem nemyslím si, že by to pro mě byla nějaká výhoda, kdybych jim padl do rukou.“
„Jak ty potvory vypadají?“ zeptal se Bald.
„Takové velké ještěrky,“ řekl Hryg. „Ale jsou dost podobní lidem.“
„Ještěrky!“ uhodil se do čela Sian. „O nich mluvil KinansinBeltum. Že nelezou do vody.“
„To nelezou. Jediné štěstí pro mě i pro Lakaríny. Malý potůček pro Zergyly není překážkou, ale ta řeka, která chrání Lakaríny, to je něco, co nikdy nepřekročí. Ovšem Lakaríni si toho neváží, ani co by se za nehet vlezlo. Posílají své nedospělé chlapce sem do lesa, aby zabili nějakého Zergyla. Teprve potom je uznají za muže. Šílenci. I když,“ pokrčil Hryg rameny, , ještě jsem neslyšel o tom, že by se některý Lakarín stal kořistí Zergylů. To je možná další důvod, proč Zergylové za řeku nechvátají.“
„Zajímavý národ, ti Lakaríni,“ podotkl Dangrud.
Za chvilku dorazili k Hrygově obydlí. S ohledem na odpor Zergylů k vodě bylo nutno uznat, že sem se asi těžko dostanou. Hryg totiž bydlel v poměrně rozlehlé jeskyni, do níž se vstupovalo úzkou, několik sáhů dlouhou chodbou ústící ve strmé skále na břehu prudké řeky. Jinak než přes vodu se tam nikdo dostat nemohl, protože řeka obkružovala ostroh se skálou téměř kolem dokola a úzká šíje, po které by se sem snad dalo přijít, byla, jak jim Hryg sdělil, přehrazena příkrou skálou.
Jeskyně byla zařízená pohodlně a podle počtu lůžek odpovídajících rozměry koňským tělům bylo vidět, že tu dřív žilo pět nebo šest osob. Zmátožený Hryg se hned najedno natáhl.
„Chovejte se tu jako doma,“ vybídl družiníky a Asgeirr hned prohrabal jeho zásoby, zda tam nenajde aspoň nějaké bylinky. Poštěstilo se mu a dal nad oheň kotlík, aby mohl pokračovat v tom, v čem u napajedla přestal.
„Já už jsem vám toho řekl spoustu o sobě i o Zergylech, ale ještě nevím nic o vás,“ ozval se Hryg, když si trochu odpočinul. „Tedy krom toho, že jste ze země Éllad a že jste si vyšli na lov.“
„Hned to napravím,“ usmál se Sian a ve stručnosti Hrygovi vypověděl, co je přivedlo do Jižního Edagwonu a co posléze k Lakarínům.
Asgeirr mezitím pořádně ošetřil a ovázal Hrygovi paži a Harald ze zdejších zásob připravil něco k jídlu. Už před časem se totiž ukázalo, že ze všech družiníků umí nejlépe vařit – lépe řečeno, že ze všech družiníků umí jediný vařit, a tak mu na různých výpravách tenhle úkol obvykle připadal.
Než šli spát, poprosil Sian Caradaca, aby zaletěl do Kinanova paláce vyřídit, že se vrátí asi tak za čtrnáct dní.
„Gamuxper se zblázní, až mu Caradac řekne, kam jste šli,“ řekl havran. „Určitě o Zergylech ví.“
„Ale jak bude mile překvapen, až se živí a zdraví vrátíme,“ odpověděl Harald.
„To jsem zvědav,“ zabručel Dangrud a Caradac zmizel ve tmě.
Příští dny strávili v Hrygově jeskyni. Za tu krátkou dobu se s mladíkem hodně sblížili, ostatně tak milé stvoření jako on by jen málokomu nepřirostlo k srdci. Hryg byl povahou trochu podobný Waltherimu, byl stejně jemný a něžný, ovšem mluvilli o Zergylech, jako mávnutím kouzelného proutku se měnil v dravce. Jeho půvabné rysy rázem ztvrdly a hluboké oči začaly připomínat hroty kalených střel.
Caradac se brzy vrátil, přinesl od Gamuxpera pozdravy a vzkaz, že pokud se jim něco stane, jejich krev padne na jeho hlavu, protože je na Zergyly neupozornil. Nepředpokládal prý totiž, že by je napadlo se do lesa vydat. Prosil je, ať jsou na sebe opatrní, aby nemusel zbytek života strávit ve výčitkách. Pokud prý jsou s Tarantrofem, nemusí se ničeho bát. To je pro ně ta nejlepší ochrana.
„Daleko lepší ochrana než já je pro vás ta řeka, co tu teče,“ smál se Hryg. „Proti patnácti Zergylům taky nic nezmůžu.“
„A proti deseti?“ zeptal se Harald.
„Kdybych měl obě ruce zdravé, dalo by se o tom uvažovat.“
„Nemysli si, že by ti Gudleifrovi družiníci nepomohli,“ zaskřehotal Caradac.
Hryg si to nemyslel, ale soudil, že nemá cenu to zkoušet, nebudeli to nezbytně nutné.
Tu noc probudilo Waltheriho cinknutí kovu o kov.
Otevřel oči a ve tmě spoře prozářené řeřavými uhlíky spatřil Hryga, jak se chystá ven. Oblékl si koženou kazajku na prsou a zádech pobitou kovovými cvočky, na opasku se mu houpal dlouhý tenký tesák a zápěstí si zpevnil širokými koženými náramky na šněrování, jaké nosí lučištníci na levé ruce, aby jim tětiva nepřeťala šlachy a tepnu. Něco podobného si teď připínal na spěnku pravé přední nohy. Přezka cinkla a to Waltheriho probudilo.
„Co to děláš?“ zeptal se šeptem.
„Měl jsem nedávno pochroumanou nohu, musím si ji pro jistotu zpevnit.“
„Chystáš se ven?“
Hryg pokýval hlavou a přehodil si křížem přes prsa řemen, na němž visel krátký, ale široký zahnutý meč v kožené pochvě.
„Říkal jsi, že nemáme lézt ven, že to není bezpečné ani pro tebe,“ připomněl mu Waltheri.
„Není to bezpečné, ale cítím Zergyly velmi blízko. Můj šestý smysl vycvičený na ještěrky mi říká, že se bůhvíjak dostali přes řeku. Jestli vkročí do chodby, jsme ztraceni.“
„To chceš jít sám?“ zhrozil se Waltheri a sáhl po šatech.
„Samozřejmě. Jestli jsou někde tady, podepíšete si rozsudek smrti v okamžiku, kdy vystrčíte hlavu z chodby.“
„A ty?“
Hryg se zle ušklíbl.
„Mě chtějí živého.“
Tiše zmizel v chodbě. Waltheri nelenil a vzbudil ostatní, především Caradaca.
„Caradac se poletí podívat,“ vznesl se havran a zmizel v chodbě za Hrygem.
Družiníci se ještě nestihli ani úplně obléci a už byl zpátky.
„Caradaca nesmírně mrzí, že v téhle zemi nosí obvykle jen špatné zprávy,“ řekl chmurně, „ale ani tato vás nepotěší. Na protějším břehu je neméně než třicet Zergylů a další se po provazech spouštějí seshora ze skály dolů. Hryg už dva zabil.“
„Neslyšeli jsme žádný hluk,“ skoro se podivil Morcant.
„Hryg je velmi tichý a velmi rychlý. Ale proti takové přesile nemá naději.“
Dangrud už oblečený a s taseným mečem vběhl do chodby. Sian se za ním vrhl jako první, ale narazil na mohutná Dangrudova záda, neboť družiníka v chodbě překvapili Zergylové a zatlačili ho zpátky do jeskyně. Valili se dovnitř jako příval a sotva se družiníci stačili postavit na odpor, už leželi svázaní na zemi. Dlužno podotknout, že nejméně čtyři Zergylové krváceli, leč na konečném výsledku boje to pranic nezměnilo.
Zergylové vyvlekli družiníky z jeskyně a tam se zajatcům naskytla podívaná na pět zručně odpravených ještěrek a Hryga, kterého už odvedli na druhý břeh, svázali mu ruce za zády a nohy mu spoutali tak, aby sice mohl jít, ale ani klusat ani cválat. Poblíž Hryga ležel také jeden Zergyl s rozkopnutou lebkou. Lana, která vedla přes řeku z jednoho břehu na druhý, dávala tušit, jak se sem asi Zergylové dostali, aniž by se museli smočit.
Družiníky vytáhli Zergylové po provazech nahoru na skálu a ke zbytku ještěrek se dostali po té úzké šíji, kterou Hryg pokládal za dostatečně chráněnou strmou skálou. Zergylové si sem však nanosili kmeny s vysekanými stupni a po nich se nahoru dostali docela pohodlně. Kdyby nebyl býval Hryg oslabený zraněním, byl by je ucítil ještě dřív, než se dostali tak blízko, a bylo by možné se ještě ubránit. Jenže takhle už bylo pozdě.
To bylo jasné všem a zvlášť Waltherimu, který si to začal klást za vinu.
„Pane, v tom pelechu bylo kromě tohohle Tarantrofa ještě sedm lidí,“ oznámil jeden Zergyl zřejmě veliteli výpravy, když se oba oddíly na protějším břehu setkaly.
„Však už bylo na čase doplnit zásoby,“ usmál se velitel. „Dnešek se nám nesmírně vydařil, co říkáš, Jadruhu?“ obrátil se na Hryga.
Hryg ho provrtal očima jako nebozízky.
„Dej mi rozvázat ruce a vrať mi můj meč, a uvidíš, co tomu říkám. Nohy mi klidně nech spoutané, zdolám tě i tak.“
„Obdivuju tě, Jadruhu! Víš dobře, co tě čeká, a ještě vyhazuješ. Jsi statečný a chytrý, budeš mi chybět. Ale když si zase spočtu, cos nám všechno natropil, že za ten rok, co po tobě pasu, zahynulo tvojí rukou sedmdesát osm Zergylů.
„Osmdesát čtyři,“ opravil ho Hryg.
„… a co já sám jsem kvůli tobě vycedil krve a potu, jsem vskutku rád, že jsem se ti dostal na kobylku. Přičítám si to ke cti.“
„A musel sis na mě zavolat padesát Zergylů,“ ušklíbl se Hryg. „Vždycky jsi byl poseroutka, Nannúsaku.“
Poznámku nechal Zergyl bez povšimnutí.
„To jsou tvoji přátelé?“ kývl na družiníky.
„To je moje věc,“ odtušil Hryg.
„Což kdybychom jednoho z nich dali koním hned teď?“ navrhl Nannúsak. „Viděl jsi už někdy, jak krmíme koně?“
„Viděl,“ řekl temně Hryg.
„To myslí vážně, to s těmi koňmi?“ zatékal Harald vyděšeně očima po nádherných vranících, jejichž srst se v měsíčním světle leskla jako stříbro.
„Už asi jo,“ nepotěšil ho Bald.
„Mohu něco říct, pane?“ obrátil se na Nannúsaka jeden Zergyl.
„Jistě.“
„Napadlo mě… tihle lidé jsou nějací jiní než ti, které obvykle ulovíme. Jsou větší, statnější, někteří mají dokonce plavé vlasy a světlé oči, jsou to samí samci… prostě napadlo mě, že by princezna mohla mít radost, Olram přece říkal, že vzácné úlovky máme posílat na dvůr…“
„To je pravda. Chválím tě. Princezna bude určitě potěšena. A Jadruha k ní pošleme taky, jako dar. To je taky vzácný úlovek. Jedeme!“
Nannúsak pobídl svého vraníka a ostatní Zergylové vyrazili za ním. Sedm jich mělo k sedlům za ruce přivázané družiníky, jeden Hryga – nebo Jadruha, jak mu říkali. Hryg se pokusil tichým ržáním domluvit s několika koňmi, ale Zergyl, k jehož hřebci byl připoután, ho udeřil jílcem meče přes ústa tak, že se Hrygovi vyřinula krev a stékala mu v pramíncích po hrdle až na prsa.
V Sianovi klokotala krev vztekem, ale pokládal za obezřetnější Zergyly nedráždit. Nehodlal skončit ve žlabu a už teď mu byly lačné pohledy černých koní víc než nepříjemné.
Po nějaké době se Zergylové rozdělili. Podstatnou část jich poslal Nannúsak domů a on sám s asi dvaceti Zergyly se rozjel k princezně s hodnotným dárkem.
Cesta trvala několik dní a po celou tu dobu družiníci hledali sebemenší příležitost, kterak se dostat na svobodu. Jenže Zergylové měli s lidmi svoje zkušenosti a dobře věděli, jak na ně. Každou noc je pověsili za ruce na stromy a drželi hlídky, čímž jim zhatili sebemenší naději na útěk. Jedinou útěchou jim byl Caradac, kterého neustále viděli kolem sebe poletovat, ale nikdy se příliš nepřiblížil a nikdy nepromluvil, protože soudil, že není třeba prozrazovat, že zajatci mají spolčence.
Rána na paži se sice Hrygovi naštěstí dobře hojila, ale přibylo mu množství podlitin a šrámů, jak si na něm občas některý Zergyl zchladil žáhu. Nannúsak ovšem takové věci brzy zatrhl, protože chtěl své zajatce k princezně dovést v co nejlepším stavu. Z toho důvodu je Zergylové i dobře krmili, ale chyběl jim spánek, protože spát zavěšen ve vzduchu jako kýta v udírně, jak trefně poznamenal Morcant, dost dobře nejde.
Asi za čtyři nebo za pět dní dorazili k sídlu princezny. Družiníci sice v duchu předpokládali, že to bude hrad nebo něco tomu podobného, ale podle jejich zkušeností se hrady stavěly vždy na kopci nebo na skále. Tady byl pořád les, les, les – a najednou brána. V lese tak hustém, zeji neviděli na několik sáhů.
Nannúsak na ni zabušil a brána se otevřela.
„Přeješ si?“ zeptal se strážný Zergyl.
„Vedu dar naší princezně a malou pozornost králi,“ řekl Nannúsak.
„Vstup,“ uvolnil mu místo strážný. „Ale koně nech venku. Víš, že do paláce nesmějí.“
„Samozřejmě,“ seskočil Nannúsak ze sedla.
Dva z jeho Zergylů zůstali venku, aby se postarali o vraníky, ostatní šli dovnitř s velitelem a vedli mezi sebou Hryga a družiníky. Caradac nepozorovaně proletěl dovnitř s nimi.
„Znáš cestu k princezně a králi?“ zeptal se strážný Nannúsaka.
„Nejsem tu poprvé,“ usmál se samolibě Nannúsak a najisto vykročil. Prošel několika chodbami z velkých nahrubo tesaných kvádrů osvětlených loučemi, pak po širokých schodech do dalšího patra a tam do předsíně, jejíž podlahu pokrýval umně tkaný koberec. Odsud vedly jen jediné dveře a ty hlídali dva Zergylové.
„Uveďte mě ke králi a k princezně,“ poručil jim Nannúsak. „Mám pro ně dary.“
Jeden Zergyl zmizel za dveřmi a za hodnou chvíli se vrátil.
„Nejvznešenější princezna Etyumnil tě prosí, Nannúsaku, abys šel dál,“ řekl a otevřel dveře dokořán. Vedly do prostorného, vcelku skromně zařízeného sálu, jehož strop podpíralo několik sloupů bez jakýchkoliv ozdob vytesaných ze stejně šedivého kamene jako kvádry, jež tvořily zdi. Přímo proti dveřím se zvedalo několik stupňů a nad nimi stál velký, bohatě vyřezávaný trůn.
Zergyl, jenž na něm seděl, měl daleko jemnější rysy v obličeji než všechny ostatní ještěrky, s kterými se kdy zajatci setkali, a pod světlou splývavou řízou podobné barvy jako šupiny na ještěrčím těle se dala tušit ženská postava. Bezpochyby to byla zergylí princezna. Po levé straně trůnu na mnohem skromnějším stolci seděl mohutný Zergyl.
Nannúsak se zastavil hned za dveřmi a hluboce se princezně uklonil. Ostatní Zergylové následovali jeho příkladu. Hryg zlostně podupával kopyty.
„Vítám tě, Nannúsaku,“ pokynula vlídně princezna příchozímu. „Slyšela jsem, že máš pro mě a pro mého otce nějaký dárek. Udělals mi radost, těší mne, když na mě moji přátelé myslí.“
„Oh, lichotíš mi, Nejskvělejší, když mě nazýváš svým přítelem, mě, posledního tvora, který se plazí v prachu u tvých nohou a i to pokládá za nevýslovné štěstí,“ odpověděl Nannúsak. „Podařilo se nám zajmout několik mužů, kteří se výrazně liší od lidí, kteří jsou tu obvykle k vidění, a napadlo mě, že by tě mohli zajímat. Olram říkal, že si přeješ, abychom zajímavé úlovky posílali na tvůj zámek, dovolil jsem šije tedy přivést osobně. A navíc se nám podařilo konečně chytit toho Tarantrofa, který nám byl tak dlouho trnem v oku, a tebe i tvého otce to už hněvalo.“
„Vidím, že jsi nám ho také přivedl,“ usmála se Etyumnil. „To je skvělé. Uspořádáme hry, a pokud je tak zdatný, jak o něm všichni vykládají, bude to náramná podívaná, že, otče?“ obrátila se na Zergyla vedle sebe.
„Doufám,“ pokýval hlavou král, který tu měl bezpochyby daleko menší slovo než jeho dcera.
Hryg se zle mračil a hleděl, zda by se nemohl Zergylům vytrhnout. Princezna zatleskala a do místnosti odkudsi vstoupilo několik ozbrojenců.
„Postarejte se o toho Tarantrofa,“ nakázala jim. „Jakže se jmenuje?“ obrátila se na Nannúsaka.
„Říkáme mu Jadruh, protože jeho jméno nedokážou vyslovit ani lidé. Naučili jsme se to od nich.“
„Jadruh. Ale to skutečně není tarantrofské jméno. Jak se jmenuješ doopravdy, Jadruhu?“
„Hryg,“ odsekl mladík.
Etyumnil se jméno pokusila vyslovit, ale vypadalo to spíš, jako kdyby se dusila.
„Skutečně,“ řekla, ‚je to otřesné jméno. Tak tedy Jadruha odveďte,“ otočila se na ozbrojence, „zavřete ho, přísně ho střežte a připravte ho do arény. Vidím, že má zraněnou ruku. Ošetřete mu ji a zacházejte s ním dobře, chci, aby byl při plné síle. Nikdo se ho ve zlém ani prstem nedotkne. Jasné?“
„Jak poroučíš, princezno,“ uklonil se velitel ozbrojenců a ti obklopili Hryga, takže neměl možnost jim nijak utéci. Mlčky se smutným pohledem rozloučil s družiníky a dveře se za ním zavřely.
Waltheri s hlavou svěšenou pozoroval vyšlapané dlaždice. Neměl nejmenších pochyb, že kdyby byl před několika dny Hryga nezranil, věci by se vyvíjely úplně, ale úplně jinak. Jestli někdo z nich včetně Hryga ztratí život, bude to jen a jen Waltheriho vina.
„Co chceš udělat s námi?“ osmělil se ozvat Sian.
Etyumnil na něj pátravě pohlédla.
„Ještě nevím. Bylo by vás rozhodně škoda na žrádlo pro koně. Na to jsou dost dobří ti zakrslí vesničané. Nejspíš vás taky pošlu do arény, ale možná ne všechny. Zatím je, Nannúsaku, předej Lansúgovi, ať se o ně postará, večer šije přijdu ještě prohlédnout. Ale už teď ti můžu říct, že jsi mi udělal velikou radost a popřemýšlím o tom, jak se ti odměním.“
„Díky, princezno,“ uklonil se Nannúsak tak hluboko, že div neodštípl zobanem kus dlaždice.
„Můžeš jít,“ propustila ho princezna.
Nannúsak s mnoha úklonami odešel a jeho Zergylové odvedli družiníky. Provlekli je snad celým hradem a nakonec se ocitli ve sklepení, které víc než cokoliv jiného připomínalo vězení, protože po obou stranách chodby byla malá dvířka. Na začátku sklepení v pohodlně zařízené místnosti podřimoval Zergyl, zřejmě onen Lansúg, který se jich měl ujmout. Zavedl je k jedněm dveřím, odemkl je a posvítil dovnitř pochodní.
Byla to dost velká kulatá místnost, do níž se sestupovalo asi po deseti schodech. Okna tu pochopitelně scházela, ale zato tu byly po obvodu rozvěšené řetězy, které sloužily k tomu, aby k nim byl někdo připoután. To došlo družiníkům při pohledu na téměř rozpadlou lidskou mrtvolu hned u schodů, z níž se linul nepředstavitelný puch.
Zergylové je strčili ze schodů dolů a Lansúg je pozamykal do okovů. Řetězy byly dost dlouhé, takže si mohli pohodlně sednout i lehnout, ale zápěstí jim svíraly náramky pevně. Než Lansúg s Nannúsakem odešli, rozdělali v ohništi uprostřed místnosti oheň, protože tady byla psí zima. Vězení se nejspíš nacházelo už pod zemí.
„To jsme to dopracovali,“ poznamenal Bald, když za Zergyly zaklaply dveře.
„Přece nás tu nenechají s tou mrtvolou?“ zanaříkal Harald, kterému bylo dost úzko už ze Zergylů a z nejisté budoucnosti, která při pohledu na rozložené tělo začala nabývat zřetelnějších rysů.
„Je to moje vina,“ vzdychl Waltheri. „Kdybych Hryga nezranil…“
„Kuš, Waltheri,“ řekl konejšivě Asgeirr. „Copak jsi v té tmě mohl poznat, že to není jelen? Nejsi Tankred. Přestaň se trápit a radši přemýšlej, jak se odtud dostaneme.“
„Těžko,“ pravil Caradac a snesl se k nim odněkud seshora ze tmy.
„Caradacu!“ zaradoval se Sian. „Jak ses sem dostal?“
„Caradac vás opatrně sledoval i po tomhle nechutném hradě,“ sedl si mu havran na rameno. „Ale musí přiznat, že venku by se cítil daleko lépe. Ta mrtvola strašlivě páchne.“
Morcant se snažil roztáhnout oko řetězu a Dangrud se bezvýsledně rýpal třískou v zámku na levém zápěstí.
„Já navrhuju,“ pravil Asgeirr, když chvíli pozoroval, jak se Dangrud s Morcantem mamě snaží, „nevyčerpávat se zbytečně tím, že bychom se pokoušeli odtud nějak dostat, ale spíš odpočívat a nabírat síly na věci příští. Z řečí té slizké princezny mám dojem, že do arény bojovat půjdeme. Bude třeba zvítězit. Já jdu spát.“
„Obdivuji tvůj bohorovný klid a otrlost, Asgeirre,“ pravil Bald. „Já vedle té mrtvoly neusnu.“
„Ale usneš,“ uklidnil ho Asgeirr, „když budeš chtít.“
„Asgeirr má pravdu,“ souhlasil s Lékařem Caradac. „Zkuste odpočívat. Beztak jste se teď dlouho pořádně nevyspali.“
Družiníci se sice pokusili zařídit podle Asgeirrovy rady, ale jediní, kdo nakonec usnuli, byli Asgeirr, Dangrud a Caradac. Ostatní bděli a hlavami se jim honily nepříliš veselé myšlenky.
Neměli ponětí, jak dlouho strávili přikovaní v téhle díře, když se dveře otevřely a doprovázena několika Zergyly vešla do kobky princezna. Caradac se při prvním podezřelém zvuku vznesl do tmy u stropu a družiníci byli v tu ránu na nohou.
Princezna chvíli mlčky hleděla do kobky, pak si vzala od jednoho Zergyla pochodeň a sestoupila dolů. Zastavila se u práchnivějícího těla.
„Okamžitě to odstraňte!“ poručila.
Tři Zergylové ihned vyplnili její příkaz.
Princezna se k družiníkům přiblížila jen tak blízko, aby byla z dosahu jejich řetězů, a dlouho a pečlivě si jednoho po druhém prohlížela. Nejdéle zůstala u Haralda a Waltheriho a ani jeden nebyl její pozorností příliš nadšen. Zdálo se, že hodně váhá, na koho z nich ukázat, a vypadalo to, že se rozhodne pro strachy zpoceného Haralda. Nakonec však vybrala Waltheriho.
„Odveďte ho,“ pokynula Zergylům a Lansúg rychle přiskočil s klíči, aby mu odemkl pouta.
Bald, který stál vedle Waltheriho, mu však hbitě podrazil nohy a pořádně ho nakopl.
„Co mu chcete udělat?!“ vykřikl.
I Dangrud stojící vedle lesního mužíka z druhé strany se hotovil přítele bránit.
Etyumnil se zamračila a zlaté oči sejí hněvivě blýskly.
„Udělejte s tím něco,“ obořila se na Zergyly, „ale neubližte jim!“
Zergylové zatlačili vzpouzející se družiníky ratišti kopí ke stěnám, Lansúg odemkl Waltherimu řetězy a lesního mužíka se okamžitě chopili dva urostlí Zergylové a svázali mu ruce za zády.
„Pusťte ho!“ sípal Sian, který se pod tlakem ratiště nemohl nadechnout, a Morcant povážlivě lomcoval řetězy.
Waltheri se vzpouzel, když ho strkali po schodech nahoru, a zoufale se otáčel po přátelích, kteři připoutaní na řetězech vyváděli jako zdivočelí psi, ale nijak mu přispět nemohli.
Etyumnil se zastavila nahoře na schodech a se zalíbením zuřící družiníky pozorovala.
„Věřím,“ řekla, „že se bude v aréně na co dívat.“
Pak za nimi zapadly dveře a Caradac se snesl dolů.
„Proboha, co s ním udělají?“ zašeptal Sian.
„Caradac se obává, že to nic dobrého nebude,“ řekl smutně havran. „Ale nedokáže odhadnout, co. Koním ho sežrat nedají, protože tu žádní nejsou. Možná půjde bojovat do arény už teď. V takovém případě by se Caradac o Waltheriho příliš nebál. Je mrštný, obratný, bystrý a zkušený. Ale Bozi vědí, jaké jiné úmysly s Waltherim mohou mít. Caradac se o tom až bojí uvažovat.“
„Škoda, že nám Hryg neřekl, proč si princezna nechává posílat tak vzácné úlovky, jako jsme my,“ vzdychl Asgeirr.
„Možná, zeje lépe, když to nevíme,“ zavrčel Dangrud.
„Zabiju je, jestli Waltherimu zkřiví vlas na hlavě,“ syčel pomstychtivě Sian.
„Neholedbej se, Siane Hnědooký, nic proti nim nezmůžeš a dobře to víš. Budeš rád, když zachráníš holý život,“ zpražil ho Caradac.
„Nesýčkuj!“ utrhl se na něj rozezlený Sian.
Caradac uraženě zmlkl. V kobce se rozhostilo ticho, protože do řeči nebylo nikomu. Každý myslel na Waltheriho a modlil se, aby se s ním setkal živý.
„Obětovali jsme Tarbuna Tara,“ ozval se po hodné chvíli Sian. „Bylo by tedy nanejvýš vhodné, kdyby pro Waltheriho Orlyg hnul prstem.“
„Nevíš, jakou moc má v téhle zemi,“ pokrčil rameny Dangrud, „a nevíš, zda nebyla Tarbunova smrt dostatečně vysokou cenou jen za to, abychom se dostali k Lakarínům.“
„Obětovali jsme za to, abychom se živí a zdraví vrátili do Élladu,“ namítl Sian. „A jestli je Orlygovi lidská oběť málo, pak je to krkoun a nenasyta, ale i tak jsem ochoten přidat býčka, až se vrátíme domů.“
„Možná by nebylo tak docela od věci pomodlit se k našemu Bohu,“ navrhl Asgeirr.
„Na toho kašlu,“ pravil Bald, „protože ten je tu pánem, a co pro nás udělal? Nic. Jestli tu zhebnu, rozhodně změním víru. Ale jestli myslíš, pomodli se i za mě.“
Za nějakou chvíli vrzly dveře a vešel Lansúg. Zraky všech se k němu napjatě obrátily, doufali, že přivede Waltheriho, ale Lansúg jim jenom nesl jídlo.
„Co je s Waltherim?“ uhodil na něj Morcant.
„Jestli myslíš toho, co tu s vámi byl,“ pokrčil rameny Zergyl, „tak toho si odvedla princezna. Víc nevím.“
Položil misky na zem a zamkl za sebou.
„Měli byste se najíst,“ ozval se po nějaké chvíli Caradac, když se nikdo k jídlu neměl. „Potřebujete nabrat hodně sil. A mohli byste také nechat nějaké zbytky Caradacovi.“
„To je pravda,“ vytrhl se ze zamyšlení Asgeirr. „Tím, že budeme hlady, Waltherimu nijak nepomůžeme. Nechtě si chutnat,“ natáhl se po své misce jako první.
„Z čeho to je?“ dloubl Harald nedůvěřivě do jídla dřevěnou lžící.
„Jez, díru do břicha ti to neudělá,“ pobídl ho Morcant.
„No jen jestli,“ nakrčil čelo Harald a opatrně ochutnal.
Nebylo to tak zlé, i když kousky masa zamíchané v kaši byly zoufale tvrdé.
„Waltheri měl sice pevné svaly, ale až takhle snad ne,“ poznamenal Dangrud.
„To snad trochu přeháníš, Dangrude, ne?“ odložil Sian misku.
„Já doufám.“
„Jen klidně jezte,“ kráknul Caradac, aniž vzhlédl od své porce, kterou mu Sian kydl na zem. „Tohle neni lidské maso. To je nějaká prastará kráva.“
„Probůh, Caradacu,“ zděsil se Bald,, jak poznáš, že to není lidské maso? Snad jsi někdy…“
„Ale už hodně dávno. To vás ještě Caradac vůbec neznal.“
„Co že jsi?“ nechápal Sian.
„Ehm… oklovával viselce. Ale skutečně jen jednou. Je to dost nechutné. Jeden havran strká do druhého, perou se o lepší sousto… A pak, Caradac se s lidmi přátelí a pokládá za nevhodné jejich mrtvoly obírat.“
„Už nemám chuť k jídlu,“ odstrčil misku Morcant.
„Ty taky nic nevydržíš,“ vzdychl Asgeirr a pustil se do jeho porce.
„Tohle asi byla večeře,“ usoudil Harald, „vzhledem k tomu, že jsme dorazili po poledni.“
„Asi ano,“ kývl Dangrud.
„Takže dobrou noc,“ natáhl se Harald ke spánku.
„Asi jediné rozumné řešení,“ souhlasil Sian. „Dobrou noc.“
Starost o Waltheriho jim ale moc spát nedala. Sotva pod ránem zamhouřili oči, už tu byl Lansúg se snídaní, ale nic nového o Waltherim z něj nevypáčili. Nezajímalo ho to. Dopoledne proklimbali, několik probdělých nocí už se ozývalo tak silně, že přehlušily i obavy a úzkost. Z dřímoty je vytrhl opět až Lansúg s obědem. A nejen s obědem.
Dva Zergylové za ním přiváděli Waltheriho. Živého, a jak se na první pohled zdálo, i zdravého.
Mlčky ho přikovali na jeho místo ke zdi a odešli.
„U Orlyga, Waltheri!“ zmohl se jako první na slovo Dangrud. „Ty žiješ?“
Waltheri potřásl hlavou a stále se přihlouple usmíval.
„Co s tebou bylo? Udělali ti něco?“ dorážel na něj Asgeirr, protože i když Waltheri vypadal, že je v pořádku, zdálo se, že se lesnímu mužíkovi přihodil nějaký přinejmenším nečekaný zážitek.
Waltheri zavrtěl hlavou.
„Neudělali,“ řekl a uchichtl se. „Vlastně…“
„Tak už se přestaň tak blbě tlemit a mluv,“ vybídl ho netrpělivě Sian.
„Já nemůžu,“ uculil se Waltheri. „Já se strašně stydím.“
„Proboha!“ obrátil oči v sloup Bald.
„Na první pohled soudím, že ti mezi Zergyly zas tak zle nebylo,“ řekl Morcant, „protože ses vrátil v daleko lepší náladě, než jsi odcházel.“
„To nebylo,“ souhlasil Waltheri.
„Tak už se nenech prosit,“ přidal se Harald.
„Já… no dobře,“ vzdychl Waltheri. „Ale je to takové… no, poslouchejte.“
Když si Waltheriho princezna Etyumnil vybrala, byla v něm malá dušička. Rozhodl se však případné útrapy nést statečně, protože byl pořád v hloubi duše přesvědčen, že do téhle šlamastyky se dostali jeho vinou.
Zergylové ho dovedli do jednoho z vyšších pater a zavřeli ho do malé, ale vybraně zařízené místnosti. Než se stačil vzpamatovat, přinesli mu tam káď s horkou vodou a nakázali mu, aby se vykoupal.
Což o to, koupelí by Waltheri nepohrdl, protože voda byla jeho druhým živlem, ovšem lézt do kádě nahatý za dozoru tří ozbrojených Zergylů je jiná věc. Waltheri se tedy vzpouzel, ovšem když na něj jeden Zergyl vytáhl karabáč, uznal moudře, že jeho kůži rozhodně víc prospěje koupel než rány bejkovcem, a bez dalšího zdráhání se vnořil do vody.
Umytého a učesaného Waltheriho odvedli do vedlejší místnosti, což byla ložnice zařízená tak, že lesnímu mužíkovi oči přecházely. Po zdech spousta závěsů, na zemi kožešiny, uprostřed ohromné kulaté lůžko s baldachýnem plné podušek a na něm ležela svůdně oblečená princezna.
Zergylové, kteří sem Waltheriho dostrkali, na její pokyn zmizeli a princezna Waltherimu vysvětlila, co se od něj očekává. Že mu to vyrazilo dech, to je slabé slovo. Dozvěděl se totiž, že zergylí princezna může nového krále Zergylů počít jen s mužem, s člověkem, a že jí k tomuhle účelu má posloužit právě on.
„Nechci, aby moje dítě bylo taková zrůda jako ty,“ řekl princezně rovnou. „Nepřenesl bych to přes srdce.“
„Tak to mě ani moc nezajímá,“ ubezpečila ho princezna. „Vybrala jsem si tě proto, že ses mi líbil, a ze všech mužů, které mi sem kdy mojí poddaní poslali, jsi byl nejzvláštnější. Dosud jsem se nesetkala se zelenookým člověkem a je to moc hezké. Na tom, co snese tvoje srdce, mi vcelku nesejde. Ale jestli tě to uklidní, tak až se dítě narodí, bude vypadat jako malý človíček. Zergylem se stane až tehdy, když se ho dotkne můj otec a předá mu kouzlo.“
„Stejně z něj bude Zergyl,“ trval na svém Waltheri.
„Bude,“ kývla Etyumnil. „A pokud ty nevyhovíš mému přání, dám dva z tvých přátel stáhnout z kůže – ta se musí nejdřív spařit, aby šla lépe dolů – , dva dám zaživa sežrat koním a dvěma dopřeju pohled na jejich vlastní vnitřnosti. Krom toho nechám umučit Jadruha a tobě dám usekat všechny údy.“
Waltheri polkl. V podstatě ho princezna postavila před velmi snadnou volbu. Je rozhodně příjemnější vyspat se s ještěrkou, než přijít o všechny přátele, o všechny okončetiny a nádavkem i o život. Pomyšlení na to, že bude otcem příštího krále Zergylů, ho sice netěšilo, ale když to nebude on, princezna si během několika dní najde někoho jiného.
„Tak se svlékni,“ řekl otráveně a princezna ho obdařila zářivým úsměvem.
Když pak spatřil její štíhlé a pružné šupinaté tělo třpytící se ve světle svíček, pomyslil si, že vlastně až na ten zobák není zas tak moc ošklivá a s myšlenkou, že to dělá pro přátele, ji plácnul po zadku.
Když se ho během noci a dopoledne princezna nabažila, zavolala Zergyly a poslala ho zpátky do kobky s tím, že se uvidí zítra ráno v aréně.
„Doufám, že v boji budeš stejně zdatný jako v ložnici,“ pravila na rozloučenou.
„Pěkně se mi odvděčuješ za prokázanou službu,“ zavrčel Waltheri na odchodu, ale pro princeznu už byl vzduch.
„Takže zatímco my jsme se tu o tebe třásli strachy,“ shrnul Waltheriho vyprávění Morcant, „ty sis pěkně užíval.“
„Co jsem mohl dělat?“ rozhodil omluvně Waltheri rukama. „Měl jsem vás nechat zhebnout?“
Družiníci, šťastní, že se s Waltherim ve zdraví setkali, si lesního mužíka ještě hodnou chvíli dobírali, aby mu tak dali najevo radost z toho, že se mu nic nestalo. Po nějaké době je to přestalo bavit a zbytek dne proběhl stejně jednotvárně jako doposud. Večer dostali větší porci jídla a ráno je přišel Lansúg vzbudit později.
Sotva se nasnídali, objevili se v kobce ozbrojení Zergylové, jednoho po druhém odpoutali a se svázanýma rukama vyvedli ven.
Mlčky je dostrkali na ochoz arény.
Tvořila ji skutečně obrovská oválná místnost, jejíž délka čítala neméně než padesát sáhů a šířka třicet. Byla vysypána pískem a vedly sem troje nebo čtverý železné dveře. Ochoz byl ve výšce asi dvou sáhů a táhl se kolem dokola celé arény. Ta část, kde teď družiníci se svým dozorem stáli, byla od ostatních oddělena pažením.
Na celém ochozu se tísnilo plno zvědavých Zergylů a uprostřed jedné z delších stran seděla na trůně Etyumnil s otcem. Bříško už měla pěkně kulaté.
„Nebere to nějak kvapem?“ podivil se tomu Bald.
„Tvrdila, že bude těhotná jen tři dny,“ pokrčil rameny Waltheri.
„Nechci se tě dotknout, tatíku,“ rýpl si Harald, „ale ten tvůj synek bude pěkné nedochůdče. To víš, práce kvapná, málo platná. Spěchej pomalu. Dvakrát měř, jednou řež.“
„Haralde, drž hubu,“ požádal ho Waltheri. „Já ta přísloví znám taky.“
Jedna železná vrata se otevřela a čtyři Zergylové přivedli doprostřed arény spoutaného Hryga. Krom toho, že byl naštvaný, vypadal dobře, zdálo se, že si Zergylové berou příkazy své princezny k srdci. Na pravé paži měl ještě čistý bílý obvaz, ale rukou už hýbal bez jakýchkoliv obtíží. Kazajku neměl, ale kožené náramky na rukou a na pravé přední noze mu nechali.
Zergylové mu sňali pouta a kvapem se do něj vzdálili, očividně se v jeho přítomnosti necítili dvakrát dobře.
Když za nimi zapadla železná vrata, Etyumnil povstala a ochoz se utišil.
„Moji milí poddaní,“ oslovila je s úsměvem. „Jsem ráda, že vám mohu ještě před zahájením bezpochyby skvostné podívané říct jednu krásnou novinku. Pozítří oslavíte příchod nového krále.“
Ochoz zaburácel takovým jásotem, že sebou i Dangrud škubnul, a Hryg si okatě uplivl. Princezna počkala, až Zergylové utichnou, a pak pokračovala: „Na dnešní divadlo jsem se skutečně těšila, protože si od něj hodně slibuji. Jak vidíte, první je v aréně mladý Tarantrof. Nedejte se zmýlit jeho zjevem.
Je to Jadruh, o němž jste všichni bezpochyby mnoho slyšeli, a Nannúsak, jemuž se ho podařilo před několika dny zajmout, si tím vysloužil mou nehynoucí vděčnost. Kdyby to byl kterýkoliv jiný Tarantrof, vybídla bych ty nejstatečnější z vás, aby s ním změřili síly, ale neudělám to ze dvou důvodů: jednak by z těch soubojů asi vždy jako vítěz vyšel Jadruh a jednak chci, aby do boje, který ho čeká, vstoupil odpočatý, protože to bude boj velmi těžký.
Ovšem můžete se těšit ještě na další zajímavou podívanou. Nannúsak totiž v Jadruhově obydlí ulovil sedm nádherných mužů a přivedl mi je sem. Ti půjdou do arény hned po Jadruhovi a slibuji si od toho velmi mnoho. Támhle šije můžete prohlédnout,“ ukázala na Gudleifrovy družiníky.
I Hryg se podíval tím směrem a usmál se na ně.
„A teď mi, Nannúsaku, podej svůj meč,“ požádala Etyumnil Zergyla, který stál vedle ní.
Nannúsak jí s úklonou žádanou zbraň podal a Etyumnil ji hodila do arény Hrygovi. Hryg od meče uskočil, jako by to byl jedovatý had.
„Zbraní tohohle psího syna bojovat nebudu!“ vzkřikl hněvivě.
„Nestav se na zadní, Tarantrofe Jadruhu,“ usmála se Etyumnil. „Nedávám ti jeho meč proto, abych se tě dotkla, ale proto, že je to široko daleko nejlepší zbraň a že ji budeš potřebovat.“
I to byla pro Nannúsaka velká lichotka. Kdyby neměl v obličeji šupiny, byl by se zapýřil.
Hryg zamračeně zvedl ze země meč, potěžkal ho, pečlivě prohlédl ostří a několikrát jím zkusmo švihl kolem sebe.
„Dobře, není nejhorší,“ kývl hlavou. „Ale svůj bych měl radši.“
„Tvůj má zlomenou čepel,“ pokrčila rameny princezna. „Vypusťte ještěra!“
„Proboha,“ zašeptal Asgeirr.
„U Orlyga, přes ještěry je Arnwald, ale tohle stvoření…“ zamračil se Dangrud.
Ve zdi pod nimi zaskřípěla železná vrata vytahovaná nahoru. Neviděli ještě, co z nich vyleze, ale Hryg už to viděl, ustoupil ze středu arény dál dozadu, lehce pobledl a napjal se na něm každičký sval. Kopyty neklidně podupával. Ztichlí Zergylové hleděli ke dveřím a čekali. Konečně zaslechli nějaký zvuk. Družiníci se nahnuli přes kamenné zábradlí, aby viděli pod sebe.
Morcant i Harald už měli s draky co do činění a i Waltheri se s jedním setkal v Labyrintu. Asgeirr si živě pamatoval ještěra v jezeře. Sian a Dangrud měli pro strach uděláno. Ale všem se zatajil dech, když uviděli to, s čím se teď měl Hryg utkat.
Jediné, co na tom zvířeti bylo opravdu krásné, byla barva. Jeho lesklá kůže byla o něco tmavší než jsou chrpy, na břiše přecházela do perleťově bílé. Ale jinak vypadalo jako noční můra. Nebylo zrovna obrovské, bez ocasu sotva dva a půl sáhu dlouhé, poměrně zavalité, ale přesto dost mrštné. Na krátkém krku, který tvořil plynulý přechod mezi tělem a hlavou, začínaly vyrůstat ostré trny, které se na hřbetě zvětšovaly a směrem k ocasu, dlouhému jako celé zvíře, se zase zmenšovaly. Hlavu mělo poměrně malou, zato tlama s mohutnými čelistmi plnými ostrých kuželovitých zubů vypadala, že by urostlého muže překousla vejpůl bez větších potíží. Nohy to mělo podobné ještěrčím, čtyřprsté a drápaté. Smrad z tlamy byl cítit i na ochozu.
Hryg před tou hrůzou, která se na něj valila ze dveří, mimoděk ještě ucouvl, ale pak si uvědomil, že pokud bude mít za zády zeď, nebude mít kam ustoupit, a popošel několik kroků ještěrovi vstříc.
„Dá se to vůbec zabít?“ zeptal se sám pro sebe Sian.
„Prý dá,“ odpověděl mu Zergyl, který je měl hlídat, ale který už byl duší v aréně. „Nemá nijak silnou kůži. Ale jak vidíš, ještě se to nikomu nepodařilo.“
Na Hrygovi bylo vidět, že se bojí. Ostatně kdo by se na jeho místě nebál. Věděl, že první útok přináší výhodu, protože jakmile se člověk začne jednou bránit, těžko už se k útoku dostane, ale pořád nemohl sebrat odvahu, aby souboj začal.
Obluda už vylezla ze dveří celá a ani se neotočila, když za ní s rachotem zapadly, protože už hledala v aréně kořist. Brzy ji našla a upřeně se na ni zadívala.
Hryg polkl. Uvědomil si, že v životě nepoznal, co je to opravdová hrůza. Až teď. A že taky vlastně ještě nikdy nebojoval o holý život. I tehdy, když zahynula jeho rodina, se rval spíš o to, aby pobil co nejvíc nepřátel, než o to, aby zůstal naživu.
Ještěr se natočil čelem proti Hrygovi a Hryg ustoupil několik kroků do strany, aby ho trochu zmátl. Ale ještěr si dával pozor, aby protivníkovi hleděl stále do očí.
Nedá se nic dělat, nebezpečí se čelí nejlépe tak, že se do něj vrhneme, pomyslil si Hryg a vyrazil proti zvířeti.
Ještěr byl však v rozporu se svým zevnějškem nečekaně obratný a Hryg byl rád, že jeho zubům unikl, aniž zasadil jedinou ránu. Nestačil si ani rozvážit, co podnikne dál, když se po něm ještěr vrhl a rozpoutal se divoký boj.
Družiníci z ochozu se zatajeným dechem sledovali, co se dole odehrává.
Hryg unikal obludě neuvěřitelně mrštnými obraty, každý sval na něm hrál, pohyby měl nevýslovně ladné a rychlé, zdálo se, že mu ani zraněná ruka nevadí. Pokaždé, když nějakým nepochopitelným způsobem unikl ještěrovi z dosahu, zapřel se pevně neokovanými kopyty do písku a rozkročen čekal, co bude dál. Ještěr opět zaútočil, Hryg mu opět unikl. Nepokoušel se zasazovat rány, protože doufal, že se mu podaří ještěra nejdřív unavit, uhonit, a pak že ho snáze zdolá. Jenže ještěr byl daleko vytrvalejší, než Hryg předpokládal, a po půl hodině, zatímco ještěr byl stále stejně rychlý, začaly být Hrygovy pohyby o poznání pomalejší, o poznání méně plavné a lehké. Všem bylo jasné, že už je pro Hryga zle. Že pokud teď rychle s ještěrem neskoncuje, ještěr brzy skoncuje s ním.
Bylo to jasné i Hrygovi, proto se pokusil přejít do útoku. Obratně se přitočil k ještěrovi z boku a vrazil mu meč do těla. Ještěr sebou smýkl a Hryg stačil jen taktak uskočit. Meč zůstal vězet ve zvířeti a Hryg byl bezbranný. Zoufale se rozhlédl kolem sebe, ale Etyumnil pohybem ruky zakázala hodit komukoliv Hrygovi do arény jinou zbraň.
Rozlícený ještěr se vrhl po Tarantrofovi. Hryg uskočil a hmátl po jílci, ale marně. Ještě několikrát se bezvýsledně pokusil přiblížit k ještěrovi natolik, aby se mu podařilo meč z jeho těla zase vytrhnout. Utržil přitom první zranění, ještěr mu tlapou poranil pravý bok a po kaštanové srsti crčela v hojných potůčcích krev a třísnila písek na zemi.
Hryg odběhl na druhý konec arény a opřen o zeď chvíli přemáhal bolest. Pak se rychle vrátil do středu bojiště, aby ho ještěr u zdi nepřekvapil.
Hrygovy pohyby a úniky byly teď ještě o něco pomalejší a těžkopádnější a ještěr byl stejně svěží jako na začátku boje. Přesto se Hryg vypjal k tomu, že se mu podařilo zase vytrhnout meč z ještěrova boku, což mu vyneslo hlučný potlesk celého obecenstva.
Hryg povzbuzen úspěchem zasadil ještěrovi ještě dvě nepříliš hluboké rány. Zdálo se však, že ještěra nejen neoslabily, ale naopak vyprovokovaly k ještě větší zuřivosti. Hryg se teď ocitl přesně pod místem, kde stáli družiníci. Mohli vidět, jak je bledý vyčerpáním a jak se mu na těle perlí pot.
Ještěrovi se podařilo Hryga zatlačit ke zdi, ale Hryg mu z posledních sil proklouzl, takže teď stál pod ochozem ještěr a prchajícímu Hrygovi podrazil ocasem nohy.
Hryg se zřítil do písku a než se stačil zvednout, rána tlapou mu odhalila stehenní kost na vnitřní straně levé přední nohy. Hryg zaržál bolestí a na pokraji vědomí ťal po ještěrovi mečem. Minul.
Než se ještěr stačil úplně otočit k ležícímu Tarantrofovi čelem, vyrval Sian Zergylovi, který je měl hlídat a který vzrušením div nepřepadl do arény, meč a skočil z ochozu ještěrovi přímo na záda.
Ještěr se leknutím zarazil právě v okamžiku, kdy se chystal zahryznout do Hrygova těla. Sian zvedl krátký meč obouruč nad hlavu, vrazil ho obludě mezi obratle krční páteře a pořádně jím zakvedlal. Ozvalo se chroustnutí, ještěr zachrčel a svalil se na zem. Sian z něj rychle seskočil, aby ho tělo nezalehlo, obluda křečovitě zaškubala končetinami a zdechla.
Sian si o zbytek meče trčící z jejího těla přeřízl provaz poutající mu ruce a vrhl se k Hrygovi. Hryg si svíral nohu nad strašlivou ránou, byl příšerně bledý, zpocený, rty měl semknuté a zuby mu drkotaly bolestí.
Sian si netroufl na ránu ani pohledět.
„To se spraví, Hrygu,“ konejšil hocha. „Mohlo to dopadnout hůř.“
Asgeirr dopadl na tělo mrtvého ještěra, po Sianově vzoru si uvolnil ruce a přiklekl k raněnému.
„Ukaž,“ jemně mu odtáhl ruce od rány a zběžně ji ohledal. „Kost bude v pořádku, to je to hlavní,“ uklidnil Hryga a rychle roztrhal svou i Sianovu košili, aby Tarantrofovi aspoň narychlo obvázal rány.
Teprve teď se Zergylové vzpamatovali a propukla nepředstavitelná vřava. Princezně trvalo hodnou chvíli, než je uklidnila.
„Prokázal jsi velikou statečnost, nosatý člověče,“ oslovila pak Siana a hned ho tím dožrala, protože jestli byl Sian na něco citlivý, pak na připomínky týkající se jeho nosu. „Obdivuji odvahu nejen u svých poddaných, ale i u lidí a Tarantrofu. Chtěla bych tě nějak odměnit. Přej si cokoliv kromě svobody, splním ti to.“
„Daruj Hrygovi život,“ vyhrkl Sian.
Etyumnil se nespokojeně zamračila.
„Nechceš si raději přát něco jiného? Neříkám to proto, že bych skutečně ráda viděla Jadruha mrtvého, ale proto, že je těžce zraněn a nejspíš vykrvácí a ty tak svoje přání vyplýtváš nadarmo.“
„Když dovolíš Asgeirrovi, aby ho léčil, uzdraví se,“ stál na svém Sian.
Etyumnil se zasmála.
„To je tak dobrý lékař?“
Sian pokýval hlavou.
„No budiž,“ rozhodila princezna rukama. „Dala jsem slovo a když ti na tom tak záleží… Ať tedy Jadruha ošetřuje ten tmavovlasy člověk a ty teď můžeš jít s ním a pomoci mu. Pak se vrátíš k ostatním. Odveďte je!“
Do arény vstoupilo několik Zergylů, Sianovi a Asgeirrovi svázali ruce za zády a Hryga položili na plachtu.
„Jestli ho vyléčíš,“ obrátila se ještě Etyumnil na Asgeirra, „možná tě nepošlu do arény, ale udělám z tebe svého osobního lékaře.“
„Poděšení je na mé straně,“ zavrčel Asgeirr, aby ho nikdo neslyšel.
Zergylové odnesli Hryga, který ani na okamžik neztratil vědomí, z arény na plachtě do jedné z místností ve vyšším patře, kde už někdo mezitím přistrčil dvě postele k sobě, aby bylo Tarantrofa kam uložit. Asgeirrovi a Sianovi sňali pouta z rukou a Asgeirr hned nařídil jednomu Zergylovi, co mu mají nanosit.
Než se Zergyl s požadovanými věcmi vrátil, zastavil Asgeirr Hrygovi krvácení.
„Měl jsi štěstí, ani nevíš, jaké,“ řekl mu. „Ta potvora minula tepnu jen o vlásek.“
„Nebudeš mi muset nohu uříznout?“ zeptal se napůl při smyslech Hryg.
„Ještě jsem nikdy nikomu ani ruku, ani nohu neuřízl,“ uklidnil ho Asgeirr, „a nevím, proč bych s tím měl zrovna u tebe začínat. I když ti bez obalu řeknu, že tak škaredou ránu, jako sis pořídil ty, jsem už dlouho v rukou neměl, budu dělat, co bude v mých silách, aby byla noha co nejdřív v pořádku. Asi budeš kulhat, ale nepřijdeš o ni.“
„Díky,“ hlesl Hryg.
„Ještě neděkuj a zatni zuby,“ upozornil ho Asgeirr a sáhl po nástrojích.
Nohu dával do pořádku déle než hodinu. Výsledkem byla čistě sešitá rána, o níž by nikdo, kdo ji předtím neviděl, neřekl, jak hluboká byla a jak strašlivě bylo svalstvo rozervané.
„No to je úžasné,“ vrtěl nad Asgeirrovou prací hlavou Sian. „Hrygu, chceš to vidět?“ zeptal se chlapce, který už neměl ani sílu naříkat.
Hryg malátně kývl a Sian ho podepřel, aby se mohl pokochat.
Na Hrygově zmučené tváři se objevil slabý úsměv.
„Dík, Asgeirre,“ zašeptal a Sian ho zase opatrně uložil.
Asgeirr mu ještě pozašíval stopy po ještěřích drápech na boku a obvázal ho.
„Tak, hotovo,“ přikryl Hryga lehkou dekou a zkusil dlaní, jestli nemá horečku. Neměl, ztratil příliš mnoho krve.
„Tak já se teď vrátím k ostatním,“ řekl Sian.
„Když řeknu, že tě ještě potřebuju, snad tě tu nechají,“ navrhl Asgeirr.
Sian zavrtěl hlavou.
„Myslím, že princeznin rozkaz byl dost srozumitelný. A krom toho ostatní už jsou asi celí napjatí, co s Hrygem je. Tak se tu mějte hezky, já jdu.“
Sklonil se ještě nad Hrygem, který vypadal, jako když spí, potřásl Asgeirrovi pravicí a vyšel ven. Tam se ho hned chopili dva Zergylové a odvedli ho zpátky do arény.
Už z dálky k nim doléhaly zvuky boje.
U Orlyga, pomyslil si Sian. Co se tam děje?
Etyumnil poté, co z arény odklidili mrtvolu ještěra a pískem zasypali louži Hrygovy krve, nechala do arény přivést všechny družiníky a vybídla přihlížející Zergyly, ať s nimi jdou bojovat. Domnívala se, že souboje budou probíhat v obvyklém duchu, totiž že lidé padnou buď hned, nebo nejpozději ve druhém souboji, ale velmi se přepočítala. Souboje byly mnohem napínavější. Hlavně pro Zergyly, kteří si troufli do arény.
První Zergyl si vybral jako protivníka Balda a postavil se se svou sekerou proti jeho, leč první rána, jež ho zasáhla do ramene těsně vedle krku, mu takřka uťala ruku, ostří přeseklo klíční kost a tepnu a vjelo až do plic, takže Zergyl dokonal, ještě než ho vynesli z arény.
Rozumný tvor by se tedy – podle Baldova soudu – do boje s takovým soupeřem, jako je on, dobrovolně nepouštěl, ale další Zergyl chtěl pravděpodobně dokázat, že je mnohem lepší bojovník, než ten první nešika, a vybral si zase Balda. Padl až třetí ranou.
Když měl proti sobě Bald už čtvrtého Zergyla a i toho zabil skoro hned, přestalo ho to bavit.
„Princezno!“ zavolal na užaslou Etyumnil. „Ne že by mi bylo proti mysli pro tvé pobavení zbavit svět ještě několika Zergylů, ale nechtěla bys nějaké to povyražení dopřát i mým přátelům?“
„To je pravda, sekerníku,“ kývla princezna. „Sledovat stále jen boj se sekerou je nudné. Tohoto muže dnes již nikdo nevyzve,“ oznámila svým poddaným.
Další Zergyl si tedy vybral pro jistotu nejdrobnějšího z družiníků, Waltheriho. Waltheri měl se Zergylem co dělat, protože ještěrky byly dost hřmotné, ale co se mu nedostávalo na síle, vynahradil mrštností. Na jeho štít nedopadla jediná rána, všem se dokázal vyhnout, a když Zergyl při jedné velmi prudké ráně zasekl meč do podlahy arény tak hluboko, že ho nemohl hned vytáhnout, přiskočil k němu Waltheri hbitě s ladností laňky na pastvě, a jak byl Zergyl předkloněný, uťal mu hlavu.
Když se Sian objevil na ochozu, Waltheri právě končil souboj s druhým Zergylem. I tentokrát zvítězil, ale i na dálku bylo vidět, že oba souboje pro něj byly velmi těžké a že se po celém těle chvěje vyčerpáním.
„A vida, náš nosáč,“ přivítala Etyumnil Siana, když zřízenci odnesli mrtvého Zergyla. „Jak se daří Jadruhovi?“
„Snad spí. Patrně bude kulhat.“
„Pokud nezemře,“ dodala Etyumnil.
„Nezemře,“ ujistil ji Sian.
„Nechce si někdo zabojovat s ním?“ ukázal Etyumnil na Siana.
Přílišný ohlas její nabídka nevzbudila, protože všichni dobře viděli, jak Sian zabil ještěra. Princeznu nestatečnost jejích poddaných rozladila.
„Nikdo? Všichni se ho bojí? Co ty, Nannúsaku? Člověk přeci nemůže být nebezpečnější než Jadruh, a toho jsi zajal!“
„Jenže na to měl padesát kumpánů,“ ušklíbl se Sian.
Nannúsak po něm zlověstně blýskl zlatýma očima.
„Jeli to tvoje přání, princezno, půjdu do arény,“ uklonil se Etyumnil.
„Není to moje přání,“ usmála se princezna. „Je to můj rozkaz.“
„Rád jej uposlechnu,“ nehnul brvou Nannúsak a znovu se uklonil.
Jeden ze Zergylů mu podal štít a jiný mu přinesl meč, jímž bojoval Hryg. I Sian dostal svoje zbraně. Nebyl soubojem příliš nadšen, přestože viděl, jak si vedl Bald a Waltheri, protože o Nannúsakovi od Hryga dost slyšel. Zato Waltherimu tenhle souboj přišel velice vhod, protože kdyby měl on bojovat proti ještě jednomu Zergylovi, rozhodně by to nepřežil. Takhle se mohl odpotácet k ostatním družiníkům, tiše se sesunout podle pažení na zem a odpočívat.
Sian si s uspokojením navlékl na ruku svůj štít a potěžkal meč. S ním v ruce se cítil o hodně silnější a bezpečnější, přestože byl Nannúsak nejméně o půl hlavy větší než on a v ramenou skoro dvakrát takový. Sianovi bylo jasné, že souboj může vyhrát jedině Waltheriho způsobem boje – nedovolit Nannúsakovi, aby ho zasáhl. Raději sám ránu nezasadit, než nějakou dostat. I Nannúsak byl rozvážným a zkušeným bojovníkem, a tak kolem sebe oba soupeři hodnou chvíli jen napjatě kroužili jako dva rysové, kteří se neodvažují po sobě vrhnout.
Konečně Nannúsak zaútočil. Rána byla rychlá a prudká a Sian se jí vyhnul jen taktak. Nannúsak se stáhl a zase kolem sebe jen chodili a čekali, až protivník udělá nějakou chybu. Ochoz ani nedýchal a šustění písku pod jejich kroky bylo jediným zvukem, který se po ztichlé aréně rozléhal.
Pak ticho prořízlo zasvištění meče a Nannúsakův výkřik. Kdyby nebyl včas uskočil, byla by mu Sianova čepel uťala paži, takhle přišel jen k nehluboké sečné ráně nad loktem. Bolest Zergyla přivedla k zuřivosti a rozpoutal se divoký boj. Nannúsak během chvilky utržil ještě dvě nebo tři lehké rány, Sian byl stále bez nejmenšího škrábnutí až do chvíle, kdy na něm Nannúsak vyzkoušel svůj osvědčený záludný sek, který protivníkovi měl přetnout podkolenní šlachy. V poslední chvíli Sian vyskočil, ale ne tak vysoko, aby se ho čepel netkla. Do písku dopadl s přeseknutým svalem na levém lýtku, takže byl rád, když se vyhrabal na nohy a mohl stát. O chůzi, neřkuli o běhu, nemohla být ani řeč. Bolelo to a strašně krvácelo.
Nannúsak byl sice rozmrzelý, že mu jeho osvědčený sek nevyšel, nicméně svého soka aspoň částečně ochromil, a to pro něj bylo výhodné. Přesvědčen, že teď už je jeho vítězství jen otázkou času, začal do Siana bezhlavě bušit mečem. Sian rány odrážel, aniž ustoupil o jediný krok, a v okamžiku, kdy to Zergyl nejméně čekal, mu prudkým úderem vyrazil zbraň a přešel do útoku.
Zergyl se kryl štítem a Sian, který na dřevěné štíty příliš zvyklý nebyl, do něj zasekl svůj meč tak hluboko, že nešel vytrhnout. Zergyl mu ho vyrval prudkým škubnutím štítu a štít i se zaťatým mečem odhodil. Sian, který už přemohl bolest v noze, ho začal mlátit svým kovovým štítem, ale Nannúsak mu nastavoval mohutný zobák a zdálo se, že rány, které by zabily vola, mu v nejmenším neubližují. Nakonec se mu podařilo štít uchopit a Sianovi, který byl přeci jen drobnější a slabší než on, vytrhnout. Teď byl Sian v úzkých.
Nehledě na svou zraněnou nohu mu mrštně uhýbal a za mocného povzbuzování svých přátel ho tahal za sebou po celé aréně. Nenápadně se mu podařilo dostat se ke svému meči a získat ho a pak ještě uchvátil i Nannúsakův, což mu vyneslo potlesk celé arény.
Přesto mu však ještě dlouho trvalo, než se dostal Zergylovi na kůži – nebo lépe řečeno na šupiny. Neuvěřitelně rychlým pohybem, který ho stál kruté bolesti v noze, se dostal Nannúsakovi za záda a než se Nannúsak stačil vůbec otočit, oba hroty mu vězely mezi žebry, každý v jedné plíci.
Sian meče vytrhl a odskočil a Zergyl se s chropotem zhroutil k zemi. Ještě chvíli lapal po dechu a chrlil krev, než zemřel.
Sian odhodil jeho meč a chopil se svého štítu.
„Má snad ještě někdo zájem?“ zeptal se vyzývavě, přestože dobře věděl, že další souboj těžko vydrží.
„Ne,“ řekla Etyumnil, otrávená, že ztratila svého pobočníka. „Pokračovat se bude až po narození nového krále.“
Zvedla se a odkráčela.
Družiníky odvedli Zergylové zpátky do kobky a přikovali je k řetězům. Když je Sian upozornil na svou ránu, která se domáhala ošetření, přinesli mu čistou vodu, bílé plátno a jehlu s režnou nití, ať si poradí sám.
„Pěkně děkuju,“ zavrtěl nad tím hlavou Sian, ale Bald, který od své ženy leccos pochytil, když ho dávala po kouscích dohromady na Sergellu, mu ránu ochotně vymyl i zašil.
Caradac, který celou dobu spal někde ve tmě nahoře, se snesl k nim dolů a dal si vyprávět, kde nechali Asgeirra a jak přišel Sian ke své ráně. To, že pozabíjeli celkem sedm Zergylů, ho nesmírně potěšilo, a zvlášť, že Sian sprovodil ze světa Nannúsaka.
„Ale Hryg z toho bude smutný, až se to dozví,“ soudil. „Moc se těšil na to, že Nannúsakovi zakroutí krkem sám, a asi by to udělal promyšleněji.“
„Lepší jedna vrána na pekáči, nežli dvě v lese,“ pravil Dangrud. „Hryga sice chápu, ale jsem moc rád, že ten souboj dopadl právě takhle.“
V kobce strávili tři nebo čtyři dny, aniž věděli cokoliv o Asgeirrovi nebo Hrygovi. Pak pro ně přišla stráž a vyvedla je ven.
„Zase do arény?“ zeptal se Morcant. „Ne že by mi to bylo proti mysli, posledně se na mě nedostalo…“
„Ne,“ řekl jeden Zergyl. „Budete mít tu čest a uvidíte obřad, kdy starý král předává kouzlo novému. Princezna rozhodla, že budete přítomni, protože jinak by vás někdo musel hlídat a je nespravedlivé o takovou slávu někoho připravit kvůli pár lidem a zmrzačenému Tarantrofovi.“
„Tak to bude něco jako slavnost přijímání do života tvého prvorozeného,“ rýpl si Harald.
„Drž hubu,“ blýskl po něm zelenýma očima Waltheri a Harald jeho rady rád uposlechl.
Zergylové je dovedli do ohromného nádherného sálu, jehož klenbu podpíraly sloupy ze stejně bílého mramoru, jako byly dlaždice. Síň byl plná Zergylů, zřejmě se sem sjeli ze všech končin. V čele stály dva trůny přístupné jen po několika mramorových stupních, na nichž seděla Etyumnil a její otec, a mezi nimi byla kolébka.
Zergylové zavedli družiníky do nejodlehlejšího kouta, kde už byl Asgeirr s Hrygem, kterému tu Zergylové přichystali lůžko. Hryg vypadal podstatně lépe, než když ho Sian opouštěl, ale i tak se nad ním srdce svíralo. „Co noha?“ zeptal se ho Bald. Hryg se usmál.
„Díky. Je to lepší. Asgeirr je k nezaplacení.“
„Bolí to ještě?“
„To si piš, že to bolí, ale už se to dá nějak vydržet. Proti tomu, jaká bolest to byla ze začátku, to nic není.“
Další hovor byl přerušen začátkem slavnosti. Etyumnil cosi dlouho povídala, tady vzadu jí nebylo skoro rozumět a Zergylové okolo natahovali krky a špicovali uši, aby aspoň něco zachytili. Družiníci se nudili a Hryg se úspěšně pokusil usnout. Pak se Etyumnil sklonila ke kolébce a zvedla z ní novorozence zavinutého do drahé látky. Asgeirr zatřásl Hrygovi ramenem. „Vstávej, už ukazuje dítě!“
„Já tam stejně vleže přes ty Zergyly nevidím,“ odbyl ho Hryg a spal dál.
Etyumnil zdvihla dítě do výše. Waltheri ho napjatě pozoroval. I když neměl vůbec žádnou radost z toho, že on je otcem budoucího krále Zergylů, teď ještě chlapeček vypadal jako obyčejné novorozeňátko a Waltheri k němu zatím mohl cítit klíčící otcovskou lásku.
Etyumnil vztáhla ruce s dítětem k otci, ten mu položil svoje šupinaté pařáty na hlavu a začal cosi mumlat. Rozumět mu bylo ještě mnohem hůř než princezně, ale všichni Zergylové byli skoro mrtví vzrušením.
Král domluvil a kolem jeho rukou začalo jiskřit. Modrozelené záblesky splynuly v zář, která obklopovala hlavu dítěte a začala se rozlévat do šířky.
„To je to kouzlo,“ zašeptal vzrušeně Harald.
, Aby ti oči nevypadly,“ zavrčel Morcant. „Bude o potvoru víc!“
Záře kolem hlavy budoucího a rukou nynějšího krále však začala náhle sršet a prskat, ze světelné koule vyšlehly bílé blesky a starý král zařval. Dítě se rozplakalo a vůbec se nezdálo, že by se měnilo v Zergyla.
Zergylové zrozpačitěli a nejistě po sobě koukali.
„Hele, něco se děje,“ ožil Sian. „Probuďte Hryga.“
Ale Hryg už byl vzhůru.
„Copak to?“ vzepřel se na lokti. „Něco se jim nelíbí?“
Náhle jako by všechny Zergyly zachvátila padoucí nemoc. Začali se svíjet na zemi, chrčeli a oči se jim obracely v sloup jako v posledním tažení.
Hryg celý ožil.
„No ne! To vypadá, jako by ty potvory chtěly pochcípat! Co se stalo?“
„Starý král začal dítěti předávat kouzlo, ale zdá se, že se jim něco zvrtlo,“ řekl Dangrud.
Hryg zatékal očima, které mu zářily jako hvězdy, po Zergylech.
„Nevyšlo jim něco při předávání kouzla? Že by?“
„Tvůj synek asi něco vyvedl, lesní mužíku,“ poznamenal Caradac, který se v nastalém zmatku osmělil snést k družiníkům.
Hryg radostně zavýskl.
„Waltheri! Už to mám! Waltheri, podle toho, co jste mi vyprávěli, ty přece nejsi člověk!“
„To nejsem,“ kývl Waltheri. „Jsem lesní mužík, ale málokdo pozná lesního mužíka od člověka.“
„No to je něco!“ chechtal se Hryg, až se dusil. „To je něco! To si Etyumnil vybrala toho pravého!“
„Co tě tak pobavilo, Hrygu?“ zeptal se Sian. „Taky se rádi zasmějeme.“
„Vždyť je to jasné! Princezna musí zplodit nového krále s člověkem. Waltheri není člověk. Waltheri je lesní mužík. Z toho dítěte v životě zergylí král nebude. Waltheri, zdá se, že jsi spasil Severní Edagwon!“
„Vida, čím se dají zachraňovat země,“ zabručel Dangrud. Do Hryga jako by vjela nová síla. Zcela neočekávaně se vyhrabal na nohy, sebral Zergylovi, který se svíjel opodál, meč, a o třech nohou se vydal k trůnu. „Kam jdeš?“ volal za ním Asgeirr.
„Je třeba Waltheriho vynikající čin zpečetit,“ odpověděl Hryg.
Doklopýtal k trůnům, jednou ranou uťal hlavu princezně, druhou starému králi a třetí novorozeněti.
„Cos to udělal!“ zařval Waltheri. „Vždyť to byl můj syn!“
„Nezlob se, Waltheri,“ křikl z druhého konce sálu Hryg, „ale byl to taky syn té ještěrky a kouzlo Zergylů už se ho dotklo. Bůhví, co by z něj bylo.“
„To má Hryg pravdu,“ souhlasil Dangrud. „Je to tak lepší. Dětí můžeš mít ještě kolik chceš, a lepších.“
Waltheri chtěl ještě chvíli odporovat, ale nakonec to uznat musel. Naštěstí si ještě na myšlenku, že je otcem, nezvykl.
Sian a Morcant pomohli Hrygovi dojít zpátky.
„Teď musíme rychle pryč,“ pravil Sian, když se rozhlédl po svíjejícím se zergylím národě. „Ale nevíme kudy a nemáme svoje zbraně.“
„Caradac už to tu zná,“ uklidnil ho havran. „Dovede vás, kam chcete.“
„Proboha, podívejte se, co se s nimi děje!“ vykřikl Harald.
Tváře Zergylů se pomaličku začínaly měnit v lidské obličeje.
Družiníci chvíli váhali.
„Já bych šel stejně raději pryč,“ řekl Hryg. „Bůhví, jak to bude pokračovat.“
„To máš naprostou pravdu,“ souhlasil Asgeirr. „Jdeme.“
Caradac jim vysvětlil cestu k bráně a spolu se Sianem a Dangrudem se vydal do zbrojnice.
Dveře byly pochopitelně zamčené, ale naštěstí se jim povedlo nalézt vhodnou kovovou sochu, jíž užili coby beranidla. Posbírali svoje štíty a zbraně včetně Hrygova zlomeného meče a tryskem vyrazili za ostatními. Cestou ještě nahlédli do hlavního sálu. Zergylové už vypadali téměř jako lidé.
Bránu nechali jejich druhové otevřenou, Sian s Dangrudem ji za sebou zavřeli a zajistili bytelnou závorou, která byla původně uvnitř. Během chvilky pak ostatní dohonili, protože kvůli Hrygovi nemohli jít rychleji než pomalým krokem, i když ho z jedné strany podpíral Bald a z druhé Morcant.
„Caradac poletí napřed,“ nabídl se havran, „a přivede pomoc od Lakarínů.“
„To je výborný nápad, Caradacu, bylo by to od tebe moc hezké,“ poděkoval mu Sian a polichocený havran odletěl.
Plahočili se lesem směrem na jih pomalu, jen co Hryg zvládl, ostražití jako vlk na lovu, ale nikdo je – aspoň zatím – nesledoval.
Caradac se vrátil druhý den.
„Lakaríni s Gamuxperem, koňmi a vozem pro Hryga na vás budou čekat na kraji lesa,“ oznámil. „Jak je to daleko?“ zeptal se Sian. „Touhle rychlostí ještě dva a půl dne.“
„Hrygu, zvládneš to?“ zastaral se Morcant, protože Tarantrof nevypadal nijak dobře, přestože se statečně držel.
„Nemám na vybranou,“ pokrčil Hryg s chabým úsměvem rameny. „To víš, že bych si raději tady někde lehnul pod strom a zdechnul po svém.“
„A bude to ještě horší,“ prorokoval Asgeirr, kterému stav jeho svěřence dělal nemalé starosti.
Caradac se letěl podívat k paláci Zergylů, jak to tam vypadá, a brzy se vrátil se zprávou, že brána je stále ještě zavřená a že nikde široko daleko po ještěrkách není ani památky.
Ke kraji lesa dorazili o den později, než původně mysleli, protože Hrygovi bylo hůř a hůř a chytla se ho horečka.
Nedaleko posledních stromů tábořili Lakaríni. Když spatřili postavy nořící se z lesa, sáhli po zbraních, ale včas poznali, že jsou to přátelé. Gamuxper se vyšvihl na koně a rozjel se k nim. „Jste všichni?“ volal na ně už z dálky. „Jistěže jsme všichni,“ pravil trošku dotčeně Bald, neboť to, že si Gamuxper myslel, že by někoho z nich ještěrky přepraly, mu nelichotilo.
Gamuxper seskočil z koně a bouřlivě se s nimi přivítal. „Celou dobu jsem nespal hrůzou,“ svěřil se. „Kdyby se někomu z vás něco stalo, vyčítal bych si to celý život.“
Asgeirr jeho uvítací proslov rázně přerušil, protože teď bylo nejdůležitější dopravit Hryga do Kinanova paláce, jak nejrychleji to půjde, aby nezemřel. Lakaríni uložili Tarantrofa, kterého opustilo vědomí hned, jak měl les za zády, na vůz, ostatní nasedli na koně, které jim Gamuxper přivedl, a vydali se do města.
V paláci je netrpělivě očekávali blíženci, vojevodové, otec Uodalrích a Kinanovy manželky a ze všech nejnetrpělivěji Annuela, která se vrhla Sianovi kolem krku v ten okamžik, kdy vstoupil do místnosti, a několik dní se pak od něj netrhla ani na krok, až z toho měl první Gudleifrův družiník výčitky svědomí, že ji nevzal s sebou. Ovšem když si představil malou holčičku mezi Zergyly, byl jen rád, že to neudělal.
Hrygovi vykázaly Kinanovy ženy pohodlnou odlehlou místnost, aby měl klid na stonání, a Asgeirr se tam nastěhoval s ním. Mnoho dní zápasil Hryg o život, a když potom Asgeirr z jeho pokoje vyšel, ramena svěšená únavou a tváře propadlé od nevyspání, jen podle spokojeného úsměvu na jeho rtech poznali, že teď už je Hryg mimo nebezpečí. A Hryg se začal pilně zotavovat.
Caradac někam zmizel hned po té, co se vrátili do města. Nikomu nepokládal za vhodné sdělit, kam letí, což mu měl Sian za zlé, ale doufal, že bude havran zpátky brzy.
Caradac byl pryč asi dva týdny a nevrátil se sám. Přivedl s sebou čtyři Tarantrofy. Jednoho postaršího muže s prošedivělými vlasy, dva mladíky asi Sianova věku a stejně starou ženu. Ozbrojení byli jako na válečné výpravě, ale tvářili se přátelsky.
„Přijeli za Hry gem,“ vysvětlil havran. „Caradac myslel, že by tomu chudákovi udělalo radost, kdyby viděl nějaké své příbuzné nebo známé, když už se teď po lesích může chodit bez valného nebezpečí, protože Zergylové proměnění zpátky v lidi svoje koně pozabíjeli, aby jim nakonec sami neposloužili jako potrava. Caradac se tedy pokusil vyhledat Tarantrofy v místech, odkud Hryg pochází. Poštěstilo se mu.“
„To bude mít Hryg určitě radost,“ usmál se Sian. „My tři ho vlastně vůbec neznáme,“ vysvětlila černovláska. „Protože my jsme dřív žili hlouběji v lese a na okraj jsme přišli až po těch velkých bitvách se Zergyly. Ale Kroag ho zná.“
„Dobře si na něj pamatuju,“ řekl nejstarší Tarantrof. „Jeho otec byl můj dobrý přítel. Znal jsem i Thieddaga, vždyť mě zvolili náčelníkem po smrti jeho otce. Moc mě mrzí, že se Thieddag už svého postavení neujme. Byl by z něj dobrý náčelník, i když by už nevládl tolika Tarantrofům jako jeho otec. Z těch stovek Tarantrofů, co u nás žily, nás zbylo padesát tři. Ale teď, když je konečně po Zergylech, se nám snad podaří najít Tarantrofy roztroušené po jiných končinách Severního Edagwonu a náš národ se zase rozmůže. A teď bych moc rád viděl Hryga,“ usmál se Kroag. Asgeirr zavedl Tarantrofy k Hrygovi do pokoje.
„Mám pro tebe návštěvu, Hrygu,“ oznámil ležícímu chlapci.
„Koho?“ zeptal se Hryg.
„To neuhodneš, i kdyby ses na hlavu stavěl,“ smál se Asgeirr a pobídl Tarantrofy, ať vejdou. Hrygovy se rozšířily oči úžasem.
„Pro všechno na světě…“ zíral z jednoho na druhého a nemohl věřit svým očím. Tolik let už neviděl žádného Tarantrofa…
„Kroagu!“ výskl, když poznal starého známého. „Hrygu, chlapče!“ zaslzel starý náčelník a sevřel Hryga v náručí. „Vždyť z tebe je už dospělý Tarantrof! Celý táta!“ Asgeirr se tiše vytratil, aby radostné shledání nerušil. Kroag se moc nezdržel, protože jako náčelník nemohl nechat svoje lidi dlouho samotné, a s jedním mladíkem se nazítří vydal zpět. Tarantrofku s jejím mužem tu nechal, aby Hryga doprovodili domů, až bude zdráv.
Tarantrofka Salun Hrygovi hodně připomínala strýce, protože jako on měla světlou pleť, černé oči, vlasy i srst a oheň v žilách. Asgeirr se jednou vyjádřil, že neví, jestli se o ní dá říct spíš, že je to ohnivá ženská, nebo že je to bujná kobyla. Její muž byl daleko klidnější, povahou trochu připomínal Dangruda, a s úsměvem a ledovým klidem snášel výbuchy své ženy, které ho nemohly v nejmenším vyvést z rovnováhy.
„Tvoje žena je dost podobná mojí,“ řekl mu Bald. „Je jako kulový blesk.“
„To je velmi trefné přirovnání,“ pokýval hlavou Tarantrof. „Ovšem pro boj je taková povaha přímo vynikající.“
„S tím mám taky své zkušenosti,“ zašklebil se Bald a pověděl mu, kterak si Sigelinda vedla na turnaji. Tarantrof se tomu chechtal ještě dva dny.
Tarantrofové se s lidmi brzy spřátelili, a když se Gudleifrovi muži začali v létě chystat na cestu zpátky do Uxacony, vážně uvažovali o tom, zeje doprovodí na pobřeží.
Asgeirr jim to vymlouval.
„Je dost pravděpodobné, že cestou narazíme na Cadriacovy vojáky. Toho nemáte zapotřebí. Vždyť Hryg ještě strašně kulhá.“
„To kulhám,“ souhlasil Hryg, „ale říkal jsi, že až bude noha úplně v pořádku, budu kulhat míň.“
„Jistěže budeš kulhat míň, ale bude to ještě pár týdnů trvat.“
„Asgeirr má pravdu, skutečně nevidím důvod, proč bychom se měli kočkovat s vojáky,“ ozvala se Salun. „Nejjednodušší bude, když nám řeknete, kde je ta tvrz, kam jedete, a my půjdeme lesem rovnou tam. Budeme tam dřív, než vy vyzvednete v Uxaconě loď, a někde tam na vás počkáme.“
Caradac jim tedy popsal, kde tvrz leží, a rozletěl se do Uxacony, aby zpravil Armana o tom, že se Éllaďané již vracejí.
Během několika dní se vrátil ze svých pochůzek KinansinBeltum, který slíbil, že je doprovodí Pouští k horám.
„Jsem zkormoucen, že nás už opouštíte,“ řekl, „protože jsem se vám mohl věnovat méně, než jsem chtěl.“ Za tu dobu, co tady byli, totiž Kinana viděli asi jen čtyřikrát, pořád byl někde u svých náčelníků. „Ale přeji vám, že se vrátíte do své otčiny, a doufám, že vaše cesta tam bude snazší než cesta sem. Doprovodím vás s mým synem Tafirem až k městu Lakaríně, kde jsme se setkali. Abyste nezapomněli na národ Lakarínů, dostanete ode mne něco na památku.“
„Je to od tebe velmi šlechetné, KinanesinBeltum,“ řekl otec Uodalrích, „ale my nemáme, čím bychom tvou pohostinnost oplatili.“
Kinan velkoryse mávl rukou.
„Vy jste bezpečně dovedli mého syna domů. Já mám více co oplácet než vy.“
Podaroval je stříbrnými šperky, jimiž se všichni Lakarínové s oblibou zdobili, a dal jim velký stříbrný závěs na krk pro krále Gudleifra, jehož pokládal téměř za sobě rovna.
Kinanovy ženy se jen nerady loučily s Annuelou, kterou už zahrnuly do houfu svých dětí, a ani Annuele se neodjíždělo nejlehčeji. Tarantrofové vyrazili zároveň s družiníky, ale přebrodili řeku hned u města a brzy jim zmizeli na obzoru. I na dálku ještě bylo dobře rozeznat, který z nich je Hryg, protože nápadně napadal na nohu zmrzačenou ještěrem.
Velbloudi, jejichž chůze ukolébávala, pronesli Éllaďany žhavou Pouští, která teď připomínala výheň daleko víc, než když tudy jeli posledně. U oázy se setkali s muži, které sem přivedl Kinanův bratr ZagrizsinBeltum a jeho švagr AssúmsinTalmur a dál putovali společně. Konečně se na obzoru objevily mlžné obrysy hor, které tvořily hradbu
Pouště, a dva dny na to dorazili k polozasypaným hradbám Lakaríny.
Poslední noc na půdě Kinanova panství strávili v tom paláci, kde spali předtím, ale bratry blížence už ani v horečnatém snu nenapadlo lézt dolů do sklepení.
Ráno se s Lakaríny rozloučili.
Teď museli přejít hory se zasněženými vrcholky a najít vory, na nichž se před několika měsíci plavili po ArateLotě. Arman sice vzkazoval po Caradacovi, že se Cadriacovi vojáci už dávno s nepořízenou stáhli zpátky na jih, ale přesto měli Gudleifrovi muži pocit, že klidný život, jehož u Lakarínů zakusili, pro ně pohořím končí.
Nebylo tomu tak.
Opravili vory a vydali se po proudu do Spáleniště, kde na ně čekali jejich koně. Caradac dost včas zaletěl za stařešinou Vukturem, aby koně shledal, protože zvířata byla poschovávána v celkem asi patnácti vsích. Než vory u Spáleniště přistály, byli koně připravení a Gudleifrovi muži jen přesedli z prámů do sedel a vyrazili dál.
Brzy na to stáli před uxaconskými branami, aniž jim kdo za celou dobu přeložil stéblo přes cestu, a Morcant mohutně zadul do rohu.
Strážné okénko se otevřelo, vykoukla vousatá hlava a bez jakýchkoliv otázek byli vpuštěni do města. Za okamžik stáli před Armanem Nurfilandulem.
„Jaká byla cesta?“ zeptal se Arman.
„Nemohli jsme věřit, že projíždíme Jižním Edagwonem,“ usmíval se Sian. „Málem nám zrezly meče v pochvách.“
„Zato v Severním Edagwonu jsme se nenudili,“ uchechtl se Morcant.
„Myslel jsem, že jste byli u Lakarínů, ne v Severním Edagwonu,“ podíval se Arman tázavě na Gamuxpera.
„Jak kdo,“ pokrčil tajuplně Gamuxper rameny. „Je to na dlouhé vyprávění.“
„Tak si to necháme na večer na hostinu,“ rozhodl Arman.
„Tys pro nás přichystal hostinu?“ zaradoval se věčně hladový Harald.
„Na uvítanou a na rozloučenou zároveň,“ vysvětlil Arman. „Vaše loď je přichystaná k vyplutí, protože teď je zrovna vynikající počasí a ještě pár týdnů vydrží.“
„Kdy máme vyplout?“ zeptal se otec Uodalrích.
„Jestli si chcete pár dní odpočinout, zůstaňte, ale na vašem místě bych zmizel co nejdřív. I v Uxaconě se najde špeh, který rád pošle holuba do Siderma se zprávou, že jste tady.“
„Taky pravda,“ zabručel Dangrud.
Rozhodli se tedy odjet už nazítří a Sian se šel podívat po oněch šesti mužích, které tu museli při útěku nechat, protože byli příliš těžce zraněni. Zbyli čtyři, protože dva svým ránám nakonec podlehli, ale Kaun, Berohardův vychovatel, byl mezi těmi, kteří se uzdravili, což udělalo radost všem včetně otce Uodalrícha, který tím pádem nebyl nucen převzít na svá bedra princovu výchovu.
Sian se hodně rozmýšlel, jestli se má zajít podívat do Venavellina domu. Táhlo ho to tam, protože tam býval šťastný, na druhou stranu se však bál, aby si znova zbytečně neotevřel rány, ze kterých už se jakž takž vzpamatoval. Ale nohy ho samy zanesly do Venavelliny uličky, a tak si řekl, že vlastně Annuela nemá co na sebe, že jí musí vzít na cestu nějaké oblečení a že taky musí myslet na to, že mu dcerka jednou vyroste, bude potřebovat věno a že on už v té době lehce nemusí být mezi živými, aby ji zaopatřil, protože ve službách krále Gudleifra se může přihodit ledacos. Zašel tedy nahoru, vzal odtamtud pro Annuelu nějaké šaty a botky a Venavelliny šperky, které svěřil do opatrování otci Uodalríchovi jako její věno i na časy příští.
Bylo vidět, že v domě od jeho odjezdu nikdo nebyl, protože na všechno sedal prach a Gallietčina krev v Reiulfově lůžku už zčernala. Zeptal se na to Armana.
„Ten dům patří tobě,“ vysvětlil mu Arman, „protože ty jsi Venavellin manžel a ona jiné příbuzné nemá, nebo my o nich aspoň nevíme. Sice všechno odkázala Gallietce, když měla odjet s vámi do Élladu, ale to nešťastné děvče už taky nežije, a tak můžeš s tím domem dělat, co chceš.“
„K čemu je mi tady dům, když budu žít za mořem?“ rozhodil rukama Sian a pak ho napadlo, že by ho mohl darovat Gamuxperovi.
Gamuxper se usmál.
„Díky za nabídku, Siane, ale nemohu to přijmout. Jsem pořád na cestách, nevydržel bych na jednom místě. Mám spoustu přátel po celé zemi, které chci navštěvovat, svazovalo by mě, kdybych měl někde stálé bydlo.“
Sian nakonec dům dal Armanovi s tím, ať ho třeba někomu prodá a peníze za něj stržené ať použije na lodě, které budou stavět místo těch, které shořely při obléhání Uxacony. To Arman přijal.
Z koní, na nichž Éllaďané prchli ze Siderma, si jednoho vzal Gamuxper a ostatní dostala Uxacona náhradou za loď, kterou pro Éllaďany vystavěla.
Když nazítří vyplouvali, aby v tvrzi na severu vyzvedli zbylé tři družiníky, prince, Cerediga a Sigelindu, rozloučili se také s Gamuxperem, který už je na sever nedoprovázel. Bylo to loučení těžké, protože s Gamuxperem je poutalo hodně prožitého a protože věděli, že je to naposled, co se vidí.
Konečně odrazila loď s červenou plachtou od břehů Jižního Edagwonu a zamířila na půlnoc.
Ještě téhož dne večer přistála u ostrůvku u DuanovySegovy tvrze.

ZNOVU MOŘE

„Dělá mi starosti,“ zakončil své vyprávění Sian, „že tu ještě nejsou Tarantrofové.“
„Caradac se po nich podívá,“ slíbil havran a odletěl do tmy.
„Teď už je mi úplně jasné, proč jsem o vás měla takový strach,“ řekla Sigelinda. „Bylo to v době, kdy vás chytili Zergylové. A taky už si nemusím lámat hlavu tím, jak to, že se z Krijeka a malého DuanaSega stali lidé. Prostě kouzlo díky Waltherimu přišlo vepsí. Waltheri je šikula.“
„Sigelindo, aspoň ty to nerozmazávej,“ zalomil rukama Waltheri. „Mám to na talíři dnes a denně. Vždyť na tom nic nebylo…“
Další jeho slova zanikla ve výbuchu smíchu. Waltheri se mračil, ale dlouho mu to nevydrželo.
Když hluk trochu utichl, promluvil otec Uodalrích.
„Vzhledem k tomu, že chceme zítra odjíždět, myslím, zeje svrchovaný čas jít spát.“
„Pravda,“ souhlasil Tankred, „už sotva koukám.“
Nebylo proč spánek dál odkládat, protože to, co se udalo na tvrzi, si mohli ostatní Éllaďané poslechnout na lodi. Uložili se tedy ke spánku, kde se dalo. Jen Sigelinda si šla ještě chvíli posedět na rybářské schůdky, aby se rozloučila se svým nejmilejším místečkem. Tady často sedávala, dívala se směrem, kterým ležela země Éllad, a vzpomínala na domov a na Balda. Měla to tady ráda.
Na schůdcích našla Vrabčáka.
„Vrabčáku, copak tu děláš?“ podivila se. Zvedl k ní překvapeně hlavu. Byl uplakaný.
„Co se ti stalo?“ polekala se Sigelinda a sedla si k němu.
„Nic,“ potřásl neučesanou hřívou Vrabčák a složil hlavu do loktů opřených o kolena. Sigelinda mu položila paži kolem ramen.
„To kvůli tomu, že zítra odjíždíme?“ zeptala se tiše.
Vrabčák kývl a rozeštkal se.
Sigelinda ho k sobě přivinula.
„Ty můj Vrabčáčku,“ zašeptala mu do vlasů. „Život není peříčko. I mně se bude stýskat.“
„Jenže,“ vzlykl Vrabčák, „ty tam u vás nebudeš sama. Máš Balda. Všichni družiníci si tě váží. Ale já na tom budu zase jako dřív. Odjede i Berohard a Ceredig a zase budu jako páté kolo od vozu. Pro děti moc starý, pro dospělé moc malý… SimaKarol je mrtvý a ty odjedeš… Chtěl bych jet taky, Sigelindo! Vezmi mě s sebou! Prosím!“
„Vrabčáku, to přece nejde!“ polekala se Sigelinda. „Tam bys byl víc sám než tady! Máš tu máti Belcoloru, ta tě má přece moc ráda, a spoustu lidí, vyrostl jsi tady, jsi tu doma. Kdybys odjel, byl bys hrozně nešťastný. Vždyť jsi slyšel o Orlandovi. I ten se nakonec vrátil domů. Ale ty už by ses vrátit nemohl. Zůstaň tu. Bude ti lip.“
„Jenže… to už se nikdy neuvidíme,“ zlomil se Vrabčákovi hlas a hoch se rozvzlykal.
„To asi ne,“ řekla tiše Sigelinda, zabořila mu obličej do vlasů a rozplakala se s ním.
Už ho nikdy neuvidím… běželo jí hlavou. Nedozvím se, jak se mu vede, ožení se, bude mít děti a já to vědět nebudu, nebo se mu něco přihodí a zemře a já si budu myslet, zeje naživu… Ale to ne, kdyby se mu něco stalo, to bych cítila. Vždyť je skoro jako můj vlastní syn. Dala jsem mu život stejně jako máti Belcolore a možná jsem pro to musela udělat víc než ona. Je to krásný pocit, tisknout ho k sobě a vnímat, zeje živý díky mně! Nikdy na tebe nezapomenu, i kdybych žila sto let, nikdy nezapomenu na ty chvíle, kdy jsi mi umíral v náručí a já jsem se o tebe rvala, jen abych tě neztratila, stejně jako ty nezapomeneš na mě, Vrabčáku, vím to. Zítra ráno se uvidíme naposled. Už navždycky pro mě budeš patnáctileté dravé a vzpurné mládě. I po letech, až tvoje černá hříva zešediví a mně se zkalí zrak, budu tě vidět takového, jaký jsi teď. A i ty si mě budeš pamatovat mladou a hezkou, i když už ze mě bude vrásčitá baba a po mé zrzavosti nebude ani památky. Jsem si jista, že kdybychom se potkali třeba za padesát let, poznali bychom se. Jenže se nepotkáme. Už nikdy. Jak protivné slovo.
Sigelinda se zhluboka nadechla, aby zahnala pláč, a setřela si slzy z tváří.
„Už neplač. Vrabčáku,“ nabídla chlapci šátek a Vrabčák se hlučně vysmrkal.
„Tobě se to řekne, Sigelindo,“ vzdychnul smutně. V očích, ve kterých nešlo rozeznat panenku, se mu zrcadlil měsíc a hleděly na ni jako oči spráskaného štěněte. „Moc jsem si na tebe zvykl.“
„Však já na tebe taky,“ usmála se Sigelinda. „Až nezdravě.“
Vrabčák se polichoceně zavlnil a rozpačitě se usmál.
Sigelinda sáhla do kapsáře.
„Chtěla bych ti dát něco na památku,“ podala mu svůj kostěný hřeben, „a nic jiného nemám. Možná, že se aspoň začneš česat.“
Vrabčák se zatlemil.
„Když ti to udělá radost… Já pro tebe taky něco mám, ale dám ti to až ráno.“
„No, to už skoro je,“ usmála se Sigelinda. „Měli bychom jít rychle na kutě. Jak znám Reiulfa, vzbudí nás před svítáním, zaslechla jsem, jak vyhrožuje, že si vstávání bere na starost.“
„No jo, Reiulf je ranní ptáče,“ vzdychl Vrabčák, kterému se obvykle moc brzo ráno z postele nechtělo.
Vrátili se do tvrze.
Sígelinda se zavrtala pod přikrývku k Baldovi, což družiníka probudilo.
„Kdes byla tak dlouho?“ zeptal se jí z polospánku.
„Na schůdcích,“ přitulila se k němu Sigelinda. Že tam byla s Vrabčákem jí nepřipadalo vhodné věšet Baldovi na nos, protože by se mohl domýšlet věcí, po kterých ona sama ani nevzdechla. Jakmile se hlavou dotkla polštáře, tvrdě usnula.
Reiulf si skutečně přivstal. Nebe teprve začalo šednout, když už povykoval po tvrzi a budil ostatní, kteří ho v té chvíli měli tisíc chutí roztrhnout jako hada. Nechápali, jak může být takhle nestydatě brzy po ránu čilý, když šel spát dlouho po půlnoci jako oni. Jeho halas vyburcoval i Caradaca, který se před chvílí vrátil s tím, že Tarantrofové do rána dorazí.
„Říká se, že ranní ptáče dál doskáče, Veselý Reiulfe,“ zaskřehotal rozespale, „ale ty nejsi pták, a tak si Caradac myslí, že bys měl ještě někam tiše zalézt a nechat spravedlivé odpočívat.“
„Caradacu, nehudruj!“ zasmál se Reiulf. „Ty se netěšíš domů?“
„Caradac se těší,“ protáhl si křídla havran. „Ale taky si myslí, že když se odjezd zdržel o tolik měsíců, dvě hodiny už nikoho nezabijí.“
Jelikož Reiulfovu úsilí nebylo možno odolat, za nějakou dobu už byla tvrz na nohou. Ženy se pustily do přípravy snídaně, a sotva se slunce vyhouplo nad obzor, zabušili na bránu Tarantrofové.
„My už jsme tu asi týden,“ vysvětlila Salun, když se přivítali se svými známými. „Zařídili jsme se v té chalupě v lese nedaleko odtud a ujedli jsme tam ze zásob. To byly vaše?“ obrátila se na DuanaSega.
„Ne, ty zbyly po Zergylech. Kromě jednoho jsme je všechny pobili, když se pokoušeli dobýt tvrz.“
„Co ten jeden?“
„Koukáš na něj,“ ukázal DuanSeg na Krijeka.
„Tohle se z něj stalo poté, co Waltheri zakročil,“ vysvětlila Sigelinda. „Myslím, že dopadl celkem dobře. Hrygu, ukaž nohu!“
Znalecky prohlédla zahojenou ránu, pochválila Asgeirrovu práci a Hrygovi poradila, co dělat, aby se kulhání co nejvíc zmírnilo.
Pak nastalo velké loučení. Máti Belcolore usedavě plakala a ani Jankiore se nepokoušela slzy skrývat. I Krijek byl trochu naměkko, když dával Sigelindě sbohem, protože ona mu vlastně zachránila život. Randwulfovi vlci, jako by cítili, že se sem již nevrátí, kňučeli a vyskakovali lidem na prsa, aby jim mohli olíznout tváře. Největší díl jejich pozornosti si vysloužil AleKonter, protože k tomu přilnuli nejvíc.
Sigelinda se propletla mezi povykujícími lidmi a štěkajícími vlky a vyhledala Vrabčáka, který stál kousek stranou.
„Tak sbohem, Vrabčáku, měj se tu krásně. Bude se mi po tobě stýskat.“
„Mě taky, Sigelindo. Ty víš, jak moc,“ usmál se Vrabčák, aby zahnal slzy, a vtiskl jí do dlaně cosi zabaleného v šátku. „Tohle je ode mě. Ale rozbal to až na lodi.“
„Dobře,“ kývla Sigelinda, pevně si ho přivinula na prsa a vřele ho políbila.
„Sbohem, DanoVény,“ řekla.
„Sbohem, Sigelindo,“ řekl Vrabčák a až za chvíli si uvědomil, že ho poprvé a naposledy oslovila jeho vlastním jménem.
„Nasedat!“ zahulákal Sian.
Sigelinda se otočila. Většina Éllaďanů, kteří se tu neměli s kým loučit, už byla na lodi, zůstala tu jen ona, Sian, Bald, Asgeirr, Waltheri a Ceredig s Berohardem. Nastoupila do člunu. Ještě chvilku se čekalo na Beroharda a Cerediga, kteří se bouřlivě loučili s Vrabčákem, pak EladaYen odstrčil loďku od břehu a zavezl poslední cizince k lodi.
Za okamžik vyplula uxaconská loď s červenou plachtou na dalekou cestu k východu slunce.
Sigelinda stála na zádi, opírala se o zábradlí a mávala. Ještě dlouho rozeznávala tváře těch, kteří zůstali na břehu, a snažila šije vrýt co nehlouběji do paměti.
Bába Sácha, matka rodu, podpíraná z jedné strany EladouYenem, který na první pohled působí nepřístupně jako zaledněné pohoří, ale uvnitř je laskavý a hodný, a z druhé AleKonterem, který je povahou tolik podobný své matce Belcoloře, věčně láskyplné ženě, v jejímž srdci je místo pro tolik potřebných a ubohých tvorů jako v málokterém jiném. Stárnoucí DuanSeg, jehož místo brzy EladaYen zaujme. Nejmladší Belcolořina ratolest, něžný a svéhlavý DanaVény, jemuž pro jeho nečesanou hřívu říkají Vrabčák. Jankiore, ještě před časem zamlklá a smutná, která po Krijekově přeměně rozkvetla jako jarní louka, a Krijek, jenž byl milý i jako Zergyl, natožpak jako člověk. Hryg s kaštanovou srstí a j esterem zmrzačenou nohou a dva vraní Tarantrofové, kteří ho doprovodí domů, do kraje, kde vyrostl a kde už nikoho krom starého Kroaga nezná, protože všichni, včetně jeho člověčího přítele InanyBela, padli rukou Zergylů. Čeledíni a děvečky. Děti. Lingaf. Hrob SimyKarola. Tvrz.
Nechávám tu kus života a kus srdce, pomyslila si. Ale zase si odvážím kus téhle země. A krásný.
Uvědomila si, že stále ještě svírá v dlani dárek od Vrabčáka, a rozbalila šátek. Byla v něm nepříliš široká modrá stužka s drobným stříbrným vzorem, taková, jakou dal při svatbě DuanSeg máti Belcoloře a jakou dostávají synové při narození od svých otců, aby ji dali své vyvolené.
Dobrotivá Fréár, polekala se Sigelinda, jestli DuanSeg zjistí, komu dal Vrabčák svou svatební stužku, bude zuřit… Vrabčáku, cos to zase udělal! Proč jsi mi dal zrovna takovýhle dárek? Měl jsi mě radši, než jsem si myslela? povzdechla si s pohledem upřeným ke ztrácejícím se postavám na pobřeží. Doufám, žene…
Sian se opřel o zábradlí vedle ní.
„Taky se ti těžko odjíždí?“ zeptal se.
Sigelinda potřásla hlavou a ukázala mu dárek od Vrabčáka. S patřičným vysvětlením.
„Vyroste z toho,“ usmál se Sian. „V tomhle věku se ještě snadno zapomíná. Kdybys ho vzala s sebou, jak chtěl, bylo by mu hůř.“
„Já vím, proto jsem to neudělala. Ty taky necháváš v Edagwonu kus srdce, viď?“
Sian kývl.
„Byl jsem tu chvíli hrozně šťastný a na to se zapomenout nedá. Je dobře, že krásné věci si člověk pamatuje lépe než ty zlé.“
„To je pravda,“ usmála se Sigelinda a šla vyhledat Balda.
K večeru už jim z pevniny zbyl na obzoru jen úzký proužek, ale Tankred, jehož oči i na takovou vzdálenost dokázaly tvrz rozeznat, tvrdil, že Tarantrofové pořád ještě pobíhají po břehu a Vrabčák s Krijekem tam sedí a dívají se za nimi.
Ráno už kolem nich byla jen nedohledná vodní pláň.
Sedm bratří Nigaldů teď mělo před sebou nelehký úkol, protože když pluli sem, spoléhali na Orlanda Hialranidula jako na prvního lodivoda, jenže Orlandovi teď byl konec bůhví kde a oni se museli s mořem a hvězdami porvat sami.
Bylo to těžké, ale Nigaldové se cestou sem od Orlanda hodně naučili a hodně znali už od Geixe. Protože museli spoléhat jen na sebe a měli navíc v rukou životy všech ostatních, byli dost nerudní a málomluvní, ale vedli si statečně. Přestože je během tříměsíční cesty potkalo několik větších či menších bouří, Nigaldové drželi správný směr a nastal čas, kdy se Caradac začal pouštět daleko dopředu, protože doufal, že už zahlédne břehy země.
Annuela za tu dobu velmi přilnula k Sigelindě, protože potřebovala náhradu za mrtvou matku, kterou jí u Lakarínů poskytovaly Kinanovy ženy, a Sigelinda si Sianovu schovanku taky oblíbila. Když to Sian viděl, rozhodl se, že se ožení, aby Annuela nevyrůstala bez ženské péče, a usmyslel si, že jakmile se vrátí, při první vhodné příležitosti požádá Gudleifra, aby mu vybral vhodnou nevěstu mezi královninými panenkami. Věděl, že s ženou, kterou mu Gudleifr vybere, bude spokojený, ale taky věděl, že už žádnou nebude milovat tolik jako paní Venavellu.
Konečně se Caradac, který se tentokrát pustil hodně daleko, vrátil se zprávou, že během několika málo dní přistanou. Mnoho mužů se rozplakalo dojetím, protože po tom, co prožili, už pomalu ani nedoufali, že by jejich noha mohla kdy spočinout na březích Élladu.
Den na to se přihnala příšerná bouře. Nigaldové dělali, co mohli, aby se loď nepřevrhla, stěžeň položili na dno lodi, aby ho vichřice nepřerazila, ale kormidelní veslo se ve vlnách zlomilo, takže se loď stala neovladatelnou. Loď povážlivě praštěla, přes palubu se přelévaly mohutné vlny a do podpalubí tekla voda.
Už to vypadalo, že se na vysokých vlnách loď buď rozlomí vejpůl, nebo že ji nejbližší příval stáhne pod hladinu, když tu jako by se kolem nich vytvořila neviditelná stěna, která je před bouří chránila, a čísi pevná ruka vyvedla orvanou loď na klidné moře.
„U Orlyga,“ pravil Dangrud, když se vzpamatoval z úžasu, a to Dangruda jen máloco vyvedlo z míry. „Kdo to nad námi držel ochranná křídla?“
„Možná, že je to ještě projev Orlygovy přízně za Tarbuna Tara,“ mínil Waltheri.
„Tohle je spíš dílo Arrangovo,“ zavrtěl hlavou Sian. „Až přistaneme, musíme mu obětovat.“
Nigaldové ze dvou obyčejných vesel sestrojili nové veslo kormidelní, znovu vztyčili stěžeň s ubohými cáry plachty a pomaličku pluli dál. Muži chvílemi veslovali, protože i když teď už vál příznivý vítr, neměl se skoro do čeho opírat. Nakonec na ráhno pověsili ještě několik plášťů s nejmenším počtem děr, aby plachtu trošku vyspravili, a zdálo se, že se loď šine o poznání rychleji.
Konečně se na obzoru objevila země.
„Ligur je přímo před námi,“ krákoral Caradac. „Caradac ho zahlédl, když se byl podívat, jak je zem daleko. Nigaldové si vedli skutečně dobře, Geix z nich bude mít radost. Jsou to výteční mořeplavci!“
„Takovouhle mistrovskou cestu ještě nikdo před námi neměl,“ chechtal se Nigald Sekyrka.
„A taky už mít nebude,“ přizvukoval mu Poutník.
„Abych se přiznal, kdyby mi Gudleifr nabídl jet ještě jednou do Edagwonu nebo až do smrti pracovat v kamenolomu, vyberu si lom,“ pravil Nigald Rybák. „Je to pohodlnější a bezpečnější práce.“
„To já bych jel do Edagwonu,“ ozval se Ceredig.
„Protože jsi ještě malej a hloupej a nemáš z toho rozum,“ usadil ho jeden ze čtyř blíženců, těžko říci, který, a Ceredig se urazil.
O VÁLCE GUDLEIFRA MILTIDA A WIDUWALTA KUNA
Uplynuly dva dny od oné zuřivé podzimní bouře, která ligurským rybářům připravila mnoho starostí s opravami střech a stavěním nových bárek za ty, jež pohltilo moře. Arnwald a Orland celou tu dobu strávili v loděnici a doufali, že se Arrang spokojil s obětí, kterou mu přichystali, a že pokud se jejich přátelům opravdu podařilo na moře dostat, neskončili v jeho hlubinách. Orland zrovna bezmyšlenkovitě obíral maso z kostí kuřete, které jim Geix přivezl k jídlu, když jeho cvičený námořnický zrak na obzoru spatřil stěžeň.
„Jedou,“ zastavilo se Orlandovi srdce. „Už jedou!“ vykřikl.
Geix a Arnwald nechali práce na jedné z rybářských loděk a běželi za ním na břeh. Už se ukázala i červená skvrna plachty. Na dálku se ještě nedalo dobře rozeznat, jak je rozervaná.
Vynesli člun z kůlny a přepluli do loděnice. Strávili tam noc a druhý den ráno byla loď o hodně blíž.
„Dnes ještě nedojedou,“ mínil přesto Orland, když snášeli dřevo na oheň.
„Pokud mají moji synovci rozum,“ řekl Geix, a z jeho hlasu bylo patrao, že si tím není tak jist, „na noc zakotví a do loděnice vplují až za dne.“
Podpálili hranici dříví a za chvíli k nim vítr donesl slabý hlas Morcantova rohu.
Než slunce zapadlo, rozeznali na palubě i postavičky lodníků zvící velikosti mravenců.
Noc strávili dílem ve skladišti, dílem na břehu, protože vzrušením nemohli usnout. Ráno byla tak hustá mlha, že by se dala nožem krájet, a Arnwald láteřil a kopal do všeho, co se mu připletlo pod nohy.
„Klid, Arnwalde,“ krotil ho Orland, „za dvě hodiny se mlha zvedne a doplují.“
„Obávám se,“ řekl Geix, „že moji synovci tak dlouho čekat nebudou.“ Zaslechl totiž vzdálené skřípění vesel.
„Neznám Nigaldy tak dobře,“ pokrčil rameny Orland, „ale oni jistě dobře znají tuhle část moře, aby věděli, co si můžou a co nemůžou dovolit.“
Řeč mu uťal zvuk rohu, který zazněl tak blízko, až nadskočili.
„Já to říkal,“ namíchl se Geix a Arnwald podpálil dřevo. Mlha už trochu řídla, ale stále nebylo vidět dál než na deset kroků.
Orland vzal jednu pochodeň, Geix druhou, a postavili se každý najeden ošemetný útes, aby se jim loď mohla vyhnout. Zanedlouho rozeznali v mlze její tmavý obrys. Na přídi svítil oheň a znovu se ozval roh.
„Hej!“ křikl Arnwald. „Jeďte k prostřednímu ohni!“
„Dík za radu,“ odpověděl z lodi Nigald Poutník.
„Nigalde!“ zavolal Geix. „Jsi v pořádku?“
„Kterého myslíš, strýčku?“
„Všechny, pacholku!“
„Jsme,“ ujistil ho Nigald. Loď doplula deset sáhů od břehu, žbluňkla kotva a zavrzaly řetězy, na kterých spouštěli z lodi člun.
„Waltheri, jsi tam?“ zavolal Arnwald.
„Ne!“ křikl lesní mužík.
„Nelži! Leda bys byl svůj vlastní duch!“
Orland a Geix se vrátili k Arnwaldovi. Ke břehu přirazil člun a z něj vystoupil otec Uodalrích, princ, Sigelinda, blíženci a Tankred. Lodník, který jel s nimi, se vrátil k lodi pro další.
„Tak jste se přece dostali domů,“ pohlédl s úsměvem Uodalrích na Arnwalda a Orlanda. „Tebe, Orlande, pokud mi paměť slouží, ale měli popravit?“
„Měli,“ přitakal Orland, „Ale jaksi jim to nevyšlo. Díky Amwaldovi.“
„Spíš díky Caradacovi, který mi o tom včas řekl,“ opravil Orlanda Arnwald.
To už byli na břehu další muži. Arnwald se bouřlivě přivítal s Waltherim i s ostatními družiníky. Poslední opustil palubu jako kapitán Sian. Na rameni mu seděl Caradac, v jedné ruce nesl schránku s Udovými kostmi, za druhou vedl asi desetileté tmavovlasé děvčátko.
„Kdo to je?“ vykulil oči Arnwald.
„Sianova schovanka Annuela,“ řekl otec Uodalrích. „Ztratila matku. Sian se do té ženy zamiloval a tak vzal děvče s sebou.“
Arnwald nad Sianovou pošetilostí pokrčil rameny. Pak jim vyložil, jak se věci mezi Gudleifrem a Widuwaltem mají.
„Od krále mám rozkaz být s prvním sněhem na Udi, takže jste přijeli v pravý čas.“
Muži hleděli zachmuřeně. Sotva se vrátili z jedné bitevní vřavy, musí se vrhnout do druhé.
„Pozítří vyrazíme,“ rozhodl Sian. „Caradaca pošlu na Udi, ať králi vyřídí, že už jsme tady.“
„Pozdravuj Marcelínu a Urriolu,“ nakázal havranovi Morcant.
„A Sojku,“ připomněl Asgeirr.
„A královniny panenky,“ řekl Reiulf.
„A taky toho strakatého psa, co mu před odjezdem Randwulf šlápl na tlapu,“ řekl Caradac a uhnul Sianově dlani. „Caradac bude pozdravovat všechny,“ slíbil a odlétl.
Družiníci vyprávěli o své strastiplné a klopotné cestě k moři, o Zergylech a o plavbě na malé kocábce.
„Tři dny před přistáním nás chytla bouře. V životě jsem takovou nezažil a doufám, že ani nezažiju,“ svěřil se Nigald Poutník, jemuž se ještě před rokem ani nesnilo o tom, jakou mistrovskou plavbu se svými bratry podnikne. „Mysleli jsme, že to loď nevydrží, ale najednou se nám začaly vlny vyhýbat.“
„Nějakým zázrakem loď bouři přežila bez větší úhony,“ řekl Bald. Arnwald s Orlandem se na sebe usmáli.
„Obětovali jsme Arrangovi, abyste přistáli v pořádku,“ prozradili na sebe.
„Tak to jsme vám opravdu vděční,“ řekl Sian. „Nebýt vás, nejspíš si tu teď nepovídáme.“
„Přivezl sis z Edagwonu hezký úlovek,“ ukázal Orland na Annuelu, která se choulila Sianovi na klíně. Byla ještě vyděšená z bouře a ze všeho, co se udalo v Edagwonu, a nemohla si zvyknout na cizí drsné tváře kolem sebe. Nejlíp jí tak bylo se Sianem nebo se Sigelindou. Sian ji něžně pohladil po vlasech.
„Je to moje dcera,“ řekl. „Přijal jsem ji za svou. Annuelo, pozdrav se s mými přáteli,“ vybídl děvčátko. „Orland je ze stejné země jako ty.“ Annuela po očku mrkla na Orlanda a Orland se na ni usmál. „Jsem z Vilgaru. A odkud jsi ty?“
„Z Uxacony,“ pípla Annuela.
„Znám to město. Leží od nás sice daleko, ale nejednou jsem tam byl. Jenže od té doby se tam určitě hodně změnilo. Budeš mi o tom muset někdy vyprávět.“
Ten den zůstali v loděnici a na břeh se přeplavili až nazítří před svítáním. Rozhodli se jít přímo přes Widuwaltovo území a Cynibre překročit už v Liguru, protože i když je tato cesta nebezpečná, je nejkratší, a vzhledem k tomu, že může každým dnem začít sněžit, musí se snažit dosáhnout hradu co nejdříve. Není nic příjemného nocovat v závěji.
Opatrně přešli chatrný můstek v Liguru a zamířili na jihovýchod. Sotva se dostali trochu do vnitrozemí, začaly je obtěžovat hordy ozbrojenců, na nichž se nedalo poznat, jestli jsou to Widuwaltovi nebo Gudleifrovi vojáci, zběhové nebo lapkové, ale zoceleni útěkem před Tarbunovými lidmi v Edagwonu se probili během tří neděl k Udi, aniž ztratili jediného muže.
Zima si tentokrát dávala načas, protože i když už občas napadlo několik palců sněhu, nikdy nevydržel déle než dva dny.
Gudleifrův hrad se v té době změnil ve vojenskou pevnost. Přivítal je vojevoda Marquiliac, který hradu velel v době královy nepřítomnosti. Na Udi nebyla jediná žena krom několika rufek, které udržovaly v mužstvu dobrou náladu. Všechny ostatní byly, jak vzkázal Gudleifr po Caradacovi, v bezpečí.
„Král se vrátí během několika málo dnů,“ řekl Marquiliac, „možná už zítra. Mám za úkol vás nakrmit, postarat se, abyste si řádně odpočinuli, zbrojíři vám mají spravit zbroj, pokud seznala nějaké úhony, a mám vás připravit na to, že nás čeká velká bitva.“
„S tím počítáme už dávno,“ ušklíbl se Dangrud. „Stačí, když nám řekneš, kdy a kde se bude konat.“
„To vám řekne král,“ slíbil Marquiliac. „Co se dozvěděl, že jste se vrátili, nemluví o ničem jiném než o tom, jak se těší, že konečně Widuwaltovi zakroutí krkem.“
„Není sám, kdo se na to těší,“ prohodil pomstychtivě Tankred. V očích mu přitom zle zazářilo.
Udský zbroj íř se svými tovaryši si dal záležet, aby zbroj přibyvších vojáků byla opravena důkladně a hlavně rychle, takže když se Gudleifr vrátil dva dny po příjezdu družiníků na hrad, byl zbrojíř s prací hotov.
Gudleifr se vracel z odvetného tažení, které vyhlásil Widuwaltovi za to, že přepadl a vypálil město Sotarbu, město starobylé, které bývalo královským městem dřív, než se země Éllad rozdělila na Východní a Západní království, město, kde Gudleifr pořádal každý rok hry a kde získal svých prvních pět družiníků.
„Zajedno město mi dal dvě,“ suše oznámil. „Vyvrátil jsem Quintermu a Antrotyx. A tak je to se vším. Za jednoho svého muže si vezmu dva jeho, za jednu vesnici dvě… Ale zřejmě už se válka nachýlí ke konci. Udi se vrátil do vlasti a to je to poslední, co chybělo k tomu, aby se země Éllad stala zase jedním královstvím,“ zamnul si ruce. „Tedy kromě Widuwaltovy mrtvoly, ale to už nebude tak velká potíž.“
„Říkal jsi, pane,“ ozval se Asgeirr, „že ženy jsou v bezpečí. Mohl bych vědět…“
„Tvoje Sojka odletěla k Alwaře skoro hned, jak vypukla válka. Jen vyřídila vzkaz v Karladě. Nemusíš se o ni strachovat. Královniny panenky a služebná čeleď jsou na Adalheitině hradě, a ten je příliš z ruky na to, aby tam Widuwalt posílal svoje muže. A co se týče mé a tvé ženy a našich dcer, Morcante, ty odnesl na svůj hrad Merrdin.“
Morcant se zapotácel a zatápal rukou po opoře. Gudleifr by přísahal, že nikdy neviděl nikoho tak zpopelavět, jako teď Morcanta.
„Kde zeje Marcelína?“ zasténal Morcant.
Harald jen vyděšeně koukal na otce.
„Nelekej se, Morcante,“ vzal družiníka král kolem ramen. „Merrdin slíbil, že až skončí válka a až se mu zacelí rány, donese všechny čtyři zpátky. Měl bys mu spíš poděkovat, možná, že jim zachránil život.“
Stalo se to v době, kdy začala válka mezi králi Élladu. Widuwalt, aniž by válku vyhlásil, přitáhl k Udi a hrad oblehl. Nepřipravená a zaskočená posádka Udi na tom byla bídně. Hned při prvním pokusu o zteč, který se naštěstí podařilo odrazit, polovina mužů padla nebo byla raněna. Velkou úlohu při tom sehráli výteční Widuwaltovi kopiníci, mezi něž druhdy patřil Tankred a jeho bratr Gundkeri, a střelci, jejichž šípy málokdy minuly cíl. Díky tomu, že král začal se stavbou nového paláce a na hradě už byl navozen nalámaný kámen a trámy a vápno, nepodařilo se útočníkům hrad dobýt ani na podruhé, protože obránci měli co házet dolů a čím srážet vojáky ze žebříků. Nehašené vápno připravilo mnohé z Widuwaltových mužů o zrak neboje alespoň na hodně dlouho vyřadilo z boje. Widuwalt se tedy rozhodl hrad vyhladovět.
Zpočátku se Gudleifrovi vojáci pokoušeli obležení prorazit, ale docílili tím jenom několika desítek dalších raněných. Vzhledem k tomu, že na hradě začaly docházet potraviny i léky, protože tu nebyly nijak zvlášť velké zásoby, král zakázal podnikat další útoky, které byly stejně marné, a vybral několik schopných mužů, kteří by se dokázali proplížit Widuwaltovým obležením a dojet na královnin hrad nebo do Karlady pro pomoc. Ani jednomu se to však nepodařilo.
„Nikdy jsem nepostrádal Caradaca tak jako teď,“ povzdechl si Gudleifr, když viděl, jak Widuwalt věší jeho zvědy před hradem. Několik vojáků se pokoušelo Widuwaltovy muže zasáhnout šípy, ale šibenice byly postaveny mimo dostřel, a tak jim Gudleifr zakázal plýtvat střelivem.
„Já bych zkusila…“ pípla mu za zády Sojka tak znenadání, až povyskočil.
„Co bys zkusila, Sojko?“
„Doletět pro pomoc,“ rozhodla se prozradit tajemství, které znala jen ona, Asgeirr a Reiulf.
„Jak bys mohla?“ zavrtěl hlavou Gudleifr. „Copak máš křídla?“
„Někdy,“ usmála se Sojka a vtělila se do své ptačí podoby.
„Sojko!“ vykřikl Gudleifr překvapeně. „Sojko! Netušil jsem, že má Asgeirr tak výbornou ženu!“
Sojka se proměnila zpátky. „Jen mi, pane, řekni, kterým směrem se mám dát.“
Gudleifr ji nejdříve poslal do Karlady k otci Nermegovi, který zastupoval nepřítomného Uodalrícha, a pak na královnin hrad.
„Pokusím se to zvládnout co nejdřív,“ slíbila Sojka, „ale nejsem tak rychlá jako Caradac.“
Pak vyletěla z okna. Gudleifr sledoval, jestli po ní nebudou Widuwaltovi muži střílet, ale Sojka zřejmě unikla jejich pozornosti, a pokud neunikla, tak si nejspíš mysleli, zeje to obyčejný pták.
Gudleifr uvažoval, jestli má posádce říct, že se konečně jeden posel našel, aby jí zvedl náladu, ale pak si řekl, že to počká, až se Sojka vrátí. Aby se vojáci neradovali předčasně. Nermega neznal tak dobře, aby mohl s jistotou říct, že mu posilu pošle, a bůhví, co se teď děje na Adalheitině hradě. Bude lepší, když se vojáci nebudou kojit nadějemi. O to příjemnější bude překvapení.
Překvapení přišlo z trochu jiné strany, než král očekával. Spíše ze strany zcela opačné – místo ze severu z jihu. Dva dny na to, co Sojka odletěla, přiběhl za králem zjevený voják, že na hrad letí drak. Když Gudleifr vyběhl na věž a podíval se směrem, kterým mu setník ukázal, volky nevolky se musel opřít o zeď. Drak, teď už velký jako divoká husa, vskutku směřoval k Udi. Ve slunci se třpytil jako posázený rubíny.
To je to poslední, co nám chybělo,“ řekl král setníkovi. „Ať se střelci okamžitě připraví.“
Sám zůstal na věži a sledoval draka. Za okamžik už byly z nádvoří slyšet povely a unavení vojáci se sbíhali ze všech stran. Když se drak přiblížil na dostřel, vydal setník rozkaz a vzduchem zasvištěly první šípy. Daleko větší množství střel vylétlo z Widuwaltova ležení.
„Nestřílejte!“ zaslechl náhle zoufalý dětský hlas, který překřičel i hluk na nádvoří. „Nestřílejte! To je Merrdin! Nechtě ho! Přiletěl nám na pomoc!“
Z paláce vyběhla na nádvoří Morcantova dcerka a rvala nejbližšímu lučištníkovi luk z rukou. Gudleifr koukl po drakovi. Skutečně těsně před hradem uhnul a zamířil nad Widuwaltovo ležení. Král jen s úžasem sledoval, jak střemhlav nalétá na prchající vojáky a dští na ně oheň. Hořela tráva i stany, splašení koně se rozbíhali na všechny strany a zvyšovali zmatek mezi muži, kteří se před ohněm neměli kam ukrýt a mnohým se vzňaly šaty. Jejich křik drásal sluch.
Gudleifr sáhl po rohu a zatroubil konec boje. Jeho vojáci nechali klesnout paže se zbraněmi.
Teď je nejvhodnější doba vyrazit z hradu, pomyslel si král. Widuwaltovo vojsko je v takovém stavu, že nebude schopno odporu, moji vojáci jsou povzbuzeni tím, že jim pomáhá drak…
Mžikem byl na nádvoří.
„Do zbraně! Na koně! Otevřít bránu! Do útoku! Teď ukážeme těm čubčím synům, zač je toho loket, obtěžovat nás na Udí!“ řval a plochou stranou meče ranami poháněl vojáky, kteří se podle jeho názoru loudali. Ve chvilce projížděli bránou po padacím mostě a vtrhli do Widuwaltova tábora mezi hořící stany. Pronásledovali utíkající vojáky a bez milosti je dobíjeli a chytali splašené koně, kteří bezhlavě pobíhali po okolí.
Když drak viděl, že si Gudleifrovi muži poradí i bez něho, zamířil na hrad. Ztěžka se snesl na nádvoří, jako by k zemi padal uschlý list. Sotva se dotkl dláždění, proměnil se v muže v zelenočerné zbroji. Zůstal bezvládně ležet tváří k zemi s rukama rozpřaženýma, jak drak nesložil křídla.
Urriola se k němu rozběhla. „Merrdine! Merrdine!“ chytla ho kolem krku.
Merrdin se pozvedl na pravém lokti. Levou rukou si svíral prostřelený bok.
„Urriolo,“ usmál se. „Tys mě poznala už když jsem letěl, viď?“ Urriola přikývla.
„Sojka mi přiletěla říct, že jste v nesnázích,“ vysvětlil Merrdin, proč je tady a ne na svém hradě. Mluvilo se mu dost špatně. „Poslal jsem ji pak k Alwaře, myslím, že když jde posila z Karlady a z Adalheitina hradu, že už jí tu nebude potřeba. Doběhni pro Marcelínu, královnu a princeznu, zanesu vás k sobě a vrátíte se, až tu bude bezpečno.“
„Pro mě nemusí chodit,“ ozvala se za jeho zády Marcelína.
Merrdin se po ní ohlédl a sykl, jak ho v ráně zabolelo. V boku mu ještě vězel šíp. „Jestli bude Adalheit souhlasit s tím, abys ji s dcerou odnesl k sobě, je to její věc. Ale já s tebou nepoletím a Urriolu ti s sebou taky nedám,“ řekla Marcelína chladně.
Urriola začala nakrabovat a Merrdina až zamrazilo, jak nepřívětivý měla Marcelína hlas.
„Říkal jsem Urriole, že se vrátíte hned, jak tu bude bezpečno. Mám o vás strach. Slibuju ti, Marcelíno, že se vrátíte.
Marcelína na něj hleděla stejně cize jako předtím.
„Mami…“ zakňourala Urriola.
„Marcelíno,“ řekl hebce Merrdin. „Nemůžu tě nutit. Nikdy jsem tě přece k ničemu nenutil, kromě toho, abys byla v mém domě, to přece víš. Ale když se mnou budeš chtít odletět, slibuji ti, přísahám při čem chceš, že se vrátíš. Když nepoletíš, zůstanu tady a budu bojovat spolu s Gudleifrem. Ne jako drak, ale jako člověk.“
Smaragdové oči byly tak bolestně upřímné, že se Marcelína zastyděla.
„Dobře,“ řekla tiše, „poletím. Ale víš, že můj muž už cestu k tobě zná.“
„Je mým přítelem,“ usmál se Merrdin. „A teď, prosím, zavolej královnu a její dceru.“
Marcelína odešla. Merrdin si povzdechl. „Tvoje matka mě nemá ráda, Urriolo.“
„Já tě mám ráda,“ ujistila ho Urriola. Vždyť jí byl osm let otcem.
Merrdin se usmál. „Co myslíš, když ten šíp, co mi proletěl křídlem, neměl zpětné háčky, tenhle by je taky mít nemusel, ne?“ Zaťal zuby a vytrhl si šíp z boku.
„No – neměl,“ oddechl si a rychle ucpal ránu látkou, aby tolik nekrvácela.
Urriola mu přinesla vodu, Merrdin se s chutí napil a opláchl si obličej, aby se trochu vzpamatoval.
„Doletíš?“ strachovala se Urriola.
„Proč bych nedoletěl,“ mrkl na ni povzbudivě Merrdin. „Daleko to není. U Dračí jehly si odpočineme.“
Marcelína s královnou už přicházely, a tak Merrdin požádal Urriolu, aby poodešla stranou, a změnil se v dračího krasavce.
Adalheit se až zajíkla. „Napsala jsem Gudleifrovi vzkaz, co s námi je,“ řekla Marcelíně.
„Tos dobře udělala, paní,“ pokývala hlavou Morcantova žena.
Urriola vyběhla Merrdinovi na záda po pravém, nepomněném křídle a uvelebila se na svém oblíbeném místě hned za krkem. Merrdin vzal něžně do zobáku Marcelínu a posadil ji za dcerku. Pak si na hřbet posadil i královnu a Ilisu.
Vznesl se nad hrad a zamířil k jihu.
„Nedívej se dolů, paní,“ radila královně Marcelína. „Když nejsi zvyklá, mohla by se ti zatočit hlava.“
„Ale mami, vždyť Merrdin letí tak nízko a pomalu,“ namítla Urriola. „Klidně se, paní, podívej,“ vybídla královnu. „Já se ráda koukám, jak pode mnou utíká krajina. Je to zvláštní.“
Adalheit po očku mrkla pod sebe a hned zase raději upřela oči do mraků na obloze.
„Příšerné,“ otřepala se.
Ilisa si na let zvykla dřív než její matka a hned přelezla kolem Marcelíny dopředu k Urriole. Byla o něco starší a Urriola byla jejím úplným protikladem. Ilisa se zvedla po otci, měla jeho snědou pleť a černé vlasy, jen matčiny modré oči jí zářily v obličeji jako drahokamy. Byla podobně jako její popravený bratr divoká a svévolná, ale byla uvážlivější a opatrnější než on. Urriola byla nesmírně podobná matce, měla stejně medové vlasy a hnědé oči i mírnou povahu, teď ještě dětsky skotačivou.
Marcelína s nevolí sledovala, jak Urriola září, že se opět veze na Merrdinových zádech, a jak se těší do jeho hradu. Urriola sice dobře věděla, kdo je jejím pravým otcem a jakého bezpráví se Merrdin na Marcelíně dopustil, ale pomoci si nemohla. Haralda, svého bratra, měla ráda, Morcantajako otce ctila, ale doma se cítila v Merrdinově sídle, kde se narodila, a k Merrdinovi přilnula daleko více než ke svému právoplatnému otci, kterého spatřila poprvé v osmi letech. A to Marcelína Merrdinovi nejvíc zazlívala.
Merrdin náhle uhnul na západ. Letělo se mu čím dál tím hůř, a tak se rozhodl pustit se ke hradu přímo a vynechat zastávku na Dračí jehle, kde by si sice odpočinul, ale hodně by si zaletěl.
Urriola si všimla, že zpomaluje.
„Mami,“ přelezla k Marcelíně. „Merrdinovi je asi špatně.“
„Není divu,“ řekla Marcelína, „když je raněný. Měl by přistát a odpočinout si, jinak se zřítí a zabijeme se. Řekni mu to.“
Urriola se usmála. Tuhle hru „Řekni mu to!“ znala velmi dobře. Jakmile se totiž naučila mluvit, využívala ji Marcelína jako prostředníčka mezi sebou a dračím králem, aby ho nemusela ani vidět. „Urriolo, potřebuji to a to. Řekni mu to.“
„Marcelína říkala, že…“
Urriola se vrátila dopředu a sklouzla se po hadím krku až k Merrdinově hlavě.
„Marcelína říkala, že bys měl přistát a odpočinout si,“ křikla do větru.
„To už nestojí za to,“ odmítl Merrdin. „Za chvíli jsme doma, a pak, těžko by se mi vzlétalo.“
Zvedl hlavu a Urriola sklouzla zpátky na hřbet.
„Už je to jen kousek,“ vyřizovala.
Marcelína pokrčila rameny. „To je Merrdinova věc, jestli se cítí na to, aby doletěl.“
Merrdin nechtěl přistát, protože ze země se drakům vzlétá jen obtížně a on navíc nesl velkou zátěž. Daleko snazší je spustit se ze skály nebo z mraku. Jenže nebe bylo jako vymetené.
Přeletěli hvozd lesních mužíků a ocitli se nad plání. V dálce nalevo se jako zrnka písku a oblázky zvedal masív Dankradu a kousek před ním se dala tušit Dračí jehla. Kolem už se začali míhat draci, kteří se vraceli ze svých toulek. Urriola zakřičela jako drak.
„Bylo to vždycky víc dráče než dítě,“ postěžovala si Marcelína královně.
Jedna ze saní zamířila k nim a odpověděla na Urriolin výkřik.
„Mami,“ oznamovala Urriola, „dračice nás vezme na záda a donese domů.“
Marcelína se zamračila a Urriola se hned opravila: „Do Merrdinova hradu. Místo Merrdina, aby se mu letělo lip.“
Dračice vzala do zobáku jednu po druhé a posadila si je na hřbet.
„Díky, Urriolo,“ zavolal za nimi Merrdin.
Dračice letěla nesrovnatelně rychleji než Merrdin, za chvíli jim zmizel rudý drak z dohledu a brzy na to proletěly Bílou bránou Merrdinova království. Pak se kolem nich mihla Zlatá brána a dračice se snesla na nádvoří Merrdinova sídla. Sotva sestoupily z jejího hřbetu, odletěla pryč.
Přihopkovala Scaratin a zavedla je do paláce. Merrdin zřejmě před odletem vydal rozkazy, aby palác připravili pro vzácnou návštěvu, a jeho pokyny byly jako vždy splněny do posledního písmene. Adalheit se až dech zatajil nad červenou a zlatou krásou dračího síla.
„Počkám tady na Merrdina,“ prohlásila Urriola na nádvoří a chystala se, že si sedne na zem.
„Ne, Urriolo,“ vzala ji za ruku Marcelína. „Nebudeš tady sedět na zemi a čekat na Merrdina. Půjdeš se umýt a převléknout, protože ta saň byla neuvěřitelně špinavá. Merrdin doletí sám, nebo mu pomůže nějaký jiný drak, a Scaratin se o něj postará. Podíváš se na něj zítra, až si odpočine.“
Urriola neochotně poslechla a následovala je dovnitř. Marcelína je provedla spletí komnat až do křídla, které kdysi obývala ona. Tady byly místnosti zařízeny stejně přepychově, ale ve světlejších barvách.
Merrdin přiletěl až hodně dlouho po tom, co z nádvoří odlétla saň. Byl už na pokraji sil, a jakmile se objevily mraky, co chvíli odpočíval. Značně si oddychl, když konečně přistál na nádvoří. Naproti mu vyšla Scaratin, dovedla ho do jeho ložnice a ošetřila mu svými obratnými párátky rány. Pak ho nechala o samotě.
Merrdin se cítil mizerně. Víc než na těle byl zbědovaný na duchu. Zklamala ho jak Marcelína, tak královna. Nasadil život kvůli tomu, aby je odnesl z prostředka bitevní vřavy, utržil díky tomu dvě bolestivé rány, únavou se mohl sotva pohnout, a ani jedna z žen neuznala za vhodné zajímat se, zda vůbec doletěl a jak mu je. Bylo mu to líto. Zřejmě si vzpomenou teprve, až jim to tu bude dlouhé a budou se chtít vrátit na zem.
Pozdě v noci ho z neveselých úvah vytrhlo klapnutí kliky.
„Merrdine,“ zašeptala do tmy Urriola. Když šeptala, bylo to obvykle slyšet přes tři místnosti. „Spíš?“
„Nespím,“ odpověděl tiše Merrdin.
Urriola hupla k němu na lože. Byla bosá a měla na sobě jen dlouhou noční košilku. Vypadala jako rusalka a Merrdin jí to taky řekl.
Zachichotala se. „Marcelína mě sem nechtěla pustit,“ svěřovala se Urriola. „Až zítra. Že si potřebuješ odpočinout. Neunavuju tě?“
Merrdin se tiše zasmál. Urriola mu vždycky spravila náladu. „Ne. Jsem tak unavený, že už mě nic víc unavit nemůže,“ řekl. „Jsem moc rád, že jsi přišla. Myslel jsem si, že jste na mě všechny zapomněly, a bylo mi z toho smutno.“
„Nezapomněly. Královna ti chtěla jít poděkovat. Jenže Scaratin taky říkala, že ti není dobře, tak nám to Marcelína všem zakázala.“
„Ty, jak koukám, maminku moc neposloucháš.“
„Poslouchám,“ skoro se urazila Urriola. „Řekla zítra – tak jsem čekala, až bude po půlnoci. Teď už je zítra a můžu tu být.“
„Tak potom je to v pořádku.“
„Budu se o tebe starat,“ rozhodla se Urriola.
„To jsi hodná. Ale teď zrovna nic nepotřebuju,“ řekl Merrdin.
Z vlastní zkušenosti věděl, co Urriolino starání obnáší, a necítil se natolik zdráv, aby to mohl podstoupit.
„Ani napít nechceš? Ani obklad na čelo?“
„Ne, Urriolo, díky,“ odmítl Merrdin.
Oba její dobře myšlené návrhy za sebou skrývaly dokonale promáčené lůžko a Merrdin neměl vůbec chuť vstávat a sušit prostěradla.
„Přitul se ke mně a zahřívej mě,“ navrhl jí. „Začíná mě rozrážet zimnice.“
Urriola v mžiku vklouzla pod přikrývku a pevně se k němu přimkla. Zavrtala se mu pod rameno jako kuře pod křídlo.
„Hřeju?“ zeptala se.
Merrdin kývl. Objal ji zdravou rukou – naštěstí se k němu přitiskla z pravé strany – a dal jí pusu do vlasů.
„Dobrou noc, holčičko,“ zašeptal a za chvíli s potěšením poslouchal, jak Urriola pravidelně oddychuje.
Uplynulo pět týdnů. Merrdin se docela pozdravil a hned, jak se udržel na nohou, se letěl podívat, jestli už by se jeho zajatkyně nemohly vrátit domů. Když se celý zchvácený vrátil, smutně jim sdělil, že válka pokračuje. Hrad je pobořen, ale půjde snadno opravit. Od Gudleifra přinesl dopis. Král psal, že je zdráv, otec Nermeg že poslal vydatné posily a i z královnina hradu že prý přišla síla mužů. Na oplátku tam Gudleifř poslal všechny královniny panenky, aby byly v bezpečí, a s nimi veškerou ženskou čeleď, která nemá mezi vojáky co pohledávat. Z kraje už se sjíždějí rytíři se svými lidmi a král se hotoví vytáhnout na Már.
Královně se ulevilo, zeje Gudleifř v pořádku, a Marcelína vyčinila Merrdinovi, že letěl tak daleko, sotva se mu rány zacelily.
„Myslíš,“ řekla, „že když jsme tady vydržely takovou dobu, že bychom ještě týden nebo dva nepřečkaly? Tak zle nám tu zas není a ty by ses měl ještě šetřit. Vždyť sis mohl ublížit. Běž si hned lehnout, pošlu k tobě Scaratin.“
Merrdin se neschopen slova odpotácel do své komnaty. Marcelína se strachuje o jeho zdraví… nechápal to. Byl si jist, že ještě před pěti týdny, kdy by měla jinou možnost, jak se odtud dostat, než na jeho zádech, byla by ho nejraději dorazila. A teď… Snad mu přeci jen odpustila. Pochopila, proč ji tady držel – že neměl odvahu se od ní dobrovolně odloučit, tak jako nemá člověk odvahu odetnout si snětí zachvácený úd, i když ví, že je to jediná možnost, jak si zachránit život.
Marcelínu změnily dlouhé hovory s královnou. Když se jí svěřila, jak strašně Merrdina nenávidí, řekla Adalheit: „Ty máš za zlé Merrdinovi, že tě na osm let odloučil od tvého muže? Jak bych pak měla já nenávidět krále, když mě navěky odloučil od syna? A vidíš, odpustila jsem mu. Odpustila jsem mu proto, že mě miluje. Že za mnou přišel. Odpustila jsem mu, když jsem pochopila, že jinak jednat nemohl. Merrdin tě také miluje, a přesto tě odnese zpátky, i když mu bude srdce krvácet, protože to slíbil tobě a tvému muži. Měla by sis ho vážit, a ne ho nenávidět.“
Marcelína dlouho přemýšlela o královniných slovech i o tom, co pro ni Merrdin podstoupil, a uvážila, že má Adalheit pravdu.
Když Merrdin vycítil, zeje mu Marcelína příznivěji nakloněna, dělal všechno možné, aby si její přízeň udržel. Létal často i obden do Gudleifrova ležení a nosil čerstvé zprávy tak dlouho, dokud mu to obě ženy nezakázaly, protože válka pokračovala a snadno by mohl přijít k úhoně. Létal i na pobřeží a pouštěl se daleko nad moře, aby zahlédl, zda se vracejí lodě družiníků. Byl by býval první, kdo by se dozvěděl, že připlouvají, kdyby ho bouře nezahnala nad pevninu. Když se odvážil po bouři k moři, loď už se klidně houpala v loděnici a její posádka byla na cestě do vnitrozemí.
„Tvůj muž už se zřejmě vrátil,“ řekl Marcelíně a měl smutný hlas. „Ale válka trvá. Byl bych rád, kdybyste ještě vydržely v mém paláci, ale pokud, Marcelíno, budeš chtít, odnesu tě.“
Marcelína by ze všeho nejraději řekla ano, ale královna promluvila první.
„Myslím, Merrdine, že rozumnější bude, když ještě zneužijeme tvého pohostinství a počkáme, až přiletí Caradac. Nepochybně nám pošlou zprávu po něm, protože Sojka je u Alwary.“
Skutečně za několik málo dní Caradac přiletěl. Ubezpečil Marcelínu, že Morcant i Harald jsou v pořádku, a vyřídil vzkaz, že se už brzy budou moci vrátit domů, protože Gudleifr sbírá vojsko na poslední rozhodující bitvu.
O DRUHÉ VELKÉ BITVĚ PODKRÁLOVSKOU HOROUMIRABATEM
Zatímco vojevodové Igdis Železný, Adalhart Orlík, Eamondretilis a Marquiliac sháněli dohromady početné vojsko, vyrazil král spolu s těmi, kteří se vrátili z Edagwonu, na jih ke královské hoře Mirabatu, aby tam znovu pohřbil pozůstatky krále Uda.
Hora Mirabat vyrůstala samojediná z krajiny poměrně rovné, na vyšší straně spadala příkře dolů a vítr zde odhalil kamenné jádro hory, na straně trochu nižší klesala o něco pozvolněji a zde byly také schody vedoucí nahoru. Stála na východním okraji lesa, kde se narodili Sian a Dangrud, a cesta sem trvala jen jeden den.
Zastavili pod horou a sesedli z koní. Král vzal do rukou schránku s Udovými kostmi a začal stoupat po úzkých příkrých schůdcích vytesaných z kamene k vrcholku Mirabatu. Za ním šel princ s Uodalríchem, družiníci a Orland s Kaunem.
Zpočátku byly schody velmi strmé, ale když vyšli po sto dvaceti sedmi stupních, ocitli se na skoro rovné planince, úzké schůdky se tu změnily v široké bílé mramorové desky, bylo jich jedenáct jako družiníků a poslední končila u brány hrobky. Tam se hora opět zvedala k oblakům. Brána byla prostá, ale bytelná, dveře hustě pobité železnými pásy, po stranách seděli orli s rozpjatými křídly. Byli vytesaní ze stejného mramoru jako stupně, šedě žilkovaní, zobáky, oči a spáry měli pozlacené.
Král vyňal ze záňadří klíč a vsunul jej do zámku. Cvaklo to a orlové složili křídla. Zároveň se do skály zasunula závora, která dveře jistila, a brána se otevřela dokořán. Dýchl na ně podzemní chlad. Sian rozkřesal oheň a zapálil pochodně. S loučemi v rukou vstoupili dovnitř.
„Caradac počká venku,“ prohlásil havran. „Není zvědav na čísi zpráchnivělé mrtvoly.“
„Buď tak laskav, Caradacu,“ řekl král, „a vyjadřuj se o mých předcích uctivě alespoň na tomto posvátném místě. A tebe, Randwulfe, bych rád požádal, aby ses přestal tak otráveně šklebit.“
„Taky by ses šklebil, králi,“ utrhl se proti svému zvyku Randwulf, „kdyby ti rostl třetí zub moudrosti.“
Randwulf si se zuby moudrosti škaredě užíval. Když mu rostl první, to byl ještě ženat s Agel, proležel tři neděle v horečkách. Zub se vyklubal zkažený a když mu ho kovář trhal, přerazil mu čelist. Druhý zub mu vyrostl v Edagwonu, když byli obleženi v Uxaconě. Když už nemohl vydržet, vybíhal před hradby a šílený bolestí se vrhal do houfu nepřátel a rubal do nich sekyrou, kterou za tím účelem bral Baldovi, protože meč mu nepřišel dost pádný. Teď mu rostl třetí a zatím to nevypadalo, že by ho potrápil míň než jeho předchůdci.
Šli dlouhou chodbou, kterou lemovaly malé komory, zpočátku prázdné. V těch, které byly hlouběji v nitru hory, ležely kamenné sarkofágy, zdobené tesanými ornamenty. V nich byly uloženy dřevěné rakve pokryté látkou s vetkanými královskými znaky a nad vchodem do každé hrobky bylo vytesáno jméno toho, kdo zde odpočívá. První jméno vehnalo králi slzy do očí. Zde ležel jeho syn Ioann Miltid, kterého nechal popravit pro krádež stříbrné podkovy.
Minuli hrob Gudleifrova otce Ragnara a jeho ženy Klindebis, minuli hrob Ragnarova otce Saxulfa a jeho bratra, procházeli hlouběji a hlouběji k srdci hory a dostávali se stále blíž k místu, kde měl odpočívat Udí. Nad sarkofágy se objevovala jména, která jim už nic neříkala. Byl obestřená pavučinami a zanesená prachem. Ještě dál začaly přibývat nápisy psané Starým jazykem. Pak stanuli před velkou kamennou deskou, která zahradila chodbu jako dveře, a mezi ornamenty se dalo tušit písmo Starého jazyka.
„Waltheri, buď tak hodný…“ požádal Gudleifr lesního mužíka, aby nápis přeložil.
„An kalte Udí, saun a Ane, en talur a Már, ker Ela – caracim, ide a talur senequerane, a Már telamu, in ta Már paraim, panate na Pelesta Kadlat sukuse ialinara Mirabat.
To znamená asi tohle: Zde leží Udí, Anův syn a Márův bratr, první král, jenž s bratrem znesvářen, jeho rukou – sám Mára zabiv – padl ve Velké Bitvě pod horou Mirabatem.
Je to poslední sloka písně o Wannovi, kterou nás učil Amaler. K vlastní hanbě bych ji už zpaměti nepověděl,“ přiznal se Waltheri. Arnwald ji nikdy ani pořádně neuměl. Král se opřel o desku, ale nepovolila.
„Dovolíš, pane,“ prosmýkl se mezi družiníky Orland. „Už jsem tu jednou byl, a tak trochu vím, jak na to…“ Usmál se omluvně, dotkl se několika ozdob, zajel prsty do spáry mezi podlahou a ztěžka kámen vysunul nahoru. Dangrud mu pomohl desku přidržet, než se mu podařilo vyklopit ze zdi železnou opěrku, která desku zajistila. „Můžeme dál,“ pobídl Orland ostatní.
Sian posvítil do hrobky. Nebyla velká, kruhového půdorysu, zdi až na několik málo ozdob byly hladké, uprostřed místnosti stál prostý nezdobený sarkofág. Jeho víko bylo opřeno o zeď a na zemi ležel železný, rzí sežraný meč. Družiníci obstoupili sarkofág kolem dokola s loučemi v rukou, Uodalrích s princem, Kaunem a Orlandem zůstali venku a král vstoupil dovnitř. Učinil několik kroků k sarkofágu, pak zaváhal a vrátil se zpět.
„Tu máš,“ podal Orlandovi schránku s Udovými kostmi. „Tys ho vzal, tak ho taky vrať.“
Orland se smutně pousmál při vzpomínce na den, kdy sem vstoupil poprvé, vzal od Gudleifra schránku a s úctou ji vložil do sarkofágu. Pak jej se Sianem přiklopili kamenným víkem.
V chodbě za nimi zafrkal kůň. Otočili se a spatřili čtyřrukého jezdce na bílém koni s planoucími nozdrami. Orlyg se spokojeně usmíval. Pokynul jim jednou ze svých pravých rukou, otočil koně a odklusal chodbou směrem k východu. Vyšli z hrobky, Orland odstranil železnou zarážku a deska s rachotem uzavřela vstupní otvor. Znovu prošli kolem hrobů dávno mrtvých králů, Gudleifr se krátce zastavil u hrobu svého syna, pak minuli hrobky teprve čekající na své nebožtíky a do očí je udeřilo sluneční světlo. Tankred s Arnwaldem zavřeli křídla brány, Gudleifr zasunul závoru a otočil klíčem. Mramoroví orli roztáhli svá křídla, z vrcholku Mirabatu se zvedl třetí bílý orel, zakroužil kolem nich a zmizel v oblacích. Caradac se usadil Sianovi na rameni. Chvíli postáli u brány, než vykročili po mramorových deskách ke strmým schůdkům.
„Kde jsou pohřbeni králové, kteří zemřeli dřív než Udi?“ zeptal se Reiulf. „Třeba Ane?“
„Nějaké hroby jsou ve starém královském hradě v Sotarbě,“ řekl otec Uodalrích. „V tamních kasematech jsem sice ještě nebyl, ale je dost pravděpodobné, že by mohli ležet tam.“
U schůdků se objevil zchvácený muž v plné zbroji pokrytý prachem.
„Skogo!“ vykřikl král. „Co se děje?“
„Widuwalt táhne k Mirabatu,“ zasípal Skoga. „Už překračuje Stříbrnou. Do půlnoci je tady.“
„Vede velké vojsko?“
„Tak velké, jako nás obléhalo na Udi.“
„Caradacu,“ obrátil se král k havranovi, „leť na Udi, ať vojevodové nechají na hradě jen nejnutnější posádku a okamžitě s celým vojskem vyrazí sem. Musí tu být nejpozději ve stejnou chvíli jako Widuwalt. Mají na to,“ podíval se po slunci, „dvacet hodin.“
„Caradac jim to vyřídí,“ slíbil havran, „ale nezaručuje, že rozkaz splní. Přece jen nemají křídla jako ptáci.“
Vzlétl ze Sianova ramene a za chvíli se ztratil v dálce.
„My musíme Widuwalta zadržet,“ rozhodl král.
„To je nemožné,“ mínil Uodalrích. „Máš, králi, sotva sedmdesát mužů. Proti tisícihlavému vojsku je to směšné.“
„Moji družiníci umí používat hlavy stejně dobře jako meče,“ odbyl ho král. „Zadržet se dá i lstí.“
Sian zamyšleně hleděl do plamenů louče, kterou ještě neuhasil.
„Oheň by je zastavil, nebo aspoň zdržel,“ řekl rozvážně, „ale nevím, jestli by pak Arrang seslal tak silný déšť, aby les neshořel celý.“
Reiulf se rozhlédl po obloze.
„Vsadím se oč chceš, Siane,“ řekl, „že nejpozději do zítřka přijde takový liják, že nás to málem utopí.“
„Nerad bych tvou sázku vyhrál,“ ušklíbl se Sian, ale mraky na obzoru byly tak silné, že se Reiulf téměř nemohl mýlit. Nanejvýš v tom, že místo deště mohl padat sníh.
Sedli na koně a rozjeli se k lesu. Aby se oheň nerozšířil na planinu pod Mirabatem, vyčistili několik sáhů široký pruh země od trávy, křoví a suchého dřeva a vykopali v těch místech příkop, do kterého zavedli vodu z nedalekého potůčku.
Pak se rozjeli s pochodněmi do lesa. Na téměř sedmdesáti místech vzplanuly ohně, a když se žháři vrátili pod Mirabat, bylo slyšet z lesa praskání a valil se z něj dusivý čmoud. Otec Uodalrích se s hlavou sklopenou a s rukama sepnutýma tiše modlil, Sian zastřelil z lesa běžící srnu a obětoval ji Arrangovi.
Widuwaltovy hlídky brzy zjistily, že les před nimi je v jednom plameni, a králi nezbylo než zavelet k ústupu zpět přes Stříbrnou. Jelikož počítal s tím, že v blízkosti Udi bude sdostatek vojska, zamířili jeho muži na jih, hotovi obejít Mirabat zespoda a vpadnout králi do zad.
Mezitím už Caradac doletět na Udi a vojevodové řadili vojsko k pochodu. Z ležení kolem hradu a z jeho brány se začal plazit zástup vojáků jako nekonečný zbraněmi zježený had.
Vojevodové hnali vojsko co nejrychleji a bez chvilky odpočinku, aby dorazili pod Mirabat co nejdříve. Do půlnoci chyběla ještě dobrá hodina, když ke králi dojel Marquiliac se zprávou, že jsou už jen míli odsud.
Oheň v lese mezitím sám od sebe uhasí, protože dřevo bylo po předchozích deštích tak nacucané vodou, že byl div, že vůbec chytlo.
Gudleifr předpokládal, že Widuwalt v noci nezaútočí, protože bude určitě chtít nechat svoje vojáky před bitvou odpočinout. Nakázal tedy rozbít tábor a postavit hlídky, aby se muži mohli navečeřet a nabrat na zítřek dost sil.
Když Widuwaltovi špehové zjistili, že Gudleifrovo vojsko dorazilo dřív než jejich, rozhodl se král na noc utábořit a k boji Gudleifra vyzvat až druhý den. Gudleifr svůj tábor položil tak, že měli horu Mirabat po levé ruce a mezi nimi a lesem bylo dost místa pro Widuwaltův tábor i pro bitevní pole.
Když vydal potřebné rozkazy, zašel vojevoda Adalhart za Reiulfem.
„Přivedl jsem ti návštěvu, Reiulfe,“ vzal ho za loket a dovedl ke svému stanu. „Je velice odvážná, když si troufla jít ve válce sama tolik mil, přestože se po zemi potulují hordy všelijaké chásky.“
„Kdo?“
Adalhart ho strčil dovnitř. „Prý ji znáš,“ usmál se.
Reiulf horečně přemýšlel. Znal spousty dívek – tušil, že Adalhart mluví o dívce – a mnohé z nich k němu chovaly vřelé city. Jenže ani jedna, a to věděl jistě, protože to byly vesměs královniny panenky, by v téhle době nevystrčila ani špičku nosíku z hradu, natož aby sama putovala cestou necestou…
Odhrnul závěs, který odděloval předsíň od vlastního stanu. Ve tmě se dala tušit dívčí postava.
„Kdo jsi?“ zeptal se.
„Vzpomínáš si na mě ještě, Reiulfe?“ řekla dívka. „Je to už dávno, co jsme se viděli.“
„Eiblin!“ užasl Reiulf. „Co tu děláš? Máš přece být v kocandě u svého strýce!“
Eiblin vzdychla. „Musela jsem odejít. Byli by mě uštípali. Harfenice i strýc… Dals mi přednost před nimi, a to si nechtěly nechat líbit. Dřív jsem tam měla peklo, ale potom, cos odjel, se to už nedalo vydržet. Po půl roce jsem utekla. Neměla jsem kam jít, tak jsem se vydala hledat Udi. Začala válka, zůstala jsem u jedné stařenky, nechala mě u sebe bydlet a tys byl stejně někde za mořem. Hned, jak jsem se dozvěděla, že jsi se vrátil, šla jsem za tebou. Ta stařenka umřela. Neměla jsem kam jinam jít… Nezlobíš se na mě?“
„Jak bych mohl,“ zašeptal Reiulf a pohladil ji po vlasech. „Sám jsem to zavinil. To spíš ty by ses měla zlobit na mě.“ Usmál se. „Vidíš, říkal jsem ti, že znamení se mají poslouchat. Kdybys šla se mnou hned, ušetřila by sis spoustu trápení.“
Odvedl Eiblin k sobě do stanu. „Rád bych si s tebou povídal, Eiblin,“ řekl, „ale zítra mě čeká tuhá bitva, měl bych se vyspat. Nevěřím v žádného Boha, proto je mi jedno, ke kterému se budeš modlit za to, abych se z té bitvy vrátil. Vkládám svůj osud do tvých rukou.“
Ulehl a přikryl se pláštěm. Eiblin se posadila před stan s tváří obrácenou k východu a až do chvíle, než se na obloze objevil první sluneční paprsek, se na Reiulfovo přání modlila.
S úsvitem vstala Sigelinda, která přijela s vojskem, probudila Uodalríchova mladičkého písaře Cerediga, který se stal jejím pomocníkem už v Edagwonu, kázala mu nanosit do kotle vodu a pod kotlem zatopit. Jakmile začala voda vřít, vhodila do ní několik hrstí rozemletých bylinek a zřejmě i ledasjakých jiných přísad, kotel přiklopila štítem a udržovala pod ním oheň tak dlouho, dokud slunce nevystoupilo dlaň nad obzor. Pak poslala Cerediga vzbudit Balda a Arnwalda. Pomohli jí vyvařenou tekutinu scedit přes bílé plátno do konvic a do kotle přelili z kožených měchů víno.
Ráno bylo sychravé a nevlídné. Černá mračna, která viděl včera Reiulf, se dovalila až sem a zakryla celou oblohu krom úzkého jasného proužku nad obzorem. Vojáky roztřásala lezavá zima.
Widuwaltovo vojsko už leželo na kraji lesa. První Guldeifrovi vojáci s nechutí vstávali do studeného rána a jejich nechuť zvětšovala ještě představa, že co nevidět vypukne bitva, ve které se sice zahřejí, ale mnozí v ní také zůstanou.
Jeden po druhém se rozhořívaly ohníčky, na kterých si muži připravovali snídani. Sigelinda nechala přikrytý kotel s vínem a přikryla i konvice s odvarem a šla se postarat o jídlo družiníkům.
Král už byl vzhůru, oblečen v téměř celé zbroji, procházel ležením a povzbuzoval mužstvo. Žvýkal přitom kus uzeného masa s černým chlebem, obvyklou to stravu vojska, a překypoval činorodostí. Když viděl, zeje už vzhůru i Berohard a družiníci, vzal šije spolu s Uodalríchem a předními muži na poradu.
Mezi přední muže vlastně počítal všechny, kdo byli v Edagwonu – Morcantovy švagry, Sigwalda, Tankredovy bratry, Kauna, Orlanda, Arra a Traga – a ještě několik význačných rytířů. Vyrušil je Widuwaltův posel. Ke svému údivu v něm poznali Diotbalta. Usmál se na Reiulfa, byl rád, že ho vidí živého a zdravého, neměl o něm žádné zprávy od té chvíle, co uprchl za pomoci svých přátel z Lorenu.
Diotbalt se uklonil králi. „Můj pán a král, vznešený Widuwalt Kún, se tě, pane, táže, budeli ti vyhovovat začít bitvu hodinu před polednem na této pláni. Pokud bys měl jiný návrh, vzkaz ho po mně nebo komkoli jiném, ale dost včas, aby se stačilo vojsko postavit.“
„Návrh tvého krále mi plně vyhovuje,“ řekl Gudleifr. „Můžeš to Widuwaltovi vyřídit.“
Diotbalt sklonil hlavu na znamení souhlasu.
„Setkáváme se naposledy jako přátelé,“ obrátil se na družiníky. „Za několik málo hodin staneme proti sobě v bitvě. Je možné, že padnu rukou někoho z vás, je také možné, že někoho z vás pošlu na onen svět já. Všichni – stejně jako většina našich vojáků – jdeme do boje bez osobní zášti, jdeme na přání či rozkaz svého krále,“ pokrčil rameny a usmál se. „Jelikož není jisté, že se s vámi ještě někdy shledám, rád bych se s vámi rozloučil.“
Potřásl si s družiníky rukou, vyšel ze stanu, vsedl na koně a ztratil se v mlze, která se teprve začala poznenáhlu zvedat ze země.
„Prince do bitvy nepustím,“ prohlásil král. „Je to jediný následník trůnu a nemíním dávat jeho život v sázku. Zůstane spolu s několika muži tady v ležení. Byl bych rád, kdyby tu s ním zůstal taky někdo z vás.“
Družiníci klopili oči. Byli by sice ze všeho nejraději, kdyby z bitvy sešlo, ale zůstat v týle, zatímco ostatní budou bojovat – dobrovolně nikdy.
Gudleifr se zadíval na Asgeirra. „Vím, Asgeirre, že ti to po chuti nebude, ale vím také, že bitevní vřava pro tebe není žádným potěšením. A krom toho by podle mého názoru byl holý hřích vystavit tě nebezpečí v bitvě, když po ní bude tvého lékařského umění tak naléhavě zapotřebí.“
„Nikdy jsem se tvému rozkazu neprotivil, pane,“ řekl Asgeirr tiše a v hloubi duše se zastyděl, protože si uvědomil, že tento králův rozkaz plní neobyčejně rád.
Gudleifr rozkázal vojevodům, ať pomalu vyvedou vojsko na planinu a seřadí vojáky do šiku.
Družiníci odnesli k poli Sigelindin kotel se svařeným vínem a konvice s odvarem. Tam Sigelinda obsah konvic vlila do vína a vojákům, jak procházeli kolem ní, nalévala do přilby nebo do dlaní, podle toho, co kdo nastavil, horký nápoj se slovy, kterými kdysi před věky žehnaly vědmy provázející vojska na jejich taženích. „Pij krev svého nepřítele, ať dá sílu tvým údům a rychlost tvé zbrani!“
Dryák vyhnal mužům zkřehlost z těla a probudil v nich bojové nadšení. Caradac létal mezi jejich řadami a povzbuzoval je chraplavými výkřiky.
Gudleifr se svými družiníky se postavil do čela vojska. Několikrát ještě projel kolem prvních řad. Prohlížel si tváře svých nejvěrnějších. Byly bledé, jako jsou před bitvou tváře bojovníků, kteří vědí, že jim nezbývá nic jiného než zvítězit nebo padnout. Bělovlasý, přestože sotva šestadvacetiletý Orland, cizozemec, lodivod. Má smutné oči, ztratil minulost a budoucnost se mu nejeví vesele. Ale bít se bude, protože je zvyklý rvát se s mořem do posledního dechu. Možná, že přitom bude myslet na svou víc než čtyři sta let mrtvou ženu Hanetu.
Plavovlasí blíženci z podhůří Dankradu, klidní, vyrovnaní. Wener se usmívá, nikdy mu nemizí úsměv z tváře jako Reiulfovi. Je z blíženců nejmladší a nejjemnější.
Morcant je zachmuřený. Přemýšlí, zda se ještě někdy setká se svou ztracenou a znovu nalezenou manželkou. Znatelně převyšuje svoje spolubojovníky, i koně má mohutnějšího, aby ho v plné zbroji unesl. Harald je dosud víc než útlý, ale výškou už otce dohonil. Otírá si dlaně o koňskou hřívu. Potí se mu ruce, to je špatné, mohla by mu vyklouznout zbraň. Ale má rukavice, budiž.
Na Arnwaldovi hraje každý sval. Je vidět, že se do bitvy těší. Určitě ho však mravenčí kousek od srdce, svírá ho pocit nejistoty, jako každého, protože nemůže předvídat, jak bitva dopadne. Ale její blízkost ho vzrušuje. Bude se bít, jak je zvyklý – zaslepeně a divoce. Takovým bojovníkům se málokdy přihodí nějaké vážnější zranění. Orlyg je má v oblibě.
Waltheri hledí mlčky do země. Stejně jako Asgeirr bitvy nemiluje. Vynikající lukostřelec, raduje se dětsky z každého povedeného zásahu, ale dnes bude jeho luk odpočívat. Waltheri připomíná tiché lesní potůčky, tak je mírný, i teď před bitvou. Stejně tak jeho soukmenovci, Trag a Arro. Proč je sem Amaler posílal? Všem třem by bylo lépe v jeho Hvozdě. Nejsou stvořeni pro svět lidí. Je pro ně příliš drsný.
Sian hledí přímo před sebe. Třebaže bledý, je klidný jako stoletý dub. Zřejmě nemyslí na bitvu, ale na to, co bude po ní. Král si vzpomněl na jeho schovanku. Neodlučuje se od ní ani na okamžik, nechal ji v ležení. Annuela potřebuje matku, Sian by se měl oženit. Postarám se o to, umínil si Gudleifr.
Sianův bratr po otci se jako vždy tváří, že se ho nic netýká. Hledí kamsi mimo, bezmyšlenkovitě udržuje koně v klidu. Bitva ho nechává chladným. Bude se probíjet řadami nepřátel s otřesným klidem a s nezadržitelností přívalu vody, pravidelně bude rozdávat rány, ovšem jen tehdy, budeli si jist, že nemůže minout. To je Dangrudův způsob boje. Ze všech šarvátek se vrací stejně svěží, jako do nich vstupuje.
Reiulf se směje. Málokdy je ho vidět zachmuřeného. Ale neusmívá se proto, že by měl dobrou náladu. To je smích, který odhání strach. Směje se na krále, který projíždí kolem, a král si pomyslel, že by velmi nerad ztratil tohoto rozmilého družiníka, kterému daleko víc než meč sluší v ruce loutna.
I Bald je navenek klidný. Uvnitř je však jistě napjatý jako tětiva. Má proč. Nechal sice svou svéhlavou ženu v ležení, ale umírá hrůzou, co provede. Sigelinda není z žen, které by byly příliš bázlivé, zná jediný strach, a to strach o svého muže, který ji dohnal až na palubu lodi plující do Edagwonu. Balda svírají obavy, zeji potká v boji. Už za mořem se přesvědčil, zejí vládnout mečem nečiní žádné potíže, a nejednou si vyčetl, že ho kdy napadlo ukázat jí, jak se zbraň bere do ruky.
Tankred. Tankred, jehož nezlomila ani smrt jeho bratra, ani smrt prince loanna. Laskavý Tankred jako by se změnil v lačného dravce. Jen stěží drží svou vášeň na uzdě, v řadě protivníků hledá ostřížím zrakem Widuwalta. Je rozhodnut ho zabít. Pokud se mu to nepodaří, bude to brát jako potupu, pošpinění štítu svého bratra. Pokud se mu to podaří, naplní se tím smysl jeho života.
Randwulf nesedí na koni. Stojí vedle něj a drží na řetězech své vlky. Vlci jsou cvičení pro boj s lidmi, co dovedou, už král slyšel. Randwulf je ve tváři popelavý, ne však proto, že by se bál blížící se bitvy, Randwulf v podstatě boj miluje. Je nevyspalý, trápil ho zub moudrosti, teprve k ránu si trochu zdříml. Ani Sigelindiny, ani Asgeirrovy léky mu nepomohly. Teď až na to, že je ospalý, vypadá dobře, a jakmile zazní roh, vzpamatuje se úplně.
Tankredovi bratři. Jsou mu podobní, dost podobní. V tak velké bitvě jsou zřejmě poprvé, ale nezdá se, že by měli strach.
Baldův švagr Sigwald se zdá být o něco zkušenější. Pravděpodobně se nebude hnát do nejprudší seče, ale jeho rukou padne nejeden protivník.
Gudleifr otočil koně a vrátil se do středu čela. „Morcante, zatrub k přípravě na útok,“ požádal král Morcanta.
Morcant přiložil k ústům roh a po bojišti se rozlehl jeho jasný zvuk. Vojsko ožilo.
Jestli v téhle bitvě ztratím jediného družiníka, pomyslel si král, znamená to, že veškeré boje jsou u konce a Éllad se zase stane jediným královstvím. Nenapadlo ho však, kterého z nich by nejsnáze oželel.
Při zvuku rohu odepjal Randwulf vlkům řetězy z hrdel, nakázal jim, aby čekali na místě, a vyšvihl se do sedla. Zapomněl, že stačí nerozvážný pohyb a zub se ozve, a sklonil se ke třmeni, aby si upravil délku řemene. Jak sehnul hlavu, projela mu čelistí taková bolest, že ztratil rovnováhu a nebýt Tankredovy rychlé paže, byl by spadl z koně.
„Co je? Zub?“ zeptal se Tankred, když už Randwulf zase seděl pevně v sedle.
Randwulf kývl a pokoušel se servat si přilbu. Tankred mu hbitě přeřízl řemen. Přilba s řinkotem dopadla na zem. Randwulf si svíral hlavu rukama a na čele mu vyvstaly krůpěje potu.
„Odjeď do tábora,“ radil mu Tankred. „Takhle nemůžeš bojovat.“
„Ani mě nenapadne,“ procedil skrze semknuté rty Randwulf.
„Jestli takhle pojedeš do boje, Randwulfe,“ varoval ho Tankred, „ani Orlyg ti nepomůže.“
„Za chvilku to přejde,“ tvrdil Randwulf, ale dobře věděl, že si vymýšlí.
Tankred to věděl neméně dobře než on, proto se naklonil k Baldovi, který seděl na hřebci po jeho pravici.
„Vzkaz králi, že Randwulfa zase začal bolet zub moudrosti a odmítá opustit bojiště.“
Bald kývl a naklonil se k Reiulfovi.
Za chvíli přiklusal Gudleifr. Stačil mu jeden pohled na Randwulfa, jeden na přilbu s přeřezanými řemínky a věděl, kolik uhodilo.
„Okamžitě do ležení, do Asgeirrova stanu. Je to rozkaz,“ zvýšil hlas, když zahlédl nesouhlas v Randwulfových očích. „Zbytečně na smrt družiníky posílat nebudu. Tobě asi roste spíš zub hlouposti!“
Randwulf schlíple pobídl koně. Na Sianův tázavý pohled omluvně pokrčil rameny, ukázal na bolavou tvář, na Gudleifra a poklepal si na čelo, aby to král neviděl. Vlci běželi za ním a Randwulf je zpátky neposlal.
Gudleifr ho sledoval pohledem, a když se ujistil, že míří skutečně do ležení, otočil se k Sianovi.
„Je hodina před polednem. Jeď a vyzvi Widuwalta k boji.“
Podal mu levou rukavici. Sian ji přijal a pobídl koně. Za chvíli se vrátil s rukavicí druhého krále. Gudleifr pokynul Morcantovi a nad bojištěm zavlála královská fanfára. Z protější strany odpověděl Widuwaltův roh. Vojska se dala do pohybu. Když se srazila, hluk byl slyšet až do nedalekého kláštera a řeholnice se začaly modlit. Nemodlily se ani za Gudleifra, ani za Widuwalta, modlili se za duše padlých, ať náležely k té či oné straně.
Sian s Dangrudem se snažili dostat k Widuwaltovi. Nebylo snadné se probít houfem rytířů, kteří ho chránili, ale jeden po druhém padali pod jejich ranami. Dangrud sice ztratil helmu, ale nijak ho to nevyvedlo z míry. Konečně stanuli králi tváří v tvář.
„Zabils mi matku!“ vzkřikl Sian a zaútočil na něj.
Dangrud mu stál věrně po boku. Přísahali si kdysi, že Widuwalta sprovodí ze světa rukou společnou, a skutečně se čepele jejich mečů vnořily do králova těla zároveň. V témž okamžiku prolétlo Widuwaltovým hrdlem Tankredovo kopí. Když později Asgeirr Widuwaltovu mrtvolu ohledával, seznal, že všechny tři rány byly smrtelné.
Reiulf se bil na levém křídle. Když pod ním padl jeho vraník, Tannův dar, bojoval opěšalý. Cítil, že utržil už několik ran, ale stále pokračoval v boji. Pokoušel se probít z nejprudší vřavy někam, kde je trochu klidněji, protože se obával, že už dlouho nevydrží a velmi nerad by padl. Náhle se však vzduchem mihla těžká válečná sekera, a přestože se snažil ránu zachytit štítem, dopadla mu na přilbu s takovou rychlostí, že ztratil vědomí. Probral se, až když ho někdo poplácával po tváři a lil mu na obličej vodu.
„No tak, Reiulfe! Rozhodl ses prospat zbytek dne?“
Muž, který se nad ním skláněl, mu silně připomínal strýce Knaba, byl také tak vysoký a hřmotný, světlovlasý s narezlými vousy.
„No vida, otvíráš oči – jestlipak mě poznáváš?“
Reiulf zavrtěl hlavou a pokusil se posadit. Muž ho však přitlačil dlaní zpět do trávy. Z dálky – alespoň Reiulfovi se zdálo, že zdálky – k nim zazníval hluk bitvy.
„Ještě chvíli si polež. Krve z tebe teče jako z vola. Skutečně si nevzpomínáš?“
„Ne,“ pokrčil rameny Reiulf.
„Neznali jsme se tak dlouho a neměl jsem vousy,“ usmál se muž. „Jsem tvůj bratranec Noasi.“
„Noasi?“ nechtěl věřit svým uším Reiulf. Proto ta podoba s Knabem.
„Všiml jsem si tě hned, jak se vojsko řadilo. Vůbec ses nezměnil.“
„Pod čí korouhví bojuješ?“
„Pod korouhví vojevody Marquiliaca. Můj pán Ultax se dal do jeho služeb.“
Reiulf se už vzpamatoval. „Vrátím se do boje,“ rozhodl se. „Pokud se z bitvy dostaneme, sejdeme se u ranhojičova stanu. Budeme ho mít oba, myslím, zapotřebí,“ ukázal na krev na Noasiho zbroji.
„Pravda,“ zasmál se Noasi. „Hořím nedočkavostí po zprávách o Knabovi a matce.“
Pomohl Reiulfovi vstát a pak se společně vrhli zpět do vroucího kotle bitvy.
Jeden oddíl Widuwaltových vojáků se vyhnul bitvě, objel horu Mirabat a vpadl nečekaně do tábora, kde dlelo jen několik markytánek, osobní stráž prince Beroharda, Sigelinda, Asgeirr, Randwulf, Uodalrích a ještě několik lidí.
Widuwaltovi muži zamířili okamžitě ke Gudleifrovu stanu a Sigelinda, která je zpozorovala, vzala do ruky odložený meč.
„Asgeirre, bude třeba zakročit,“ upozornila družiníka.
„Kat aby to spral,“ zaláteřil Asgeirr, když spatřil blížící se vojáky. Rychle si nasadil přilbu a vyběhl ze stanu.
„Do boje! Do boje!“ křičel a poháněl hrstku zaskočených Gudleifrových vojáků.
Než se nadál, vyběhl ze stanu prostovlasý Randwulf, skočil na koně a tryskem se rozjel útočníkům vstříc. Byl bez štítu, jen v kroužkové košili, kterou si ještě nesundal. V ruce třímal válečnou sekeru, ne sice svou oblíbenou Baldo vu, protože Bald šiji k jeho nechuti vzal do boje, ale jinou, kterou nalezl ve stanu.
„Nu,“ řekl Asgeirr, „patří jim politování. Randwulf je velice nebezpečný, když ho bolí zuby.“
Vsedl na koně, vedle něj už netrpělivě cukal otěžemi Berohard. Rozjeli se do zmatku, který vyvolal vpád Randwulfa a jeho vlků do oddílu. Za nimi jeli ostatní vojáci, Kaun a dokonce i mladičký Ceredig.
Otec Uodalrích vyšel před stan s mečem v ruce, připraven, budeli třeba, zasáhnout. Mihla se kolem něj Sigelinda.
„Paní Sigelindo!“ křikl za ní. „Boj je pro muže, pro ženu se sluší vyčkávat, jak dopadne!“
„Jenže to bych se asi zbláznila,“ odpověděla přes rameno Sigelinda, která se před okamžikem bleskurychle převlékla do mužských nohavic, zalitovala, že kroužkovou zbroj neunese a navlékla si koženou prošívanici. Na hlavu si nasadila přilbu, pod kterou schovala vlasy, a s mečem v ruce se vyšvihla do sedla a vyrazila na pomoc Asgeirrovi. Její něžná ruka však tady už moc platná nebyla, oddíl zhruba padesáti mužů se povedlo obrátit na zbabělý úprk celkem snadno, zejména díky Randwulfovu šílenství a tichým, leč nebezpečným vlkům. Kromě Cerediga, který byl zasažen do stehna, si nikdo vážnější zranění neodnesl, a Sigelinda obrátila koně k bojišti.
Asgeirr šijí naneštěstí nevšiml, domníval se, že je to někdo z jeho vojáků, a nechal ji jet. Baldovy černé obavy se tak do písmene vyplnily, Sigelinda se rozhodla ho v bitvě hledat. Nečinnost v ležení jí působila pravá muka.
Podle Gudleifrovy korouhve zhruba tušila, kde manžela hledat, a rozjela se rovnou do středu bojiště. Spíš obratně uhýbala ránám, než že by bojovala, první ránu zasadila teprve, když byla v blízkosti královy družiny.
Poznala Arnwaldovu dračí zbroj.
„Arnwalde!“ křikla na něj. „Kde je Bald?“
Arnwald máchl mečem k levému křídlu. Pak mu došlo, kdo na něj zavolal. Rychle dorazil svého protivníka a otočil se k Sigelindě.
„Co tu děláš, nešťastnice?“ zahromoval. „Dovedu tě zpátky!“
„Ať tě ani nenapadne!“ zamračila se Sigelinda a raději se ztratila z dohledu. Jelikož Arnwalda v té chvíli obklopilo několik dotěrných zbrojenců, nemohl za ní a nemohl ani dát Baldovi zprávu, ale pomyslel si, že možná bude lepší, když si Bald bude myslet, zeje Sigelinda v bezpečí, protože bude klidnější. Sigelinda se probojovávala směrem, který jí naznačil Arnwald, a skutečně brzy zahlédla mezi vojáky černou Baldovu zbroj.
Nepoznal ji, ani když bojovala vedle něj, neměl čas si prohlížet obličeje spolubojovníků. Teprve když jí pod ranou sklouzla přilba z hlavy a před očima se mu rozprostřel ohnivý vodopád vlasů, zajíkl se.
„Sigelindo!“ zařval a strhl koně k ní. „Huso hloupá!“ Vzteky neviděl.
„Měla jsem o tebe strach,“ vysvětlovala Sigelinda.
Beze slova ji posadil před sebe na koně a chráně ji štítem jal se probíjet z bojiště. Konečně se dostal do ležení. Shodil ji z koně.
„Až se vrátím, tohle si s tebou vyřídím,“ pěnil. „Zřejmě ti ponechávám větší volnost, než by bylo záhodno. Jestli se odtud hneš, než skončí bitva, nežádej si mě.“
„Zatím jsi to byl vždycky ty, kdo si někoho žádal,“ prskla uražená Sigelinda.
Bald otočil koně zpět k bojišti. Z tmavých, mokrostí těžkých mraků začal padat déšť se sněhem. Sněhových vloček přibývalo a mísily se s blátem a krví na zemi. Tam, kde se nebojovalo, se tvořily sněhové ostrůvky.
Sotva se slunce přehouplo přes vrcholek své dráhy zakryté mraky, z nichž vytrvale sněžilo, zatroubil Widuwaltův trubač k ústupu. Přestože král padl brzy po začátku bitvy, dlouho trvalo, než vojsko zjistilo, zeje bez velitele, a dlouho trvalo, než si Widuwaltovi voj vodové připustili, že další boj je marný.
Gudleifr zakázal pronásledovat prchající nepřátele, a ty ze svých mužů, kteří boj přestáli bez zranění, poslal zčásti sbírat raněné druhy a zčásti kopat hroby pro ty, kterým už ranhojičova pomoc nebyla k ničemu. Obojí se muselo udělat rychle, aby raněné nezavál sníh a aby se hroby vykopaly dřív, než zem začne mrznout.
Asgeirr se vydal na bojiště hledat své druhy, protože zatím – krom Randwulfa, který ležel v jeho stanu – se vrátil pouze
Bald lehce poraněný na pravé ruce a Morcant, který, sám nezraněn, přivezl ošklivě posekaného Haralda. Toho se ujala Sigelinda.
Reiulfa potkal už na cestě z bojiště. Opěšalý, pokrytý ranami, se belhal opřen o ratiště zlomeného dřevce a podpíral raněného vojáka, kterého Asgeirr neznal.
Asgeirr jim chtěl pomoci dojít do ležení, ale Reiulf s díky odmítl, že už tam dolezou sami.
„To je můj bratranec Noasi,“ představil Asgeirrovi vojáka.
„Ten, cos o něm vyprávěl, že utekl z domova před výpraskem?“
„Přesně on.“
„Poslyš, Reiulfe,“ řekl Noasi, „pěkně ti děkuju, jestli o mně roztrušuješ takovéhle zkazky. Jen co budu zdráv, natřu ti hřbet.“
Asgeirr je opustil.
Minuli ho zasmušilí blíženci. Brigh mu sdělil, že přišli o jednoho bratra – Emleda – a že nejmladší z nich, Wener, v boji ztratil paži.
Arnwald vyvázl z bitvy se třemi ranami, které nebyly nijak vážné, ale jeho srdce utrpělo krutou ránu. Waltheri, jeho přítel z dětství, ležel na zemi s prostřeleným hrdlem, z úst mu ještě vytékal pramének krve, ale už nedýchal. V obličeji měl překvapený výraz, jako by ho zaskočilo, že si pro něj smrt sáhla tak znenadání, že ho zastihla tak nepřipraveného… Stáli kolem něj se sklopenými hlavami, Arnwald, Trag a Arro, a po tvářích jim kanuly hořké slzy.
Tak je nalezl Asgeirr.
„Waltheri je mrtev?“ zeptal se tiše.
„Dal bych polovinu vlastního života za to, kdyby nebyl!“ vykřikl Arnwald zoufale a hlasitě se rozeštkal.
Trag s Arrem na sebe pohlédli. Arro položil Arnwaldovi ruku na rameno.
„Skutečně bys, Arnwalde, dal Waltherimu polovinu života?“
„Udělal bych cokoliv, jen kdyby nezemřel!“
„Pokud by se nám podařilo Waltheriho dovézt do Hvozdu dřív, než se tělo začne rozkládat, Amaler by mohl zkusit…“
„Co?“ vyhrkl Arnwald.
„Je to jen nápad,“ řekl Trag. „Slyšeli jsme o tom, ale nevíme, jestli to Amaler skutečně dokáže.“
„Amaler umí vracet život,“ řekl Arro.
Arnwald beze slova přehodil Waltheriho tělo přes hřbet svého koně a vyšvihl se do sedla.
„Asgeirre, vyřiď králi, že se vrátím,“ požádal Asgeirra. „Já určitě.“ Pobídl koně do trysku a oba lesní mužíci se rozjeli za ním, sotva chytli svá zvířata.
Kéž by Amaler opravdu dokázal Waltheriho vrátit mezi živé, pomyslel si Asgeirr, setřel slzy z tváří a vydal se dál po bojišti. Kolem něj už se míhali muži s nosítky, kteří odnášeli raněné. Odevšad se ozýval křik a sténání.
Dangruda našel Asgeirr uprostřed bojiště obklopeného množstvím padlých Widuwaltových vojáků. Byl prostovlasý a měl rozpolcenou lebku. Už nedýchal. V pěsti dosud svíral zbraň.
„Dangrude,“ zašeptal nevěřícně Asgeirr. „Bože, to není pravda!“
Opatrně poklekl vedle něj a s bázní ho vzal za zápěstí. Poprvé cítil, že v něm smrt vzbuzuje strach. Tep nenahmatal. Ruka už pomalu vychládala. Dangrud měl ve tváři svůj obvyklý lhostejný, trošku nevrlý výraz, nevidoucíma očima hleděl do nebe a rozšířené panenky je dělaly ještě černějšíma a hlubšíma.
Asgeirr k Dangrudovi vztáhl ruku a jemně mu zatlačil oči. Měl pocit, jako by se mu to zdálo, jako by se vše odehrávalo mimo něj, nechtěl vzít na vědomí, že by padl zrovna Dangrud, tak vynikající bojovník, málomluvný, ale pevný a věrný muž, s jeho smrtí jako by do podsvětí odešel i kus jeho vlastního života, jako by tu někde po Dangrudovi zůstalo prázdné místo. Asgeirra napadlo, že by se Amaler mohl pokusit oživit i Dangruda, ale cosi mu říkalo, že by to bylo zbytečné. Dangrud není lesní mužík.
Vzal Dangrudovi z ruky zbraň, přivolal opodál jdoucí muže s nosítky, mrtvého na ně uložil, meč mu dal po boku a poslal vojáky do tábora.
Pak se rozhlédl kolem sebe, protože tam, kde byl Dangrud, musel být i Sian, a Asgeirr jen stěží potlačoval obavy, že i Sian bude mrtev. Sian ležel opodál zavalen padlým koněm, který mu rozdrtil hrudník. Byl v bezvědomí, ale žil. Z úst a nosu mu tekla krev. Chvatně ho vyprostil zpod koně a odnášel ho z bojiště. Cestou potkal Balda, který se vydal za ním.
„Dangrud padl,“ řekl mu.
„Vím,“ odpověděl sklesle Bald. „Viděl jsem ho. Sian snad…“
„Žije. Co ostatní?“
„Krom Arnwalda, Waltheriho a Tankreda jsou všichni na živu.“
„Arnwald jel za Amalerem,“ řekl Asgeirr a vysvětlil Baldovi, co lesní mužíci Arnwaldovi poradili. „Tankred je mrtev?“
„Nevíme. Ještě se neobjevil.“
Mezitím došli do Asgeirrova stanu.
„Je to s ním vážné?“ zeptal se Morcant, když uviděl Siana. Haralda už mu Sigelinda ošetřila.
„Obávám se,“ řekl Asgeirr. Zavolal si na pomoc Sigelindu a ostatní ze stanu vykázal. Po chvíli vyšel ze stanu, ruce si utíral do ručníku, ve tváři smutek.
„Přiveď Annuelu, Morcante,“ požádal družiníka, který čekal, jak to se Sianem dopadne. „A krále a ostatní družiníky, kteří se udrží na nohou. A Orlanda.“
Morcant se na něj tázavě podíval.
„Chce se rozloučit,“ odpověděl na nevyslovenou otázku Asgeirr.
„To snad…“
„Pospěš si.“
Morcant odběhl a Asgeirr vešel zpátky do stanu. Sian ležel podepřen poduškami na lůžku u stěny, Sigelinda mu stírala z brady krev, která mu neustále tekla z úst. Na přikrývce seděl Caradac, Sian ho hladil po peří.
„Už jsem je zavolal,“ řekl Asgeirr.
„A Dangrud?“
Asgeirr na okamžik zaváhal, zda má umírajícímu lhát. „Dangrud je mrtev,“ řekl pak. Stejně by se to Sian dozvěděl, až by překročil hranici Getenekova království.
„Měli jsme… stejný osud,“ zašeptal s námahou Sian. Rozhrnul se závěs u vchodu a vstoupil král s Annuelou a za nimi ostatní. Když Annuela uviděla zakrváceného otčíma, rozplakala se. Asgeirr ji přivedl k Sianovu lůžku. „Rozluč se se Sianem, holčičko,“ řekl tiše. Annuela se k Sianovi přitiskla. „Siane, neumřeš, že ne?“ prosila ho. Sian ji pohladil po vlasech.
„Panenko moje… nerad bych ti sliboval… něco, co nemůžu splnit…“ obrátil se k Sigelindě. „Sigelindo… vemte šiji s Baldem k sobě… má vás ráda… snad zapomene… na mě… i na matku…“
„Neměj strach, Siane, postaráme se o ni, ale nezdá se ti, že děláš závěť bez nebožtíka?“ pokusila se mu vlít do žil trochu naděje, ale Sian dobře věděl, jak to s ním vypadá.
„Však on tu brzy jeden bude,“ ujistil ji smutně. Mluvilo se mu čím dál tím hůř, polámanými žebry roztrhané plíce přestávaly poslouchat, dusil se a zalykal vlastní krví.
„Widuwalt padl, Siane,“ přistoupil k němu král. Sám měl několik ran, mezi žebry mu vězela hlavice šípu, kterou se ranhojič neodvážil vyjmout, protože byla příliš blízko srdci. „Nemá dědice. Země Éllad je konečně jediným královstvím.“
Sian se na něj usmál. U úst měl krvavou pěnu, Asgeirr viděl, že už je konec. Sian ještě pohladil Annuelu po vlasech, pohledem se rozloučil se zmlklými družiníky, pak se otočil ke Caradacovi.
„Caradacu… najdi někde Rysí ženu… řekni jí, že… že Dangrudpadl…“
„Spolehni se, Siane,“ zaskřehotal Caradac.
„Siane,“ ozvala se Annuela. „Nechci, abys umřel.“
„Já taky ne,“ řekl Sian. „Tak… tak se tu… mějte… dobře…“
Tělem mu proběhl křečovitý záchvěv, z úst vytryskl proud jasně červené krve, ještě jednou se chrčivě nadechl, pak mu klesla hlava na rameno a znehybněl.
„Siane!“ vykřikla Sigelinda. „Asgeirre! On umřel!“
Asgeirr vzal Siana za zápěstí, čekal, i když věděl, že marně, zda neučiti tep, pak mu zatlačil oči a vstal.
„Sian Hnědooký zemřel,“ řekl a vyšel ze stanu.
Caradac vyletěl ven, kroužil nad ležením a volal do všech stran: „Sian Hnědooký zemřel! Sian Hnědooký zemřel!“
Vojáci ustávali v práci a sledovali havranův let.
Sian Hnědooký zemřel.
Své mrtvé družiníky dal Gudleifr pohřbít okázale do královské hrobky, do komor hned vedle vchodu, aby střežili klid mrtvých králů. Dlouho s nimi zůstal sám v hrobce, aby se rozloučil, bylo mu, jako by pohřbíval syny. Nehledě na Dangrudovu podmračenost mu tihle dva přirostli k srdci snad nejvíc a jejich smrt ho zranila o to víc, že ho ani ve snu nenapadlo, že by mohl v bitvě ztratit právě je.
Vím, že vaše smrt znamená, že je můj úkol u konce, promlouval k nim v duchu, ale všichni Bozi vědí, že bych se teď raději vrátil do doby, kdy byl ten konec v nedohlednu. Jenže osud musí přijímat člověk takový, jaký je. Vaším osudem bylo zahynout v bitvě, mým osudem je dát tuhle zbídačelou zemi do pořádku. Bylo mi s vámi dobře. Na ta léta, kdy jste byli mými nejlepšími družiníky, nikdy nezapomenu. A budu se modlit, abych se tu nemusel loučit ještě s Tankredem.
Mrtvolu vojevody Eamondretilise nechal Gudleifr převézt na Udi. Blíženci se svým mrtvým bratrem odjeli na rodný hrad hned po bitvě.
Na úpatí hory Mirabat vyrostla řada prostých rovů, ve kterých byli pochováni Gudleifrovi vojáci.
Nevesele odtáhlo vítězné vojsko z bojiště k hradu Udi. Caradac je nedoprovázel. Po Sianově smrti odletěl pryč. Vojáci, kteří se u hory zdrželi, vyprávěli, že den na to se na Mirabat sneslo hejno havranů a krákali, jako by zpívali pohřební píseň. Také prý bylo vidět u vchodu do hrobky ohromnou rysí kočku, jejíž oči žlutě žhnuly, a která je po tři noci budila svým nářkem. Pak zmizela jak kočka, tak havrani.
Na hrad Udi přijeli Widuwaltovi vojevodové a slavnostně králi předali klíč od brány Mářu. Král jej uložil do truhly ke stříbrné podkově a ke klíči od Udi a naposledy se začetl do své knihy, jejíž stránky už byly popsány.
„Naše dílo je u konce,“ řekl svým družiníkům. „Chceteli, vraťte se do svých domovů, chceteli, zůstaňte zde a učte mého syna Beroharda. Pokud byste však chtěli odjet, prosím vás, abyste posečkali, dokud nebude v zemi úplný klid.“
„Myslím, pane,“ řekl Morcant, „že naše služby budeš ještě nějaký čas potřebovat. A pak, ještě se nevrátil Arnwald, ať už sám nebo s Waltherim, a nemáme zprávy o Tankredovi. Dovol nám tedy, abychom na tvém hradě ještě pobyli.“
„Morcante,“ řekl král, ‚je mým nejvroucnějším přáním, abyste tu zůstali. Cítím se s vámi daleko silnější. Ale máte právo se svobodně rozhodnout.“
„Už jsme se rozhodli,“ řekl Randwulf, kterého náhodou přestal na chvíli bolet zub. „Máš pro nás nějaké úkoly?“
„Zatím jediný,“ usmál se král, potěšen věrností družiníků. „Vylízat si všechny rány.“
Několik dní nato přinesl Merrdin ze svého sídla královnu, Ilisu, Marcelínu a Urriolu a od Alwary se vrátila Sojka. Král, nedočkavý zpráv o Arnwaldovi a Waltherim, ji poslal za nimi do Hvozdu.
Když se Arnwald od Arra a Traga dozvěděl o Amalerově umění, hnal koně bez odpočinku s větrem o závod na jih k Hvozdu a lesní mužíky na méně vytrvalých zvířatech nechal daleko za sebou. Úzkost ho nutila, aby koně štval bez odpočinku, a jeho hřebec jako by vytušil, oč jeho pánovi jde, vydal ze sebe všechny síly. Konečně přebrodili řeku Áslég a podél toku Zelené se dostali k vodopádu, který skrýval vchod do Domu. Arnwald seskočil ze splaveného hřebce a s Waltherim v náručí vběhl dovnitř.
„Otče Amalere!“ volal hned od prahu. „Otče Amalere!“ Srdce mu svíraly obavy. Co když bude Amaler pryč? Co když už Waltherimu není pomoci? Říká se do třetice všeho dobrého a zlého, a Waltheri už měl namále dvakrát. Poprvé mu život zachránila Sigelinda, podruhé Arnwald sám, pomůže teď Amaler?
„Tvůj hlas je znepokojený,“ ozval se ze své pracovny Amaler. „Stalo se něco, Arnwalde?“
„Waltheri je mrtev,“ vzlykl Arnwald. „Ale Trag říkal, že bys mu mohl pomoci…“
Amaler kvapně vyšel z pracovny.
„Waltheri, tys nás opustil?“ poklekl k lesnímu mužíkovi, kterého Arnwald položil na zem. Prohlédl ránu a ohledal tělo. Pak se narovnal.
„Arnwalde, je tu jedna možnost, Trag mluvil pravdu. Aleje to velmi nebezpečné. Kdybys mu dal polovinu srdce, mohl by žít dál. Ale tím bys sám sobě zkrátil život. Rozumíš mi? Kdyby ti teď zbývalo ještě čtyřicet let života, pak budeš žít už jen dvacet. Těch druhých dvacet jako bys dal Waltherimu. Žili byste stejně dlouho.“
„Nevadí. Aspoň nezestárnu,“ řekl Arnwald.
„Srdce bys mu musel dát teď hned, a jak vidím, jsi raněn, jsi zesláblý a unavený. Nemusíš to přežít.“
„Otče Amalere,“ řekl naléhavě Arnwald. „Jsem zvyklý dávat život v sázku. Zkusme to.“
„Dobře, Arnwalde. Věděl jsem, že se tak rozhodneš, ale pokládal jsem za vhodné tě varovat. Odlož zbroj a pak projdi dveřmi, které uvidíš otevřené v mé pracovně.“
Amaler vzal do náruče Waltheriho a odnesl ho do pracovny. Arnwald ze sebe svlékl pocuchanou dračí zbroj a vešel za ním. Pracovna byla prázdná, nalevo ve zdi byly pootevřené dveře. Linulo se z nich slabé namodralé světlo a Arnwald by byl přísahal, že tam nikdy předtím žádné dveře nebyly. Proklouzl jimi a ocitl se v neveliké jeskyni osvětlené Amalerovou modrou holí.
„Zavři,“ požádal ho Amaler a Arnwald přibouchl dveře. „A pojď sem.“ Uprostřed jeskyně ležely dva velké kameny podobné katafalkům, tak blízko sebe, že mezi nimi Amaler sotva prošel. V jejich hlavách byla postavena hůl. Arnwald si zprvu myslel, že je zaražená do země, ale pak si všiml, že se sama vznáší ve vzduchu.
Na levém katafalku ležel Waltheri. Ránu na krku měl obvázanou, šíp ležel na zemi vedle.
„Polož se,“ ukázal Amaler Amwaldovi na druhý katafalk. Amwald, svírán podivnou úzkostí, si lehl, jak mu Amaler nakázal. Praotec mu ošetřil rány.
„Jak se cítíš?“ zeptal se ho.
„Nejednou mi bylo hůř,“ usmál se Amwald. „Chtělo by se mi spát.“ Amaler potřásl hlavou. Obnažil Arnwaldovi hruď a ze záhybů šatů vytáhl podivně tvarovaný tesák s čepelí z bledě zlatého kovu. V Arnwaldovi zatrnulo.
„Neboj se,“ řekl Amaler tichým, vemlouvavým hlasem, „bolet to nebude.“
Arnwald sledoval čepel tesáku, jak se blíží k jeho hrudi, pak zavřel oči. Ucítil velmi nepříjemný tlak na prsou, uslyšel prasknutí kosti, zaťal zuby, ale bolest se nedostavila.
Amaler vyňal z otevřené rány pulsující srdce a přeťal je v půli. Arnwald vzdechl a napjaté tělo se uvolnilo. Amaler rychle vrátil pravou, stále bušící polovinu srdce do Arnwaldovy hrudi. S uspokojením zaznamenal, že srdce okamžitě dorostlo v celek, rána se sama zacelila a Arnwald se zhluboka nadechl, ale oči neotevřel.
Amaler vyňal z Waltheriho hrudi mrtvé srdce a vložil na jeho místo tepající polovinu srdce Arnwaldova. Srdce dorůstalo jen pomalu, bylo vidět, že zápas se Smrtí, která v těle už několik dní vládla, je pro ně těžký, a Amaler s obavami sledoval blednoucí Arnwaldovu tvář.
Konečně se zavřela i Waltheriho rána a chřípí lesního mužíka se lehce zachvělo prvním nadechnutím. Tváře Amalerových schovanců začaly ztrácet smrtelnou sinalost. Amaler si zhluboka oddychl.
„Nuže, chlapci, je na čase, abyste se probudili,“ řekl.
„Já už jsem vzhůru,“ ohlásil se Arnwald, „a věru že jsem neměl příjemné sny.“
Dotkl se hrudi v místech, kde ji Amaler otevřel, ale nahmatal jen jizvu.
„Stál jsem na břehu jezera Máví, hleděl jsem přes vodu do Getenekova království. Jezero je černé a mrtvé, budilo ve mně odpor, ale nemohl jsem dlouho od břehu odejít. Jsem nesmírně rád, že se mi to podařilo.“
Amaler se usmíval.
„A co ty, Waltheri, jaké tys měl sny?“ obrátil se na lesního mužíka.
„Plavil jsem se v loďce přes jezero Máví,“ řekl Waltheri. „Getenekovo království není tak temné jako břehy jezera. V jeho síních panuje světlo a blažený klid. Mluvil jsem se Sianem a Dangrudem. Mluvil jsem s princem Ioannem. Procházela kolem mě spousta mužů Gudleifřova a Widuwaltova vojska. Viděl jsem samotného Widuwalta a viděl jsem i Diotbalta. Příčilo se mi odejít ze světlých síní, ale když jsem stál na břehu jezera, rád jsem vstoupil do loďky a přeplul na břeh, odkud vede cesta do světa živých.“ Rozhlédl se kolem sebe. „Ale nevím přesně, kam jsem se to dostal.“
„Arnwald ti všechno poví,“ slíbil Amaler. „Tankreda jsi nepotkal?“
„Ne.“
„To tedy znamená, že Tankred nepadl,“ pokýval hlavou praotec lesních mužíků. „Moji zpravodajové mi řekli, že Tankredovo tělo se po bitvě nenalezlo a že ho všichni pokládají za mrtvého,“ vysvětlil Arnwaldovi.
„Zůstaňte ležet a ještě chvíli odpočívejte. Řeknu mužíkům, aby vám připravili lůžka v jeskyni a půjdete stonat do svých pelechů. Ty, Waltheri, teď už raději nemluv.“
Arnwald s Waltherim zůstali v Domě lesních mužíků až do jara a pak se vrátili na Udi. Gudleifr jejich příjezd uvítal s radostí. Stále ho totiž trápila hlavice mezi žebry a byl tudíž rád, že Berohard, který tím pádem musel brát na svá bedra královské povinnosti, se má o koho opřít.
Tankred Bystrozraký skutečně v bitvě pod královskou horou Mirabatem nepadl. Když pomstil svého bratra na Widuwaltovi, dostal se do kruté řeže, utrpěl několik těžkých ran a jen svému koni mohl děkovat, že ho polomrtvého vynesl z bitvy. Kůň zamířil na jih a donesl svého bezvládného pána až k bráně kláštera, jehož řeholnice se modlily za spásu duší mrtvých vojáků. Tady kůň zastavil, protože cítil teplo stáje, a u vrat zařehtal.
Klášternice se raněného družiníka ujaly, aniž věděly, o koho jde, a vcelku je to ani nezajímalo, protože klášter byl světu uzavřen a o žádné zprávy zvenčí nedbal. Uložily raněného do jedné z malých, čistě vybílených cel, a sestra, která se vyznala v umění lékařském, mu obvázala rány.
Tankred se dlouho neprobíral, milosrdné řeholnice se za něj modlily v kapli v srdci kláštera, a možná, že díky jejich modlitbám se Tankredovi vědomí po několika dnech vrátilo.
Nepoznával místnost, ve které ležel, smysly měl omámené horečkou, jediné, na co si matně vzpomínal, byla bitva. V jeho myšlenkách ještě pokračovala, zhrozil se, když zjistil, že je beze zbraně. Řeholnice, která o něj pečovala, dlela právě s ostatními v kapli, a tak nikdo Tankredovi nebránil v tom, aby vyvrávoral z cely na chodbu. Přidržoval se zdí a klopýtal pryč, honily ho horečnaté přízraky, nemohl je odehnat, ztrácel rovnováhu, klesal a znovu se s námahou stavěl na nohy. Do vzpomínek se mu přimíchal jiný takový zoufalý útěk, běh na život a na smrt, který tenkrát prohrál, běh divokým lesem, ale před kým, to už nevěděl.
Klášternice, která náhodou vyšla na chodbu a spatřila Tankreda, jak se vleče od jednoho okenního výklenku k druhému, oči žhnoucí horečkou, na těle obvazy, jimiž prosakovala krev, zůstala v úleku stát. Když poznala vojákovu tvář, svět se s ní zatočil.
„Tankrede!“ vykřikla.
I přes horečku, která mu balamutila smysly, Tankredovi její hlas přišel známý. Pohlédl na ni, ale viděl jen bílou rozmazanou skvrnu řeholního roucha a rysy obličeje vůbec nerozeznával.
Klášternice ho vzala kolem pasu. Tankred, vyčerpaný chůzí, se nechal bez odporu dovést zpět do své cely. Uložila ho na lůžko a počkala, až usne. Pak došla za matkou řeholnicí a požádala ji, zda by mohla o raněného vojáka pečovat sama.
„Ráda bych se vám tím odvděčila za to, že jste se mne ujaly,“ vysvětlovala.
Matka řeholnice se na ni mateřsky usmála. „Učinily jsme to rády, protože jsi nás potřebovala,“ řekla, „ale tvůj úmysl je velmi šlechetný. Starej se o toho nebožáka.“ Tankreda opustily horečky asi za týden. Když se probudil, třeštila mu hlava, ale předměty v místnosti viděl ostře a v uších mu nehučelo. V ústech měl vyprahlo, chtělo se mu pít. Zkusil se pohnout, ale neudělalo mu to dobře. Raději se dalších pohybů vyvaroval.
Marně přemítal, kde se ocitl. Na Udi určitě ne, to by byl ve svém pokoji, a nevzpomínal si, že by na Mářu takovouhle místnosti viděl. Ostatně, kdyby byl na Mářu, tak by se také zřejmě nacházel v nějaké vlhké vězeňské díře a ne ve světlé komůrce na čistém lůžku.
Vrzly dveře a do cely kdosi vstoupil. Jelikož dveře byly někde za jeho hlavou, nevěděl hned, kdo oním návštěvníkem je, otáčet se nechtěl, a tak musel počkat, až dotyčný dojde do jeho zorného pole.
Byla to štíhlá řeholnice, a když se posadila na kraj lůžka, Tankred chvíli nebyl mocen slova. „Betlindis,“ vydechl.
Princezna se usmála. I po několika letech byla stále stejně krásná.
„Buď zdráv, Tankrede,“ řekla. „Jsem ráda, že se naše cesty zase setkaly. Myslela jsem, že tě otec tenkrát zabil.“
„To chtěl,“ přitakal Tankred, „a málem se mu to povedlo. Ale nakonec to dopadlo tak, že j sem před několika dny zabil j á jeho.“ A vyprávěl Betlindis o tom, jak se ho ujala vědma Kotarka, jak vstoupil do služeb krále Gudleifra a o bitvě pod Mirabatem.
„Pomstil jsem Gundkeriho,“ řekl.
„Jsem ti za to vděčná,“ poděkovala mu Betlindis. „Škoda jen, že otec sešel smrtí tak rychlou a čestnou.“
Ji zavřel Widuwalt do kláštera hned, jak se vrátili ze štvanice na Tankreda. Otce od té doby neviděla ani o něm neslyšela. Klášternice se nezajímají o okolní svět. Po čase tady porodila zdravé dítě, dcerku, pojmenovala ji Arelica a dítě vyrůstalo v klášteře. Šílenství přestala Betlindis předstírat až po porodu a řeholnice uvěřily tomu, že jí narození dítěte vrátilo jasnou mysl. Dny tu plynuly jeden jako druhý, v poklidu, který jí dával zapomínat na prožité strasti. Teprve Tankredův příchod ji vytrhl z jednotvárného života v klášteře.
Tankred s uzdravováním nijak nespěchal. Bylo mu v klášteře dobře. Řeholnice ho obklopovaly svou láskyplnou péčí, byla tu žena jeho bratra a malá neteř. Kdyby se vrátil ke Gudleifrovi, veškerý klid by byl ten tam. V podstatě ho ani moc nezajímalo, jak bitva dopadla, věděl, že Widuwalt je mrtev, a to mu stačilo. To, že by padl někdo z družiníků, mu ani na mysl nepřišlo.
Zjara, to už Tankred pomáhal při lehčích pracích v klášteře, ho v zahradě oslovil známý skřehotavý hlas. „Tak tady se skrýváš, Tankrede Bystrozraký. Caradac tě hledal po celé zemi, ale ženský klášter – to ho vskutku nenapadlo,“ řekl havran dobromyslně.
„Caradacu!“
„Caradac vidí, že jsi živ a zdráv,“ slétl mu havran na napřaženou ruku. „O obyvatelích Udí se to však říct nedá.“
„Copak?“ zatrnulo Tankredovi u srdce.
„Zřejmě nevíš, že v bitvě padl Caradacův nejlepší přítel Sian Hnědooký i jeho bratr po otci Dangrud Zadumaný,“ řekl Caradac.
„Ne, to nevím,“ usedl zdrceně Tankred na trávník.
„Král Gudleifr je nemocen, hrot šípu, který mu uvízl mezi žebry, se zavrtává stále hlouběji k srdci, Asgeirr už si s tím neví rady, Sigelinda zkouší všechno možné, ale nic nepomáhá. Gudleifr poslal Caradaca, aby tě vyhledal, protože chce mít jistotu, že nejsi mrtev. A Caradac ti má připomenout přísahu, kterou jsi spolu s ostatními družiníky králi složil – že pokud by se s ním něco stalo, budeš chránit jeho syna.“
„Na tu jsem ani na chvíli nezapomněl,“ řekl Tankred. Dosud se nevzpamatoval ze zprávy o Sianově a Dangrudově smrtí. „Pokud by Gudleifr nebo Berohard potřebovali mou pomoc, víš, kde mě hledat.“
„Caradac se obává, že bude muset přiletět co nejdříve,“ zakrákal pochmurně havran a vznesl se. „Zatím buď zdráv, Tankrede Bystrozraký.“
Tankred mu zamával na rozloučenou a šel do své komůrky, aby se tam vyplakal nad smrtí přátel.
O TŘETÍ VELKÉ BITVĚ POD KRÁLOVSKOU HOROU MIRABATEM
Král Gudleifr přes veškeré Sigelindino a Asgeirrovo snažení rok po bitvě zemřel, protože hlavice šípu se mu dostala příliš hluboko k srdci. Vlády se ujal mladičký princ Berohard. Sotva však usedl na trůn, objevil se v zemi samozvanec, který prohlašoval, že je levobočkem krále Widuwalta a že tedy má, vzhledem k tomu, že Widuwalt nezanechal žádného dědice a Gudleifr je po smrti, nárok na bývalou Widuwaltovu část země Éllad. Podařilo se mu shromáždit poměrně početné vojsko skládající se většinou z lapků, kterých se po zbídačelé zemi potulovalo hojně, a rozpoutal proti Berohardovi novou válku.
Berohard chtěl se samozvancem, který si říkal Rugenor, skoncovat co nejrychleji, a tak uposlechl Arnwaldovy rady a vyzval Rugenora k rozhodujícímu střetnutí na místě, kde se před rokem odehrála Druhá velká bitva. Caradac obletěl sídla mužů, kteří bojovali pod Gudleifrovou korouhví, a přivedl je na Udi. Přijeli čtyři blíženci, kteří už vlastně byli jen tři, ale stále se jim říkalo tak jako před Emledovou smrtí, dokonce i jednoruký Wener se hotovil jít do boje, protože, jak prohlašoval, muž, který ho připravil o paži, možná ještě žije, a to prý ho velmi mrzí. Doufal, že ho snad v bitvě potká a pak že to nebude on, kdo o nějaký úd přijde. Přijel Baldův švagr, Orland, Tankredovi bratři i lodníci Nigaldové, kteří se Druhé bitvy nezúčastnili.
Tankred dorazil až na bojiště, to už si všichni mysleli, že jim Caradac lhal, když tvrdil, zeje Tankred živ a zdráv. Bouřlivě se přivítal s bývalými druhy a s Orlandem, a sotva se stačil přichystat k boji, troubil Morcant k útoku.
Bitva byla stejně tuhá jako ta, když ještě bojovali pod Gudleifrovým praporem. Rugenorovo vojsko bylo početnější, a i když na Berohardově straně stáli zkušení a vycvičení bojovníci, zdálo se, že se vítězství kloní na Rugenorovu stranu.
Náhle se s rachotem rozletěla brána královské hrobky a objevili se v ní první dva královi družiníci, Sian a Dangrud. Nikdo ani na okamžik nezapochyboval, že jsou to jen přízraky, podle smrtelně bledých tváří a podle divokých koní, kterým z nozder šlehal oheň a na bojiště doklusali vzduchem.
Rugenorovo vojsko se při pohledu na ně obrátilo na úprk a Berohardovi vojáci jen pronásledovali a pobíjeli opozdilce. Sianův i Dangrudův meč rozsévaly v nepřátelských řadách smrt a hrůzu.
Když už nebyl v dohledu jediný živý Rugenorův muž, shromáždilo se Berohardovo vojsko kolem svého krále a Morcant zatroubil vítěznou fanfáru. Sian a Dangrud si s úsměvem potřásli rukama s družiníky a s Berohardem a beze slova se vrátili do hrobky. Caradac je doprovázel až ke vchodu, a když za nimi zapadla brána, slétl dolů.
„Splnili svou přísahu,“ zakrákoral.
„Přišli v pravý čas,“ řekl Berohard. „Jsem jim nesmírně vděčný.“
Družiníci se vydali vyhledat mezi padlými mrtvolu Rugenora a vojáci se pustili do kopání hrobů pro padlé. Tankred zašel za Berohardem. „Vím, králi, jak to zařídit, aby tě už nikdo takový, jako je tenhle chrapoun, neobtěžoval,“ řekl.
„Jak?“ zeptal se Berohard.
„Měl by ses oženit. Počkej chvíli, přivezu ti vhodnou nevěstu.“
„Kde ji tak rychle vezmeš?“ podivil se Berohard.
„To je moje starost,“ usmál se Tankred a vyšvihl se do sedla.
Družiníci mezitím nalezli mrtvého Rugenora, poznali ho podle klenotu na přilbě, a když mu helmu sňali, Morcant v něm s nechutí poznal podkoního Pergulta, kterého nechal nebožtík král kdysi vymrskat z hradu.
Berohard nechal jeho tělo přivázat ke koním a rozvláčet po poli.
Během několika hodin se Tankred vrátil. Na koni před sebou vezl ženu s malým dítětem v náručí. Když dojel ke králi, seskočil a pomohl klášternici sesednout.
„To je Betlindis, vdova po mém bratru Gundkerim, jediná dcera krále Widuwalta,“ představil ji Berohardovi. „Když se s ní oženíš, bude země Ellad spojena nejen mečem, ale i sňatkem, a takové spojení se nikdo narušit neodváží.“
Berohard si princeznu prohlédl. Byla velmi hezká, o několik let starší než on a měla dcerku. Kdyby měla syna, mohly by později vzejít mezi ním a Berohardovým synem, pokud by se nějaký narodil, třenice o trůn. S dcerami taková potíž nebývá.
„Chtěla bys mě za muže, princezno Betlindis?“ zeptal sejí.
„Pane,“ odpověděla Betlindis, „krom svého původu nemám nic, co bych ti mohla nabídnout. Musíš se rozhodnout sám a já se tvé vůli podřídím, ať bude jakákoliv.“
Berohard mlčky stáhl z ruky prsten, který podědil po svém otci, a navlékl jí ho na ukazováček.
„Toto je vaše nová královna,“ řekl družiníkům a vysadil Betlindis na svého koně.
Berohardovo vojsko se vydalo na cestu k Udi a Tankred odjel na opačnou stranu. Řekl, že Caradac bude vědět, kde ho hledat. Do kláštera se však už nevrátil.

EPILOG

Já, Ceredig, byl jsem pověřen králem Itmarem, abych pro jeho syna Lagdwise zapsal osudy jedenácti družiníků zesnulého krále Gudleifra. Má Sága je u konce.
Král Berohard byl jedním z nejlepších králů, které země Ellad pamatuje, za jeho vlády vzkvétala města a lidé žili v blahobytu. S Betlindis měl dva syny, z nichž starší, Itmar, pojav za manželku Baldovu dceru Rhonwen, stal se po Berohardově smrti králem. Svou sestru Éadgyth dal za manželku svému nejvěrnějšímu družiníkovi Digrynovi, kterého poslala na Udi jeho matka, žena chalupníka, jemuž kdysi Randwulf sebral krávu. Dostála tak slovu, které dala Tankredovi Bystrozrakému.
Černý Bald se konečně, k Anshelmově radosti, usadil na Sergellu a kromě Sianovy schovanky Annuely vychoval ještě dva syny, Balda a Danwiho, a tři dcery – pozdější královnu Rhonwen, Lorianu a Irsid. Přešel Stezku a stal se jejím strážcem. Annuela se brzy po Sianově smrti provdala za Haralda, syna Morcantova, který zůstal spolu s Randwulfem nejdéle v královských službách.
Morcantovi se podařilo provdat svou starší sestru Unnu za dobře postaveného rytíře, který pro válečná tažení neměl dosud čas se oženit, a i přes svůj věk s ním Unna měla ještě dva syny. Pro dcerku Urriolu si přiletěl v den jejích patnáctých narozenin Merrdin a na Marcelíninu přímluvu ji dostal za manželku. Urriola byla se svým mužem nadmíru spokojená a Merrdin ji velmi miloval.
Asgeirr ještě nějaký čas pobýval na Udi, pak, protože zvěděl, že bratr muže, kterého kdysi nazýval otcem, je již po smrti, odešel se Sojkou k matce do svého rodného domu. Stal se z něj věhlasný lékař a měl dvě děti, Kalema a Othildu.
Arnwalda Drakobijce si zvolila za muže princezna Ilisa a Berohard ho pověřil velením nad svým loďstvem. Spolu s Arnwaldem se na královských lodích plavil lesní mužík Waltheri a Veselý Reiulf, nejednou i já, Uodalríchův písař Ceredig – a Orland Hialranidul. Arnwald s Waltherim zahynuli na moři dvanáct let po Třetí velké bitvě v bouři. Veselý Reiulf od té doby na moře nevyplul a natrvalo se usadil na Tannově dvorci se svou ženou Eiblin. Svatbu mu strojil ještě král Gudleifr a Reiulf s ní měl sedm dětí.
Reiulfova teta Rina se spolu s Inguortem a dcerou odstěhovala na jih ke svému prvorozenému synu Noasimu, který si tam kdesi v Ultaxově panství zakoupil statek.
Orland Hialranidul se usadil v Liguru u loďaře Geixe, oženil se s jednou z Efíxových dcer a stavěl spolu s Nigaldy lodě. Dožil se velmi vysokého věku.
Randwulf zůstal dlouhou dobu v Berohardových službách i se svými vlky, později si koupil tvrz blízko Hvozdu a odstěhoval se tam. Dlouho hledal ženu, která by s ním žila přes léto v lese, a nakonec se oženil s jednou z Waltheriho sestřiček, tu zas musel přemlouvat, aby s ním přes zimu žila v tvrzi.
O Tankredovi už nikdy nikdo neslyšel. Objevil se pouze na Arnwaldově a Itmarově svatbě. Od něj jsme se dozvěděli, že se Wannův meč vrátil zpět do hrobky v Bílé skále v lese na Stříbrné, kde se byl podívat. Caradac bezpochyby ví, kde Tankreda hledat, jinak by Tankred nemohl dorazit na hrad vždycky přesně v den, kdy měl být obřad. Ale Caradac na hrad zavítá jen málokdy. Většinou se zdržuje v Hnízdech nebo v loděnici.
Ještě j ednou také spočinula noha Éllaďanova na půdě Edagwonu, a byla to noha moje, neboť jsem se tam po patnácti létech znovu vypravil, dosáhnuv zralého věku třiceti let a dospěv k rozhodnutí, že než vstoupím do svazku manželského, k čemuž mne dobrý otec Uodalrích, tehdy již vetchý kmet, nabádal, pokusím se zjistit něco o přátelích, jež jsme v Edagwonu získali, najmě o Vrabčákovi, jenž mi byl v té zemi nejbližší a po němž mne zachvátil veliký stesk.
Spoléhal jsem v té věci zejména na Reiulfa, Orlanda a bratry Nigaldy, než Reiulf se odmítl výpravy zúčastnit, neboť se před třemi léty, po té, co Arnwald a Waltheri nešťastně zahynuli na moři v bouři, zařekl, že vícekrát nevypluje. A i Orland, do něhož jsem vkládal největší naděje, mi nevybíravými slovy pravil, že jeho do Edagwonu nikdo nedostane a jediné, co pro mne byl ochoten udělat, bylo, že mi opravil loď, na níž jsme tehda z Edagwonu připluli.
Nakonec j sem pro svůj záměr získal toliko tri nejmladší Nigaldy a asi osm vojáků, kteříž tam s námi kdysi byli, a v tomto nepatrném počtu jsme se vydali za moře. Před vyplutím jsem si zabezpečil šťastný návrat mnohými oběťmi a modlením, z čehož prvé otec Uodalrích netušil, neboť mne odmalička pevně vedl k víře v jednoho Boha a já své smýšlení o mnohobožství před ním přepečlivě tajil, neboť by to toho dobrého muže velmi bolelo.
Než moje počínání se vyplatilo, anžto výprava, díky níž jsem získal i své přízvisko Mořeplavec, dopadla velmi dobře.
Přistáli jsme v Uxaconě, kde zůstali Nigaldové a ostatní muži, a já se koňmo vypravil na půlnoc k tvrzi. Caradac, jenž se sám dobrovolně nabídl, že mne do Edagwonu doprovodí, letěl na jih, neboť chtěl navštívit Orlandovy příbuzné ve Vilgaru a princeznu Paleitolinu v Sidermu a poté hodlal zamířit k Lakarínům. Dohodli jsme se, že se v Uxaconě sejdeme za čtyři týdny, což byla doba, kterou jsem zde, poslušen znamení daných mi Bohy, mohl strávit.
Ve Vilgaru nalezl Caradac naživu všechny Orlandovy příbuzné krom starého Hialrana. Bába Nidalfa již byla připoutána stářím na lůžko, ale zvěst o tom, že Orland žije, v ní vyburcovala poslední síly natolik, že opět vstala, nechala povolat nejlepšího malíře a ten musel podle Caradacova popisu namalovat v rodinné kapli Hialranů pod dohledem staré paní a otce Raccasy obrázek nové Orlandovy ženy a jejich dětí. Trvalo to čtyři dny, a sotva malíř dokončil poslední tah štětce, Nidalfa skonala, neboť nejistota o Orlandově osudu – nevěřilať, zeje mrtev, když se před patnácti léty nenašlo jeho tělo – , která jí dávala vůli žít, již pominula a stará paní ve věku sto devatenácti let složila své kosti v rodinné hrobce.
V Sidermu Caradac navštívil princeznu Paleitolinu, která kdysi Arnwaldovi tak obětavě pomáhala k útěku, byť nezdařenému. Žila stále na hradě svého bratra Cadriaca, jenž se ukázal být dobrým panovníkem a vládcem, a Paleitolinu provdal před sedmi nebo osmi léty za velmi urozeného muže, jemuž Paleitolina povila již čtyři děti. Na rozdíl od své matky, jejíž děti byly každé z lože jiného, Paleitolina byla žena rozumná a po svatbě zachovávala svému muži věrnost, i mohl se ke svým potomkům hlásit bez uzardění. Paleitolinu potěšilo, že se Arnwaldovi tehdy podařilo dostat se domů, ale zpráva o jeho předčasné smrti ji rozesmutnila.
Další Caradacova cesta vedla k Lakarínům do Pouště, kde doufal nalézti KinanasinBeltum a Tafira, jichž se chtěl optat i nato, kde se nyní zdržuje Gamuxper. Kinanajiž nezastihl, neboť před čtyřmi léty zahynul v jakési šarvátce, a na jeho místo nastoupil Tafir. Z malého chlapce, jakého Caradac pamatoval, byl už dospělý muž, velmi v tváři podobný svému otci, ale povahou mírnější a hloubavější, k čemuž pravděpodobně hodně přispělo to, že velkou část Tafirovy výchovy na svých bedrech nesl Gamuxper, který se ve stáří k Lakarínům uchýlil, čímž Caradacovi ušetřil obtížné hledání.
Caradac velmi přemýšlel, jak co nejšetrněji zpravit Gamuxpera o tom, že Sian je již dávno mrtev, ale když o tom začal,
Gamuxper ho přerušil řka, že to dobře ví. Popsal mu, jak Sian padl, s takovými podrobnostmi, že havran nebyl mocen slova, což byl okamžik zajisté velmi vzácný. Na otázku, jak to ví, Gamuxper vysvětlil, že se mu to zjevilo před patnácti léty ve snu a od té doby že již na Siana nevzpomíná jinak než jako na mrtvého. Sám již byl bělovlasý a vrásčitý, leč stále vzpřímený a silný a rozumu bystrého.
S Gamuxperem, Tafirem, jeho čtyřmi ženami a šesti dětmi se Caradac rozloučil brzy, protože chtěl ještě navštívit Tarantrofy. Tafir mu poradil, ať je hledá v jeskyni, kde žil Hryg, protože se tam prý usadili.
Caradac tam nalezl nejen Hryga, jenž díky Asgeirrově péči a Sigelindiným radám kulhal jen bylli unaven nebo měniloli se počasí, ale i jeho ženu, kterou si přivedl ze severozápadu, a Salun s jejím manželem. Z pěti dětí – nebo hříbat – pobíhajících na břehu řeky byli dva chlapci, Thieddag a Arnkel, Hrygovi.
Zatímco Caradac létal po celém Jižním Edagwonu, já zamířil jen málo na sever k tvrzi DuanaSega. Jíž když jsem se blížil, bylo patrno, že život na tvrzi kvete, neboť část lesa byla vyklučena a přeměněna v pole a na břehu proti tvrzi vyrostly tři roubené chalupy.
Když jsem projížděl kolem staré dobytčí ohrady, té, u níž tehda začalo neštěstí SimyKarola, potkal jsem urostlého muže, jehož tvář jsem nemohl s nikým zaměnit.
Trvalo mu drahnou dobu, než mne poznal poté, co jsem ho oslovil jeho přezdívkou z dětství, a jeho radost byla veliká a moje neméně. Stejně vřele mne přivítali i ostatní obyvatelé tvrze, jichž bylo mnohem více, než já pamatoval, přestože DuanSeg a Sácha již nežili.
Všichni Belcolořini synové se totiž oženili, a protože po DuanověSegově smrti tvrz připadla prvorozenému EladoviYenovi, AleKonter, Vrabčák a Krijek si postavili ony tři roubené chalupy. Oženil se už i Krijekův nejstarší syn DuanSeg, ale děti zatím neměl, a ten se odstěhoval do chaloupky po Zergylech a věnoval se lovu. Po tvrzi běhalo mnoho vnoučat máti Belcolory, jenž se změnila jen v tom, že v jejích černých vlasech bylo nasněženo stříbrnými nitkami. Vrabčák už měl dětí šest, což mne, stejného stáří, zahanbilo, nemělť jsem v té době ani ženu, ani děti – aspoň ne takové, o nichž bych byl věděl. Starší z obou Vrabčákových dcer slula Sigelinda, což mne utvrdilo v tom, že city, které Vrabčák k naší vědmě kdysi choval, byly velmi hluboké, a Vrabčák mi svěřil, že dosud na Baldovu ženu vzpomíná s láskou, i když je se svou chotí nadmíru spokojen. Potěšilo ho, když jsem mu po pravdě řekl, že Sigelinda svému nejmladšímu synovi Danwimu, který je její mazlíček, říká Vrabčáku, než to jsem smlčel, že nedbajíli její děti – a měla jich už pět – o sebe dostatečně, tvrdí jim, že pro nemyté a nečesané děti si chodí Zergylové a dokazuje jim to právě vyprávěním o Vrabčákovi. Neodvažuji se soudit, jak dalece je to výchovné, nicméně pravdou zůstává, že Sigelindiny děti jsou velmi čistotné.
Vyptal jsem se na to, co se stalo s lidmi proměněnými ze Zergylů, a EladaYen mi řekl, že část jich odešla k lidem a část jich zůstala v lesích jako lovci a že spolu dobře vycházejí.
Pobyv na tvrzi dva týdny, kteréž mi utekly jako voda v potoce, vrátil jsem se do Uxacony přichystat se na cestu. Caradac přiletěl přesně ve stanovený den, rozloučili jsme se s Armanem, který už byl starcem na hrobem, a vypluli na cestu domů potěšeni, že se našim přátelům daří dobře a že vedou spokojený život.
Má loď byla poslední, jenž mezi Élladem a Edagwonem plula, neboť hned jak poslední námořník v Liguru opustil palubu, sežehl ji Orlyg velikým bleskem, aby nebylo pochyb, že již nikdo se nemá přes moře pouštět. A je to, tuším, moudré rozhodnutí, neboť v Jižním Edagwonu, jak vyprávěl Caradac, je v myslích lidí hluboce zakořeněná nenávist vůči zemi Éllad a bude lépe, upadneli tam naše země v zapomnění, než aby do ní znovu vtrhli Edagwoňané.
Tak skončily příběhy družiníků a já chovám víru v to, že se mi podařilo zachytit je věrně a podrobně, jak jsem je slyšel a zčásti spolu s nimi prožil. Doufám, že princ Lagdwis, který dnes vezme poprvé do ruky meč, se jejich příběhy sdostatek poučí, jak jest přáním jeho otce.
Říká se, že kdyby byl klid země Éllad ohrožen, družiníci se kdykoliv vrátí ji bránit, tak jako Sian s Dangrudem. Chovám naději v to, že toho nebude zapotřebí.
Dopsáno na sklonku sedmého roku vlády krále Itmara.

KONEC

Poznámka:
Nedávno na hrad přibyl mladý muž jménem Strongi. Přísahal bych, zeje to Tankredův syn, tak je mu podobný zjevem i způsoby, ale Strongi o svém původu mlčí. Haraldovi, Randwulfovi a mně ho však prozrazuje prsten, který kdysi dala Kotarka Tankredovi a který Strongi nosí, a z toho mne jímají obavy, že je již Tankred po smrti.

Adam Andres
Wetemaa – kniha osudu jedenácti družiníků krále Gudleifra.
Díl 4. – Návrat

Obálka a grafická úprava Grigory Vyatkin
Odpovědný redaktor Jiří Vlček
Jazyková redakce Zuzana Kupková
Vydalo Nakladatelství Jiří Vlček
WolfPublishing
Javorová 346
Měšice u Prahy, v Praze roku 2005 jako svou
15. publikaci
Tisk Finidr, s. r. o.
Lipová 1965
Český Těšín
Vydání druhé, v nakladatelství WolfPublishing první
ISBN 8023971735