Cesty
Adam Andres
Wetemaa – kniha osudu jedenácti družiníkůkrále Gudleifra.
Díl 2.

PROLOG

Já, Ceredig, byl jsem pověřen králem Itmarem, abych pro jeho syna Lagdwise zapsal osudy jedenácti družiníků krále Gudleifra. To jsem byl učinil a nyní budu líčit činy, jež vykonali v Gudleifrových službách. Protože však každého z družiníků vybral pro krále Gudleifra a pro úkol, jejž mu měli pomoci splnit, totiž sjednotit zemi Éllad, jeden z bohů, jež vyznávají élladští mnohověrci, je namístě nejprve pohovořit o bozích země Éllad.
V době, kdy vládl ve Východním království země Éllad král Gaisioríx Miltid a v Západním král Ovandert Kún, vtrhli do Él-ladu muži, kteří věřili v jednoho Boha, jednověrci, a začali strachem a násilím nutit Gaisioríxův a Ovandertův lid, aby se odvrátil od svých Bohů a začal uctívat Boha jejich. Po dlouhých a krutých bojích se jim to z části podařilo, ale mnoho lidí zůstalo věrných Starým Bohům.
Nejmocnějším ze všech Bohů byl Orlyg, bůh války a boje, lovu, moci a slávy, bůh úrody a ochránce statečných, a jemu vždy připadla největší část obětí, aby nebyl v zemi hlad, mor a bída. Jeho bratr Getenek mu byl protějškem – vládce zimy, noci a smrti, král podsvětí, který ovládal veškeré nečisté síly, mnohdy se s Orlygem odvažoval soupeřit. Při jedné potyčce mu pod Orlygovou ranou praskl štít tak, že ho ani Varandur nedokázal spravit, a tak Getenek štít odložil na vysokou skálu poblíž Hnízd moudrých havranů a nechal si vykovat nový.
Varandur byl jedním ze synů Orlyga a Fréár, byl to bůh řemesel, kovář a božský zbrojíř.
Bohyně Fréár chránila domácí krb a rodinné štěstí, jí byly zasvěcovány rodičky a novorozeňata, jejím jménem k sobě byli poutáni novomanželé. Fréár se přimlouvala za každého, kdo ji požádal, u Orlyga, a obětovali jí též malíři, bardi a pís-moznalci, aby jim dala sílu dál se v umění zdokonalit.
Kromě Varandura měl Orlyg s Fréár ještě syny Viura a Ta-giru. Viur, bůh moudrosti, ač byl mladší než Orlyg, vypadal jako stařec nad hrobem a vládl všemu vědění na světě. On sepsal čtyři posvátné knihy, které střeží lesní mužíci, Ela-siponu, která pojednává o zemi, vodě, vzduchu, ohni, tvorech a rostlinách, Orsanu, vyprávějící o Bozích a jejich dětech, knihu léčitelství Kanu a Argunnu, pojednávající o kouzlech, čarách a jasnovidectví. Viurovi byli zasvěcováni svatyníci – muži a ženy, kteří měli na starost svatyně, a stejně tak vědmy, mudrci a lékaři. Sluneční bůh Tagira, nejstarší z Orlygových dětí, vládl létu a dni a byl ochráncem poutníků. Proto nikdo v zemi Éllad nevyžene příchozího od svého prahu v pravé poledne. Tagirovi patřily všechny oběti v den letního a zimního slunovratu.
Orlyg a Fréár měli i dcery – Rilanu, bohyni lásky, jejíž dcery j sou rusalky a víly v háj ích na březích potoků, Lirg, j itřenku, bohyni rána, jara a deště, a Samalbrínu, večernici, která vládla podzimu, večeru a pod její ochranu spadaly kovy a drahé kameny nacházející se v zemi, a jen ona rozhodovala o tom, zda lidem dovolí je ze země vzít. Oběti Samalbríně se buď zakopávaly, nebo házely do jícnů hlubokých propastí.
Samalbrína se stala ženou Orlygova bratra Geteneka a porodila mu dceru Gani, bohyni hněvu, zlosti a sváru, a syna Arran-ga, boha hromu, blesku, vody a přírodních pohrom.
Kromě těchto Bohů bylo v zemi Éllad ještě nespočet malých bůžků, plivníků a démonů, kterým se lidé rovněž klaněli, převážně proto, aby šije nerozhněvali, a několik polobohů, Orlygových dětí, které zplodil se smrtelnými dívkami. Z nich nejvýznamnější byl Wanne a Sanduk, který se proti Orlygovi čímsi provinil a ten ho za trest zaklel ve stvůru, která měla hlídat Svatyni knihy Wetemaa, ale nikdy nesměla do Svatyně vstoupit.
Wetemaa je kniha, kterou psal Osud. Osud nemá žádného Boha, proto do Svatyně v nitru Dankradu přicházeli svatyníci, kterým diktoval, a oni zapisovali vše do velké knihy s tenoučkými stránkami pérem z černého orla, který žil na nejvyšší hoře Dankradu Rá. V knize čítali Bohové i lidé, kterým to Orlyg dovolil, jenže po příchodu jednověrců lidí, kteří by psali do Wetemay, ubývalo, a tak v knize brzy hodně věcí chybělo, až se na ni posléze zcela zapomnělo a poslední stránky zůstaly nepopsané.
Prvním králem, který přestoupil na novou víru, byl Saxúlf, děd Gudleifra Miltida. Učinil to proto, aby měl záminku k napadnutí svého souseda, Ruyólfa Kuna, který dosud uctíval Staré Bohy. Saxúlf si tím získal i přízeň otce Foígustena, jehož místo později získal Uodalrích, a všichni představitelé jednověrců od té doby stranili vždy Miltidům, i když to nedávali příliš najevo. Ruyólf pochopitelně ihned přestoupil také na novou víru, ale Saxúlf ho obvinil, že to udělal jen ze strachu a vypočí-tavosti a nikoliv z přesvědčení, a Ruyólf skončil na hranici. Jenže Ruyólf měl již dospělého syna, taktéž jednověrce, a ten začal otce krutě mstít. Když Saxúlf zemřel, ujal se vlády jeho syn Ragnar, a tak teď proti sobě stáli synové otců – Ragnar a Veif.
Ti mezi sebou uzavřeli příměří, které trvalo s malými přestávkami mnoho let. Mezi tím se Ragnarovi narodil syn, ale bohužel se ukázalo, že je chromý, že nevládne nohama. Přesto však, že Gudleifr, Ragnarův syn, nemohl chodit, neměl nohy ochablé, ale pevné a svalnaté, což se všem lékařům i ranhojičům zdálo navýsost podivné. Podivné bylo také to, že druhý den po tom, co spatřil Gudleifr světlo světa, nalezla jeho matka v kolébce knihu vázanou v kůži, jejíž listy byly čisté jako padlý sníh. Teprve po Ragnarově smrti, když se vlády ujal Gudleifr, začaly se stránky knihy zaplňovat, a tak se Gudleifr pozvolna dozvěděl o své sudbě a o tom, co čeká zemi Éllad: Dočetl se tam, že se blíží konec věčných válek mezi Miltidy a Kuny, a proto se snažil spory s Widuwaltem řešit co možná cestou smíru. Ne vždy se mu to však podařilo, a potom vyslal proti Widu-waltovi vojsko pod vedením jednoho ze čtyř svých vynikajících vojevodů, buď Eamondretilise, Igdise, Adalharta nebo Marquiliaca. Dočetl se zde i o Wannově meči, o stříbrné podkově a o Udově hrobu.
Přišel čas a Gudleifrův osud se začal naplňovat. Jedenáct Bohů si zvolilo mezi lidem země Éllad jedenáct nejskvělejších mužů, které dovedou ke králi a budou nad nimi držet ochrannou dlaň do té doby, než s jejich pomocí Gudleifr splní svůj úkol.
Tak vybral Orlyg prvního z družiníků Siana Hnědookého a Getenek Sianova zachmuřeného bratra po otci Dangruda. Moudrého a učeného Asgeirra Lékaře chrání Viur a Fréár si vyvolila přívětivého Balda, rytíře ze skalního sídla a syna Strážce Stezky. Nejstarší z družiníků, Olbřím Morcant, byl určen Arrangem, a jeho mladičký syn Harald je pod ochranou Tagirovou. Hněvivá bohyně Gani nalezla zalíbení v divokém a prchlivém Arnwaldovi Drakobijci. Něžného lesního mužíka Waltheriho si vybrala Lirg, která má k mužíkům velmi blízko, a ochránkyní Veselého Reiulfa je sama bohyně lásky Rilana. Tankred, vybraný Samalbrínou, má s touto bohyní hodně společného, neboť stejně jako podzim dokáže být hřejivý i syrový, dokáže být Tankred divoký a lítý a zároveň i laskavý a vlídný. Poslední z družiníků, který co nevidět do služeb krále Gudleif-ra vstoupí, Randwulf Vlčí čenich, má za ochránce boha-kováře Varandura.
Nyní konečně nadešla chvíle, kdy bude podrobena tvrdé zkoušce odvaha, statečnost a čest družiníků, neboť je král vyslal na první výpravu, ze které mají přinést stříbrnou podkovu. Tato podkova má Gudleifrovi pomoci postavit se na vlastní nohy a navíc umožňuje koni, který je jí okován, létat.

O CESTĚ PRO WETEMAU

Sian, Dangrud, Bald, Asgeirr a Arnwald vyjeli z hradu Udi a zamířili k východu, k pohoří Dankradu. Vyrazili časně zjara, v době, kdy se ještě zvedají časté sněhové bouře, a čím blíž byli Dankradu, tím horší bylo počasí. Jejich mohutní a těžcí váleční hřebci se pomalu a s námahou se skloněnými hlavami prodírali proti poryvům větru a za nocí se muži chvěli zimou, protože vítr a sníh jim zhášel oheň, a jedli jen syrovou potravu.
Když se dostali k pohoří, sesedli z koní, protože hřebci se propadali po břicha do závějí sněhu. Vyhnuli se Morcantově tvrzi i hradu čtyř blíženců, protože chtěli, aby jejich cesta zůstala podle králova příkazu utajena.
K Sergellu dorazili v podvečer, ve vánici, a museli dlouho tlouci do brány, než je Anshelm uslyšel, takže Balda začaly jímat obavy, že už je stařík po smrti. Konečně se ozval štěkot psiska, které patřívalo Érahartimu, a pootevřelo se okénko ve hlásce.
„Kdo jste?“ křikl do větru stařecký hlas.
„Já, Anshelme, Černý Bald, a moji přátelé!“
Po chvíli ztěžka zaúpěly veřeje brány, kterou zřejmě již hodně dlouho nikdo neotevřel, a Anshelm je vpustil na nádvoří.
„Vítám tě zase doma, pane,“ vztáhl Anshelm k Baldovi vetché ruce.
Bald mu je vřele stiskl a všiml si, že za ty roky, co tu nebyl, se Anshelm v nejmenším nezměnil.
Pes Balda vítal radostným štěkotem a vyskakoval mu až k ramenům. Zase mu připomněl Érahartiho a oči se Baldovi zalily slzami.
Dangrud s Arnwaldem zavřeli bránu a zajistili ji závorami a Anshelm jim pak ukázal, kam si můžou odvést koně.
„Kůň tvého bratra uhynul vloni,“ řekl Baldovi. „Aspoň jsme se psem měli celou zimu maso.“
Pak šli dovnitř a usadili se, celí promrzlí, ke krbu, do kterého Anshelm přiložil náruč dříví, aby se oheň řádně rozhořel, a šel jim připravit večeři a lůžka.
Dva dny odpočívali a čekali, až se utiší vánice. Třetí den ráno bylo nebe jako vymetené.
„Kam se chystáte, pane?“ zeptal se Anshelm Balda, když viděl, že se připravují na cestu.
„Jdeme do Dankradu,“ vysvětlil mu Bald, „ale proč, to ti říct nemůžu.“
„Ale v tuhle dobu je Dankrad nejnebezpečnější!“ zahořeko-val stařec.
„Já vím,“ vzdychl Bald, „ale nedá se nic dělat.“
Anshelm jen potřásl hlavou a přinesl mu koření Iáes.
Vzali s sebou i sekery a lana a když se Sian ptal, nač, řekl jim Bald o lávce, kde se zabil Éraharti.
„Teď už tam není ani klacek.“
Když vyrazili, žertovali mezi sebou a cesta jim rychle utíkala. Pes se jim pletl mezi nohama a byl rád, že se něco děje. Dobrá nálada jim vydržela až k bráně Stezky. Jakmile vkročili na Stezku, umlkli, protože se kolem nich rozprostřelo zlověstné ticho.
Dankrad jiskřil sněhem a ledovými škraloupy, sníh jim křupal pod nohama a místy se do něj propadali po kolena.
A bylo ticho.
Nezavanul vítr, neudrolil se kamínek ze skály.
Stezka se vinula po úpatí hory a Bald se často díval vzhůru k jejímu temeni. Kdysi šel Dankradem s otcem také v tuto dobu a málem je zavalila lavina. Bál se toho a proto stále pozoroval sníh tam nahoře.
Pojednou začalo kdesi nad nimi na sněhu jiskřit víc než kde jinde, jak se dal sníh do pohybu, a dolehl k nim tlumený hukot.
„Lavina!“ vykřikl Bald a honem se rozhlédl, kam se schovat.
„Jeskyně!“ zajásal Arnwald a než stačil Bald cokoliv namítnout, všichni i se psem byli uvnitř a stáhli ho s sebou. Několik okamžiků na to se s rachotem přiřítila masa sněhu a neprodyšně zakryla ústí jeskyně, část se vhrnula i dovnitř.
Bald, Asgeirr, Arnwald, Sian, Dangrud a pes se ocitli v naprosté tmě.
„Getenek zatrať tohle odporné pohoří!“ pronesl pochmurně Dangrud, když utichl hřmot venku. „Zavalilo nás to.“
„Nebyl to zrovna nejšťastnější nápad, vlézt do jeskyně, jenže bohužel nebyla jiná možnost,“ podotkl Bald. „Jestli se ne-prokutáme ven, tak se tu taky můžeme udusit jako králíci.“
Hned se pustil do vyhrabávání chodby a Asgeirr mu pomáhal. Když se k nim chtěl přidal Sian, odmítli. Jeden druhému by se pletl, a pak, bůhvíjak je zával silný a stejně se budou muset v hrabání střídat. Skutečně, chodbička už byla dost hluboká a Bald s Asgeirrem umdlévali, ale nezdálo se, že by se blížila k povrchu. Začal kutat Sian s Arnwaldem a ty pak vystřídal Dangrud se psem.
Už se prohrabali několik sáhů a pak se konec, kde zrovna kutal Asgeirr, zřítil.
„U Orlyga,“ vzdychl Sian a jako jeden muž se pustili do vyprošťování Asgeirra. Trvalo jim to dlouho, protože se do chodbičky vešli vždycky jen dva vedle sebe, takže když se dostali k Asgeirrovi, byl už napůl udušený, ale poměrně brzy se probral. Chrčel a sténal, než popadl dech natolik, aby mohl mluvit.
„Myslel jsem, zeje to můj konec,“ řekl, když si odpočinul. „Vůbec necítím plíce. Bylo to po čertech nepříjemné.“
Bald seděl u zdi s hlavou v dlaních.
„Mám pocit,“ prohlásil, „že Dankrad nebaží po tom, abychom se odtud dostali. Nezbude než zapálit koření.“ Poslepu nahmatal svůj tlumok a vytáhl z něj křesadlo, ocílku, troud a váček s kořením. Když se troud rozhořel, všichni rázem pocítili ohromnou úlevu, hlavně proto, že hustou tmu, jakou znají jen slepci, prozářil slabý plamínek, takže si viděli aspoň do tváří, i když jeskyni zdaleka celou osvětlit nemohl.
Bald vhodil do ohně hrst koření. Dým omamně zavoněl a vzápětí se zavalila celá pracně vykutaná chodbička a koření rázem ztratilo svou vůni. Jeskyni zaplnil štiplavý dým.
Bald nabral do dlaní sníh a oheň uhasil. „Nemá to smysl,“ kašlal. „Dankrad si postavil hlavu.“ Asgeirr se znovu začal bolestně dusit a lapal po dechu. Konečně se začal kouř pomalu vytrácet.
„Tady někde musí být východ!“ zajásal Sian. „Jinak by tu kouř zůstal a vyudili bychom se jako srnčí kýty!“
Dangrud urazil topůrko od sekery, omotal kolem něj kus svého pláště, Bald znovu rozdělal oheň a Dangrud pochodeň zapálil. Vstal a ozářil plamenem jeskyni.
Byla malá a zpola zavalená sněhem, takže byl div, že se sem i se psem vešli. Vzadu v jeskyni se černal otvor a Dangrud do něj posvítil. Buď tam byla chodba, nebo další jeskyně, vykročil a ostatní za ním. Světla moc nebylo a tak co chvíli naráželi do stěn a výčnělků. Dangrudovi stékala po čele krev a Arnwald si tiskl pohmožděné rameno.
Šli dlouho, do úpadu, dokud jim hořela louč. Když oheň uhasí, padli na zem jako bez ducha a drahnou dobu, snad hodiny, tam tak leželi beze slova a bez pohnutí.
„Kde teď můžeme být?“ protrhl mlčení Sian.
„Těžko říct,“ vzdychl Bald. „Klidně můžeme být tam, odkud jsme vyšli. V Dankradu člověk nikdy neví.“
Pes zakňučel a zase bylo ticho.
„Musíme dál,“ řekl možná za hodinu Dangrud.
Tentokrát obětoval sekyru Amwald a on šel jako první. Šli zase tak dlouho, dokud pochodeň hořela, a pak byli už tak vyčerpaní, že tvrdě usnuli. Dalším světlonošem byl Sian a stále nebyl chodbě konec. Čas nevnímali, protože byli pořád ve skoro úplné tmě. Síly je pomalu opouštěly a když si zase lehli, aby si odpočinuli, pouhá představa, že by se měli zase zvednout a jít dál, je ubíjela. Když s vypětím všech sil znovu vykročili, pes zůstal ležet. Bald ho vzal do náručí, prohnul se pod jeho tíží a nesl ho.
Dostali strach, že se z podzemí už nedostanou, když tu se před nimi objevil paprsek denního světla. Jako by z nich všechna únava rázem spadla, vykročili bystře a za chvíli stanuli na prahu chodby.
Asgeirr odhodil čadící pochodeň do sněhu. Prudce zasyčela. Plnými doušky vdechovali čerstvý vzduch, který jim proti mrazu v chodbě připadal příjemně vlahý, a přivírali oči před světlem zmnohonásobeným odrazy ledu a sněhu. Zmoženi klesli do sněhu a dlouho odpočívali. Bald zabořil obličej do psí srsti a pes zakňučel a zavrtěl ocasem.
Setmělo se a nastala noc, pak se rozednilo a slunce, stoupající jako krvavý kotouč cáry mlžného oparu, ozařovalo stále ještě bez hnutí ležící těla poutníků. Když jeho paprsky zezlátly a vystoupilo do třetiny své dráhy, Dangrud se probudil. Byl zmrzlý a hladový, ale přece jen trochu odpočinutý. Vzbudil ostatní a rozdělali oheň, aby si připravili skrovnou snídani.
„Mám pocit, jako bych nejedl pět dní,“ řekl Sian a Bald poznamenal, že pravděpodobně takovou dobu strávili v podzemí.
Hřáli se u ohně a přemýšleli, kde jsou a co dál. Seděli několik sáhů pod vrcholem na Dankrad nevelké hory a po levé straně strměl k nebi tmavý masív nejvyšší hory Dankradu Rá. Pod nimi zela jako tmavá studně propast. Po Stezce ani památky a
Bald věděl, že kolem Rá nevede. Vedla však kolem Svatyně, a tak jim nezbývalo nic jiného, než Stezku znovu najít.
Spustili se dolů po úbočí a zamířili na sever, protože Stezka obcházela Rá velkým obloukem severní stranou. Bald se jednou ptal otce, proč tomu tak je, když kdyby šla Stezka přímo kolem Rá, byla by mnohem kratší, a otec mu řekl, že Ráje velmi nebezpečná, protože chrlí oheň a síru. Proto teď od ní spěchali.
Slézat po zasněžených kamenech pokrytých mnohdy silnou vrstvou ledu, která nepříjemně klouzala, nebylo lehké, a zkřehlé prsty měli brzy do krve rozedřené. Pes za sebou nechával krvavé šlápoty a Bald mu tlapy zavázal kusy látky utržené ze svého pláště.
Pak ujely Sianovi nohy a letěl mezi skalisky dobrých třicet sáhů. Zatímco jeho druzi ztuhlí hrůzou a mrazem koukali, jak se zarazil o kmen borovice na kraji srázu, Sian se vzpamatoval a vyškrábal se na nohy. Opřený o strom a rozklepaný leknutím na ně zamával, že je v pořádku, a pak se podíval za sebe a uviděl propast, která se otvírala jako lačný chřtán pod úplně kolmým srázem začínajícím přesně za tou borovicí, o kterou se zachytil. Udělalo se mu z toho mdlo a musel si sednout.
Když se k němu ostatní dostali, Asgeirr mu prohlédl potlučené tělo.
„Ani nevíš, jaké jsi měl štěstí, Siane,“ zabručel. „Kdyby ses viděl, jaks letěl… Zlomeného nemáš kupodivu krom několika žeber nic.“
Stáhnul mu hrudník pruhem látky, aby mohl jít dál, chvíli si oddechli a pokračovali v cestě.
Na dno propasti se dostali k večeru a druhý den ráno začali zlézat hřeben Idyr, který byl nižší než Rá, ale měl několik vrcholů a táhl se kolem Rá ze severu jako polokruhovitá hradba. Za Idyrem měla být, jak si Bald pamatoval, Stezka.
Když byli druhý den večer téměř na vrcholku Idyru, spatřili na obloze černého ptáka, který mířil k nim.
„Caradac!“ vykřikl Sian.
Za okamžik se snesl havran k nim.
„Caradacu, kde ses tu vzal?“ žasl Sian. „Zůstal jsi přece na Udi?“
„Caradac nerad chybí tam, kde se něco děje,“ řekl havran.
„Tady se zatím neděje nic,“ zavrčel Dangrud.
„Až na Sianova polámaná žebra,“ utrousil Asgeirr.
„Neděje se, ale brzo se bude dít,“ zakrákoral Caradac. „Hora Rá se probouzí a už z ní stoupá dým.“
Všichni pohlédli k Rá a po obloze se skutečně vinul proužek dýmu.
„Panebože,“ vzdychl Bald.
„Nesmíte otálet!“ zamával křídly Caradac. „Caradac viděl Stezku, je už jen den a půl cesty na sever. Pospěšte si!“
Muži vyrazili znovu na cestu. Šli den a noc, než přešli Idyr, a druhý den odpoledne stanuli na Stezce. Ačkoliv kolem byly závěje sněhu, Stezka byla holá.
„Konečně,“ oddechl si Arnwald. „Jenže kterým směrem je Svatyně?“
Caradac se vznesl do vzduchu a chvíli nad nimi kroužil.
„Musíte jít na západ,“ řekl, když slétl zpět Sianovi na rameno. „Svatyně stojí na nejvyšším vrcholku Idyru.“
Po stezce se šlo mnohem lehčeji než po kamenitém úbočí hor. Po levé straně měli hřebeny Idyru a napravo byla údolí plná válejících se mračen, ze kterých vystupovaly vrcholky skal a hor se stříbrnými čelenkami ledu. Rá čněla vysoko nad Idyrem a dým stoupající z jejího vrcholu byl čím dál tím hustší a zřetelnější. Začal padat sníh a nahoře mezi rozeklanými skalisky kvílel vítr, právě tak, jako když šel kdysi Bald hledat Éra-hartiho.
Šli husím pochodem a drželi se u levého okraje Stezky, dál od propasti. První šel Dangrud se skloněnou hlavou, jako by se bál pohlédnout na oblohu, kde už se z kouře vycházejícího z Rá vytvořil černý mrak. Za ním šel Arnwald, potom Sian s hrudníkem staženým obvazem, ale zdálo se, že mu zlámaná žebra nepůsobí velké obtíže. Asgeirr šel čtvrtý a Bald se psem byli na konci a hlídali Stezku za nimi. Stmívalo se a bylo těžko říct, jestli se blížil tak rychle večer nebo jestli už mrak zakryl tak velký kus oblohy.
„Za chvíli tam budeme,“ povzbuzoval je Caradac a poletoval jim nad hlavami, když už byla skoro úplná tma. Skutečně za chvíli uviděli nalevo nad sebou nejvyšší vrcholek Idyru a na něm strohou kamennou stavbu, ze které vycházelo jasné žluté světlo a ozařovalo ji i velký kus svahu pod ní.
„Svatyně,“ řekl Asgeirr.
Pustili se do šplhání po srázu. Tam, kam dopadaly paprsky světla ze Svatyně, končil sníh a začínal holý suťový svah a sem tam z kamení vyčníval suchý stromek nebo kořen. Nevypadalo to tu utěšeně a po svahu se válel hnědočerný kouř z Rá.
Škrábali se po suti nahoru ke Svatyni a začalo hřmít.
„Probudila se hora Rá!“ zaskřehotal poděšeně Caradac a pes začal výt.
„Sedni a čekej,“ nakázal mu Bald.
Lezli jak nejrychleji mohli a zanedlouho stanuli několik sáhů pod Svatyní. Viděli přímo dovnitř, kde na kamenném podstavci ležela kniha a stěny kolem ní vydávaly onu žlutou neoslňující zář. Ornamenty vytesané zvenčí na zdech byly zašlé a skoro neznatelné.
„Půjdu pro ni,“ rozhodl se Sian a rozeběhl se ke Svatyni. Za ním Bald, Dangrud, Asgeirr s Arnwaldem a kňučícím psem čekali na místě. Sian vběhl do Svatyně a žlutá záře ho pohltila, Dangrud z něj viděl jen černou, zbrojí se blyštící siluetu.
Sian stanul před podstavcem, který, na rozdíl od vnějších zdí, vypadal jako nově zhotovený. Kniha na něm ležící byla ohmataná, jak v ní po staletí listovaly lidské i boží prsty. První králův družiník hleděl na knihu a do srdce se mu vkrádal zvláštní, velmi silný pocit, cosi mezi děsem a bezmezným nadšením. Zahřmělo, zem se zachvěla a ze stropu Svatyně se udro-lilo několik kamenů.
„Dělej!“ křikl Bald na Siana. „Vem tu knihu a utíkej, než ti to spadne na hlavu!“
Sian se probral ze strnulosti, popadl Wetemau do rukou a další záchvěv půdy roztrhl zeď svatyně odshora dolů. Sotva Sian vyskočil ven, Svatyně se s rachotem zřítila a on ztratil rovnováhu. Než upadl, stačil hodit Wetemau Baldovi, který stál blíž než Dangrud. Bald knihu v letu zachytil a zatímco se Sian sbíral ze země, utíkal dolů. Když viděl, že Dangrud má před ním náskok, zavolal na něj a hodil mu Wetemau, aby ji donesl dolů. Jenomže jeho výkřik přehlušil děsivý hřmot a výhled mu zaclonil další oblak dýmu. Pak se zem otřásla podruhé a kvádr ze zdí Svatyně, který padal po svahu dolů, podrazil Baldovi nohy.
Bald upadl, udeřil hlavou o tvrdou zem a zůstal několik okamžiků v bezvědomí. Když se probral, byla kolem něj hustá temná mlha a válela se po svahu v těžkých chuchvalcích. Viděl jen na několik kroků a to ještě z počátku rozmazaně, než mu začal otřesený mozek zase pracovat. Pokusil se vstát a zaskučel, protože mu kámen poranil nohu.
Mlhou k němu pronikal stále sílící a už téměř nepřetržitý rachot a občas i jakési ohnivé záblesky provázené hřměním a chvěním půdy a Bald přemohl bolest a začal se spouštět dolů ke Stezce.
Náhle se před ním na okamžik mlha roztrhla a on spatřil dva sáhy před sebou osm, možná více stop vysoké stvoření, které se trochu podobalo člověku postavou a vzpřímenou chůzí, ale mnohem více běsu Sandukovi, který podle pověsti stráží Svatyni a knihu Wetemaa, o němž už Bald několikrát slyšel a nikdy to nebylo nic dobrého. A teď stál této stvůře osamocen tváří v tvář.
Sanduk byl ohromný, trochu nahrbený tvor porostlý hustou rudou srstí, na zádech a na mohutném ocase šupinatý, měl tři žhnoucí zelené oči s rudými kočičími zorničkami uprostřed, které svítily jako řeřavé uhlíky a Bald cítil, jak se do něj vpalují jako rozžhavené katovo železo do těla odsouzence.
Sanduk ohrnul rudofialové otlemené pysky a odhalil ještě další zuby kromě dvou zahnutých žlutých klektáků, které mu vyrůstaly ze spodní čelisti a čněly z tlamy, i když ji měl zavřenou. Z hrdla se mu vydralo zavrčení a začal slinit. Svalnaté drápaté paže sebou zacukaly, jako by už sápaly kořist, a ocas, silný a troj-břitý, na konci ostrý jako meč, sebou bil o kamení a drolil je. Špinavé hnědé, kovově lesklé šupiny se přitom i v šeru blýskaly.
Bald se zachvěl hrůzou a začal pozpátku ustupovat. Mlha mu zakryla pohled na Sanduka a slyšel jen hnusné, klokotavé vrčení vycházející z jeho chřtánu, ale přesto i v lomozu kolem příliš dobře slyšitelné.
Bald se dal na úprk, co jen mu poraněná noha dovolila. Šplhal nahoru ke Svatyni, protože do Svatyně Sanduk nesměl a Bald doufal, že se to vztahuje i na to, co teď ze Svatyně zbylo.
Chtěl vytasit meč, aby se mohl bránit, ale u opasku se mu výsměšně houpaly urvané řemínky závěsníku. Ztratil zbraň, když upadl, takže byl bezbranný, vracet se a hledat ji by bylo holé šílenství.
Noha bolela čím dál víc, Bald už šel jenom krokem. Sandu-kovo vrčení slyšel pořád, pokaždé z jiné strany, a vždycky změnil směr tak, aby se od netvora vzdaloval. Mlha zhoustla a nebyly vidět ani prsty ruky natažené před sebou. Balda nápadlo, že ho Sanduk honí schválně z místa na místo, aby ho odvedl od Svatyně, a vzpomněl si na hlubokou rokli se strmými stěnami, kterou viděli ze Stezky.
Šel pomaličku, protože na nohu už nemohl skoro došláp-nout, protože byl vyčerpaný a protože hlídal, kdy skončí zem a stane na okraji rokle. Sandukovo vrčení, které bylo předtím slyšet ze stále stejné vzdálenosti, se začalo přibližovat, a bylo to lačné vrčení vlkodlaka bažícího po čerstvé krvi.
Bald klesl na kolena a sevřel v ruce ulomený suchý klacek, který ležel opodál, a ten se okamžitě rozpadl na třísky, jak byl ztrouchnivělý.
Ve tmě zasvítila tři rudá světla a upřela se na družiníka. Balda zamrazilo v kostech a tupě upřený pohled opětoval. Oči se blížily, Bald se třásl děsem a únavou, mlha stále houstla a rachot se stával nesnesitelným.
Když Bald ucítil horký smrdutý dech a pracky se zahnutými drápy se k němu začaly natahovat, schoulil se do klubíčka, zakryl si hlavu pažemi a čekal jako ovce na porážce, co bude dál. Pak se mu do těla zaryly Sandukovy drápy, zazmítal se jako postřelená koroptev a hrdlo mu dusily bolestné vzlyky, když ho Sanduk trhal na kusy. Náhle mu pod křečovitě sevřená víčka vniklo oslnivé světlo a cítil, že ho Sanduk pouští. Už si chtěl s úlevou vydechnout, když mu smysly zahltila příšerná bolest a potom už nebylo nic. Jen ticho.
První dorazili ke strži, přes kterou vedl druhdy visutý můstek, Asgeirr s Arnwaldem a pes, protože se dali na úprk hned jak Sian ukradl knihu a Dangrud zavelel k ústupu. V tom pekle běželi každý na vlastní pěst, takže se dostali od Idyru, aniž tušili cokoliv o osudu svých druhů. Caradac, který je tu čekal, se rozletěl ostatním naproti a až za tmy přivedl Siana a Dangruda. Zabloudili v dýmu, který se snesl z Rá.
„Kde jste nechali Balda?“ přivítal je Asgeirr.
„On tu není?“ škubl sebou Sian a málem upustil přílbu, kterou si sundal.
„Ne,“ řekl Arnwald. „Myslelijsme, zeje s vámi, od Svatyně jste přece běželi společně.“
„Bohové, nezahlédl jsem ho, co jsem vyskočil ze Svatyně!“
„Nezbývá, než se vrátit a hledat ho,“ rozhodil rukama Dangrud, a ač se únavou sotva držel na nohou, chystal se vyrazit. „Počkej,“ zadržel ho Asgeirr. „Půjdu já a se mnou půjde Arnwald. Jsme tu od poledne a už jsme si trochu odpočinuli. A Caradac by mohl být tak laskav a doprovodit nás.“
„Není třeba,“ kráknul havran. „Bald na vás čeká u brány.“
„Cože?“ podivil se Dangrud. „Jak se tam, u Orlyga, mohl dostat?“
„To Caradac neví, i když by ho to nesmírně zajímalo. Ale tuší, že Bald jakožto syn Strážce Stezky má v pohoří nějaké známé. Přesto by vám však Caradac doporučil, abyste si pospíšili, protože na Baldově šatě viděl krev a Bald připomínal spíše mrtvolu nežli živého muže.“
„Bude trvat několik dní, než se k bráně dostaneme,“ zmalomy-slněl Asgeirr. „A jestli vypadá Bald opravdu tak špatně, jak říkáš, může být dávno po smrti, než mu budeme schopni pomoct.“
„Jestli tě může Caradac něčím utěšit,“ řekl havran, „tak by ti rád prozradil jednu věc, a to, že nebývá zvykem nadpřirozených bytostí zachraňovat lidi proto, aby je nechaly zemřít. Caradac si proto myslí, že Baldův přítel se o něj postará, než tam dorazíte. Ovšem zneužívat jeho dobré vůle byste neměli. Takže – vzhůru na cestu, družiníci!“
„Okamžik,“ zarazil Sian Caradaca v rozletu. „Měl u sebe Bald Wetemau?“
„Nic podobného knize u něj Caradac neviděl,“ zaklapal nespokojeně Caradac zobákem, protože Wetemau úplně pustil z hlavy. „Asi tedy zůstala u Svatyně.“
„A nebo ji má Baldův známý,“ zaškaredil se Arnwald.
„Ale kdeže,“ mávl křídly Caradac. „Démony knihy nezajímají. Bude u Svatyně.“
„Takže se rozdělíme. Asgeirr s Arnwaldem se co nejrychleji vydají k bráně a já s Dangrudem se vrátím pro Wetemau,“ rozhodl Sian.
„Budiž,“ potřásl hlavou Arnwald, hodil si přes rameno tlumok a začal se spouštět ze srázu dolů, nehledě na to, zeje tma. Asgeirr se rozloučil se Sianem a Dangrudem a pustil se za Arnwaldem.
Celou cestu dolů nadával Arnwald jako špaček, hlavně na to, že nevidí, kam šlape, a čím déle lezli, tím nadával sprostěji.
„Je skvělé, Arnwalde, že jsi nezavřel zobák od chvíle, kdy jsme se vydali na cestu,“ rýpl si Asgeirr, který, ač se mu nelezlo o nic snadněji než Arnwaldovi, byl zticha, „alespoň vím, že ses dosud nezřítil a můžu jít v tvých stopách po sluchu jako netopýr.“
Arnwald odvětil cosi hrubě neuctivého a Asgeirr se zasmál. Na dno kotlinky, kde nalezl Bald svého mrtvého bratra, se dostali se svítáním. Chvíli si odpočinuli a pak se vydali na jih úzkou soutěskou, přes níž vedl můstek a protékal jí potůček. Místy se ztrácel pod závějemi, ale chvílemi se objevoval. Drželi se jeho pravé strany a dávali pozor, aby do něj náhodou nešlápli, protože by jim pak mohly omrznout nohy. Šli rychle a málo si popřávali odpočinku, protože je hnal strach o Balda, a tak už druhý den dorazili k širokému průsmyku, který se otvíral do soutěsky po jejich pravé ruce. Průsmykem je vedl Caradac na západ a po nějaké době se kaňon začal zužovat a stáčet k severu. Za tři dny se dostali ke Stezce a odtud už bylo k bráně co by kamenem dohodil.
Neušli ani půl míle, když Baldův pes lítostivě zakňučel a vrhl se do závěje. Arnwald se rozběhl za ním a ve sněhu spatřil
Balda ležícího na zádech, zakrváceného, zsinalého, v ohořelých šatech a jako bez života. K místu, kde ležel, vedly jen stopy psa a Arnwalda, Bald jako by spadl z nebe.
„Baldě!“ vykřikl Arnwald, ale Bald neodpovídal, zdálo se, že ani nedýchá.
Asgeirr k němu přiklekl a zkusil, zda mu bije srdce. Tlouklo, ale slabě a nepravidelně. Arnwald vzal raněného do náručí a vykročil k bráně. Na sněhu nezůstal ani otisk Baldova těla. Asgeirr za to poděkoval v duchu tomu, kdo sem Balda donesl, protože kdyby Bald těch několik dní, než se k němu dostali, proležel ve sněhu, zmrzla by mu krev v žilách.
V půli cesty k Sergellu Asgeirr Arnwalda vystřídal. Pes se stavěl na zadní a pokoušel se olíznout Baldovi obličej. Když ho odehnali, vyl. Stále se jim pletl pod nohy a kňučel, i když ho náhodou nenakopli.
Anshelm je vyhlížel už zdaleka a sotva je zahlédl, běžel jim otevřít. Myslel, že už se s nikým z družiníků nesetká, protože byli v Dankradu déle, než by se jim bylo zdálo.
„Bohu díky, že jste se vrátili,“ řekl, když vešli na nádvoří. Chtěl ještě něco dodat, ale slova mu zmrzla na rtech, když spatřil jejich propadlé a strhané tváře a rozbité tělo svého pána. Nabyl přesvědčení, že zbylí dva muži v Dankradu zahynuli a Bald že k tomu nemá daleko.
„Připrav do Baldovy jizby všechno potřebné k ošetření,“ přikázal mu Asgeirr a Anshelm se co nejrychleji odšoural do paláce, aby mu vyhověl. Balda zanesli nahoru a uložili na postel.
„Ty myslíš, že to přežije?“ zeptal se tiše Arnwald Asgeirra, když s Baldem osaměli.
Lékař pokrčil rameny.
„Nic jiného mu nezbývá. Říkám si, že když přežil těch pár dní, co byl sám a bez pomoci – pokud se o něj nějak nepostaral jeho známý z pohoří – tak že by už měl přežít všechno.“
Amwald pomohl Asgeirrovi svléknout z raněného cáry oděvu a byl rád, když ho Asgeirr poslal pryč, protože z toho, co viděl, na něj padl velmi tísnivý pocit. Šel dolů do jídelny, kde už Anshelm rozdělal v krbu oheň a připravil jídlo. Arnwald si sedl k ohni a ohříval si zkřehlé údy. Když k němu zavanula vůně jídla, které mu Anshelm přinesl, pocítil příšerný hlad. Vrhl se po talíři, jako by na něm závisel jeho život, a hltavě spolykal, co na něm bylo, aniž vůbec vnímal, co jí.
Venku se zvedla vichřice a svištící vítr vehnal dovnitř oknem, které se nárazem otevřelo, spršku sněhu. Arnwald okno prudce přibouchl a zajistil zástrčkou. V místnosti se najednou rozhostilo nepříjemně těžké ticho, a když se Arnwald vracel k lavici u krbu, rozléhaly se po jídelně jeho kročeje jako cizí, nepatřičné zvuky.
Arnwald se zachumlal do kožešin na lavici a oči se mu začaly klížit. Náhle ticho přerušil vzdálený bolestný výkřik. Arnwald se vymrštil. To je Bald, kmitlo mu hlavou. Takže žije. Naslouchal, ale dlouho bylo ticho, rušené jen ťukáním Caradacova zobáku o dno misky, ze které vybíral kousky masa. Pak k nim dolehl nářek, který pozvolna přešel v řev člověka mučeného s tou nejodpornější surovostí. Ustal stejně znenadání, jako začal.
„Omdlel,“ poznamenal chmurně Caradac na krbové římse, kterého Baldovo úpění vyděsilo tak, že shodil na zem svou misku. „Když se člověk rodí, nikdy se to neobejde bez bolesti a křiku.“
„Přál bych Baldovi, aby se to pro tentokrát obešlo,“ řekl smutně Arnwald.. „Myslím, že hodně vytrpěl, už když ty rány utržil.“
„I Caradac by mu to přál,“ řekl havran. „Ale bohužel ani to nejvroucnější přání našemu příteli mnoho nepomůže.“
Arnwald se zase položil. Čekal na Asgeirra, ale teplo ho ukolébávalo. Ospalýma očima sledoval roztékající se loužičku, která tu zbyla po kupičce sněhu. Voda se prodírala spárami mezi kamennými dlaždicemi, jejichž ornamenty byly už do hladká ochozené, a občas jí zahradilo cestu smítko. Asgeirr stále nešel. Arnwaldovi klesla ztěžklá víčka a usnul tvrdým spánkem spravedlivých.
Probudilo ho cinkání nože o talíř. Otevřel jedno oko a spatřil Asgeirra, jak dojídá večeři.
„Dobré ráno, Arnwalde,“ usmál se na něj Asgeirr.
„To už je ráno?“
„Ne.“
„Co Bald?“
Asgeirr ukázal palec vztyčený vzhůru. Nemohl hned opovědět, protože měl plná ústa.
„Vypadá dobře,“ řekl, když spolkl sousto. „Tedy – dobře na tu bídu,“ upřesnil. „Naději na uzdravení mu dávám velkou, je silný a myslím, že umřít by se mu moc nechtělo. Ale pohled na něj je dost žalostný. Jako by ho nějaké zvíře chtělo roztrhat na kusy. Ale muselo by být větší než medvěd. A spáleniny a zpře-lámané kosti. Kdyby měl člověk devět životů jako kočka, tak bych Baldovi asi tak čtyři škrtl.“
„Slyšeli jsme ho řvát,“ podotkl Caradac a Arnwald se otřásl při té vzpomínce.
„Já se mu nedivil. Rány se musely vyčistit a kosti srovnat. Věru že bych nechtěl být v jeho potrhané kůži.“
„Ani já ne,“ řekl Arnwald. „Vystřídám tě u něj,“ nabídl se Asgeirrovi.
„Řeknu ti, až budu potřebovat,“ usmál se Asgeirr, vstal, protáhl se a odešel. Ramena měl pokleslá únavou.
Jelikož Arnwalda zase začal poměrně úspěšně přemáhat spánek, zavrtal se do svého pelechu a probudil se, až když svítalo. Po noční bouři nebylo ani památky. Otevřel okno a z hluboká se nadechl čerstvého mrazivého vzduchu. Nádvoří bylo pokryto tlustou neporušenou vrstvou sněhu a venku bylo hebké zimní ticho. Vzpomněl si na Asgeirra a Balda, zavřel a vyběhl po schodech nahoru. Zaklepal na dveře Baldovy ložnice a vešel dovnitř. Asgeirr k němu vzhlédl a Arnwald se zhrozil, jak má obličej šedivý únavou.
„Proč jsi mě nepřišel vzbudit?“ vyčetl mu.
„Chtěl jsem, aby sis pořádně odpočinul. Když už jsi vzhůru, tak tu zůstaň, já si půjdu lehnout a pošlu ti sem Anshelma se snídaní, pokud jsi ještě nejedl.“
„Pošli,“ souhlasil Arnwald a sedl si na stoličku k Baldovu lůžku. Bald ležel v poduškách bezvládně jako hadrová panenka, skrz obvazy mu prosakovala krev a jen to, že se jeho hruď pravidelně zdvíhala a klesala, Arnwalda ujišťovalo, že mladý rytíř ještě není po smrti. Asgeirr odešel a za chvilku se objevil Anshelm s jídlem. Arnwald se do něj hladově pustil a vzpomněl si na Siana a Dangruda, jak jim teď asi v pohoří je. Vánice za okny už sice utichla před ránem, ale kdo ví, co se děje v Dankradu.
Když se Sian a Dangrud rozloučili s Arnwaldem a Asgeir-rem, vydali se po Stezce zpátky na západ ke Svatyni. I když byli unaveni, šlo se jim poměrně pohodlně, protože Stezka se sice klikatila jako had, ale nestoupala, ani příliš neklesala. Nalevo se rozevíralo údolí zahalené do závojů mlhy a za ním strměly k nebi skalnaté štíty pokryté ledovcem, blyštěly se a zářily v slunci jako zlaté a stříbrné šperky. Napravo pokračovalo úbočí hory, po němž vedla Stezka, příkré a strohé, pokryté zmrzlým sněhem. Občas se stalo, že narazili na překážku v podobě kamenitého závalu nebo sesuvu, který s sebou strhl i část Stezky, takže se museli opatrně přesouvat přes strmé svahy. Přespávali přímo na Stezce, přikrytí plášti, a brzy před sebou uviděli oblouk Idyru a v dálce za ním mraky ověnčenou spící Rá.
„Ještě den cesty,“ vzdychl Sian.
Přešli malé údolí a vylezli na Idyr. Tam je zastihl večer. Přenocovali a druhý den dopoledne byli pod Svatyní. Na nejvyšším vrcholku Idyru čněly proti nebi její trosky, ohořelé a smutné. Na sněhu pod ní bylo rozházené kamení, kteří tvořilo stěny Svatyně, a spousta velkých černých balvanů, které sem dolétly z Rá. Když viděli tu spoušť, mimoděk pohlédli k Rá, ale hora byla klidná a mírná a nezdálo se, že by chtěla vybuchnout hněvem nad opovážlivostí dvou lidských červů. Ze zbytků Svatyně se stále linulo ono žluté jasné světlo. „Tak,“ řekl spokojeně Dangrud. „Teď už zbývá jen najít Wetemau.“
„Což možná nebude tak jednoduché,“ podotkl škarohlíd-sky Sian.
„To je pravda, mohla zapadnout někam mezi kameny,“ pokýval hlavou Dangrud, „ale musím ti sdělit, že se mýlíš. Mám pocit, zeji támhle vidím. Počkej tady, dojdu pro ni.“
Sian si sedl na kámen a Dangrud se vydal nahoru. Asi ve dvou třetinách cesty se pro něco shýbl a zvedl nad hlavu Wetemau.
„Mám ji!“ křikl na Siana a rozběhl se dolů. Sian mu vykročil naproti, nedočkavý dotknout se konečně posvátné knihy, ale sotva ušel tři kroky, hrůzou strnul, protože kus od Dangruda se objevil Sanduk.
„Dangrude, pozor!“ zařval a Dangrud se otočil a zavyl děsem. Sian se rozběhl, co mu nohy stačily.
„Utíkej!“ křičel v běhu na Dangruda, ale ten stál bez hnutí, tiskl si k hrudi Wetemau a nevěřícně zíral na Sanduka, který se k němu kvapem blížil.
Konečně se Dangrud probral z ochromení a rozběhl se dolů, jenže Sanduk ho několika skoky dohnal, zaťal mu drápy do zad a strhl ho k zemi. Dangrud pustil knihu a odkutálel se stranou. Vztyčil se do kleku a chtěl tasit, ale Sanduk ho další ranou tlapy odhodil a švihl ho ocasem přes nohy. Chtěl mu protnout šlachy v kolenou, když ležel Dangrud na břiše, ale ten se bleskurychle otočil na záda a břit ocasu mu jen prosekl koženou botu a svalstvo na levé noze. Sanduk zavrčel a Dangrud chmátl po jílci, než však meč vytasil, netvor se na něj vrhl.
Sianovi se podařilo vytáhnout svou zbraň v běhu a teď se ocitl několik sáhů od Sanduka.
„Hééé!“ zařval, aby odlákal jeho pozornost od Dangruda, kterému už Sanduk zasadil několik ran ocasem a pokoušel se ho rozsápat, což se mu moc nedařilo díky Dangrudově drátěné košili. Kroužková zbroj zachránila život i Baldovi. Sanduk pustil bezvládnou oběť a otočil se po hlase.
„No pojď, ty odporné stvoření,“ zasípěl Sian vztekle. „Or-lyg tě zatrať za to, cos udělal Dangrudovi a Baldovi! Spočítám ti to za ně za oba!“
Sanduk se nahrbil a zuřivě zaklektal zuby. Osápl se po Sianovi, který už doběhl až k němu, tlapou umazanou Dangrudo-vou krví, a Sian jen tak tak uskočil. Sekl po Sandukovi mečem, zasáhl ho do ramene a z rány se vyřinula šedá smrdu-tá klokotající tekutina. Sanduk zaskučel, až Sianovi škublo v obličeji, a rozlíceně se po něm vrhl. Sian uhýbal a snažil se ho odvést od Dangruda. Sanduk kolem sebe bil ocasem a pokoušel se zasáhnout Sianovy nohy. Sian uskakoval a dorážel na něj mečem. Povedlo se mu Sanduka zasáhnout ještě jednou a Sanduk ho poranil asi šestkrát. Sian hodně krvácel a rychle umdléval. Teď už moc neútočil, spíš se bránil. Přišel na to, že hlavní Sandukovou zbraní je ocas, a prudkou ranou se pokusil mu ho useknout, jenže meč narazil na kovově lesklé šupiny a rozskočil se na dva kusy.
Sian zaklel. Zbytkem meče si držel Sanduka od těla a couval k Dangrudovi, aby si vzal jeho zbraň. Podařilo se mu to a v okamžiku, kdy sevřel jílec Wannova meče v ruce, kámen v něm zasazený rudě zazářil. Sanduk to zahlédl a na okamžik znejistěl.
„Wanne, pomoz mi, prosím tě,“ zašeptal Sian a vrhl se proti netvorovi.
„Jsem s tebou, Siane, neboj se!“ uslyšel hlas plný dychti-vosti po boji, hlas, který si pamatoval z hrobky v bílé skále uprostřed rodného lesa, a zároveň ucítil, jako by čísi pevná paže přidržela jeho dlaň na jílci a vedla mu ruku. Meč rázem ztratil svou váhu.
I Sanduk zaslechl Wannův hlas a zaskřečel strachy. Chtěl se dát na útěk, ale Sian ho dostihl a posilněn Wannovou přítomností na něj divoce zaútočil. Sanduk skučel a uhýbal ránám, pak se po Sianovi zuřivě ohnal. Sian jeho tlapě unikl, ale zakopl o suchý kořen a upadl, uhodil se do čerstvé rány a málem omdlel bolestí. Meč mu vypadl z ruky.
Toho využil Sanduk a lačně se na něj vrhl. Zaťal mu drápy do těla. Sian měl pocit, jako kdyby do něj vrazil rozžhavené hřeby, protože Sandukovy drápy pálily. Když se ho pokusil odstrčit dlaní, spálil si ji o něj.
„Chop se meče, Siane, jinak ti nemůžu být nijak platný!“ křikl na něj Wanne. Sian nahmatal zbraň a cítil, jak se mu jasní vědomí. Zapřel se nohama proti Sandukovu břichu a vší silou ho od sebe odhodil. Řval přitom bolestí, protože Sanduk měl drápy pevně zaťaté v jeho těle. Rval mu hrudník, a jelikož Sian nechal zbroj u strže, aby se mohl s pošramocenými žebry aspoň trochu hýbat, vyřádil se netvor po libosti. Sian měl pocit, že slyšel mlasknutí, jak se odloupl sval od kosti, ale tak zlé to zase nebylo.
„Výborně, Siane!“ pochválil ho Wanne. „A teď už si s ním konečně přestaň pohrávat a dorazíme ho!“
Než Sanduk nabral ztracenou rovnováhu, vyškrábal se zbědovaný Sian na nohy a v okamžiku, kdy se na něj Sanduk znovu vrhal, mu vodorovným sekem proťal hrdlo. Šedá krev se rozstříkla po okolí, potřísnila i Sianovu hruď a popálila ho tam, kde z něj Sanduk serval šaty a místy i kůži.
Sanduk sebou zaškubal, padl na zem, a jak se vroucí krev ři-nulapo jeho těle, stravovalajej a za chvilku tam zbylajen hromádka popela. Zvedl se vánek a popel rozfoukal po okolních svazích. Kámen v jílci Wannova meče pohasl. Sian na to tupě zíral a téměř nevnímal, co se děje. Bolest ani necítil, ale bylo mu slabo, strašně slabo, točila se mu hlava, a když chtěl vykročit k Dangrudovi, zajiskřilo se mu před očima a omdlel.
Probudila ho zima. Otevřel oči a nad ním se skláněl Dan-grud, bílý jak plátno, a na rány a na čelo mu dával sníh. Sian kýchl a zasténal. Dangrud se probral sám už před chvilkou. Sanduka nikde neviděl, netušil, co se stalo, odnesl tedy Siana do Svatyně a sám se obezřetně vydal zpátky pro Wetemau a pro svůj a Sianův meč. Našel přitom náhodou i Baldovu ztracenou zbraň, a tu zastrčil Sianovi do pochvy místo jeho zlámané. Zničený meč a knihu si uložil do tlumoku.
„Sanduk je mrtvý,“ řekl Sian, když se vzpamatoval.
„Zabils ho?“
„Wanne mi vedl ruku,“ přiznal Sian.
„Budiž mu za to vzdán dík,“ sklonil v úctě před polobohem Dangrud hlavu. „Můžeš už vstát?“
„Zkusím to,“ řekl Sian a s Dangrudovou pomocí se vymotal na nohy. Chvíli lapal po dechu a pak srdnatě vykročil. Dangrud se snažil podpírat ho, přestože sám kulhal a byl ošklivě zraněn, ale přece jen na tom byl o hodně lépe než Sian.
Šli pomalu a hodně odpočívali. Neošetřené rány jitřené pohybem jim působily trýzeň, každou chvíli začaly krvácet, krev v nich zmrzla a ostré ledové škraloupy je znovu rozdíraly. Ke strži se dostali až za drahnou dobu. Sian bojoval s pokušením tu svou drátěnou košili nechat, ale protože to stále ještě byla ta, kterou mu sehnal Acik v Sotarbě, vzal ji s sebou, i když byl přesvědčen, že s takovým břemenem už neučiní ani krok.
Slezli ve stopách svých druhů dolů do strže a vydali se na jih. I když ještě bylo světlo, rozhodli se, že dál nepůjdou, a utábořili se pod skalním převisem, který byl dost hluboký a tím pádem pod ním nebylo moc sněhu. U skály si rozdělali oheň a nastavěli kolem něj hradbičku z dříví, které osekali ze spodních větví stromů a z nějž oloupali nechutně mokrou kůru. Dřevo naskládané u ohně aspoň trošku vyschlo, než se přiložilo, a oheň byl chráněn před větrem, který se pomalinku začal zvedat. Zatím se ještě velké vločky snášely tiše a měkce, ale z barvy nebe se dalo tušit, že se brzy rozpoutá vánice.
Opekli si nad ohněm chléb a maso, obé zmrzlé jako kus ledu, a sotva aspoň trochu utišili hlad, únavou usnuli.
Ráno sněžilo tak, že nebylo vidět na tři kroky dopředu. Tady ve strži byl sice klid, ale slyšeli, jak se nahoře ve skalách prohání vítr a podle všeho tam zuřila bouře. Pokračovali ve své cestě k polední straně a zanedlouho se dostali k průsmyku. Byl daleko mělčí a otevřenější než strž a vichřice tu burácela naplno. Na úbočích rostly vysoké statné smrky a vítr, čím dál tím silnější, je ohýbal jako stébla trávy, až dřevo praštělo a sténalo.
Družiníci se prodírali závějemi proti poryvům větru jen ztěžka, v předklonu, místy museli lézt po čtyřech. Pláště si přepnuli opasky, aby jim je vítr neurval, a teď se jim nadouvaly jako plachty a strhávaly je zpátky. Když si chtěli něco říct, museli křičet z plných plic, aby se vůbec slyšeli.
Náhle se sněhovou clonou mihl temný stín, a než stačili cokoliv učinit, srazil je k zemi kmen vyvráceného smrku. Dangru-da, který byl o krok vzadu, strom nepřimáčkl, ale silná větev ho zasáhla do hlavy tak prudce, že zůstal ležet v bezvědomí.
Sian byl uvězněn pod stromem a padající smrk mu rozdrtil pravé rameno a polámal beztak už pohmožděná žebra. Chvíli se o něj pokoušely mdloby, tmělo se mu před očima, ale pak mu v hlavě přestalo hučet a pokusil se vyprostit z pod kmene. Podařilo se mu uvolnit si levou, neporaněnou ruku. Strom byl příliš těžký, než aby ho dokázal v téhle poloze nadzvednout, po každém pohybu ho krutě zabolelo zlámané rameno a do slabin se mu zaryl pahýl ulomené větve. Navíc se ozvala žebra pokaždé, když se nadechl. Levou rukou ulomil aspoň větev, která mu zakrývala obličej, takže nic neviděl, a zavolal na Dangruda, jenže ten mu neodpověděl. Se zaťatými zuby otočil hlavu doleva a uviděl ho, jak leží sotva dvě stopy od něj v bezvědomí s rozbitou hlavou. Zatřásl mu ramenem, ale Dangrud se nehýbal. Nabral tedy do dlaně sníh a otíral mu jím zakrvácené čelo. Dangrud se však stále neprobíral. Sian se tedy zkusil ještě jednou dostat zpod stromu, ale marně. Nakonec Dangrudovi jednou rukou pořádně nafackoval. Dangrudovi zaškubalo v obličeji a začal zvracet. Sian mu pak dal na čelo ještě hrst sněhu a Dangrud otevřel oči a mátožně se posadil. V hlavě mu bily zvony, svět se s ním točil a zvedal se mu z toho žaludek. Znovu začal zvracet, a když ho dávení přešlo, slyšel jakoby z dálky, přes vrstvu koudele, ale vcelku zřetelně Sianův hlas, který se snažil překřiknout vichřici.
„Už je ti lip?“
„Trochu,“ odpověděl Dangrud spíš pro sebe a chvíli seděl se zavřenýma očima a čekal, až mu přestane bouřit žaludek a mozek a přemítal, jak se dostali tam, kde jsou. Měl pocit, jako by se probudil a nebyl si jist, co se mu zdálo a co byla skutečnost.
Zároveň s tím, jak se mu uklidnily vnitřnosti, si dal všechny zážitky do souvislostí a až na škubavou bolest v hlavě mu bylo docela slušně. Přelezl tedy větev, aby se dostal k Sianovi, a potom se pokusil kmen nadzvednout. Zapřel se do něj ramenem a maličko s ním pohnul, když však viděl Stanovu tvář sešklebe-nou bolestí, vrátil strom zpátky a zkusil to jinak.
Vyhrabal vedle Siana pod kmenem ve sněhu jámu, do které mohl Sian sklouznout a odkud by ho už snadno vyprostil, pak podhrabal sníh i pod ním, podepřel smrk kolenem a Sian se skutálel dolů.
„Dobrý?“ křikl na něj Dangrud.
„Dobrý,“ odpověděl Sian, Dangrud opatrně položil kmen, odsekal větve, které by mu překážely, a pak pomohl Sianovi z jámy ven. Svalili se do sněhu vedle kmene, prudce oddychovali a odpočívali. Když se Dangrud trochu zmátořil, upevnil Sianovi zraněnou paži pomocí pláště a opasků k tělu, aby se nehýbala, přelezli kmen a pokračovali v cestě.
V údolí, které vedlo na sever ke Stezce, vánice trochu polevila, protože bylo daleko užší, a vítr jim vál do zad, takže jim chůzi tolik neztěžoval.
Sian začal pozbývat vědomí a stále častěji ho musel Dangrud nést, protože se neprobíral. Na konci průsmyku se mu už Siana nepodařilo přivést k vědomí ani na malou chvilku, přehodil si ho tedy přes ramena jako ovci a nesl ho až k bráně Stezky, kde padl k smrti znavený do sněhu a zůstal tak ležet několik hodin jako v mrákotách. Brána je chránila před poryvy větru a vánice naštěstí řádila jen v Dankradu, jinak by je sníh pohřbil zaživa, aniž by proti tomu hnuli prstem.
Po drahné době se Dangrud přinutil vstát, ale neměl už sílu Siana dál nést, uložil ho tedy do závětří, zabalil do obou roztrhaných plášťů a do své hazuky z liščí kožešiny, rozdělal vedle něj oheň a sám se jen ve zničené zbroji a vlněné haleně pod ní vydal co nejrychleji k Sergellu.
I když hrad nebyl od Brány příliš vzdálen, trvalo mu hodně dlouho, než se dostal k bráně.
„Kdo je?“ zaslechl ze strážnice Arnwalda, když malátně zabušil na vrata.
„Dangrud!“ křikl nahoru ochraptělým hlasem.
„Díky Bohům,“ vzdychl Arnwald a běžel mu otevřít.
„Jak to vypadáš?!“ zděsil se, když se Dangrud vpotácel na nádvoří pokrytý sedlou krví, popelavý a s nepřítomným výrazem v obličeji. „A kde je Sian?“
„Tam,“ mávl Dangrud rukou směrem, kterým přišel. „U brány. Už jsem nebyl sto ho donést. Je živý,“ dodal, když si všiml úleku v Arnwaldových očích. „Ale jestli ho honem nepřinesete, zmrzne. Vezmi si koně, Arnwalde, a jeď, já nahoru dojdu sám. Pospěš si, prosím tě!“
Arnwald vyvedl ze stáje svého hřebce, ani ho neosedlal, vyšvihl se mu na hřbet a vyrazil ještě dřív, než Dangrud překulhal nádvoří.
Cestu, která trvala Dangrudovi osm nebo devět hodin, urazil za hodinu a půl, protože jeho kůň patřil k nejrychlejším v zemi. Oheň, který u Siana Dangrud rozdělal, byl dávno vyhaslý a Sian už sotva dýchal. Arnwald si ho hodil před sebe přes koňský hřbet a tryskem se vracel zpět.
Na hradě předal Siana Asgeirrovi, který mezitím ošetřil a uložil Dangruda, vzal si z Dangrudova tlumoku Wetemau a šel ji louskat k Baldovi do pokoje. Přesto, že mu otec Amaler taje písma pracně vtloukl do hlavy, Arnwalda to nikdy moc nebavilo. Četl zřídka a nepsal skoro vůbec, ale to, co pozapomněl, se mu vždycky zase rychle vybavilo.
Bald se stále ještě neprobíral, byl už v bezvědomí přes dva týdny a horečka polevovala jen chvílemi. Přesto se Asgeirr nevzdával naděje, že Balda uzdraví, a Arnwald jim oběma hrozně moc držel palce.
Asi za hodinu přišel Asgeirr za Arnwaldem.
„Tak co?“ zeptal se Arnwald.
„Vstanou tak za tři nebo čtyři týdny. Dangrud spíš za tři, Sian spíš za čtyři, možná že i za delší dobu, protože má zápal plic. S ramenem ale nebude hýbat dřív než za deset neděl. Má ho škaredě roztříštěné.“
„Vezme vůbec ještě někdy do ruky zbraň?“ strachoval se Arnwald.
„Asi ano. Nezmiňoval se o tom, že by chtěl jít do kutny.“
Arnwald po něm blýskl očima, Asgeirr se na něj vesele zasmál a začal se věnovat Baldovi.
Na okno zaťukal zobákem Caradac.
„Ty jsi nás přišel navštívit?“ otevřel mu Arnwald s úsměvem.
Caradac totiž brzy po té, co Sian s Dangrudem odešli podruhé do Dankradu, odletěl na Udi.
„Přece vás tu Caradac nenechá samotné,“ zaskřehotal havran. „Taky přináší poselství od krále.“
„Ale,“ udělal Arnwald, tuše, že nepůjde o nic příjemného.
„Gudleifr je dle svého zvyku silně netrpělivý, že se tak dlouho nevracíte. Pokud už máte Wetemau – a jestli prý ne, tak z vás sedře kůži – máte hned sednout na koně a jet na Udi.“
„Víš co,“ nasupil se Asgeirr, který se právě znovu přesvědčil o tom, že Bald má stejnou naději na to, že se uzdraví, jako na to, že už se ke králi nebude muset obtěžovat, „vyřiď králi, že to sdírání kůže už za něj obstarali jiní, a nemyslím, že méně důkladně, než by si počínal on. Řekni mu, že se vrátíme, až to uznám za vhodné já, a ne on. Řekni mu, že Bald se už čtrnáct dní potácí mezi životem a smrtí, v tomhle stavu ho přece nemůžeme nikam vozit, to ho můžeme dorazit daleko rychleji a pohodlněji tady. A Sian s Dangrudem taky sednou na koně teprve, až jim to já dovolím. Gudleifr si snad myslí, že lovit Wetemau v Dankradu je nějaká zábavná kratochvíle, či co!“
„Caradac to vyřídí,“ slíbil havran. „Na shledanou a všem přeje Caradac brzké uzdravení. Brzy zase přiletí.“
Zamával křídly na pozdrav a vznesl se z okenní římsy. As-geirr vztekle přibouchl okenice. Amwald ho jaktěživ neviděl takhle nakvašeného.
„K čertu,“ zavrčel lékař. „Připadám si tu jak na polním ob-vazišti a král mi přijde s tím, ať se vrátíme!“
„Nemohl přece vědět, jak to dopadne,“ namítl na královu obranu Arnwald.
„Ale vždyť to sám předvídal! Pročpak si myslíš, že mě sem s vámi posílal?“ utrhl se Asgeirr a se vzteklým hudráním se vytratil z místnosti.
Caradac vyřídil králi doslovně, co mu Asgeirr vzkázal, a král se namíchl.
„Nerozčiluj se, Gudleifře,“ zakrákoral havran, „uznej sám, že Asgeirr měl pravdu. Bald, Dangrud a Sian opravdu nemohou odjet. Asgeirr musí zůstat u nich, a Arnwald se taky nemůže sebrat a zmizet a nechat tam Asgeirrovi na krku tři raněné a starého Anshelma.“
„Jenže takhle ztratíme moře času, a podle toho, cos mi vyprávěl, nemá patrně Arnwald mnoho volných chvil na překládání Wetemay,“ zaklel král.
„To tedy nemá. Jsi důvtipný, Gudleifře.“
Král po něm mrštil pohárem a tlesknutím přivolal otroka, kterému poručil, aby přivedl Waltheriho.
„Jak se jmenovala dívka, která se tě ujala, když ses bil se Si-anem?“ zeptal se ho, když přišel.
„Sigelinda, pane.“
„Tak. Sedni na koně a jeď pro ni, potom ji zavezeš na Sergell. Bude se starat o Balda místo Asgeirra a ty se vrátíš s ostatními, hned jak budou schopni Sian a Dangrud vsednout na koně. Do té doby budeš překládat Wetemau. Na Sergell s vámi pojede Mor-cant, protože se v tamních končinách vyzná. Jasné?“
„Jistě, pane. Tak já jedu,“ usmál se Waltheri a šel si osedlat koně.
Sigelinda zrovna tkala, když Waltheri zaklepal a vstoupil dovnitř. Dívka vzhlédla od stavu.
„Waltheri! Co tě sem přivádí?“
„Králův rozkaz.“
„Jinak by sis nevzpomněl?“
„Vzpomínám na tebe celou dobu,“ ujistil ji Waltheri, „ale sotva bych se mohl přijet podívat, král by mě jinak nepustil. Takhle mě k tobě poslal sám, protože od tebe něco potřebuje.“
„A copak?“
„Zaujalo ho tvoje lékařské umění.“
„Copak on nemá svého lékaře?“
„Ale má. Jenže ono je to trochu složitější.“
A Waltheri začal vyprávět, co věděl od Gudleifra a Carada-ca o výpravě pěti svých druhů do Dankradu. Sigelinda napjatě poslouchala a tkala.
„A tak se král ptá, jestli bys nejela se mnou na Sergell a nepostarala se o Balda,“ končil Waltheri.
„Nemůžu odepřít pomoc nemocnému člověku,“ vzdychla Sigelinda. „Jen mě mrzí, že než se vrátím, vesničané mi vykradou chalupu.“
„Král ti to vynahradí,“ slíbil jí Waltheri. „Vezmi si s sebou jen svoje lektvary, bylinky a nejmilejší věci a pojedeme.“
„To ani nedotkám plátno?“ zamračila se Sigelinda.
Waltheri zavrtěl hlavou.
„Musíme vyrazit hned, nedá se nic dělat.“
Sigelinda tedy pokrčila rameny a začala si na stůl snášet to, co si chtěla vzít s sebou. Waltheri jen zíral, jak se na stole hromadí lahvičky, misky, krabičky a pytlíky, svazky sušených bylin a spousta jiných věcí, z nichž většina mu byla záhadou. Pak přibylo ještě pár košil, vlněný plášť a větvička utržená za svítání v posvátném háji, která odhání noční můru. To vše svázala Sigelinda do ubrusu, z poličky sundala několik stříbrných nárámků, které si navlékla na ruce, a uhasila oheň na ohništi. Pak si přes šaty oblékla kožíšek, obula se a vlasy spletené do copu si obtočila kolem hlavy jako korunku.
„Můžeme jít,“ řekla Waltherimu.
„Jet,“ opravil ji Waltheri. „Umíš jezdit na koni?“
„Ne.“
„Nevadí, naučíš se. Vzal jsem ti klidnou kobylku.“
Před chalupou stáli dva koně a z nozder jim stoupala pára. Z bílé kobyly sundal Waltheri houni.
„Taje tvoje,“ řekl a vysadil Sigelindu nahoru. „Houni si dej přes nohy, máš jen tenkou sukni.“
Sigelinda si zabalila nohy do deky a Waltheri se vyšvihl bez pomoci třmenu do sedla.
„Bolí to ještě?“ zeptala se Sigelinda, když si všimla, jak při tom sykl.
„Trochu,“ zalhal, protože i když byla rána dávno srostlá, někdy měl pocit, že se zahojila jen na povrchu. „Nesmím ještě tak vyvádět. Příště se nebudu předvádět a nasednu jako spořádaný člověk.“
„Bude to tak lepší,“ souhlasila Sigelinda. „Už je to sice bezmála rok, ale tak škaredé rány, jako byla ta tvoje, se ozývají hodně dlouho. Počítej s tím.“
„Měl bych raději veselejší vyhlídky do budoucna,“ přiznal Waltheri, vzal jejího koně za uzdu a vyrazili.
Na Udi se dlouho nezdrželi, jen co by se přichystali na další cestu. Král si nechal Sigelindu zavolat.
„Jsem rád, žes mému přání vyhověla, panno Sigelindo,“ řekl jí.
„Mohla jsem snad odmítnout?“
„Jistěže mohla.“
„A co by pak bylo s nemocným?“
Gudleifr pokrčil rameny.
„Musel bych tam s ním nechat Asgeirra, ale to by se mi ani dost málo nehodilo. Na Sergell s vámi pojede Morcant, zná to tam. Kat aby to spral,“ zachmuřil se král, „to budu mít sedm družiníků v Dankradu! A zůstanou mi tu zrovna ti nejméně zkušení. Reiulf, Diotbald, Tankred a Harald. No, budiž, co se dá dělat. Zítra vyrazíte. Běž se připravit, panno Sigelindo.“
Sigelinda se uklonila a odešla. Když ráno vyjížděli, měla na sobě nové šaty, které dostala od krále na cestu, protože ty její by ji před mrazem v pohoří neuchránily. Zrzavé vlasy měla skryté pod kapuci liščího pláště.
K Morcantovu koni byl přivázán ještě jeden, nákladní, který vezl Sigelindin uzel, houně a potraviny. Počasí bylo mírnější, než když jela výprava pro Wetemau, a Waltheriho napadlo, že už je to skoro rok, co odešel s Arnwaldem z Hvozdu do světa lidí, a zastesklo se mu. Zastesklo se mu po hebké zelené trávě, po přítmí pod stromy, po potůčcích a tůňkách, po lesních mužících, Domu a praotci Amalerovi, zastesklo se mu po poklidném, šťastném životě v lese a dětských hrách.
Morcantovi seděl na rameni Caradac a Morcant přemítal o tom, že před bezmála šesti lety ztratil ženu a před dvěma lety ji přestal hledat, což ho trápilo, ale na druhou stranu, sjezdili s Baldem skoro celou zemi, a nikde ji nenašli…
Sigelinda nepřemýšlela o ničem.
Když dojeli pod Sergell, Morcant zadul mocně do svého rohu, který mu měl nosit štěstí.
„To se mi snad zdá,“ vyskočil Dangrud na lůžku. „To je přece Morcantův roh!“
„No ano,“ zaposlouchal se Sian. „Zařvi na Arnwalda!“
„ARNWALDE!“ zaryčel Dangrud, až zadrnčela okna.
„Víc,“ povzbuzoval ho Sian a litoval, že mu s polámanými žebry nemůže pomoci.
„ARNWALDEE!“
„Co je?“ nakoukl dovnitř Amwald. „Teď nemůžu, jdu otevřít Morcantovi, neslyšeli jste roh?“
„Slyšeli,“ řekl Sian. „Chtěli jsme tě na to upozornit.“
Arnwald sprostě zaklel, práskl dveřmi a seběhl k bráně.
„Vítám vás na Sergellu,“ řekl příchozím, když je vpustil na nádvoří. Waltheri sjel z koně a bouřlivě se s Arnwaldem přivítal.
„To je Sigelinda,“ představil potom svou souputnici.
„My už se přece trochu známe,“ řekl Arnwald, když se na ni podíval. „Starala se o tebe po tom, co jsme se seznámili se Sia-nem a Dangrudem.“
„Teď se budu starat o dalšího z vás,“ ušklíbla se Sigelinda. „Kdo se hlásí třetí?“
„Já bych si to potěšení zatím odepřel,“ zdvořile odmítl Arnwald. „Ale Bald bude mít určitě radost. Je to pár dní, co se probral, a hned kolem něj bude skotačit pěkná ženská.“
Sigelinda po něm střelila pohledem jako kalenou střelou.
„Než se do toho pustí, tak by si měla trochu odpočinout,“ vložil se do rozhovoru Morcant. „Je unavená a Asgeirr snad ještě chvíli vydrží.“
„Cítím se docela svěží,“ odsekla Sigelinda, ‚jen si uložím věci. Ukaž mi, Arnwalde, kam si je můžu dát.“
„Jak chceš. Ale nejdřív tě musím představit Sianovi a Dan-grudovi.“
Sigelinda se ohradila, že není žádné cizokrajné zvíře, ale následovala Arnwalda do hradu. Morcant a Waltheri mezitím od-sedlali a ustájili koně.
Arnwald nechal Sigelindu za dveřmi a sám vešel dovnitř.
„Přijel Morcant a Waltheri,“ oznámil ležícím zvědavým družiníkům. „A přivezli nám Caradaca a milé překvapení.“
„Překvapení?“ podivil se Dangrud.
„Kde je Caradac?“ zajímal se Sian.
„Tady,“ vletěl dovnitř havran a ulebedil se Sianovi na přikrývce. Sian ho pohladil po peří zdravou rukou.
„Co je to za překvapení?“ zeptal se Arnwalda.
„Hádejte,“ vybídl je Arnwald.
„Nevím,“ řekl Dangrud, který si na hádanky nepotrpěl.
„Prase,“ zasnil se Sian, kterému už po cestě do Dankradu odlehlo, valem se zotavoval, a to se projevovalo především jeho nezřízenou chutí k jídlu „Vykrmené prasátko, které zařízneme, upečeme a sežereme,“ polkl sliny.
Arnwald zakňučel, jak tajil smích.
„Skvěle! Tak já ti to prase ukážu, jo?“
„Ty ho chceš tahat sem nahoru?!“
„Proč ne?“ usmál se Arnwald a strčil dovnitř Sigelindu, která na štěstí pro Siana neslyšela, co říkal. První králův družiník zrudl jako vařený rak. Dangrud se šklíbil a Arnwald se nepokrytě chechtal.
„Jsem Sigelinda,“ představila se dívka.
„Já tě znám,“ pokýval hlavou Dangrud, „byl jsem u tebe pro Waltheriho. S Arnwaldem, Baldem a Asgeirrem. Hezky ses do nás tenkrát obouvala.“
Sigelinda ho sjela pohledem jako blesk.
„Představovala jsem se támhle tomu,“ odsekla a ukázala na Siana.
„Jsem Sian Hnědooký,“ prohlásil hrdě Sian a Sigelinda kývla, že to milostivě bere na vědomí.
„Bald je kde?“ zeptala se, protože v téhle místnosti byli jen dva muži, o které by se dalo pečovat, a ani jeden z nich o sobě netvrdil, že se jmenuje Bald.
„Odvedu tě tam,“ řekl Arnwald. „Je tam taky Asgeirr.“
„A pošli nám sem Morcanta a Waltheriho,“ nakázal mu Dangrud.
„Neboj se,“ kývl na odchodu Arnwald.
„Krá, krá,“ zasmál se Caradac Sianovi za hlavou, když dveře zapadly. „Prase. To se ti, Siane, povedlo. Krá!“
„Jak jsem mohl vědět, že sem Gudleifr pošle ženskou?“ zamračil se Sian.
„Vůbec se nezměnila, jezinka jedna,“ poznamenal Dan-grud. „Už teď lituji toho, kdo šiji kdy vezme.“
Sigelindu zatím představil Arnwald Asgeirrovi, kterého potkali na chodbě, zanechal ji v jeho péči a dovedl Morcanta a Waltheriho k Sianovi a Dangrudovi, aby se dozvěděli novinky zUdi.
„Nu, vítám tě na Sergellu, panno Sigelindo,“ oslovil Sigelindu Asgeirr. „Jsem opravdu rád, že mi pomůžeš. To víš, mít na starosti tři raněné… a hlavně je udržet v klidu v posteli… Ale to nic. Jestli nejsi po cestě unavená, zavedu tě k Baldovi. Ten ještě zdaleka nemá náladu na to, aby vstával, to Sian s Dangrudem už roupama nevědí, co by dělali.“
„Nejsem unavená,“ řekla Sigelinda, „chtěla bych ho vidět hned.“
Asgeirrův mírný hlas a vlídný pohled zázračně klidnil její vznětlivou povahu.
Asgeirr ji tedy zavedl do druhého patra, kde ve své ložnici spal Bald. Když vrzly dveře, Bald otevřel oči. Jen dřímal.
„Jsi vzhůru?“ podivil se Asgeirr. „Král ti poslal ošetřovatelku. Ty se budeš mít. Sigelindo, pojď dál a neschovávej se za těmi dveřmi!“
Sigelinda vstoupila do místnosti. V šeru, které zde panovalo, protože Asgeirr zatáhl okno těžkými závěsy, aby Balda nebudilo denní světlo, vypadala spíš jako přelud než jako živá bytost. Vlasy si rozpustila, protože byly vlhké sněhem, a spadaly jí kolem ramen až ke kyčlím jako ohnivý vodopád. Na sobě měla jen modré splývavé šaty od krále, na bocích přepásané stříbrným opaskem, kožíšek nechala v jídelně u krbu. Oči jí zeleně světélkovaly jako kočce.
„Jdu dolů,“ protáhl se Asgeirr kolem ní a zavřel.
„Ty se jmenuješ Bald, rytíři?“ usmála se na raněného, protože si ho pamatovala.
„A říkají mi Černý,“ dodal Bald a pokusil se nadzvednout na loktech. Nechtělo se mu vypadat před Sigelindou jako nemohoucí mrzák, ale sil se mu ještě nedostávalo, a tak klesl zpět do podušek, v uších mu hučelo a na čele se mu perlil ledový pot. Celé tělo, od prstů na nohou po temeno hlavy, ho krutě zabolelo, mimoděk zasténal a vzápětí ucítil na čele vlhký šátek. Ulevilo se mu a otevřel oči. Nad ním se skláněla Sigelinda, její dlouhé vlasy ho lechtaly ve tváři.
„Je smutné vidět tak chrabrého rytíře takhle zuboženého,“ slyšel její hluboký hlas. „Snad se mi podaří ti pomoci. Můžu vědět, kdo ti tak ublížil?“
„Sanduk,“ odpověděl Bald.
„Sanduk?“ zhrozila se Sigelinda a Bald se v duchu podivil, jak ho ona může znát. „Jak to, že jsi vůbec ještě naživu?“
„Někdy se tomu taky sám divím,“ pousmál se nevesele. „Asi náhoda. Kdysi jsem si v Dankradu naklonil jednoho démona, myslím, že mi pomohl on.“
Chtěl jí o tom říct víc, ale Sigelinda ho zarazila.
„Teď ne, teď mi nic nevyprávěj. Až za pár dní. Musíš odpočívat.“
Bald ji rád poslechl, protože po pravdě řečeno mu do žádného velkého vyprávění zrovna nebylo. Snažil se jen být zdvořilý, když na něj Sigelinda neprskala tak, jako když ji viděl naposledy. Ale Sigelinda se k němu chovala hezky a něžně celou dobu, co se o něj starala.
Asgeirr, Arnwald, Morcant a Waltheri se sesedli u Siana a Dangruda v pokoji a povídali si.
„Zítra začnu překládat Wetemau,“ slíbil Waltheri. „Kde ji najdu?“
„V pracovně Baldova otce,“ odpověděl Arnwald.
„No tos mi toho řekl. Jak mám vědět, kde měl Baldův otec pracovnu?“
„Nahoře, zítra ti to ukážu,“ uklidnil ho Arnwald. „Prvních třiačtyřicet stránek už jsem přečetl. O podkově zatím ani slovo. Píše se tam o začátcích Élladu. O stvoření světa a tak. Tomu moc nerozumím. Stránek je tam asi tři tisíce, takže si počteš.“

O CESTĚ PRO STŘÍBRNOUPODKOVU

Waltheri si početl. Překládal Wetemau přesně dvacet šest dní. Přečetl ji úplně celou a co se dozvěděl o podkově, doslova přepsal na pergamen. Dvacátého šestého dne dvě hodiny po poledni sešel dolů k Sianovi a Dangrudovi, kde se většinou scházeli.
„Tak už to mám,“ oznámil ve dveřích.
„Povídej,“ vybídl ho Sian.
„Počkej,“ zarazil ho Arnwald. „Podívám se, jestli je Bald vzhůru a jestli na nás má náladu, když tak půjdeme k němu, aby si to taky poslechl.“
Odkvačil a za chviličku byl zase zpátky.
„Jsme srdečně zváni,“ řekl.
Waltheri vyšel ven první a Wetemau nesl na hlavě jako vesničanka džbán. Musel jít opatrně a s hlavou vzpřímenou, aby mu kniha nespadla, a Arnwald dělal, co mohl, aby sebou Waltheri škubl a ztratil rovnováhu. Morcant nabídl rámě Sianovi a pomohl mu dojít nahoru. Dangrud už byl skoro zdráv, jen noha ho trochu zlobila, a statečně pajdal po hradě s holí po Baldově otci, který trpíval dnou. Hůl mu našel Anshelm.
Waltheri, kterému se podařilo knihu donést na hlavě přes veškeré Arnwaldovy úklady až do Baldovy ložnice, poklekl před Sigelindou.
„Hotovo,“ řekl, Sigelinda mu sejmula knihu z hlavy a Waltheri vstal.
Bald pololežel poloseděl na posteli, podepřen polštáři, ještě bledý, zelený a nesmírně vyhublý, ale v černých očích už mu jiskřilo zájmem.
Družiníci se rozsadili po místnosti, kde se dalo – na zem, na sedátka v okenním výklenku, na Baldovu postel. Přišoural se i Anshelm se psem.
„Tak spusť,“ vybídl Waltheriho Asgeirr.
Waltheri si odkašlal.
„Stříbrnou podkovu ukradl kdysi dávno muž jménem Karu, zakladatel tvého rodu, Baldě. Podkova původně patřila Wan-novi, nechal mu ji u Varandura vykovat Orlyg, protože se Wannovi nepodařilo získat u paní Haduwig koně létavce. Ha-duwig dává své koně buď výměnou za dvanáct lidí, nebo za tři roky služby. Služba u ní je těžká a málokdo se konce třetího roku dočká. Z jejího království se dostanou pryč jen mrzáci práce neschopní. Wanne, protože byl polobůh, by si koně vysloužil poměrně snadno, ale seznámil se v dolech právě s Karem, který se sem dostal jako platidlo za létavce, a protože měl v Élladu nevěstu, strašně toužil po tom, aby se dostal pryč. Wanne mu k útěku dopomohl a prchl s ním, ale tím ztratil nárok na létavce, proto se obrátil na Orlyga, aby mu pomohl. Wanne s Karem byli Udovými přáteli, a když se Udí a Már rozhádali, bojovali po Udově boku. V Márových službách byl Wannův bratr Sanduk, tomu se jednou podařilo Wanna zajmout a podkovu mu uzmul. Udi a Karu se tenkrát domnívali, zeje Wanne po smrti, proto Udi vyslal Kára na Már, aby podkovu přinesl, protože podkova nejenže umožňuje koním létat, ale také nějakým záhadným způsobem vytváří paprsčitou cestu, po které přijížděl Orlyg za Wannem, a vůbec má všelijaké zvláštní schopnosti. Karu podkovu získal, zjistil přitom, že Wanne je ještě na živu a z Mářu ho unesl, ale rozhodl se, že podkovu Udovi nevydá a s Wannovou pomocí ji ukryl tady na hradě. K Udovi se už pro jistotu nevrátil a Wanne brzy na to padl v První velké bitvě pod královskou horou Mirabatem, společně s Údem a Márem. Sanduka Orlyg za to, že bojoval proti Wannovi, mimochodem mu způsobil těžké zranění a v zajetí s ním ne-zacházel zrovna přívětivě, a za to, že mu ukradl podkovu, proměnil v toho netvora, kterého Sian nedávno zabil. Kde přesně podkova na Sergellu je, zapsal Karu na nějaký pergamen. Ve Wetemae je na něj odkaz. Všiml jsem si, že pokud je něco zapsáno v nějaké kronice nebo tak, Wetemaa o tom nepíše. Je tam jen poznámka, kde se to lze dočíst. No a to je všechno.“
„Takže teď musíme zjistit, jestli je ten pergamen vůbec ještě na světě,“ mínil Sian.
„Je,“ řekl Bald. „Já ho měl dokonce před několika lety v ruce.“
„Vážně?“ zajásal Asgeirr. „Kde ho najdeme?“
„Je v pracovně.“ Bald celý ožil, i hlas měl znělejší, dokonce si po svém zvyku uhlazoval knír. „Takový hnědý, zašlý cár, z jedné strany popsaný Starým jazykem, z druhé strany je plán Sergellu.“
„Tak já se po něm jdu podívat,“ vstal Waltheri a šli s ním všichni kromě Balda, Sigelindy a Anshelma.
V pracovně panoval úžasný nepořádek. Všude se povalovaly Waltheriho svršky, polámaná brka a talíře se zbytky jídel.
Probírali knihy a svitky pergamenů, až Arnwald vítězoslavně zařval: „Mám ho!“
„Ukaž,“ vrhl se k němu Sian. Arnwald mu strčil špinavý a zaprášený list pod nos. Sian se zaškaredil a odtáhl.
„Řekl jsem ukaž, ne nacpi mi to do huby!“ Vzal si od Arn-walda pergamen, prohlédl si ho a vrátil mu ho.
„Nejspíš to bude ono.“
Sešli dolů k Baldovi a Arnwald mu pergamen podal.
„Je to on,“ zajásal Bald, sotva ho uviděl. „Arnwalde, přeložíš to? Nebo Waltheri?“
„Radši Waltheri,“ přenechal práci Arnwald svému druhovi. „Přece jen jsem už Starý jazyk trochu pozapomněl.“
Waltheri si tedy vzal od Balda list, přelétl očima řádky a začal číst nahlas.
„Když jsem byl ve službách krále Uda, pověřil mne tento, abych mu z hradu jeho bratra Mářa přinesl Wannovu stříbrnou podkovu. Tento úkol jsem splnil a svého přítele Wanna osvobodil, než v té době se Udi s Márem znesvářili a jeden proti druhému začali vést boje, ve kterých zhynulo mnoho mužů. I řekl jsem sobě, že nepatří do rukou člověka, který vlastního bratra hubí, vše, jež má tak velikou moc, a sem do hor Dankra-du jsem i s podkovou utekl, aby mne, dvojnásobného zloděje, ani Már ani Udi nedostihli. Tu jsem holýma rukama na skále vybudoval hrádek Sergell, což znamená pevný, a v jeho nitru jsem s pomocí démonů, jež jsem si naklonil, podkovu ukryl, jak jest na plánku zakresleno. Vzíti ji může, ne bez jistého nebezpečí, toliko starší syn Bald, a to pouze v čas příhodný pro osudy země Ellad. Toto jsem zapsal já, Karu, první Strážce Stezky, kterouž jsem sám vybudoval, cítě, že smrt se již blíží, u šedesátého druhého roku života svého.“ Waltheri se odmlčel. „Tady v rohu je ještě něco napsané, ale není to moc k přečtení. Okamžik. Už to mám: heslem je první verš sedmdesáté osmé sloky písně o Wannovi.“
„Tu píseň nás kdysi Amaler učil,“ podotkl Arnwald. „Ale k vlastní hanbě musím přiznat, že jsem ji nikdy neuměl pořádně, a to, co jsem uměl, se mi už dávno z hlavy vysypalo.“
„Co to znamená starší syn Bald?“ zeptal se Dangrud. „Čí starší syn?“
„Kohokoliv z rodu,“ odpověděl Caradac. „Jen ať ti Bald řekne, jak se jmenuje každý prvorozený syn!“
„Jako já,“ kývl Bald. „Je to zvykem. Když sem prý přišli jednověrci, pojmenoval jeden můj předek prvního syna jinak a dítě umřelo. Druhé taky, třetímu dali zase jméno Bald a to vydrželo. Od té doby ten zvyk už nikdo neporušil.“
„To ale znamená,“ zamračil se Asgeirr, „že pro podkovu může jít jen Bald.“
„Vypadá to tak,“ pokýval hlavou Morcant.
„Ovšem to budeme muset ještě přinejmenším tři měsíce čekat, a Gudleifr se mezitím vztekne,“ usoudil Sian.
„Já bych věděla radu,“ ozvala se Sigelinda, která je až do této chvíle mlčky poslouchala. „Aleje to trochu nebezpečné.“
„Královi družiníci jsou na nebezpečí zvyklí,“ zaskřehotal Caradac. „Jen povídej!“
„Týká se to samozřejmě hlavně Balda,“ řekla Sigelinda. „Umím připravit lektvar, který do čtrnácti dnů zhojí veškeré rány tak, že zůstanou jen neznatelné jizvy.“
Baldovi zasvítily oči.
„Ale jen na sedmnáct hodin,“ pokračovala Sigelinda a Bald otráveně zafrkal. „Pak se znovu otevřou, jako by byly právě zasazeny. A velké množství toho nápoje může způsobit i smrt.“
„Kdo tě to naučil?“ užasl Waltheri.
„Moje pěstounka, vědma, ale zemřela dřív, než mě stačila naučit všemu, co znala. Takže neznám skoro žádná kouzla, ani neumím číst budoucnost, jen léčím lidi. Ale i to je dost.“
„To ano,“ souhlasil Asgeirr a obrátil se k Baldovi. „Baldě, rozmysli si, jestli to zkusíš nebo ne. Nikdo tě k tomu pochopitelně nutit nebude a nebude ti mít za zlé, když odmítneš. Já osobně bych to asi nedělal a dost nerad bych viděl, kdyby ses do toho pouštěl, protože rány se ti konečně začaly hezky hojit a zrovna my dva si nemusíme vykládat, co nás to oba stálo.“
Bald se na něj zamyšleně koukal.
„A já bych to docela zkusil,“ řekl pak rozvážně. „Aspoň se projdu. A Gudleifr nás jinak sežere.“
„Mysli na sebe, ne na Gudleifra.“
„Víš co, Baldě?“ řekla Sigelinda. „Jako bychom nic neslyšeli. Konečné slovo řekneš zítra, až se na to vyspíš.“
„To bude nejlepší,“ souhlasil Sian a Bald se ušklíbl.
„My se zatím půjdeme podívat, jak to vypadá tam, kde nakreslil Karu do plánku tu podkovu,“ rozhodl se Morcant a vstal.
Podkova byla zakreslena v obvodovém zdivu hlavní věže, která stála už od doby, co hrad vznikl, ve skoro nezměněné podobě, alespoň spodní část. Do věže se dalo vejít jednak dveřmi v prvním patře a jednak brankou z nádvoří, která vedla do přízemí. Z přízemí se mohlo sejít do sklepů, ale s horními patry spojeno nebylo.
Anshelm je dovedl přes nádvoří ke vchodu do věže, odemkl malá, leč bytelná dvířka ve zdi a rozžal pochodeň, kterou nesl s sebou, protože uvnitř byla tma jako v hrobce.
Plamen ozářil vnitřek místnosti. Bylo tu hodně prachu a z temných koutů se šklebila zašlá, polorozpadlá a drahnou dobu nepoužívaná mučidla. Visely z nich špinavé pavučiny a ještě teď působila hrozivě.
„Co to je?“ zeptal se šeptem Waltheri Arnwalda a Arnwald si uvědomil, že Waltheri se s něčím takovým ještě nesetkal. Začal mu to potichu vysvětlovat.
„Dost,“ požádal ho po chvilce Waltheri. „Chce se mi zvracet.“
„Promiň,“ omluvil se Arnwald.
Morcant mezitím rumploval zrezivělým klíčem, který mu podal Anshelm, v zašlém zámku dvířek pokrytých pavučinami, nad kterými byla zavěšená obyčejná železná podkova, jakoby pro štěstí, taky už rzí napůl sežraná.
„Nejde to,“ bručel a prudce škubnul klíčem. Křuplo to a kus mu ho zůstal v ruce. Morcant zaklel. Unaveně se opřel medvědí tlapou o kliku, klika cvakla a dveře se otevřely. Morcant rychle nabral ztracenou rovnováhu.
„Nebylo zamčeno,“ prsknul.
„Škoda klíče,“ povzdechl Anshelm a připálil o svou pochodeň druhou, kterou podal Sianovi. Sian posvítil dovnitř. Uviděl úzké příkré schody, které se ztrácely ve tmě.
„Tak na tyhle schody si ještě netroufám,“ prohlásil. „Nerad bych si zpřerážel i druhou ruku. Zůstanu tady.“
„Jsem stejného názoru,“ přidal se Dangrud a Sian podal pochodeň Asgeirrovi. Asgeirr vklouzl dovnitř a za ním Waltheri, Morcant a Arnwald.
„Nepoletíš s nimi?“ zeptal se Sian Caradaca.
Caradac v zamyšlení naklonil hlavu ke křídlu.
„Raději ano,“ řekl a vlétl za nimi.
Usadil se Arnwaldovi na rameno a Arnwald se lekl.
„To je Caradac,“ uklidnil ho havran.
Šli pořád dolů, bylo čím dál tím větší chladno, ze stropu kapalo a tvořily se tak ledové rampouchy, které se v mihotavém světle louče duhově třpytily a vypadaly jako křišťálové. Kaluže na zemi byly zamrzlé a dělaly ze schodů kluzký ledový vodopád. Schody končily v nevelké čtvercové místnosti, vydlážděné kamennými deskami. Uprostřed ní ležel velký hranatý kámen v rozích opatřený čtyřmi železnými kruhy, z jedné strany pokrytý ledem a přimrzlý k podlaze. Na něm byla vytesaná podkova.
„Tudy můžete dál,“ pobídl je Caradac.
„Je tam chodba?“
„Jinak by vás tam Caradac neposílal.“
Odsekali tedy z kamene led, uchopili každý jeden kruh, když jej před tím obalili látkou, a pokusili se kámen zvednout. Svaly se napjaly, žíly na pažích a šíjích jim vystoupily, ale kámen se nepohnul. Pustili ho a utírali si pot, který jim stékal do očí. Když se Waltheri vydýchal, vzal pochodeň a začal nahřívat kámen tam, kde dosedal na dlaždice.
„Určitě přimrzl i zespoda,“ dodal na vysvětlenou.
Kámen se brzy zpotil, Waltheri odložil louč a znovu se pokusili kámen zvednout. Tentokrát se ozvalo skřípění, jak se třela žula o žulu, a když ještě jednou pořádně zabrali, podařilo se jim kámen odsunout stranou. Z otvoru v podlaze čišel chlad. Arnwald si posvítil dolů, ale viděl jen kousek místnosti, zdála se být stejná jako ta, ve které se nacházeli. Morcant si odmotal od pasu lano, které pro jistotu vzal s sebou, jeden jeho konec si uvázal kolem boků a druhý hodil Asgeirrovi.
„Lez první. Já zůstanu tady, abych vás zase vytáhl nahoru.“
Asgeirr vzal pochodeň do zubů a začal se spouštět dolů. Světlo sláblo, jak klesal, ale pořád ještě jeho záblesky sdosta-tek ozařovaly tváře družiníků, zvědavě nakloněných nad otvorem, i část sklepení.
„Jsem na zemi!“ křikl Asgeirr a Arnwald mrštně sjel po provaze za ním.
Waltheri se chvíli rozmýšlel sedě na okraji a klátil přitom nohama, ale pak mu zvídavost nedala a slezl za Asgeirrem a Arnwaldem dolů. Asgeirr svítil do všech koutů místnosti, a když světlo dopadlo na stěnu po jejich pravé ruce, ztuhla jim krev v žilách. Waltheri vyjekl a plamen pochodně se roztřásl, jak se Asgeirrovi rozklepala ruka. Arnwald si uplivl.
„Co se děje?!“ strčil do díry ve stropě hlavu Morcant, když zaslechl Waltheriho výkřik.
Asgeirr mu ještě se chvějící rukou znovu posvítil na stěnu. Tři čtvrtě sáhu nad podlahou byla nevelká čtvercová dvířka, jen tak co by člověk prolezl, vysouvala se nahoru jako mříž u brány a byla celá železná. Teď byla zavřená jen ze dvou třetin a pod nimi byla přiskřípnutá vysušená kostra, ještě napůl potažená svraštělou zažloutlou kůží, pod kterou se rýsovaly šlachy. Šaty na ní dosud nezvetšely. Od pasu nahoru visela do místnosti, nohy a boky byly za dveřmi v chodbě, která tam pravděpodobně začínala.
Morcant se otřásl odporem.
„Musíme tu mrtvolu vyprostit,“ řekl Arnwald, „cesta dál vede tudy.“ Ukázal na znamení podkovy, které bylo vytesané nad dvířky. Kolem podkovy byl vyrytý trojúhelník špičkou dolů.
Podložili dvířka dvěma kusy kamene, kterého se tu válela v rohu celá hromada, jak se sesula část zdiva, a opatrně vytáhli nebožtíka. Kosti nohou byly ohořelé.
„Chtěl odnést podkovu,“ zakrákoral nahoře Caradac. „Bal-dův prastrýc Keritas. Toužil po bohatství, krá!“
„Bylo by záhodno dopravit ho nahoru a slušně pohřbít,“ mínil Asgeirr a sundal plášť, aby do něj rozpadající se tělo zabalil. Plášť přivázal na provaz a Morcant ho vytáhl nahoru.
„Díky za dáreček,“ zaškaredil se.
„Jdeme to tam prozkoumat,“ houkl nahoru Arnwald.
„NE!“ zaskřehotal poděšeně Caradac a snesl se k nim. „Tam už ne!“
„Proč?“ nechápal Waltheri..
„Tam už smí jen Bald. Copak vám nedošlo, že byste dopadli jako Keritas? Ten trojúhelník,“ ukázal zobákem na znamení, ‚je znakem pro nebezpečí. Nechtě dveře zajištěné a vraťte se nahoru.“
„Když myslíš,“ ustoupil bez protestů Arnwald.
Asgeirr byl docela rád, protože dál se mu už v mrazu, tmě a smrtelném nebezpečí skutečně nechtělo. Příliš mu to připomínalo zával v Dankradu. Ani Waltheri nebyl nenadšen.
Vyšplhali tedy do horního sklepení a kámen nechali ležet stranou, aby k otvoru zase nepřimrzl. Asgeirr si hodil ranec s Keritasem na záda a vykročili vzhůru po zledovatělých schodech.
„Tak co?“ přivítali je nahoře Sian s Dangrudem a Anshel-mem.
„Našli jsme cestu k podkově,“ řekl Waltheri, „a našli jsme Baldova prastrýce Keritase.“
„Spíš jeho mrtvolu,“ opravil ho Arnwald.
„Vy jste našli Keritase?“ sepnul ruce Anshelm, a když As-geirr rozvázal plášť, vstoupily mu slzy do očí.
„Tak přeci jen se vypravil do katakomb,“ povzdechl si.
„Tys ho znal, Anshelme?“ podivil se Sian.
„To víš, že jsem ho znal, pane. Znal jsem ho od svých čtyř let. Tolik mi bylo, když mě na Sergell přivedl jeho otec.“
„Proč šel Keritas dolů?“ zeptal se Dangrud.
„To bylo tak, pane: Keritas byl mladší ze dvou bratrů, starší, Baldův děd, se jmenoval také Bald, a měli ještě dvě sestry. Baldovi říkali Sup, protože měl velký zahnutý nos, a Černý Bald je mu dost podobný. Bald Sup přestoupil v jednadvaceti letech po smrti otce na víru jednověrců a Keritas mu to měl moc za zlé. Začali se spolu hádat a Bald začal přemlouvat své sestry, aby se přiklonily k jeho víře. Jednu se mu podařilo získat, druhou ne. Pak se Keritas, který znal Starý jazyk, dozvěděl z pergamenu o podkově, a v návalu vzteku o tom řekl Baldovi. Řekl mu, že teď, když Bald opovrhl Starými Bohy, se pro podkovu odvážit nesmí, kdežto jeho, Keritase, si Bohové za jeho vytrvalost budou vážit a dovolí mu podkovu přinést. S její pomocí že získá moc a bohatství a začne bojovat proti jedno věr-cům a jako prvního že zabije jeho, Balda, a oblouzenou sestru. Vydal se do katakomb a už se nikdy nevrátil. Nikdo se za ním dolů neodvážil a všichni to brali jako boží znamení. Přestoupili tedy na víru v jednoho Boha. A to je všechno, co kdo ví o Keri-tasovi,“ skončil Anshelm a smutně potřásl hlavou.
Mlčky vynesli tělo ven a uložili ho na katafalk v kapli. Mor-cant vzal koně a jel sehnat kněze. Ostatní šli k Baldovi vyprávět, co zjistili, ale Sigelinda je vyhnala, že Bald už usnul, ať přijdou ráno.
Druhý den, ještě než za Baldem přišli družiníci, se ho Sigelinda zeptala, jak se rozhodl.
„Neměním svoje názory tak rychle,“ řekl Bald.
„Já jsem si to myslela,“ potřásla hlavou Sigelinda. „Jsi tvrdohlavý jako mezek.“
„To je možné. Ale zatím mi to nikdo neřekl.“
„To se divím,“ rýpla si Sigelinda a podala mu hrnek s první dávkou lektvaru.
„Co to je?“ podíval se Bald nedůvěřivě do hrnku.
„To je ten dryák, co po něm tolik toužíš. Vařila jsem to celou noc a vůbec jsem se kvůli tomu nevyspala.“
„Tys to vařila celou noc? A co kdybych si to rozmyslel?“
„Říkám ti, že jsem věděla, že si to nerozmyslíš. No a i kdyby. Tak bych ho vylila.“
Bald tekutinu nejdříve pozorně prohlédl, očichal a opatrně ochutnal. Barvu neměla, voněla po koření a byla nasládlá.
„Vypij to všechno,“ nakázala mu Sigelinda a Bald do sebe hrnek se zavřenýma očima obrátil. Sotva dopil, přišli ostatní družiníci.
„Tak co jste našli?“ uhodil na ně Bald, sotva se objevili ve dveřích. Po lektvaru se mu viditelně ulevilo.
„Cestu k podkově a tvého prastrýce,“ oznámil mu Arnwald.
„Cože?“ řekl nahluchle Bald.
„Slyšels dobře,“ ujistil ho Sian a začali mu vyprávět.
„No tohle,“ zavrtěl hlavou Bald, když skončili. „Keritasovo tělo je kde?“
„V kapli. Morcant jel pro kněze, abychom ho mohli pohřbít. Keritase, pochopitelně,“ řekl Arnwald. „Jak ti je? Půjdeš pro tu podkovu?“
„Jasně. Sigelinda už na tom pracuje. Cítím se na to, abych zítra vyskočil z postele.“
„Tak to ne,“ vložil se do rozhovoru Asgeirr. „Zatím žádné vstávání. Budeš ležet, dokud ti to já nebo Sigelinda nedovolíme.“
„Jen ho nech,“ zasmála se Sigelinda. „Však ono by ho to přešlo, kdyby se měl třeba jenom sám posadit. Ale za čtrnáct dní, Baldě, když na to bude čas, tak si s tebou klidně zatancuju.“
„Beru tě za slovo, ty zmije,“ loupl po ní Bald očima jako řeřavými uhlíky.
„To mám za to, že o něj pečuju,“ postěžovala si Sigelinda. „Zmije. Abych tě neuštkla, rytíři!“
„Měl bych si tě raději udobřit, což? Celé dny jsem ti vydán na milost a nemilost…“
„My tě nedáme,“ slíbil mu Dangrud.
Morcant se vrátil brzy, asi za čtyři dny. Kněze mu půjčil Ai-ner a sám se svými bratry přijel na pohřeb také. Baldovi už bylo natolik dobře, že se mohl tryzny zúčastnit. Připravili mu v kapli lůžko a Morcant ho tam odnesl v náručí.
Keritase uložili pod náhrobek k jeho bratru Baldovi Supovi a Dangrud s Waltherim na něj vytesali Keritasovo jméno.
Dalších deset dní uběhlo v klidu a nic se neudalo. Jen zima venku kvapem ustupovala jaru.
Desátého dne večer Bald tvrdě usnul. Sigelinda mu sňala obvazy a pozorovala, jak se rány rychle zacelují. Vyčítala si, že se o lektvaru zmiňovala, protože jí bylo Balda čím dál tím víc líto, když pomyslela na to, že bude znovu prožívat bolest, jako když ho Sanduk trhal na kusy. Stejně jako Asgeirr nenáviděla lidské utrpení a dobře věděla, že Bald bude trpět hodně.
Bald se probudil přesně hodinu po té, co se mu rány zajizvi-ly, odpočatý a svěží, jako by nikdy nebyl nemocen.
„Cítím se úplně zdravý,“ oznámil Sigelindě.
„Vždyť taky jsi,“ usmála se. „Ale už ti zbývá jen šestnáct hodin. Hodinu jsi prospal.“
„Proč jsi mě nevzbudila?“ vyčetl jí Bald a nevěřícně si prohlížel čerstvé jizvy.
„Musel sis po tom rychlém uzdravení trochu odpočinout,“ hodila mu do náruče šaty. „Ale teď pospíchej.“
Než se Bald oblékl, svolala ostatní, aby byli připraveni. S lany a pochodněmi sešli dolů do katakomb, ke vchodu do chodby, kde zahynul Keritas. Bald si kolem těla omotal provaz, aby ho mohli v případě potřeby vytáhnout. Chtěl s sebou vzít pochodeň, ale Caradac ho zarazil.
„Neber si oheň, Černý Baldě! Od malé jiskřičky může vzejít velký požár!“
„Ale potmě tam nemůžu,“ namítl Bald.
„Vezmi si tohle,“ sundala si Sigelinda z krku koženou šňůrku, na které visela jako ořech velká kulička upletená z jemných stříbrných drátků. Uvnitř byl světle zelený kámen.
„Bude ti svítit na cestu,“ řekla. „Když pohasne, budeš vědět, že jdeš špatně.“
„Děkuju,“ vzal si od ní Bald přívěšek a dal si ho kolem krku.
„Když se budeš muset spouštět někam dolů, zatahej dvakrát za provaz. A když budeš potřebovat zase vytáhnout, tak jednou,“ řekl Morcant.
„Dobře,“ kývl Bald. „Tak já jdu.“
Potřásl si se všemi rukou.
„Hodně zdaru,“ popřál mu Sian.
„Díky!“
„Dej na sebe pozor, pane,“ kladl mu na srdce Anshelm.
„Dám,“ slíbil mu Bald. „Nejsem Keritas.“
Asgeirr s Arnwaldem vytáhli železná dvířka, aby mohl Bald prolézt, a zajistili je kovovými zarážkami. Bald se vyšvihl do otvoru, protáhl se dvířky a opatrně se narovnal.
„Výborně,“ řekl potěšené, „po čtyřech zatím nemusím.“
A vykročil.
„Počkej,“ zavolal ho ještě Caradac. „Zapamatuj si tohle: Barentás alor loaditar don.“
„Cože?“ vystrčil Bald hlavu ven. „Co to říkáš?“
„Barentás alor loaditar don. Jsem věrný své krvi. To je to heslo, první verš sedmdesáté osmé sloky písně o Wannovi. Včera si na to Caradac vzpomněl.“
„Aha,“ řekl Bald.
„Barentás alor loaditar don, en silera alor men isa, te utalame quene la misa, palaquere a ian sor ta mon,“ pronesl zamyšleně Waltheri. „Už si taky vzpomínám.“
„Takhle je to celé,“ vysvětlil Arnwald.
„Jsem věrný své krvi, a srdci svému též, ta víra ochrání mě vždy, byť bych proti celému světu stál.“
„Je to přísaha rytířů, kterou skládal Wanne Udovi.“
„Ty si ale zapamatuj jen první verš,“ nakázal Caradac Baldovi.
„Barentás alor loaditar don,“ řekl Bald. „První písmena dávají dohromady moje jméno.“
„Už ti zbývá jen patnáct a půl hodiny,“ upozornila ho Sige-linda. Bald zaklel a zmizel v chodbě. Dívali se za ním a ještě dlouho viděli jeho siluetu slabounce ozářenou bílým světlem z kamínku od Sigelindy. Pak jim zmizel ve tmě a nastalo dlouhé a vyčerpávající čekání.
„Nebyla jsem si jistá, že se ten kámen rozzáří,“ řekla Sige-linda. „Dala mi ho moje vědma a řekla, že když mi na tom bude moc záležet a budu moc chtít, tak mi ten kámen pomůže.“
„Záleží ti na tom, aby přinesl podkovu?“ zeptal se Sian.
„Záleží mi na tom, aby se vrátil,“ odpověděla Sigelinda. „Tu podkovu si může král strčit za čepici.“
Waltheri rozdělal oheň, aby tu nebyla taková zima, a kouř odcházel otvorem ve stropě do horní místnosti a odtamtud po schodech ven. Sigelinda a Anshelm vylezli po žebříku nahoru a šli do hradu pro něco k jídlu.
Sian, Dangrud, Asgeirr, Arnwald, Waltheri, Morcant a Caradac mlčky pozorovali, jak se pomalu odvíjí lano.
Bald mezitím zvolna kráčel chodbou. Byla vyzděná hrabě otesanými kameny, strop byl valený a plný pavučin. Zpočátku vedla rovně, pak prudce zahnula doprava a zase se vrátila do původního směru a začala se větvit. Bald vždycky udělal několik kroků do boční chodby, ale kámen od Sigelindy pokaždé zhasl, a tak se vrátil zpět.
Zdálo se mu, že jde už alespoň tři hodiny, když kámen zhasl sám od sebe. Vrátil se tedy zpět a hledal jinou cestu, ale žádná chodba sem neústila. Pak objevil na podlaze u levé stěny kovový příklop. Trhl za držadlo a otevřel ho. Pečlivě prohlédl zámek, jestli tam není nějaká skrytá záklopka, která by za ním padací dveře zavřela tak, že už by je neotevřel. Sice se mu zámek zdál být v pořádku, ale přece jen pro jistotu vysadil poklop z pantů a odnesl ho několik kroků stranou.
Pak dvakrát trhl provazem a začal se spouštět dolů. Bylo to dost hluboko, a když nečekaně narazil chodidly na zem, trochu se lekl.
Stáhl si kazajku, která se mu vyhrnula, a šel dál. Tady už byla chodba nižší a křivolaká. Bald postupoval opatrněji a zdálo se mu, že se otepluje. Za chvilku mu začal téct pot do očí, tak si sundal kazajku a vlněnou hazuku, složil je u zdi a dál pokračoval jen v košili, a i v té mu bylo víc než teplo.
Zanedlouho se dostal do jakéhosi labyrintu, kde se chodby větvily čím dál tím víc a byly čím dál hůř vyzdívané, místy jen zpevněné shnilým trámovím, takže bylo vidět, že jsou vytesané v měkké pískovcové skále.
Díky zářícímu kameni šel Bald správnou cestou a v duchu z celého srdce děkoval Sigelindě, že mu ho dala, zvláště ve chvíli, kdy málem zakopl o zpráchnivělou hromádku kostí jakéhosi odvážlivce, který se sem vydal podobně jako Keritas a ven už se nedostal.
Když labyrint skončil, skončila i poměrně pohodlná chodba. Dál pokračovala jen nízká chodbička, vytesaná ve tvrdé žule, kterou se musel plazit po čtyřech a někdy i po břiše. Kámen pořád svítil, chodba pozvolna stoupala, klikatila se jako had a vedro sílilo. Bald si chtěl sundat košili a zjistil, že lano se přetrhlo a táhne za sebou jen dvousáhový kus. Vztekle ho ze sebe serval, košili si nechal, protože, jak si všiml, se chodba dál zužovala a zbytečně by si sedřel kůži, a lezl dál.
Jeho přátelé mezitím zjistili, že se lano už neodvíjí, a usoudili, že se tedy Bald vrací, protože byl pryč už šest hodin, a začali provaz vytahovat. Když uviděli utržený konec, krve by se v nich nedořezal.
„Provaz se mohl předřít o skálu,“ mínil Morcant.
„Caradac ho tam odnese zpátky,“ nabídl se havran. „Jemu se nic nestane a Baldovi to možná pomůže.“
Vzal lano do zobáku a vletěl dovnitř. Donesl ho až k labyrintu, do bludiště se neodvážil, a vrátil se. Sotva se usadil Sia-novi na zdravé rameno, objevila se v chodbě oranžová zář a začpělo to kouřem. Oheň doběhl po laně až do místnosti a strávil i to, co bylo stočené na zemi. Pak uhasí.
„Co to bylo?“ hlesl Arnwald, ale odpovědi se nedočkal.
Bald se protahoval chodbičkou, horkem už nemohl skoro ani dýchat. Najednou začalo do chodby pronikat světlo. Chodba se zaklikatila a Bald uviděl na jejím konci otvor.
Dokonce se i rozšířila, takže po chvilce mohl konečně vstát a jít po dvou.
Když se dostal až na konec, naskytl se mu pohled do obrovské jeskyně, která měla tvar vysokého válce. Stropu nedohlédl, na dně bylo lávové jezírko, žhavé a rudě svítící, a bublalo. Kolem něj byla železná mříž a končila až někde ve tmách u stropu.
Bald byl asi šedesát nebo pětašedesát sáhů nad zemí a přemýšlel, jak se bez provazu dostane dolů.
Mříž byla od stěny jeskyně v tomto místě sotva sáh vzdálená, protože jezírko nebylo přesně uprostřed, ale blíže k této straně, a Bald se rozhodl sešplhat po mříži.
Pečlivě si vyměřil skok, prolétl vzduchem a zachytil se kovových tyčí. Okamžitě se zašklebil bolestí, protože mříž byla horkým vzduchem rozpálená, a skočil zpátky na převis. Omotal si dlaně a prsty pruhem látky, kterou odtrhl z košile a znovu zkusil slézt po mříži. I skrz látku cítil, jak je mříž horká, ale už se to dalo vydržet. Sešplhal dolů jako lasička
Vzduch se tetelil horkem a Bald, sotva se dotkl země, se snažil co nejrychleji dostat od žhnoucí lávy.
Kámen ho vedl na druhou stranu jeskyně, kde byly vytesané schody do skály. Bald vešel dovnitř a pomalu stoupal vzhůru. S povděkem pozoroval, že se vzduch ochlazuje a že je tu dokonce cítit průvan.
Schody vedly do další, mnohem menší jeskyně, pokryté, jak se na první pohled zdálo, ledem, ale když na stěnu Bald sáhl, zjistil, že je to kamenná sůl. Průzračná kamenná sůl. Přímo proti němu byl ze soli překrásně vytesaný, čtyři stopy vysoký sloupek a na něm ležela stříbrná podkova.
Bald se pomalu sesunul na kolena.
„Bohu díky!“ vydechnul a dlouho tak klečel a hleděl na třpytící se podkovu. Pak si uvědomil, že už mu asi nezbývá moc času, vstal a přistoupil k podstavci. Už už natahoval po podkově ruku, když si všiml, že na sloupu jsou vytesaná čtyři písmena Starým jazykem.
Vzpomněl si na heslo.
„Barentás alor loaditar don,“ řekl a v tu chvíli pohaslo modrozelené světlo, které až dosud jeskyni osvětlovalo, a zůstal zářit jen sloup, na kterém ležela podkova.
„En talakmitó orinta alor ben,“ zaslechl zvonivý ženský hlas a pak zmizel i poslední paprsek světla. Podkova se leskla jen v záři Sigelindina kamene a Bald ji ukryl do koženého váčku, který měl kvůli tomu s sebou.
Potom se obrátil a vracel se zpět. Seběhl po schodech dolů do sálající jeskyně a vylezl polomrtvý vedrem po mříži na převis. Tam chvíli odpočíval, než vešel do chodby.
Napadlo ho, že už je bůhví kolik hodin bez jídla a vody a přitom necítí ani hlad, ani žízeň. Nejspíš to má na svědomí Si-gelindin lektvar, pomyslil si.
Konečně se dostal k ústí labyrintu, tam, kde měla začínat vysoká pohodlná chodba, ale místo ní za rohem narazil na železné dveře podobné dveřím v kasematech Sergellu, které mu přehrazovaly cestu. Zatrnulo mu u srdce. Strčil do nich ramenem, ale ani se nepohnuly. Ohmatal dlaněmi jejich okraj, hledal zámek, a skutečně ho u země objevil. Drahnou chvíli se ho pokoušel odemknout hrotem dýky. Posléze v zámku přeci jen cvaklo a dveře neslyšně vyjely nahoru. Bald si všiml, že jejich dolní okraj je ostrý jako nůž. Takže to dveře mu předtím přeřízly provaz! Rychle se pod nimi prosmýkl, a sotva se ocitl na druhé straně, dveře se bleskurychle, leč opět neslyšně zavřely. Bald si představil, jak by to dopadlo, kdyby byl jen o zlomek vteřiny pomalejší, otřel si ledový pot z čela a rozběhl se labyrintem. Bál se, že už má jen málo času, a skutečně mu zbývaly sotva dvě hodiny. Dveře ho hodně zdržely.
Prolétl labyrintem, nechal na zemi ležet svou kazajku, a pak přišel na to, že zmizel provaz.
„Bože můj,“ zděsil se, ‚jak se dostanu do horní chodby?“
Stál pod poklopem a nevěděl, jak dál.
Snad to půjde po zdi, přemítal. Dýkou si rozšířil spáry mezi kameny. Hmatal kolem sebe po stěnách a ke svému úžasu nalezl na zdi železné skoby, po kterých bez potíží vyšplhal až nahoru.
Zakryl otvor poklopem a s úlevou, že nejhorší úseky má za sebou, vykročil vpřed.
Náhle ho však ochromila krutá bolest. Ucítil, jak se mu do těla zarývají žhavé Sandukovy drápy, zrovna tak jako před několika týdny v Dankradu, ale v chodbě byl sám.
Nohy se mu podlomily a upadl na zem. Opustilo ho vědomí.
„Právě přestal lék účinkovat,“ řekl v tom okamžiku tiše Si-gelinda družiníkům. „Uplynulo sedmnáct hodin.“
„To znamená,“ řekl Morcant, „že se Baldovi zase otevřely rány?“
„Tak.“
„V tom připadá nezbývá nic jiného, než pro něj dojít. Je už určitě na zpáteční cestě,“ řekl Arnwald a přikročil ke vstupu do chodby. V tu chvíli proti němu vyšlehl tak velký plamen, že mu ožehl vlasy. Arnwald jen tak tak uskočil.
„Tak tohle nepůjde,“ zamračil se Sian.
„Snad se Bald dostane zpátky sám,“ zadoufal Waltheri.
Asgeirr se na to tvářil chmurně, protože jako lékař si o Baldově stavu nedělal iluze. Sigelindě tekly po tvářích slzy.
„Musíme čekat,“ zavrčel Dangrud.
A čekali.
Bald se probral z bezvědomí poměrně brzy, ani ne za hodinu. Ležel a tiše sténal. Cítil, jak mu po těle stékají praménky krve, a pomalu ho roztřásal chlad, jak byl v mrazivé chodbě jenom v košili. Zaťal zuby a pokusil se popolézt. Šlo to. Velice špatně a hodně to bolelo, ale hnal ho strach ze smrti, která by ho tu jistě čekala, kdyby zůstal.
Stopu po stopě se plazil k východu a chvílemi se neudržel, aby nekřičel docela nahlas. Několikrát se vyčerpáním a bolestí rozplakal a dlouho pak ležel na zemi a odpočíval. Jednou nebo dvakrát na chvilku omdlel.
Po několika hodinách, které pro něj byly, jak sám ještě jako stařec vykládal, nejhorší v životě, se konečně dostal na dohled od východu.
„Vidím světlo,“ strčil Waltheri do Asgeirra, který klímal s hlavou na kolenou.
Asgeirr se probudil. „Co říkáš?“
„Podívej,“ ukázal Waltheri do chodby.
V dálce probleskávalo světýlko, ale nezdálo se, že by se přibližovalo.
„Baldě!“ zavolal dovnitř Asgeirr a zdálo se mu, že zaslechl slabou odpověď.
„Co je?“ probudil se Asgeirrovým výkřikem Sian. „Co se děje?“
„Bald se vrací,“ sdělil mu nadšeně Waltheri.
Sian zajásal a začal budit ostatní.
„Bald se vrací, Sigelindo,“ zatřásl ramenem dívce Asgeirr. To už matně rozeznávali Baldovu siluetu.
„Už nemůže,“ řekl Dangrud, když Bald klesl a zůstal bez hnutí ležet.
„Musím pro něj jít,“ trval na svém Arnwald a, nedbaje najeden nezdařený pokus, znovu se vrhl do chodby a znovu jen tak tak unikl plamenům.
„Bald musí celou cestu vykonat sám, nemůžete mu nijak pomoci,“ vysvětlil jim Caradac. „Ty už tam, Arnwalde, potřetí nelez, nebo zahubíš sebe i jeho.“
Museli tedy nečinně přihlížet, jak se Bald už ne stopu po stopě, ale píď po pídi přibližuje k východu. Byl k smrti unavený, ale přesto se snažil, aby teď, kdy už byl na doslech, nesté-nal. Viděl, jak Arnwalda zahnaly plameny a bál se, že znovu vyšlehnou, až se k ústí chodby přiblíží on. Nevyšlehly.
Dolezl až na konec a tam se ho chopilo několik párů silných paží, které ho uložily na zem na lůžko narychlo upravené z plášťů.
„Baldě,“ vzdychla Sigelinda a pohladila ho po čele. Byl zsi-nalý, měl promodralé rty zimou a chvěl se. Jako z dálky slyšel, co mu říkají.
„Byls tam jednadvacet hodin,“ řekl Morcant. „Už jsme se báli, že nevylezeš.“
„Až si trochu odpočineš, odneseme tě nahoru,“ zaslechl Asgeirra.
„To je dobře, že už jsi zpátky,“ oddechl si Sian. Na podkovu zřejmě všichni zapomněli, jen Bald ji měl pořád namysli. „Tu podkovu,“ zašeptal, „mám. Je ve váčku.“
Sigelinda mu opatrně sundala váček z krku a podala ho Sianovi.
Bald očima vyhledal Waltheriho. „Waltheri, prosím tě, co je to: En talakmitó orinta alor ben?“
„A dělej čest svému rodu.“
„Tak to snad dělám,“ pousmál se malátně Bald a zavřel oči. Morcant ho vynesl nahoru do jeho pokoje. Zůstala u něj Sigelinda s Asgeirrem, ostatní šli do jídelny rokovat, co dál.
„Nám už teď nezbývá, než se vrátit na Udi,“ mínil Sian, když se dosyta vypovídali o Baldově cestě. „Já už se snad v sedle udržím a Dangrud už dávno. Počkáme pár dní, než se Bald dostane z nejhoršího ven, a vyrazíme.“
„Taky mě to napadlo,“ souhlasil Morcant.
„Vezmeme s sebou Wetemau,“ navrhl Waltheri. „Král šiji jistě rád přečte.“
„A tohle,“ položil Sian na stůl stříbrnou podkovu. Na denním světle měkce a matně zářila.
S Baldem, Sigelindou a Anshelmem se rozloučili za osm dní. Nejeli nijak rychle, cestou se ještě stavili u blíženců a na Morcantově tvrzi a po Caradacovi poslali na Udi vzkaz, že už jsou na cestě. Když vjeli do nížin, byl začátek léta. Po tolika týdnech strávených v zimě a mrazu pohoří jim to tu připadalo jako v pozemském ráji.
Před bránou Udi zadul Morcant mocně do rohu a za chvilku už stáli, zpustlí z Dankradu i z cesty, před králem.
„Jsem nesmírně rád, že jste se konečně vrátili a že se vám povedlo podkovu získat,“ řekl Gudleifř.. „Mrzí mě jen, že Bald nemohl přijet s vámi.“
„To tedy nemohl,“ zahučel Asgeirr potichu, takže ho král nezaslechl.
„Podkovu pro tebe získal Bald,“ podal Gudleifrovi Sian podkovu zabalenou v blankytném šátku. „A přivezli jsme ti i Wetemau.“
Král se vpíjel očima do stříbrného lesku podkovy.
„Konečně! Konečně mám svou kouzelnou podkovu! Zdá se, že už brzy přijde chvíle, na kterou tolik let čekám,“ šeptal si pro sebe vzrušeně.
Pak si nechal vypravovat, co všechno v Dankradu a na Ser-gellu prožili. Když mu družiníci stručně vypověděli to nejdůležitější, dal zavolat ještě Reiulfa, Tankreda, Haralda a Diotbalta.
Waltheri na Diotbalta podmračeně zahlížel, neměl tohohle štíhlého tmavého muže rád, jediného ze všech družiníků. V Diotbaltově jemné tváři se podle jeho názoru cosi skrývalo. Jeho řeč byla uhlazená jako hadí ocásek a oči měl zvídavé a propa-lovaly se každému až k páteři. Objevoval se všude neslyšně jako kočka a dokázal nenápadně zmizet. Byl přívětivý a rád si popovídal, ale nikdy nemluvil o sobě. Otázky, které se ho týkaly, se smíchem odbýval anebo obratně zamlouval, zato brzy věděl leccos o ostatních. Waltheri cítil šestým smyslem lesních mužíků, že tu cosi nehraje, ale nikomu se o tom nezmiňoval, bál se, aby se mu nevysmáli, protože Diotbaltovo jméno se objevilo v knize stejně jako jména ostatních, a kniha nelže.
Teď tu tedy stálo všech deset králových družiníků a Gudleifř k nim takto promluvil:
„Podkova, kterou jste mi přinesli, má pro mě nesmírnou cenu. Díky ní se postavím na nohy a snad konečně sjednotím Východní a Západní království v jednu zemi. Podkova má ještě mnoho jiných vlastností a pokud by se dostala do rukou člověku s nedobrými úmysly, může napáchat mnoho zla. Proto se jí nikdo bez mého vědomí a svolení nesmí dotknout, a učiní-li tak, propadne hrdlem katu. To platí bez výjimky pro všechny, i pro vás, a bude-li to třeba, i pro samotnou královnu.“
Král se na chvíli odmlčel.
„Váš první velký úkol je u konce,“ pokračoval posléze. „Teď musím počkat, až se hvězdy dostanou do příznivého postavení. Pokud chcete, můžete se zatím jet podívat domů, i když, abych pravdu řekl, cítím se nejlépe, když vás mám kolem sebe.“
S tím je propustil.

O CESTĚ K PÁNU DRAKŮ

Druhý den večer přišel za Waltherim Morcant.
„Mám k tobě velikou prosbu, Waltheri,“ řekl. „Víš, že se mi před mnoha lety ztratila žena. Miloval jsem ji víc než sebe sama a hledal jsem ji s Baldem po celé zemi čtyři roky. Otec Baldova švagra Sigwalda se domníval, že Marcelínu unesl Merrdin. Je to mocný mág a Pán draků, ale nikdo neví, kde sídlí. Napadlo mě, jestli snad o něm nebylo psáno ve Wetemae. Chtěl bych se teď za ním vypravit. I s Haraldem, je už dost starý.“
Waltheri se zamyslil.
„Mám pocit, že tam něco bylo, ale nevzpomenu si, co. Předtím jsem myslel na podkovu a ostatní mě moc nezajímalo. Ale podívám se a zítra ti řeknu.“
„Díky,“ usmál se Morcant a Waltheri se znovu pustil do čtení Wetemay.
„Našel jsem to,“ řekl následující den Morcantovi. „Merrdin žije na jihozápad od nás, až za Hvozdem. Má obrovský palác, kde bydlí i se svými draky, a ten palác stojí na mracích nad mořem. Můžeš se tam dostat jedině vzduchem, a to dvěma způsoby: buď získáš koně létavce od paní Haduwig z Attérvidu, ale to bys musel sehnat dvanáct otroků nebojí tři roky sloužit, a to by ti, myslím, král nepovolil, anebo můžeš k Merrdinovi doletět na drakovi. Je to hodně nebezpečné. Musel bys jít na jih, k Dankradu, a tam, ještě v rovině, je vysoká štíhlá hora, která sahá až do oblak. Na tu vylezeš a počkáš, až okolo poletí drak. Vracejí se tamtudy k Merrdinovi a podle Jehly se řídí. Touhle cestou se k němu kdysi dostal Wanne. Nic víc jsem z Wetemay nevyčetl, snad ještě jen to, že tři létavci jsou na Lorenu, ale Lo-ren leží někde ve Skalním labyrintu na severu. Stačí ti to?“
„Snad ano. Díky.“
„Jestli chceš,“ nabídl mu Waltheri, „pojeď se mnou a s Arn-waldem do Hvozdu. Vracíme se na pár dní domů a od nás to budeš mít už jen kousek.“
Morcant poděkoval a za několik dní vyrazili čtyři družiníci z Udi směrem na jih ke Hvozdu.
Amaler je přivítal s radostí a přiměl i Morcanta a Haralda, aby se nějakou dobu zdrželi. Pak jim dal jako průvodce Arra a spolu s Arnwaldem a Waltherim je kus cesty vyprovodil.
Arro byl velice podobný Waltherimu, ostatně všichni lesní mužíci a ženky si byli podobní. Bylo mu asi o dvacet let víc než Waltherimu, ale vypadal stejně staře, na lesních mužících se stáří těžko poznává, zůstávají až do smrti stále mladí a hezcí, i když se dožívají stejného věku jako lidé. Jenom Amaler a jeho předchůdci svá léta počítají na stovky, ale to jsou vyvolení.
Arro patřil k těm několika málo mužíkům, kteří ovládali nový jazyk, a tak jim cesta s ním rychle ubíhala, protože Arro byl velice upovídaný. Za několik dní stanuli na konci lesa. Na obzoru před nimi se tyčila k nebi štíhlá strmá hora a po levé straně se v dálce v mlžném oparu táhlo pohoří Dankrad, které odtud vypadalo docela nevinně a drobně.
„Tak to je Dračí jehla,“ oznámil s úsměvem Arro a ukázal na vysokou horu. Skutečně měla tvar úzké protáhlé špice. „Zítra byste tam mohli být. Jestli chcete,“ nabídl jim, „vezmu vaše koně zpátky do domu. Stejně byste je museli nechat pod Jehlou a kdo ví, jestli byste se s nimi ještě shledali.“
„Máš pravdu, byla by jich škoda,“ souhlasil Morcant. „Neuškodí, když si na chvíli přestaneme vozit zadek a trochu se projdeme.“
Družiníci sesedli z koní, hodili si na záda tlumoky, rozloučili se s lesním mužíkem a vyrazili k Dračí jehle. Arro jim ještě chvíli mával, než zmizel v zelené houšti Hvozdu.
Když začalo po jejich pravé ruce zapadat slunce, úbočí hory se rudě leskla a občas kolem ní proletěl blyštivý stín.
„Draci se vrací k Merrdinovi,“ poznamenal Harald a otec kývl.
Celá pláň byla hnědočervená jako zaschlá krev a nebe zlátlo a na východě temnělo. Jako drahokamy se na něm třpytily první hvězdy a dračí těla.
Přenocovali v rovině, v nízké šustivé trávě sežehnuté sluncem. Kromě stepních myší, ještěrek se safírovýma očima a syčících háďat tu nebylo živé duše, snad ještě kromě supa nad mraky. Step byla mrtvá a nehostinná a hora se přibližovala jen pomalu.
Pod Dračí jehlu dorazili v podvečer druhého dne a v noci moc nespali, protože je budil svistot dračích křídel, jak se saně se setměním sletovaly do Merrdinova sídla a před ránem se zase rozlétaly do světa. Morcant s Haraldem byli vtisknuti do pukliny ve skále, kde je chránil černý stín, aby je bystré dračí oči nevyslídily.
Sotva za svítání draci zmizeli, začali zlézat Jehlu. Harald šplhal mrštně jako kuna, hbitě a nerozvážně přeskakoval z kamene na kámen, až se Morcantovi tajil dech nad jeho krkolomnými kousky. Jako by ho vůbec netížila zbroj, pomyslel si. Ještě mu není šestnáct, ale víc než dítě je to muž. Silný a obratný. Je skvělé mít takového syna.
Po poledni se dostali k jezírku na úbočí, které, jak jim řekl Arro, se jmenovalo Dračí oko. Bylo hluboké a tak průzračné, že viděli i kamení na jeho dně.
„Morcante, podívej,“ upozornil Harald otce na cosi lesklého ve vodě.
Morcant upřel pohled do jezírka a spatřil zbytky čísi zbroje.
„Zřejmě nejsme první, kdo se pokusil vylézt nahoru. Doufám, že takhle nedopadneme.“
U Oka se napili a odpočinuli si a pak lezli dál. Zanedlouho se citelně ochladilo a kolem nich se začaly válet bílé mokré mraky. Začalo se jim o poznání hůř dýchat. Vrcholek hory se ztrácel v mlze a dostali se k němu těsně před tím, než se začali slétat draci. Zvedl se vítr a rozehnal mraky věnčící Jehlu, takže se jim otevřel pohled daleko do kraje kolem hory. Na jih a na západ nebylo nic než širá pláň, na východě se mžil Dankrad a na severu se táhl jako tmavozelený pruh po obzoru Hvozd. Posadili se na okraj skály.
„Až poletí kolem saň, musíš jí skočit na záda a pevně se jí chytit kolem krku,“ radil Morcant Haraldovi. „Na hřbet jí sklouzneš po křídle. Co bude dál, to se uvidí. Hlavně sejí drž jako klíště, podívej, jak jsme vysoko, kdybys spadnul, zaryješ se pod zem tak hluboko, že postačí díru zaházet hlínou a nebude ani třeba kopat hrob.“
Haraldovi z toho trochu zatrnulo v kostech, ale nedal to na sobě znát.
„Podívej,“ zašeptal v tom okamžiku vzrušeně Morcant. „Letí sem tři draci. Až budou nejblíž, skočíme. Připrav se!“
Za chvilku se draci přiblížili k hoře na několik máchnutí křídel.
„Skoč!“ křikl Morcant na Haralda, sám se v příhodný okamžik vymrštil mohutným skokem z okraje skály, zaťal prsty do křídla prolétávajícího draka a sklouzl po něm na rubínový šupinatý hřbet. Doplazil se ke krku a pevně ho objal svalnatými pažemi. Potom se ohlédl po Haraldovi.
Viděl, jak synovi kloužou prsty po dračích šupinách, jak se řítí dolů do závratné hlubiny a jak se v posledním okamžiku zachytil nestvůrného pařátu. Srdce ztuhlé leknutím se Morcantovi zase rozeběhlo v hrudi a on si ulehčené oddychnul.
Harald křečovitě sevřel prsty kolem drakova kotníku a pokusil se vytáhnout nahoru. Saň si však všimla nepohodlné přítěže a znechuceně zatřepala nohou, asi tak, jako když kočka šlápne do louže vody. Jenže dračí noha nebyla tak něžná jako kočičí pacička a Harald měl co dělat, aby se udržel. Ruce se mu málem vyrvaly z kloubů. Když se saň břemene nezbavila, nespokojeně zasípěla a ohnala se po nevítané přítěži zobákem. Harald včas uhnul.
Morcant sledoval napjatě saň i syna a neodvažoval se ani pomyslet, jak tohle dopadne.
Saň sekla po Haraldovi znovu a Harald ji kopl kolenem do oka. To ji rozzuřilo a začala sebou ve vzduchu tak zmítat, že Morcantovi oči hrůzou přecházely. Haraldovi už dřevěněly ruce a cítil, jak mu povolují a kloužou po hladkých šupinách. Marně se však snažil vyšplhat nahoru, saň na něj bez ustání útočila zobanem, volnou nohou i ocasem.
„Morcante!“ zavolal Harald zpocený úzkostí na otce, i když věděl, že mu Morcant pomoci nemůže.
Morcant ho přes hukot větru nezaslechl, mohl mu jen odečítat ze rtů. Srdce se mu sevřelo zoufalstvím a rozhodl se, že provede to, čím se už chvilku v myšlenkách zaobíral, totiž že až se draci k sobě přiblíží na únosnou vzdálenost, pokusí se dostat na Haral-dovu saň. Než se tak ale stalo, drak, na kterém letěl, silně zařval, a v tom okamžiku přestala saň usilovat o to, aby se Haralda zbavila. Morcant zkameněl, když zklidněný drak natáhl k jeho synovi obludný zobák, ale k jeho nezměrnému úžasu saň Haralda jemně uchopila za oděv – přesto, že se bránil – a posadila si ho na záda. Potom zavrčela, o poznání slaběji než Morcantův drak, a dál letěli draci tiše a klidně, jako by na hřbetech nic nenesli.
Když se rudé slunce dotklo obzoru, spatřil Morcant na mracích Merrdinův hrad. Zdi stavby vypadaly v paprscích zapadajícího slunce jako z ryzího zlata, ve skutečnosti je tvořil bílý kámen. Jako třpytící se drahokamy se k nim slétávali zelení, zlatí, hnědí a černí, červeně a modře lesklí draci.
Morcant se přitiskl na hřbet draka, aby ho ostatní mezi křídly nezahlédli.
Krátce nato se kolem nich mihly první červánky a velká Bílá brána, kterou začínalo Merrdinovo království. Byly to dva vysoké, štíhlé sloupy, nahoře ozdobně spojené, překrásně tesané a zlatorůžově lesklé. Brána se klenula mezi dvěma černošedými, západem zčervenalými mraky, a draci byli vedle ní drobní jako čolci. Někteří zůstávali na oblacích hned za bránou a tam se také snesl Haraldův drak, z čehož přeběhla Morcantovi po zádech husí kůže. Dokázal si představit, co by se mohlo stát, kdyby byli draci hladoví nebo podráždění. Jeho drak letěl dál, až k menší a mohutnější Zlaté bráně, která vedla na nádvoří Merrdinova paláce.
Za bránou se drak snesl na bíle vydlážděné nádvoří, Morcant se mu sesmekl ze hřbetu a hleděl někam zmizet, ale sotva se dotkl země, drak se proměnil v muže oděného v zelenavou šupinatou zbroj, s černým pláštěm přes ramena a se zlatozeleně se třpytící přílbou na hlavě.
Byl o trošku menší než Morcant, měl hadovitě pružnou postavu a mléčně bílé vlnité vlasy, které mu vykukovaly zpod helmice. Zdál se být sotva tak starý jako Morcant, spíš mladší, a smaragdové jiskřící oči, hluboko posazené, se mu smály. Jeho ostrý nos velice připomínal dračí zobák, ale rysy do bronzova opáleného obličeje neměl nehezké.
„Jak se ti na mně letělo, Olbříme Morcante?“ usmál se.
„Dík za optání, ušlo to,“ odpověděl Morcant.
„Pojď dovnitř,“ vybídl Morcanta drak a sňal si z hlavy helmu. Bílé vlasy se mu na slunci rudě leskly, stejně jako nazelenalá zbroj. Ta pořád hrála střídavě do červena a do zelena.
„Předpokládám, že jsi přiletěl za Merrdinem,“ pokračoval cestou k paláci.
„Tak.“
„Pravděpodobně kvůli Marcelíně.“
„Ano, kvůli ní,“ odpověděl Morcant a zahřálo ho pomyšlení, že svou ženu snad konečně po osmi letech spatří.
„Chtěl bys ji odvést zpátky na zem, že?“ dorážel dál dračí muž.
„Jinak by mě ani nenapadlo sem lézt,“ odtušil Morcant.
„A myslíš, že ti ji Merrdin dá?“
„Nebudu se ho ptát, tak jako on se neptal mne. Odvedu šiji, protože mi patří.“
To už stáli u brány.
„Jsi odvážnější, Morcante, než jsem si myslel,“ řekl dračí muž, pohnul rukou a dveře se samy od sebe otevřely. „Abys věděl, Merrdin jsem já.“
Morcant na něj překvapeně pohlédl.
„Proč jsi mě nezabil, když jsme sem letěli? Měl bys to tak jednoduché!“
„Já přece netoužím po tvojí smrti!“ ohradil se Merrdin. „Ani po Haraldově. Proto jsem přikázal té dračici, aby ho donesla. Je podobný Marcelíně. Jsem dokonce celkem rád, žes přišel. Marcelína bude mít radost. Posaď se,“ ukázal na křeslo a sám se posadil do druhého a chvíli zadumaně mlčel. „Jsem rád, že jsi přišel,“ opakoval. „Pokusíš se Marcelínu odvést, a když budeš obratný a chytrý, povede se ti to. Nemysli si, že mi nerve srdce představa, že bych se s ní měl rozloučit. Proto ti to aspoň trochu ztížím, aby mi zůstala nějaká naděje, že mě o ni nepřipravíš. Ale stejně si myslím, že to, co jsem pro tebe přichystal, zvládneš levou rukou. Miluji Marcelínu možná víc než ty, ale ona je ke mně chladná a co tuje, neusmála se. Mám ji rád, ale aby se utrápila, to nechci, radši se jí vzdám ve tvůj prospěch, jen aby byla šťastná. Dal sis ale na čas, než jsi k nám zavítal. Osm let je dlouhá doba, ani nevíš, že se ti nedlouho po tom, co jsem Marcelínu přinesl, narodila dcerka. Jmenuje se
Urriola. Marcelína vždycky litovala, zeji nemůžeš vidět. Víš, proto jsem rád, žes přišel – kvůli Marcelíně. Ona bude šťastná, až se to dozví.“
I když se Merrdin usmíval, jeho smaragdové oči byly smutné.
„Hledal jsem tě po celé zemi Éllad čtyři roky,“ odpověděl Morcant, „ale nenašel jsem tě. Jinak si buď jist, že bych tu byl týden po tom, co Marcelína zmizela. Řekni mi jen, jak se ti podařilo Marcelínu unést z tvrze.“
„Přiletěl jsem si pro ni v té podobě, jaks mě před chvílí viděl, změnil se v člověka, vlezl oknem do jejího pokoje, chytil jsem ji do náručí a odletěl zase pryč. Všechno tiše a rychle, nikdo mě neviděl,“ zasmál se mile Merrdin. „Za to, že jsem ti ji unesl, poděkuj svým švagrům blížencům. Ucházel jsem se o Marcelínu dávno před tebou. Ale odmítli mě. Chtěl jsem ji dostat lstí a poslal jsem pro ni svého přítele Itara, ale oni ho pověsili. Několikrát jsem se ještě pokusil Marcelínu získat, ale podařilo se mi to, až když už byla vdaná. No, dost řečí,“ vstal z křesla. „Slunce už zapadlo, až vyjde, čekám tě tu a povíme si další.“
Pak tleskl do dlaní, závěs u zdi, který sloužil jako dveře, se zavlnil a v místnosti se objevilo cosi mezi jesterem a člověkem. Pitvorně to hopsalo a skřečelo.
Merrdin na stvoření promluvil dračím jazykem a ono mu odpovědělo.
„Scaratin tě odvede do pokoje, kde přespíš,“ řekl Morcanto-vi, „a přinese ti jídlo. Neboj sejí, nekouše,“ usmál se a zmizel za závěsem.
Scaratin přihopkovala k Morcantovi, přívětivě na něj pohlédla hlubokýma hnědýma očima, něžně zaskřehotala a vzala ho za ruku. Morcant se nechal vést spletí chodeb až do pohodlné místnosti, kde ho Scaratin na chvíli opustila, aby mu přinesla večeři. Když dojedl, s kvíknutím odešla.
„Dobrou noc, Scaratin,“ popřál jí mimochodem Morcant a natáhl se na postel. Unaven zážitky dnešního dne brzy usnul a zdály se mu divoké sny.
Probudil se zpocený a s obličejem vlhkým slzami, ale co se mu zdálo, to si vybavit nemohl. Vzpomněl si na Haralda, který zůstal mezi draky, a objala ho úzkost.
Na obzoru nebe světlalo a Morcant už neusnul. Když se ukázal okraj slunce, oblékl se a šel do sálu, kde včera mluvil s Merrdinem. Tam už na něj čekala Scaratin se snídaní, a jen co se slunce vynořilo celé, vešel Merrdin. Tentokrát na sobě neměl zelenorudou zbroj, ale dlouhý, měkce splývající tmavozelený háv.
„Pojď za mnou, Morcante,“ pokynul mu a vedl ho chodbami paláce až do velké věže, ve které byl labyrint komnat.
„Tímhle bludištěm, Morcante, se musíš dostat do velké kulaté místnosti, kde na tebe budu čekat s dalším úkolem. Jsem zvědav, jestli se ti to povede. Určitě se při tom dobře pobavíš.“
Merrdin se ztratil a Morcant vešel do první komnaty. Místnosti byly, stejně jako celý palác, zařízeny zlatě a tmavorudě. Stála v nich spousta skvostných kousků nábytku, vykládané stolky, vyřezávaná křesílka, ozdobné truhličky a sošky, železné, umně tepané desetiramenné svícny a malované vázy mnohdy půl sáhu vysoké. Stěny byly pokryty těžkými rudými závěsy a na hnědých dlaždicích ležely tmavé měkké koberce, které tlumily kroky. Komnaty byly často přehrazené paravány a zástěna-mi z nevídaně proplétaných zlacených mřížek. Okna nebyla nikde, světlo obstarávaly tlusté žluté voskovice ve svícnech, jejichž plamínky se rozechvěly při sebemenším závanu vzduchu, takže se na zdech mihotaly a třepetaly bizarní a strašidelné stíny.
Z každé místnosti vedly několikerý dveře, buď do dalších pokojů, nebo na slabě osvětlená, nepříliš dlouhá schodiště s širokými stupni.
Morcant chvíli dumal, pak vytáhl dýku a u každých dveří, kterými prošel, si udělal znaménko, podle kterého mohl poznat, že už tu byl a kterým směrem se dal. Probloudil takhle asi devíti místnostmi, když se mu v zátylku uhnízdil neodbytný pocit, že ho někdo sleduje. Otočil se, ale kromě roztřesených stínů po stěnách neviděl nic.
Šel tedy opatrně dál a uši měl nastražené jako rys. Dlouho se nic nedělo, pak zaslechl svist meče. Uskočil stranou, po zdi proti němu se mihl stín ruky se zbraní a na místě, kde Morcant před okamžikem stál, se v dláždění objevila rýha. Zazvonilo to, jako když ocel křísne o kámen.
Morcant se přitiskl zády ke zdi a hledal očima útočníka. Viděl z něj ale jen stín, černý a roztřesený, který ho nepozorován provázel už od deváté komnaty. Stín napřáhl ruku se zbraní a ťal po Morcantovi. Morcant uhnul a meč se zasekl do dřevěného ostění. Stín ho nemohl vytrhnout a Morcant k němu bleskurychle přiskočil zezadu, rukou nahmatal neviditelné tělo a bodl do něj svou osmnáctipalcovou dýkou. A pro jistotu ještě dvakrát. Ozval se smrtelný chropot a na Morcanta se svalilo cosi těžkého a lepkavého krví. Odhodil to na podlahu a po hmatu vytrhl ze zdi neviditelný meč. Pohladil ho po čepeli, aby zjistil, jak je dlouhý, a s uspokojením shledal, že je jen o málo delší než ten jeho, který nechal v ložnici. Otřel si umatlané dlaně o šaty a zůstaly mu na nich červené skvrny. Louže krve se rozlévala i po podlaze, kde ležela mrtvola stínu.
Morcant se kradl obezřetně dál a držel se při zdi, ostřížím zrakem přitom hlídal, zda někde neuvidí stíny dalších úklad-ných vrahů, o jejichž přítomnosti ani na okamžik nezapochyboval, a spílal za to Merrdinovi těmi nejhoršími jmény. Jeho neblahé tušení se vyplnilo, protože sotva se dostal po zšeřelých schodech do jedné z větších místností, zjistil, že je obklopen šesti stíny.
Poučen jedním soubojem čekal, až zaútočí oni. Sledoval jejich černé siluety a dotírajícím mečům nastavoval svou zbraň. Snažil se zůstat u zdi, která mu kryla záda. Přišel na zajímavou věc, totiž že neviditelní jsou se svými stíny daleko víc spjati než on, dokonce to vypadalo, jako by stín byl jejich druhé tělo, protože k odražení jejich meče stačilo i to, když nastavil stín své zbraně proti stínu té soupeřovy. A stejně tak zasáhl-li stín jeho meče stín protivníkova těla, podle výkřiku nabyl Morcant přesvědčení, že mu způsobil zranění.
Stíny kolem něj kroužily jako netopýři a Morcant se bránil jejich záludným výpadům čím dál tím hůř, i když na způsob boje už si zvykl. Jeden proti šesti je přeci jen trochu moc. Pak se mu podařilo jednoho neviditelného zasáhnout do prsou a s uspokojením sledoval, jak se jeho stín hroutí k zemi. Ostatní se shlukli do houfu a zřejmě se o něčem radili.
Morcant je napjatě pozoroval, náhle však za ním vrzly panty tajných dveří. Rychle se otočil a ťal po vetřelci mečem. Ha-rald stačil uskočit aspoň natolik, že ho Morcant nezasáhl do hlavy, ale jen do paže.
„Haralde, tos ty?“ ulekl se Morcant, protože synovi málem rozpoltil lebku.
„Našel jsem tajný vchod do zámku,“ sykl Harald a snažil se zastavit dlaní krev crčící z rány. Nohy se mu ještě třásly leknutím.
„Bolí to moc?“
„Škrábnutí,“ nakrčil nos Harald.
„Je mi to líto. Pak tě obvážu. Teď musíš být ve střehu. Vidíš ty stíny?“
Vtáhl syna do místnosti a zabouchl za ním dveře, které okamžitě splynuly se zdí, jako by tam nikdy nebyly, a ukázal mu na hlouček stínů. Harald kývl.
„Jsou to stíny neviditelných zabijáků,“ vysvětlil mu potichu Morcant. „Poštval je na mě Merrdin, dva už jsem zabil. Potře-buju, abys mi kryl záda.“
Harald vytasil meč a stoupl si vedle otce.
„Ale ty nemáš zbraň,“ upozornil Morcanta.
Morcant se usmál.
„Mám meč jedné té zrůdy. Nebo si myslíš, že jsem tě škrábl nehtem?“
Než se družiníci nadali, stíny se k nim vrhly a vtáhly je do středu místnosti. V mžiku je obstoupily a sevřely uvnitř kruhu. Zaútočily všechny najednou a nebylo slyšet nic než třesk šesti neviditelných a jedné skutečné zbraně, dupot Morcantových bot a Haraldovo oddechování.
Tři stíny už padly, dva stále ještě odolávaly. Pak jeden z nich vyrazil Morcantovi meč.
Morcant se zoufale rozhlédl kolem sebe a popadl jeden ze tří svícnů, které tu stály. Svícny byly vysoké dospělému muži po ramena, a tak měl Morcant výhodu, protože meče byly o hodně kratší. Sfoukl všech deset svící najednou a setřásl je z hrotů, uchopil svícen jako kančí kopí a bodl jím po jednom stínu.
Stín uhnul a uskočil do vedlejší místnosti. Morcant se vrhl za ním a pronásledoval ho ještě přes tři pokoje, když s hrůzou zjistil, že jedna svíce po druhé zhasíná. To byl uskok, proti němuž byl bezmocný. Potmě stín neviditelného zmizí a ten bude mít vyhráno. Rychle tedy přeběhl do jiné místnosti. Stín za ním zase začal zhášet svíce. Morcant mu prchl po schodišti do další komnaty a tam na něj počíhal skryt závěsem u dveří. Stín běžel rovnou ke svícnu, který stál uprostřed místnosti. Sotva sfoukl jednu svíčku, Morcant ho zezadu udeřil svícnem, pak se na něj vrhl a zkroutil mu neviditelné ruce za záda. Původně ho chtěl zabít, ale pak si uvědomil, že co ho pronásledují stíny, nedělal si značky u dveří a teď vůbec netuší, kde je.
„Mluvíš lidskou řečí?“ obořil se tedy na zajatce.
„Mluvím,“ odpověděl stín.
„Výborně,“ zaradoval se Morcant. „Tak mě teď hezky zavedeš k Merrdinovi, nebo tě podříznu jako holoubě.“
„Zavedu,“ slíbil stín a Morcant mu pevně svázal vlastním opaskem ruce za zády a prudkým trhnutím ho postavil na nohy.
„Tak jdeme,“ zasyčel na něj.
Najednou ho však bodlo u srdce, když si vzpomněl na Ha-ralda. Nechal ho samotného s tím druhým stínem a sám honil tohohle… aby se mu tak něco stalo!
„Pamatuješ si cestu, kterou jsme přišli?“
„Znám tohle křídlo jako své boty,“ řekl stín.
„Tak mě nejdřív dovedeš tam, kde jsme nechali Haralda a tvého zatraceného druha,“ změnil plán Morcant a kopnutím pobídl stín k chůzi. Stín zakňoural a vykročil. Morcant šel půl kroku za ním, držel ho za svázané ruce a polohlasně nadával.
„Merrdin je pěkný ptáček, poslat na mě sedm takových zrůd jako jsi ty! Aspoň vidět kdyby tě bylo, ty zmetku, rozmlátil bych ti obličej, že by tě vlastní matka pokládala za cizího. Neměl bych pokoj, dokud by ses mohl sebrat ze země. Stvoření odporné, neviditelné! Krkem bych ti s radostí zakroutil, bastarde jeden ještěrčí!“
Tak a podobně Morcant k neviditelnému promlouval. Prošli asi třemi místnostmi a ve čtvrté potkali Haralda. Poněkud nejistým krokem jim šel naproti.
„Už jsem se bál, že tě nenajdu,“ řekl. „Běžel jsem za tebou hned, jak jsem zapíchl tamtoho, ale nestačil jsem ti.“
„Jak ti je?“
Harald mávl rukou. „Víš, kudy z tohohle bludiště?“
„On nás tam dovede,“ kývl Morcant bradou na stín.
„Aha,“ usmál se Harald. „Vrtalo mi hlavou, proč držíš v ruce tak divně smotaný opasek.“
Stín je dovedl nejkratší cestou do kulatého sálu, kde na Morcanta čekal Merrdin.
„Vedu ti sluhu, Merrdine,“ oznámil mu Morcant. „Tady ho máš.“
Smýkl stínem Merrdinovi k nohám. Merrdin se usmál. „Rozvaž ho, Morcante.“
„To zrovna,“ zaškaredil se Morcant. „Nemám chuť se s ním znovu porvat,“ Merrdin pokrčil rameny, pokynul rukou ke stínu a opasek přehořel. Morcant se zamračil.
„Můžeš jít,“ řekl Pán draků a stín se ztratil.
„Ty zůstaň,“ zarazil Morcanta, který se chystal jeho pokynu rovněž uposlechnout. „Pro tebe mám další úkol. A ty si, Haral-de, sedni, jsi bílý jak vápno.“
Harald se ulebedil do křesla vyloženého měkkými poduškami. Merrdin vzal Morcanta za loket a dovedl ho k černému kulatému stolku, na kterém byl bílým mramorem vyložen čtyřramenný kříž, jehož ramena byla rozdělena na tři pole a k prostředním polím vodorovných ramen přiléhala ještě dvě políčka, jedno seshora a druhé zespoda. Na kříži bylo rozestavěno třináct kamenů, na svislých ramenech černé, na vodorovných červené – ty byly kulaté – a uprostřed zlatý ve tvaru dvanácticípé hvězdy.
„Ty černé kameny musíš dostat na místo červených a červené na místo černých. Zlatý musí být zase uprostřed. Kameny můžeš posunovat jen po kříži a nesmíš je zvedat ani přeskakovat. Když to nezvládneš, než dohoří tahle svíčka, máš smůlu. Tak začni.“
„Co uděláš s Haraldem?“ zeptal se Morcant, když viděl, že na Merrdinův pokyn přihopkala Scaratin.
„Scaratin ho odvede do pokoje, kde jsi nocoval, a ošetří mu ránu. Pokud se ti povede splnit tenhle i poslední úkol, setkáte se.“
„A jinak?“
„Jinak ho pošlu na zem samotného.“
Morcanta uklidnilo, že nehraje i o Haralda, přisunul si ke stolku sedátko a začal přemisťovat kameny. Merrdin mu se zájmem hleděl přes rameno.
Scaratin vzala Haralda za ruku a vedla ho pryč.
„Držím ti palce, Morcante,“ řekl Harald.
„Dík.“
Morcant pečlivě rozvažoval každý tah a jedním okem sledoval svíčku. Bylo jí s bídou na dva a půl palce. Morcantovi se hlavou honily nepěkné myšlenky. Jestli se mu nepovede hlavolam vyřešit, Merrdin ho zabije, to je nad slunce jasné. A Harald, který ví, jak se do dračího sídla dostat, ho bezpochyby přijde pomstít, jen co se mu rána zahojí. To bude asi na Merrdi-novu trpělivost příliš a dá ho sežrat drakům… ne, to se nesmí stát! Namáhal mozek, jak nejvíc dovedl, a když položil poslední kámen na jeho místo, zbýval svíčky ještě celý palec.
„Hotovo,“ řekl a vítězoslavně se zahleděl do zelených Mer-rdinových očí.
„Překvapuješ mě, Morcante,“ zavrtěl hlavou Merrdin. „Myslel jsem, že patříš k těm, kteří rozumem dosáhnou sotva tak daleko, jako mečem, ale vidím, že tomu tak není. Kdyby se mezi nás dva nepostavila žena, mohli jsme být přáteli. Teď už tě čeká jen cesta z mého paláce. Pojď za mnou.“
Otevřel dveře vedoucí do chodby. Na každém jejím konci byla brána a u brány stál strážný, velice podobný ještěrce Scaratin.
„Podívej, Morcante, za jedněmi dveřmi čeká Marcelína, tvoje děti a čtyři koně. Za druhými kat, který ti vypálí mozek z lebky. Jeden ze strážců je pravdomluvný, zato druhý je nenapravitelný lhář, ten ti po pravdě nepoví ani jaké je počasí. Vyber si jednoho z nich a polož mu otázku. Dobře šiji promysli, pomůže ti na svobodu nebo na smrt. A to bych nerad.“
„Který z nich lže?“ zeptal se Morcant Merrdina.
„To ti neřeknu.“
Morcant se zamyslil. „Dobře,“ řekl za hodnou chvíli a šel k jednomu strážci. „Poslyš, co by mi odpověděl ten druhý, kdybych se ho zeptal, jestli tyhle dveře vedou na svobodu?“
„Odpověděl by, že ano,“ řekl po delším zaváhání strážný.
„Děkuju,“ usmál se Morcant a zamířil rovnou na druhou stranu chodby. Strážce si ani nevšiml a rozrazil dveře.
Do očí ho udeřilo denní světlo. Díval se rovnou do slunce a před ním stáli čtyři koně. Na jednom seděla Marcelína, na druhém osmileté děvčátko, opratě zbylých dvou koní držel Harald a levou ruku měl na šátku. O něčem se právě živě bavil s matkou, ale když zaslechli ránu, jak Morcant rázně vyšel z paláce, zmlkli a s napětím pohlédli k bránám.
„Marcelíno!“ zavýskl Morcant a rozběhl se k nim. Sklouzla mu z koně rovnou do náručí.
„Morcante, miláčku!“ zašeptala a pevně se k němu přivinula. „Už jsem se bála, že se tě nedočkám. Že jsi na mě zapomněl.“
„Jak bych mohl,“ ohradil se Morcant.
Merrdin je pozoroval se založenýma rukama a s úsměvem ve smaragdových očích.
„Ještě máš dceru, Morcante,“ poznamenal.
„Jmenuje se Urriola,“ řekla Marcelína.
Morcant sundal holčičku z koně a sevřel ji v náručí. Byla Marcelíně nesmírně podobná. A byla také trochu vylekaná z toho velkého tmavovlasého muže, o němž jí matka tvrdila, že je to její otec. Merrdin k nim přistoupil.
„Teprve teď, když vás tu vidím tak šťastné, jsem pochopil, jaká nerozvážnost byla přivést Marcelínu sem do mého paláce. Chtít, aby tu žil člověk, je stejně marné jako chtít, aby žila rybka na dlani.“ Zadíval se smutně na svou rozevřenou dlaň, jako by se tam skutečně mrskala mřenka. „Nerozuměl jsem lidské duši. Teď už rozumím. Člověk musí žít s lidmi. Draci mohou být sami. Zůstanu tedy sám. Ale aby sis, Morcante, nemyslel, že jsem na tebe kvůli tomu zanevřel, dostanete ode mě památku.“
Pokynul rukou a přihopkovala Scaratin s truhličkou v párátcích. Merrdin ji otevřel a vyňal z ní dva překrásné diadémy. Jeden nasadil na hlavu Marcelíně a druhý Urriole. Pak podal Morcantovi a Haraldovi dva skvělé meče.
„Ten, který jsi tak nerozvážně nechal v ložnici, Morcante, máš pověšený u sedla. A ještě než se rozloučíme, prozraď mi, jak jsi rozlouskl tajemství dvou strážců. Ještě nikdy nikomu se to nepodařilo,“ poprosil ho Merrdin.
Morcant se usmál. „Nebylo to nijak lehké, protože jsem nevěděl, který z nich lže, takže kdybych se zeptal rovnou, které dveře vedou ven, nic bych se nedozvěděl. Ale napadlo mě tohle: když se zeptám, co by odpověděl ten druhý, dostanu vlastně víc odpovědí v jednom slově. V případě, že by u správných dveří seděl lhář, a já chtěl věděl, co by řekl ten druhý, čili pravdomluvný, řekne lhář Ne, protože pravdomluvný by řekl Ano, ale lhář mi odpověď samozřejmě zalže. Kdybych se v tom samém případě – totiž že lhářovy dveře vedou na svobodu – zeptal pravdomluvného na tutéž otázku, odpověděl by Ano, protože lhář by o jeho dveřích, za nimiž by byl kat, tvrdil, že to jsou ty správné. Takže Ne znamená svobodu, Ano smrt.“
„Jsi důvtipný a mazaný jako liška,“ ocenil ho Merrdin. „Takhle, jak to říkáš, to zas tak složité není, ale přijít na to. pokrčil rameny. „Slunce se chýlí k obzoru, budete muset vyrazit. Urriolo, pojď se se mnou rozloučit.“
Urriola se vysmekla z otcovy náruče a pověsila se Merrdi-novi kolem krku.
„Chtěla bych tu s tebou zůstat,“ zašeptala mu do ucha.
„To nejde, holčičko. Stýskalo by se ti po Marcelíně. A dole na zemi se ti bude líbit.“
„A uvidíme se aspoň někdy?“
„Určitě. Neboj se. Dej mi pusu na rozloučenou a pojedete.“
Urriola ho mlaskavě políbila a Merrdin ji vysadil na koně.
„A nezlob tam,“ napomenul ji ještě.
Morcant pomohl Marcelíně do sedla, sám se vyšvihl na svého koně a ohlédl se po Haraldovi. Harald právě nasedal.
Merrdin se změnil v nádherného draka a zakroužil v oblacích.
„Jeďte za mnou!“ zavolal.
„Mami, kdy se sem zase vrátíme?“ zeptala se Urriola.
„Naštěstí už nikdy, holčičko,“ odpověděla Marcelína a Urriola propukla v srdcervoucí pláč. Harald si ji posadil před sebe.
„Nebreč,“ pohladil ji. „Až přijedeme domů, přinesu ti kotě a budeš si s ním hrát. Viděla jsi někdy kotě?“
Urriola zavrtěla hlavou.
„Chudinko. Kotě je to nejroztomilejší zvířátko, jaké znám.“
Začal jí vyprávět o svých oblíbených zvířatech a Urriola přestala vzlykat a se zájmem ho poslouchala.
Merrdin je vedl kolem paláce přes moře a step k Dračí jehle. Teď si ho teprve mohl Morcant pořádně prohlédnout. Když na něm letěl, víc než o jeho vzhled se staral o to, aby z něj nespadl.
Merrdin měl ve své dračí podobě dlouhé štíhlé tělo podobné tělu dravého ptáka, hadovitý krk a mrštný ještěrčí ocas. Šupiny na hřbetě měl rudé, na bocích přecházely do perleťově růžové barvy břicha. Obrovská křídla byla svrchu rudá a zespoda zlatorůžově průsvitná. Zobák ptačí hlavy se černě leskl, stejně jako drápy na dvou orlích spárech. Oči mu svítily smaragdově a klidně, zůstaly nezměněné. Vzduchem se půvábně vlnil a třpytil se na slunci, které se začínalo koupat v moři, jako ulitý z mědi.
Bílí koně za ním klusali úžasnou rychlostí a zlaté hřívy jim vlály ve větru. Hluboko pod nimi ubíhala krajina a kolem se rozprostírala nekonečná tmavnoucí modř. Když doletěli k Dračí Jehle, Merrdin se usadil nahoře na skále a koně pokračovali dál k Hvozdu sami.
„Sbohem!“ křikl Merrdin a Urriola se otočila a mávala mu tak zuřivě, že málem vyklouzla Haraldovi z náručí.
Pak Merrdin mohutně zařval a z Hvozdu mu odpověděl jiný dračí skřek. Vzápětí se nad hradbu lesa vznesl modrý jiskřivý drak, zespodu stříbrný a s ocelově šedým zobákem. Oči měl zlaté jako kočka. Modrý drak zakroužil kolem vrcholku skály a pak spolu s Merrdinem zmizeli za obzorem.
Koně donesli Morcanta, Marcelínu, Urriolu a Haralda až k Domu lesních mužíků, a když jezdci sestoupili, zaržáli na pozdrav, změnili se v malá dráčata a vznesli se do mraků.
Morcant zavedl Marcelínu a děti do jeskyně k Amalerovi.
„Otče Amalere!“ zavolal na prahu Velké jeskyně.
Amaler vyšel z pracovny téměř okamžitě, ale nebyl tak usměvavý, jako když Morcant odjížděl. Tvář měl zachmuřenou a hleděl vážně.
„Vítám tě, Morcante, těší mě, že se ti povedlo, cos zamýšlel. I tebe, Haralde, vítám. Vidím, že jsi zraněn, do zítřka tě musím vyléčit. Jsem rád, že konečně poznávám i tvou ženu a dceru, Ol-bříme, i když se na zem nevrátily zrovna v nejpříhodnější dobu.“
„Proč to?“ polekal se Morcant.
„Včera tu byl Caradac. Arnwald s Waltherim se museli narychlo vrátit na Udi. Na hradě se stalo velké neštěstí.“
„Jaké?“ zatrnulo Morcantovi v prsou a Harald se jenom opřel o stěnu.
„Nevím,“ potřásl hlavou Amaler, ale bylo vidět, že nemluví pravdu. „Každopádně se musíte zítra vydat na cestu domů. Pojede s vámi jedenáctý družiník.“
„Diotbaltjetady?“
„Jedenáctým družiníkem není Diotbalt, nýbrž Randwulf Vlčí Čenich, ještě dnes vás s ním seznámím. Vrátí se asi až pozdě, tak vám o něm nejdřív něco povím.“
„A Diotbalt?“
„Ten je jednou z příčin událostí, do jejichž víru se vrátíte,“ zamračil se Amaler. Pak je odvedl do pracovny a jeden lesní mužík mu přinesl vodu a obvazy na Haraldovu ránu. Své kouzelné lektvary měl Amaler na poličce v pracovně.
Zatímco ošetřoval Haraldovi paži, vykládal jim, co se udalo této noci.
„Přiletěl Merrdin, byl v rozpacích a dalo mi pořádnou práci z něj vytáhnout, co mu leží na srdci. Přišel mi udělat nabídku, že vymění tvůj život, Morcante, za svého bratra Irdwinna, kterého jsem věznil v podzemí. Nebudu ti podrobně vyprávět, o čem jsme se bavili, jisté však je, že jsem mu pohrozil modrou holí, ze které mají posvátnou hrůzu všichni draci, že jestli poruší slib, který mi dal, nezůstanu mu to dlužen. Dohodli jsme se na tomhle: Jakmile se živ a zdráv dostaneš zpátky za dračí Jehlu, kde jsou hranice Merrdinova království, propustím já na svobodu Irdwinna. To byl ten modrý drak, kterého jste museli cestou vidět. Dopadlo to tak, jak jsme se s Merrdinem domluvili. Jedno ti musím říct, Morcante: draci mají veliké srdce a všechny city prožívají s takovou náruživostí, že si to obyčejný smrtelník nedokáže představit. Jak lásku, tak nenávist. Nemysli si proto, že Merrdin přestal Marcelínu milovat. Kdepak. Ale můžeš si být před ním jistý. Je nesmírně čestný, když dá slovo. A mně ho dal. Buď rád, žes v něm nalezl přítele, i když sis toho možná zatím ještě nevšiml.“
Utáhl poslední uzel na Haraldově obvazu.
„A teď to slíbené vyprávění o Randwulfovi. Je to skvělý mládenec, do vašich řad se výborně hodí. Má za sebou trochu pohnutý život, jako většina z vás, ale moc se kvůli tomu netrápí. Za chvilku se tu objeví, možná vám to ani nestihnu dovyprávět.“
Amaler se pohodlně usadil v křesle a začal.

O RANDWULFOVI VLČÍMČENICHU

Randwulf pocházel z poměrně velké vesnice blízko Hvozdu. Byl lovec a většinu roku strávil v lese. Znal celý Hvozd a rozuměl zvykům zvěře, znal i skoro všechny lesní mužíky včetně Amalera, neznal však Arnwalda ani Waltheriho, protože ti odešli z Hvozdu dřív, než se Randwulf s mužíky seznámil.
Jednou našel uhynulou vlčici, nabral ji na parohy jelen, a podle vykousané srsti na břiše poznal, že má někde vlčata. Nebyla chcíplá dlouho, vydal se tedy po jejích stopách a brzy objevil noru se třemi štěňaty. Vsunul do doupěte opatrně ruku, jedno štěně zavrčelo a ostrými mléčnými zoubky se mu za-hryzlo do dlaně. Zaklel a rychle ruku vytáhl i s vlčetem, které se zapomnělo pustit.
„No ty jsi mi pěkná šelmička, bojovná,“ řekl vlčeti, když se mu podařilo vyprostit ruku z jeho tlamičky. „Tebe si nechám.“
Strčil vlčka do torby a zalovil v noře znovu. Vytáhl vzpírající se a ňafající vlčí slečnu a šupnul ji k bratříčkovi.
„Ještě jedno?“ podivil se, když v noře nahmatal poslední chlupaté klubíčko. „A taky holčička?“
Pošimral vlče pod bradičkou a dal je k sourozencům. Hodil si zmítající se pytel přes rameno, pokousanou ruku si olízl a zabalil do kusu hadru a vydal se ke své lovecké chatě.
Začal si vlčata ochočovat. Vlčkovi říkal Ela Caracim, Král, jeho sestrám Lunita a Pelesta – Šedka a Velká. Mluvil na ně hodně Starým jazykem, zvlášť povely je učil touto řečí, jednak proto, aby vlci neposlouchali nikoho jiného, jednak proto, že se mu zdálo, jako by mu takhle lépe rozuměli. Starý jazyk se
Randwulf naučil od lesních mužíků, neovládal ho sice nijak dobře, ale domluvil se. Vlci k němu brzy přilnuli víc než psi, a když se podzim chýlil ke konci, vzal je s sebou Randwulf domů.
Bylo to k večeru, začínalo sychravé počasí, když se vrátil do vsi, a první, čím se Caracim uvedl, bylo to, že zadávil stařešinovu slepici.
„Caracime, to nesmíš!“ zahrozil vlkovi Randwulf, sebral mu kořist a šel do stařešinovy chalupy. Vlci za ním.
„Počkejte tu,“ nakázal jim, vlci ulehli a Randwulf vešel do stavení.
„Vrátil jsem se, stařešino,“ uklonil se s rukou se slepicí za zády.
„Bylo pomalu na čase, Randwulfe. Do dvou dnů začne padat sníh,“ pokýval stařešina spokojeně hlavou.
Randwulf si dodal odvahy a popošel k němu. Opatrně mu ukázal slepici. Stařešina hleděl nechápavě na slepici a na Randwulfa.
„Myslím, zeje to moje slepice,“ řekl pak.
„No právě,“ vzdychl Randwulf. „Král ji zadávil, dám ti za ni liščí kůži.“
„Král? Randwulfe, tobě v lese přeskočilo?“
„To doufám ne,“ usmál se v rozpacích Randwulf. „Král je můj vlk. Jmenuje se vlastně Ela Caracim, ale v naší řeči to znamená král. Má ještě dvě sestry.“
„Tys přivedl do vesnice vlky?“ zhrozil se stařešina.
„Jsou krotcí, stařešino, jako psi.“
„Randwulfe, uvědom si, že z toho můžou být nepříjemnosti. Odveď si je domů, ale ať to nikdo nevidí. Zítra svolám radu, jestli tu můžou zůstat. Na, slepici si vezmi pro krále. Stejně už byla stará a moc nenesla. Kůži si necti.“
Randwulf poděkoval a vyšel ven.
„Tak jdeme,“ vzdychl a vedl si vlky domů. Trochu ho rozladilo, že vlci nemůžou zůstat ve vsi bez potíží. Byl zvědav, co jim řekne jeho žena. Oženil se teprve před dvěma roky, děti ještě neměl, asi proto, že od jara do prvních sněhů byl ve Hvozdu. Agel byla mladá, hezká a trochu divoká, měla černé vlasy drsné jako kpňské žíně a voněla po mateřídoušce. Randwulf ji měl rád, i když se oženil spíš proto, že si to před smrtí přál jeho otec. Navrhoval jí nejednou, aby do lesů chodila s ním, ale Agel nechtěla, a tak ji přestal přemlouvat.
Vešel do své chalupy a rozhlédl se po místnosti. Byla pečlivě uklizená jako vždycky a voněla čerstvě napečeným chlebem. Randwulf se usmál. To už asi Agel počítala, že se vrátí. Zahřálo ho u srdce.
„Agel!“ zavolal. „Agel, už jsem tady!“
Agel vykoukla z komory.
„A, to jsi ty, Randwulfe! Čekala jsem tě až s prvním sněhem.“ Byla rozespalá a neupravená.
V tom vběhla do místnosti Lunita. Agel zaječela a zabouchla se v komoře.
„Vlci! Pomoc! Vlci jsou tady!“
„Agel, klid! To jsou moji vlci, nic ti neudělají!“
„Tvoji vlci? A zůstanou tu?“
„Jistě,“ zasmál se Randwulf.
„Tak vlci, říkáš? No to si vyber, Randwulfe, buď vlci – nebo já! A myslím to smrtelně vážně!“
„Ale Agel…“ zarazil se Randwulf, protože ho ani ve snu nenapadlo, že by jeho žena mohla něco proti vlkům mít.
„Žádné – ale Agel!“ rozrazila dveře, uviděla Pelestu a Cara-cima, zařvala a zase dveře s prásknutím zavřela.
„To je konec!“
„Agel, co tam děláš?“ zabouchal Randwulf pěstí na dveře, když uslyšel v komoře hluk.
„Skládám si věci,“ odsekla Agel.
„Cože? Proč? Agel, to nemyslíš vážně!“
„Ale myslím! Celý rok jsi pryč, vrátíš se jen na zimu a na svátky slunovratů a ke všemu teď s sebou přitáhneš tyhle mrchy! Já už tu s tebou nebudu ani co by kuře zrno sezoblo, to bych musela být bláznivá! Odcházím! Oknem, protože přede dveřmi jsou vlci!“
Randwulf zkusil dveře vyrazit, pohmoždil si zbytečně rameno, a vyběhl na dvůr. Uviděl už jen, jak tryskem odjíždí kůň a nese na hřbetě dvě postavy – Agel a neznámého muže, jehož tmavý plášť splýval Randwulfovi s tmou kolem.
„Ela Caracim, karima en karialeta! Pelesta, Lunita, karima-te!“1 poštval vlky za koněm, ale pak zahlédl, jak muž napřahuje kopí, aby skolil Caracima, který už koně doháněl.
„Vér, Caracim, kanuté!“2 vykřikl na vlka. Caracim se zastavil a dlouze, táhle zavyl. Lunita a Pelesta se k němu přidaly a ves se rozezvučela vlčím voláním a psím štěkotem. Když vyběhli vesničané z chalup, viděli už jen Randwulfa a vlky. Stál na návsi a držel zvířata za kožené obojky.
„Sit, sit,“3 klidnil je.
Vesničané ho obstoupili v kruhu a nepřátelsky na vlky pohlíželi. Stařešina, kterého hluk vyburcoval, si mezi nimi proklestil cestu.
„Randwulfe, co se děje?“ zeptal se přísně.
„Utekla mi žena,“ zavrčel Randwulf. „S cizím chlapem. Byl to jeden z těch koňáků z vedlejší vesnice.“
1 Caracime, běž a bojuj! Pelesto, Lunito, běžte!
2 Stůj, Caracime, vrať se!
3 Tiše, tiše.
„To byl Godur,“ řekl kovář. „Chodí ti za ní už od jara.“
„Zabiju ho,“ ujistil Randwulf kováře.
„Vykašli se na to,“ radil mu kovář. „Agel byla běhna, buď rád, zeji máš z krku, vždyť ona se vyspala snad s každým chlapem z vesnice.“
Randwulf zbledl.
„A to mě má utěšit? Ta hanba!“ skryl obličej do dlaní. „Ale není to hanba jen moje, je to hanba všech, kteří ji přijali do svého lože. Škoda, že nemůžu vyvraždit půlku vesnice,“ dodal pomstychtivě. „Taková hanba,“ opakoval, „a já se o tom dozvím jako poslední!“
„Manžel se to dycky doví jako poslední,“ konejšil ho obecní ras. „Víš, to vona dycky jen vod jara, dyž si vodešel, do podzi-ma, než ses vrátil. Vona –“
„Dost!“ zařval Randwulf. „Nechci už nic slyšet! Zítra se vrátím do lesů. Pusťte mě!“ odstrčil ruce, které ho chtěly zadržet.
„Ale nejdřív,“ slíbil se zlým světýlkem v očích, „nejdřív zabiju Godura. Bude litovat, že kdy spatřil světlo světa. Ela Caracim, Lunita, Pelesta, damite!“4
Zavřel se ve své opuštěné chalupě a dlouho do noci přemýšlel o Agel a její zradě. Pravda, pobýval víc v Hvozdě než doma, ale tisíckrát jí navrhoval, ať jde přes léto do lesa s ním. Nouzí by netrpěla. Ale Agel chtěla zůstat u lidí. Randwulf si uvědomil, že mu v lese ani moc nechyběla. Dokonce ani tady, v chalupě, mu nechyběla. Víc než to, že mu byla nevěrná, ho trápila uražená mužská ješitnost a to, jak poskvrnila jeho jméno. Ale to, že ztratil ji samu – překvapilo
4 Pojďte!
ho, že se ho to ani moc nedotklo. Měl ji vůbec doopravdy rád? Svým způsobem ano, ale nemiloval ji. A ona jeho asi také ne. Proti sňatku nic neměla hlavně proto, že Randwulf byl vyhlášeným lovcem v celém kraji a možná to jediné sejí na něm líbilo. Jenže když zjistila, že zvířata raději pozoruje než loví a že je pozoruje celé léto sám v lese, otrávilo ji to. Málem by jí začal litovat, ale pak si vzpomněl na několik žen ve vesnici, které měly nesrovnatelně horší osud než Agel, a přesto byly věrné. Slíbily muži, že s ním budou sdílet dobré i zlé, a také sdílely. Agel ne.
Usnul před půlnocí s hlavou na stole. Nespal však ani dvě hodiny, když ho probudila Pelesta, jak mu strkala vlhkým čumákem do ruky. Otevřel oči a viděl, jak Caracim a Lunita stojí zježení u dveří a tlumeně vrčí.
„Co se děje, Pelesto?“ zeptal se tichounce vlčice a zaposlouchal se. Zdálo se mu, že slyší kroky, vzal tedy z lavice pochvu s mečem a opatrně zbraň vytasil, aby kov nezavadil o kov a vetřelci ho neprozradil.
Přikradl se ke dveřím, chtěl je otevřít, ale klika sebou sama hnula. Uskočil tedy stranou, takže když nezvaný návštěvník dveře otevřel, Randwulf s přichystaným mečem zůstal skryt za nimi.
Muž, který obezřele vešel, mu byl nápadně povědomý, i když ve tmě viděl jen jeho siluetu a navíc zezadu. Anebo právě proto, protože toho muže znal od večera, kdy mu unášel Agel na koni. Vzkypěla v něm krev.
, Já jsem tady, Godure,“ řekl tiše a Godur se bleskurychle otočil.
„Buď zdráv, Randwulfe, proč nespíš?“
„Protože čekám na tebe,“ prsknul vztekle Randwulf.
„Ale nás je víc,“ ušklíbl se Godur. „Pojďte sem!“
Do místnosti se nahrnulo několik mužů.
„Takže to je přepad?“ optal se Randwulf.
„Tak, tak,“ pokýval hlavou Godur. „Braň se.“
„Přepadli vesnici!“ zahulákal Randwulf, co mu plíce stačily. „Přepadli vesnici!“
„Mlč!“ ťal po něm Godur. Randwulf uhnul a přesekl mu mečem páteř. Godur se se zachroptěním zřítil k zemi.
„To je za Agel,“ vysvětlil mu Randwulf a dorazil ho ranou do krku. Proud krve z tepny ho potřísnil od hlavy k patě. „Tak pojďte,“ vybídl ty ostatní, ochromené leknutím, a s lačným pohledem v modrých dravcích očích se jim postavil. „Caracim, Lunita, Pelesta, karialete!“5
V místnosti se rozpoutal boj osmi mužů a tří vlků. V tu chvíli dopadla dovnitř oknem rudá zář ohně. Útočníci zapálili vesnici. Randwulf zadoufal, že vesničany jeho varovný výkřik včas zburcoval. Po chvilce byli čtyři Randwulfovi sokové mrtvi, tři z nich padli s prokousnutým hrdlem. Odrážeje útoky zbylých tří vycouval Randwulf z chalupy ven, přitiskl se zády ke zdi a bojoval dál.
Jeden z mužů duchapřítomně zabouchl dveře, takže vlci byli uvězněni uvnitř.
Na návsi se rovněž bojovalo. Nepřátel bylo jako much a snažili se zapalovat chalupy, v čemž jim vesničané statečně bránili. Chytlo jen jedno stavení.
Randwulf se zrovna chystal přejít do prudkého útoku, když se mu do hrdla zařízl řemen. Stál totiž pod oknem do komory, čehož si v zápalu boje nevšiml, a tam se dostal druhým oknem jeden z těch, kteří vesnici přepadli, a hodil mu přes krk opasek. Randwulf upustil meč a snažil se uvolnit sevření. Nohama přitom odrážel útoky. Cítil, jak má krví naběhlý obličej, a dělalo se mu rudo před očima.
5 Bojujte!
„Caracim, cala misa! Lunita, Pelesta, damite cala misa!“6 sípal, co mu řemen kolem krku dovolil. Vlci zaslechli jeho volání, Caracim zavyl a dlouhým skokem se vrhnul z okna, suše to prasklo, jak se protrhla zvířecí blána v něm nalepená. Lunita a Pelesta ho následovaly.
Ven se dostali právě v okamžiku, kdy se do Randwulfova těla vnořily dvě čepele najednou. Jedna sklouzla po širokém kovaném opasku a lehce ho poranila na boku, druhá mu vnikla do prsou přímo v místech, kde bije srdce. Randwulf zachroptěl.
Třetí muž už ho nestačil bodnout, protože se mu do hrdla za-hryzly Lunitiny tesáky. V tom okamžiku klesli s rozervanými chřtány i zbylí dva a ten, který škrtil Randwulfa, raději pustil opasek a vzal nohy na ramena. Randwulf se zřítil k zemi. Vlci si stoupli kolem něj a hrozivě vrčeli na každého, kdo se pokusil k němu přiblížit. Pelesta začala Randwulfovi olizovat obličej. Randwulf po chvilce zavzdychal a otevřel oči.
„Co se děje?“ zasténal. Bolest v prsou mu připomněla šarvátku, ucpal si tedy ránu látkou košile, aby tolik nekrvácel, vyškrábal se na nohy, vzal meč do pravé ruky – levá ho totiž od rány bolela a Randwulf byl levák – a vrhnul se znovu do boje. Byl v bezvědomí jen několik okamžiků, takže o mnoho nepřišel.
Bojem se mu rozproudila krev a otupělá hlava začala pracovat, měl jen takový nepříjemný pocit, že se vznáší stopu nad zemí a že každou chvíli spadne.
„Zabil jsem Godura!“ zavolal nadšeně na kováře, který se kolem sebe oháněl kladivem jako proutkem. Kovář se na něj pochvalně zazubil a roztříštil lebku příliš dotěrnému rváči.
6 Caracime, ke mně! Lunito, Pelesto, pojďte ke mně!
Randwulfovi vlci šířili mezi nepřáteli děs a hrůzu. Podle pachu totiž rozlišovali bezpečně obránce a útočníky – Randwulfovi soukmenovci koně nepěstovali, kdežto muži, kteří mu usilovali o život, páchli koňmi na sto honů, a nejen pro vlčí čenich. Vlci byli tiší, rychlí a nebezpeční a hlavně díky nim se Godurovi spolubojovníci brzy obrátili na úprk. Se zkrvavenými tlamami se vlci vrátili k Randwulfovi, který se, trochu nahrbený, opíral o meč a namáhavě oddychoval. Zbrocen krví vlastní i cizí vypadal se svou ramenatou postavou jako zlý démon. Temně zlaté, nazrzlé vlasy mu ve světle ohně rudě zářily a z modrých očí mu sršely blesky. Utřel si hřbetem ruky krev ze zarostlé brady a s pýchou nad statečností svých sousedů se rozhlédl po návsi. Leželo tam téměř dvacet mrtvých nepřátel – nejeden s prokousnutým hrdlem – a jen tři vesničané.
„Tak pojďte,“ vybídl vlky a pomalu vykročil ke svému obydlí. Odstrčil nohou mrtvolu přede dveřmi, připálil v ohništi louč a vyvlekl mrtvého Godura ze stavení na udusanou zem. Pak mu zapálil vlasy a oděv a rozchechtal se divokým smíchem, který přivolal vesničany.
„Co to děláš?“ vykřikl hrnčíř.
„To je Godur,“ vysvětlil Randwulf. „Shoří na popel, takže jeho duch nebude mít po smrti pokoj. To je moje pomsta! A nad jeho mrtvolou prohlašuju, že Agel není víc mojí ženou. Zříkám se jí a zavrhuji ji od sebe!“ Upustil pochodeň na hořící Godurovo tělo a trochu se zapotácel.
Z davu se ozvalo pochvalné mručení. Randwulf podle jejich názoru smyl svou hanbu znamenitým činem.
Když kovář viděl, že se Randwulfovi dělá mdlo, přiskočil a podepřel ho. „Žena tě ošetří,“ řekl mu a Caracim na něj zavrčel.
„Sit, Caracim,“ okřikl Randwulf vlka a nechal se odvést do kovárny. Kovářka mu prohlédla ránu a s úžasem shledala, že
Randwulfovi bije srdce ne na levé, jak je to obvyklé, ale na pravé straně, a to mu zachránilo život, protože muž, který ho bodl, mířil přesně.
„Asi je to tak v pořádku,“ usoudila, „když jsi levák. V žádném případě to není na škodu. Aspoň dnes se ti to vyplatilo.“
Nabídla mu, aby zbytek noci strávil u nich, ale Randwulf s díky odmítl. „Moji vlci by vám tu asi nebyli příjemnou společností. Raději půjdu domů.“
„Jak chceš, Randwulfe, kovář tě dovede a já se na tebe ráno přijdu podívat.“
„Děkuju,“ řekl Randwulf, natáhl na sebe halenu, zavolal vlky a odešel s kovářem.
Kovářka sice chtěla za Randwulfem zajít hned ráno, ale protože Randwulf nebyl jediný ve vesnici, kdo potřeboval její pomoc, dostala se k němu až k polednímu. A ke svému zděšení ho v chalupě nenalezla.
„Aby se tak přišel mstít Godurův bratr,“ zastrachovala se. Nakoukla i do komory, jestli není Randwulf tam, ale komora byla prázdná, jen pootevřeným oknem sem pronikaly rány, jako kdyby venku někdo stloukal rakev.
Kovářka tedy oběhla chalupu dozadu, odkud rány přicházely.
„Randwulfe!“ zalomila rukama, když ho spatřila stát u špalku a neobratnou pravačkou sekat dříví.
Randwulf se otočil a zazubil se na ni. „Trochu jsem si přivstal, stařešina prorokoval na dnešek sníh, tak si sekám dříví do zásoby.“
Kovářka zalapala po dechu a když se chtěl znovu chopit sekery, křikla na něj:
„Ztratil jsi rozum? Chceš si ublížit? Okamžitě toho nech!“
„Neměj strach,“ usmál se Randwulf,, já si nic neudělám. Já už se dříví nasekal…“
Kovářka mu vydrápla sekeru z ruky.
„Copak můžeš s takovou ránou sekat dříví? Hybaj do chalupy, ztřeštěnce jeden! Podívej, už ti prosakuje krev. Teď musíš aspoň týden ležet. O domácnost se ti postarám.“
Randwulf pokrčil rameny a poslušně šel dovnitř. Zatím co mu kovářka převazovala rány, dozvěděl se všechny novinky, které se ve vesnici udaly. Kovářka byla ráda, že našla někoho, komu je může ještě povídat, protože ostatní ve vsi už byli dokonale zpraveni.
„Ve čtyřech chalupách jsou ranění,“ vykládala, „u starého Vodpotoku dokonce dva, syna a zetě mu posekali. A rasův syn už to má za sebou, a starý mlynář a čihař Ťuhýk. Po poledni by měli přijet pro padlé a přivézt odškodné. Stařešina chce hodně vysoké. Strašně zuří. Tvoji vlci tu můžou zůstat, lidi ti kvůli nim začali říkat Vlčí čenich. A víš, co udělala Agel, když jí řekli, žes Godura spálil? Říkal mi to posel, který tu byl ráno vyjednávat. Tak Agel utekla s Godurovým mladším bratrem. Po Godurovi ani nevzdechla. Tak buď rád, že ses jí zbavil, takové potvory. Jo, a sousedka načapala minulý týden dceru s vnukem našeho stařešiny, tak se musí slavit svatba. No, tak jsem tě zaopatřila a zase musím běžet. Nezapomeň se najíst.“
Kovářka se odkolébala a Randwulf si oddychl. Z nepřetržitého toku jejích slov ho vždycky brněla hlava. Spolykal hladově oběd a přemýšlel, jestli půjde spát nebo dosekat dříví, ale padla na něj taková malátnost, že zvolil raději tu první možnost. Usnul jako dub a ani se nevzbudil, když přišla kovářka s večeří a převazovala mu rány. Prospal dva dny a mezitím napadla spousta sněhu.
Probudil se až třetí den ráno, nebo spíš ho probudila Lunita, jak mu olizovala svým horkým drsným jazykem tvář.
„Pustila jsem ti ty čokly dovnitř,“ řekl mu kovářka, když otevřel oči „Venku mrzne, až praští dřevo v lese. Mladej Vodpotoku včera vypustil duši. Jako odškodný jsme dostali stádečko jalovic a stařešina koně. Rána se ti dobře hojí, ale opovaž se už vstát.“
Namluvila toho ještě spoustu, ale Randwulf už ji dál moc neposlouchal. Vnímal jen bzučení jejího hlasu a sladkou chuť kaše, kterou mu přinesla. Když odešla, zavolal si svoje vlky a dlouho se s nimi mazlil.
„Agel jsem už pustil k vodě,“ svěřil jim důvěrně, i když si musel přiznat, že jim trochu lže. „Najdu si jinou, lepší, hezčí a hodnější, která bude mít ráda mě i vás a vychová mi syna. Takovou, která za mnou přijde do lesa, když jí bude smutno. Já bych jí přinesl kotě divoké kočky, aby si měla s čím hrát, a vy byste ji hlídali, aby sejí nic nestalo. Najdu si takovou, které nebude v kraji rovno.“
Uběhla zima, slezl sníh a uzdravený Randwulf se vrátil do lesů.
„Chtěl jsem tu zůstat,“ řekl stařešinovi, když odcházel, „ale les mě láká. Musím zase zpátky.“
„Jen běž, Randwulfe Vlčí čenichu,“ pokýval hlavou stařešina, „kam tě srdce táhne. Vždyť se můžeš kdykoliv vrátit.“
Randwulf se rozloučil a zamířil nejkratší cestou ke Hvozdu. Nijak zvlášť nepospíchal, bylo svěží jaro a on se ještě po utrpěném zranění necítil docela ve své kůži. Ale v lese jako by se mu všechny síly vrátily. Opravil svou loveckou chatu, které sníh probořil střechu, a začal zase život lovce.
Celý rok chodil po lese, pozoroval zvěř a ptactvo, pokoušel se ochočit spoustu nových zvířat, kolouchem počínaje a neopeřenou sojkou konče, a lovil jen málo, sotva co by uživil sebe a vlky. Miloval víc živá zvířata než jejich kožešiny. V období letních bouřek se přestěhoval, jak už bylo jeho zvykem, k lesním mužíkům a vedl dlouhé rozpravy s praotcem Amalerem. Pak přešlo léto a po něm podzim a Randwulf se vrátil do vesnice a na jaře zase odešel do lesa. Tentokrát naposledy.
Byla doba, kdy všechno kvetlo a rodilo se nejvíc mláďat. Randwulf se vystříhal, aby po nějakém zvířeti vystřelil šíp, protože byla doba hájení a bující nový život v lese ho uchvacoval. Často si povídal s lesními mužíky, kteří začínali opouštět Dům a rozbíhat se po Hvozdě. Nezřídka také navštívil Amale-ra, s nímž se minulé léto velmi sblížil, a ten mu jednoho dne sdělil, že ho čeká služba u krále Gudleifra.
„Máš být královým družiníkem,“ řekl mu, Jako Arnwald a Waltheri, o kterých jsem ti už mnohokrát vyprávěl. Proto bych byl rád, kdybys opustil svou loveckou chatu a bydlel teď tady. Musím tě naučit spoustu věcí. Pokud se ovšem královým družiníkem chceš stát.“
„Proč ne,“ odtušil Randwulf. „Ve vesnici mě už nic nedrží. Jsou tam sice dobří lidé, ale přesto mám pocit, jako bych k nim nepatřil.“
Amaler pokýval hlavou, vypadalo to, že s Randwulfem souhlasí.
„Pověz mi, otče Amalere, jak to přijde, že neznám Arnwal-da ani Waltheriho, přesto, že už tak dlouho chodím sem do Velké jeskyně?“ otázal se Randwulf.
„Nechodíš sem zas tak dlouho, Randwulfe. Teprve třetí rok. A Arnwald odešel z Hvozdu dávno předtím. Vrátil se sice v zimě, ale tos byl ve vesnici. Waltheriho budeš možná znát od vidění, ale asi si na něj nevzpomeneš. Lesní mužíci jsou si podobní jako bratři, lidé je často od sebe nerozeznají.“
„Neřekl bych, že si jsou tak podobní. Snad jen barvou vlasů,“ mínil Randwulf.
„Ty jsi lovec, máš dobrý zrak a všímáš si podrobností. Ale většina lidí rozlišuje ostatní právě podle vlasů, také podle vzrůstu, oděvu a hlasu. V těchto věcech jsou si mužíci nejpodobnější.“
„To je pravda,“ potřásl hlavou Randwulf.
Přestěhoval se pak i s vlky do Domu a zůstal u lesních mužíků natrvalo. Za rok si ho Amaler zavolal k vážné promluvě.
„Myslím, Randwulfe, že jsem tě za těch dvanáct měsíců naučil vše, co bylo potřeba. Číst i psát jakž takž umíš, vyznáš se v tajných značkách, Starým jazykem mluvíš, jako by ses v jeskyni narodil, mečem vládneš jako málokdo a rozum máš bystrý jako liška. Ve světě se neztratíš.“ Amaler se na chvíli odmlčel. „Jsi stále ještě pevně rozhodnut, že vstoupíš do králových služeb?“
„Jsem, Amalere,“ kývl Randwulf.
„Ne že by na věci něco měnilo, kdybys nebyl,“ zabručel Amaler, „o tobě bylo rozhodnuto dřív, než ses narodil. Ale takhle je to lepší. Čas tvého odchodu se totiž blíží. Zanedlouho se vrátí Arnwald s Waltherim a až odsud pojedou na Udi, připojíš se k nim. Bylo by proto dobře, aby ses na svých toulkách nezdržoval déle než týden, jinak byste se mohli minout.“
Randwulf vzal Amalerova slova na vědomí. Trochu se zasmušil při představě, že opustí Hvozd, ale pak si řekl, že by se mezi mužíky stejně začal dříve či později cítit osaměle, protože ať jsou jakkoli milí apříjemní, on je přeci jen člověk, ajako takový se k lidem musí vrátit. Proč tedy nějako králův družiník?
Netrpělivě očekával příjezd Arnwalda a Waltheriho, ale týdny ubíhaly a nikdo nepřicházel.
„Už je to dost dlouho, co odešel do lesa,“ zakončil své vyprávění Amaler, „měl být dávno zpátky. Jestli se neobjeví do rána, budete muset odjet bez něho a Randwulfa na Udi doprovodí Arro nebo Trag. Arnwalda a Waltheriho taky propásl. Nu což. Teď si běžte lehnout, zítra musíte vyrazit brzy a čeká vás namáhavá cesta.“
Morcant popřál Amalerovi dobrou noc a jeden z lesních mužíků ho i s Marcelínou a dětmi odvedl po schodech vytesaných v krápnících do horní části jeskyně, kde se uložili ke spánku ve výklenku ve stěně.
Usnuli brzo, jen Haraldovi, ač se mu v měkkých kožešinách leželo pohodlně, se spánek vyhýbal. Drahnou dobu se převaloval z boku na bok. Pak se rozhodl, že se trošku projde po venku a pak se mu určitě bude lépe spát. Potichu tedy sešel dolů do jeskyně a zamířil k východu, přilákalo ho však světlo vycházející z Amalerovy pracovny. V pracovně polohlasně rozmlouval Amaler s mladým mužem, o jehož vlasech se nedalo s určitostí říci, že jsou zlaté, ale kdyby někdo tvrdil, zeje zrzavý, lhal by. U nohou mu leželi tři statní vlci.
„Ty ještě nespíš?“ podivil se Amaler, když Harald vešel dovnitř.
„Nemůžu usnout,“ postěžoval si Harald.
„To je po tom léku,“ zabručel nespokojeně Amaler. „Randwulf už se vrátil, chvíli po tom, co jste odešli spát,“ ukázal na svého hosta.
„Myslel jsem si, že je to Randwulf,“ usmál se Harald na svého budoucího druha. Randwulf mu úsměv opětoval.
„To je Harald, syn Morcantův, Randwulfe, nejmladší králův družiník,“ řekl Amaler Randwulfovi. „O letním slunovratu mu teprve bude šestnáct.“
„Tak to jsem přesně o šest let starší,“ řekl Randwulf hlubokým, zvučným hlasem. Vlci, kteří mu leželi u nohou, ostražitě pozorovali Haraldovy pohyby, připraveni každou chvíli vyskočit a bránit pána. Teď Caracim zavrčel. Randwulf mu hned konejšivě zajel rukou do kožichu.
„Sit, sit, Caracim, te ane al-ador. Ye en men al-ador. Sit!“7
7 „Tiše, tiše, Caracime, to je přítel. Tvůj a můj přítel. Tiše!“
Caracim ještě jednou zavrčel, aby se neřeklo, a ztichl. „Pojď si ho pohladit,“ vybídl Randwulf Haralda. „Teď už ti nic neudělá.“
Harald k vlkovi opatrně natáhl ruku a pohladil ho po hřbetě. Caracim přimhouřil oči. Harald si dodal odvahy, přidřepl ke zvířatům a mazlil se s nimi. Když po chvilce vzhlédl, měl Randwulf hlavu složenou v loktech na stole a tvrdě spal. Ama-ler si položil prst na ústa, aby Harald zůstal zticha.
„Byl od včerejší půlnoci na cestě, aby se sem včas dostal. Zatoulal se tentokrát moc daleko,“ zašeptal. „Jdi si taky lehnout, teď už snad usneš, zítra musíš být čerstvý. Čeká vás namáhavá cesta.“
Harald se potichounku odkradl nahoru a zavrtal se do kožešin. Amaler přehodil Randwulfovi přes ramena měkkou přikrývku, zhasl svíčku na stole a odebral se na lože.
Ráno, ještě dávno před tím, než se slunce vyhouplo nad obzor, je budil Randwulf, zvyklý vstávat, sotva začnou zpívat první ptáci. Rychle posnídali a lesní mužíci jim mezitím osedlali koně a vyvedli je před jeskyni. Randwulfovi, který svého koně neměl, půjčil Amaler jedno zvíře ze stáda lesních mužíků, takové, na jakém jezdil Waltheri – koníka o něco drobnějšího, než obvyklá plemena bývají, zato však houževnatého a obratného, se srstí hnědavou jako spadané listí.
„Dobře dojeďte,“ popřál jim Amaler, když se vyhoupli do sedel, „a vyřiďte mé pozdravy Arnwaldovi a Waltherimu a samozřejmě Gudleifrovi.“
„Spolehni se,“ ujistil ho Morcant. „A díky za pomoc.“
Pobídli koně a Amaler se za nimi dlouho díval, dokud mu nesplynuli se zeleným šerem Hvozdu.
Na Udi dorazili v nejkratší možné době. Na nádvoří je přivítal Dangrud.
„Buďte zdrávi,“ řekl. „Máš, Morcante, pěknou ženu a roztomilou dcerku. A tenhle mladý muž je, soudím, Randwulf.“
„Soudíš správně,“ usmál se Randwulf.
„Slyšel jsem, že se tu stala nějaká nepříjemnost,“ napůl se zeptal Morcant.
„Slabé slovo,“ zachmuřil se Dangrud. „Rád bych ti o tom pověděl sám, ale volá mě král. Zaveď zatím ženy do jejich pokojů, Adalheit je dala připravit hned vedle tvé komory.“
„Jak o nich Adalheit ví?“
„Caradac letěl do Hvozdu pro Arnwalda a Waltheriho a tam se dozvěděl, že si je přivedeš.“
Na to Dangrud odkvačil.
„Je mi líto, Marcelíno, ale asi se vám teď opravdu nebudu moci skoro vůbec věnovat,“ povzdechl si Morcant.
Marcelína ho něžně pohladila po tváři.
„Ale aspoň si teď budeme nablízku, můj nejmilejší,“ řekla.
„Hm-ehm,“ odkašlal si Randwulf, „a kde budeme spát my?“
„O to už je postaráno,“ mínil Morcant. „Není nic jednoduššího, než se zeptat někoho vevnitř. Vlky, myslím, nebudeš chtít dát do psince.“
„To ani omylem,“ zablýskaly se Randwulfovi oči.
„Tak doufám, že v noci nevyjou na měsíc,“ zakřenil se Harald.
„Výjimečně,“ uklidnil ho Randwulf.
Vešli do paláce, Harald odchytil na chodbě prvního otroka a vymámil z něho, kde se může ubytovat Randwulf. Otrok je ochotně k pokoji zavedl.
„Výborně,“ řekl Morcant, „Převlékni se, Randwulfe, já se zatím postarám o Marcelínu a Urriolu a pak se pro tebe stavím a představím tě králi. Dangrud mu už řekl, že jsme tady, a Gud-leifr nás se vší pravděpodobností očekává.“
Odvedl ženu a dceru do komnat, které jim královna vyhradila, slíbil, že se vrátí večer, až vyzví, co se na Udi děje, rychle se oblékl do čistých šatů a spolu s Haraldem, Randwulfem a jeho vlky se vydal ke Gudleifrovi.
Král byl rád, že se vrátili tak brzy, poblahopřál Morcantovi k získání ztracené ženy, prohodil několik slov s Randwulfem a propustil je. Slyšení trvalo nezvykle krátkou dobu a Morcantovi neušlo, že král byl velmi bledý a unavený.
Harald se nabídl, že ukáže Randwulfovi hrad, a Morcant se rozhodl jít za Sianem. Dangruda viděl u krále a zdálo se mu, že se tam druhý družiník zdrží ještě hodně dlouho, proto na něj nechtěl čekat.
Siana nalezl v jeho komoře. Ležel na boku na lůžku, nepřítomně hleděl do zdi před sebou a rty měl rozpraskané horečkou. Když Morcant vstoupil dovnitř, Sian k němu stočil pohled a usmál se. „Už ses vrátil? Kde máš ženu a dceru?“
„Odpočívají po cestě,“ odpověděl Morcant a ukázal na bělostný obvaz na Sianově pravém rameni. „Vypadáš špatně. Nelepší se to?“
„Naopak,“ zavrčel Sian neochotně.
„Jak to?“ podivil se Morcant.
Sian odmítl cokoliv vysvětlovat, cítil se prabídně. Odkázal Morcanta na Reiulfa, Asgeirra nebo Dangruda. Morcant mu tedy popřál brzké uzdravení a zeptal se ho, jestli něco nepotřebuje. Sian požádal o trochu vody a aby mu všichni dali pokoj. Morcant mu postavil džbánek s vodou a hrnek na stoličku na dosah ruky k lůžku a odešel. Zamířil k Reiulfovi a naštěstí ho zastihl.
„Buď zdráv, Morcante!“ přivítal ho Reiulf, veselý jako vždycky, ale Morcantovi neunikly tmavé stíny, které se mu černaly pod očima.
„I ty buď zdráv, Reiulfe. Byl jsem teď u Siana, nevypadá zrovna nejlíp. Taky jsem potkal Dangruda a byl jsem se ohlásit u krále, ale ani od jednoho z nich jsem se nedozvěděl, co se tu vlastně stalo.“
„Tak je to zase na mně,“ vzdychl Reiulfa už nebyl tak veselý, jako když Morcant otevřel dveře. „Už jsem to vyprávěl Ar-nwaldovi a Waltherimu, když předevčírem přijeli. Sedni si.“
Morcant se posadil na truhlu, přes kterou byla přehozená ovčí kůže, Reiulf se opřel o okenní špaletu a chvíli mlčel a díval se do krajiny. Nechtělo se mu mluvit, ale pak se přece jen odhodlal a pustil se do vyprávění.

O CESTĚ NA MÁR

Ioann byl odmalička nesmírně zvědavý, svéhlavý a neposlušný. Navíc teď dorostl do věku, kdy se chlapci pokládají za moudřejší svých otců a domnívají se, zeje na čase, aby jim už konečně celý svět ležel u nohou. Jinak byl ovšem Ioann milý a příjemný, a přestože většinou trval na svém, když se dopustil chyby, dokázal to snadno přiznat. Většina lidí si ho oblíbila, i když jeho vychovatel Kaun z něj začínal šedivět.
Z družiníků k Ioannovi nejvíce přilnul Tankred, protože mu nejen obličejem, ale i povahou připomínal jeho umučeného bratra Gundkeriho, Widuwaltova švagra. Ioann chodil za Tan-kredem jako stín, a když měl Tankred nějaké řízení za hradbami Udi, zvláště, šlo-li o hlídkování na hranicích Východního a Západního království, jeho odjezdu pravidelně předcházelo vyčerpávající vyjednávání s Ioannem, že ještě tentokrát zůstane na hradě a Tankred pojede bez něj. O něco snazší měl Tankred život poté, co na Udi přibyl černovlasý Diotbalt, protože Ioann svou přízeň dělil mezi ně, a když alespoň jeden z nich zůstával na hradě, Ioann byl spokojený.
Časem se Tankredovi zdálo, ze má Ioann s Diotbaltem jakési tajemství, ale v domnění, že jde o nějakou klukovinu, se tím nezabýval. Později si to hořce vyčítal. Ioannovo tajemství totiž spočívalo v nezřízené touze svézt se na koni létavci, o kterém slyšel od Waltheriho, anebo, když už létavec není k maní, na svém vlastním koni, kterého by ovšem okoval stříbrnou podkovou, aby se mohl vznést do oblak. Věděl samozřejmě, pod jakým trestem zakázal jeho otec komukoliv se podkovy byť jen dotknout, a tak svoje přání odsunul do říše snů. Jednou se o něm však zmínil před Diotbaltem a Diotbaltovi vzklíčil v hlavě ďábelský plán. Utvrdil Ioanna v přesvědčení, že na něj se králova hrozba nevztahuje, a i kdyby se vztahovala, může si přece podkovu jen na chvilku v noci vypůjčit a zase ji vrátit tak, aby se o tom nikdo nedozvěděl. On, Diotbalt, ví, kde má král podkovu schovanou, a ví, jak se k ní dostat, takže, až nastane bezměsíčná noc, mu ji přinese a sám mu koně oková. Ioannovou starostí bude vrátit se co nejdřív zpátky, aby se na nic nepřišlo.
Princ byl nadšen. Netrpělivě čekal na vhodnou noc, a když se nebe stáhlo mraky, Diotbalt mu tajně přinesl z královy pokladnice kouzelnou podkovu a přikoval ji jeho hřebci na pravé přední kopyto. „Trhni mu otěžemi vzhůru,“ poradil chlapci, když mu pomáhal do sedla, jako když ho chceš postavit na zadní. A koukej, abys byl za hodinu zpátky. Budu čekat zase tady. Šťastnou cestu.“
Princ udělal, co mu Diotbalt poradil, kůň zahrabal kopyty ve vzduchu, zdálo se, že pro ně našel pevnou oporu, a rozběhl se, jako by šplhal do strmé stráně.
Diotbalt se za nimi díval. V tu chvíli, kdy viděl rozzářený princův obličej, ho zamrzelo, co udělal, ale odčinit se to nedalo. Měl Ioanna rád, nechtěl jeho smrt, ale musel ho brát jen jako nástroj. Služba králi je služba králi, a i když ho Widuwalt neposlal na Udi s přesným úkolem, věděl, že s tímhle činem bude spokojen. Teď ještě zbývalo nastrojit věci tak, aby kdokoliv uviděl Ioanna při návratu, a nenápadně zmizet z hradu, čímž se vyhne odhalení, které bude po Ioannově výpovědi zcela určitě následovat, a pravděpodobně stětí nebo oběšení.
Ioannovi v sedle letícího hřebce se chtělo křičet radostí a zároveň ho jímala podivná úzkost, když pohlédl do hloubky pod sebou. Vítr mu čechral vlasy a pod košili se mu vplížila zima. Tady nahoře bylo daleko větší chladno.
Kůň stále běžel vzhůru, náhle se však zastavil, jako by si právě uvědomil, že nestojí kopyty na pevné zemi, a zděšeně zaržál. Ioann ho poplácal po šíji a chtěl ho uklidnit, ale hřebec se začal vzpínat a nepřestával řičet. Ioann měl co dělat, aby se udržel v sedle. Zima už mu nebyla, naopak ho polévalo horko. Kůň se rozběhl tryskem vpřed, Ioann ani netušil, kterým směrem, jako klíště se držel koňské hřívy a skoro umíral hrůzou. Sedět na splašeném koni je dost nebezpečné i na zemi, natož v povětří. Teď by dal princ všechno na světě za to, aby mu nápad projet se oblohou ani na mysl nepřišel. Letěli dost vysoko, kolem nich se míhaly cáry mraků, které se trochu roztrhaly a dovolily měsíci, aby vykoukl a spoře ozářil krajinu pod sebou. Ioann zahlédl věže hradu, napadlo ho, zeje to Udi, a ve snaze přinutit koně, který si pohybů otěže nevšímal, vrátit se na zem, mu vší silou stlačil krk dolů. Kůň skutečně zamířil níž, ale stále se řítil bezhlavě kupředu. Ioann rozeznal znamení na vlajce a prudce přitáhl koni otěže. Byli nad Márem. I když si Ioann nepřál nic jiného, než spočinout nohou zase na zemi, tady přistát nechtěl. Kdyby ho tady někdo objevil, mohl si být jist, že by se rána nedožil.
Hřebec se vzepjal na zadní, chvíli se divoce bránil tahu uzdy a pak se nezmírněnou rychlostí rozeběhl dál. Stále se přibližoval k zemi. Ioannovi se do jen s námahou podařilo aspoň trochu odklonit od hlavní věže. Minuli ji o vlas a byli už skoro u hradeb, když hřebec jako by o něco klopýtl, ozvalo se cinknutí a cosi blyštivého padalo dolů. Kůň zavadil o korouhev druhé věže a ztratil podkovu, problesklo Ioannovi hlavou. Kůň ještě několikrát hrábl kopyty ve vzduchu a začal se řítit k zemi. Ioannovi vyklouzly nohy ze třmenů a spadl ze sedla, svět se s ním točil – obloha, kůň, hradby, zase obloha a zase hradby, slyšel koně, jak ržá hrůzou, slyšel i vlastní křik a svištění větru. Země se přibližovala tak úděsnou rychlostí, že si sotva stačil pomyslet, že snad neprovedl nic tak zlého, aby za to musel takhle pykat, a že jeho hřebeček už vůbec za nic nemůže, a pak to zapraskalo, myslel, že se to lámou jeho kosti, ale byly to větve stromu, jehož korunou propadl a který zmírnil jeho pád natolik, že ho přežil. Zůstal ležet pod stromem hodnou chvíli bez sebe, potlučený a zkrvavený, a když se probral, nemohl se hned upamatovat, co se s ním dělo. Brzy se mu však myšlenky v hlavě srovnaly. Ohmatal si údy, zjistil, že krom několika žeber kosti polámané nemá, se sténáním se vyškrábal na nohy a rozhlédl se kolem sebe, jestli neuvidí koně nebo podkovu. Ani jedno, ani druhé však v dohledu nebylo, zato zjistil, že je, ke svému nemalému štěstí, vně márských hradeb. Minul je o několik málo sáhů a kůň s podkovou jsou zřejmě uvnitř.
Napadlo ho, že až najdou Widuwaltovi lidé v hradě pádem zabitého koně s Ioannovým sedlem, vydají se obhlédnout okolí, jestli nenajdou mrtvolu jezdce. Nejdřív se chtěl schovat na stromě, který mu zachránil život, ale protože pokládal za dosti pravděpodobné, že pročešou i korunu, raději se vydal na cestu k domovu. Šel tak rychle, jakjen mu to pohmožděné tělo dovolilo, a před svítáním dorazil na kraj hraničního lesa a schoval se do mlází. Tam přečkal den a teprve se setměním se pustil na další cestu.
V té době už na Udi zjistili, že zmizel jak Ioann, tak jeho kůň, a protože postrádali i Diotbalta, domnívali se, že vzal prince na vyjížďku. Král zuřil, protože mu o tom neřekli. Když se však už blížil večer a Ioann s Diotbaltem se nevraceli, začaly ho jímat obavy. Přesto však vyčkal až do příštího dne, nevyslal hlídky, které by po nich pátraly, protože byl přesvědčen, že svým družiníkům může důvěřovat a že se tedy nic zlého nepřihodilo, snad se jen zatoulali někam dál.
Gudleifřovi muži našli Ioanna, zbědovaného a hladového, několik mil od hradu směrem na Már. Skoga, králův posel a špeh si ho posadil do sedla a tryskem se vracel na Udi. Spíš donesl než dovedl chlapce ke králi. Král se zhrozil, když spatřil, v jakém stavu Ioann je, a srdce mu zatrnulo, protože jediného vysvětlení, které se mu nabízelo, bylo, že Ioanna s Diotbaltem přepadli buď lapkové, nebo Widuwaltovi vojáci, a Diotbalt zeje mrtev.
„Mluv, Ioanne, co se stalo!“ vybídl syna.
Ioann se rozhlédl po místnosti. Skogu už král propustil, byl tu jen Sian. Před tím byl ještě tak ochoten se ke svému prohřešku přiznat.
„Provedl jsem velikou hloupost, otče,“ řekl, a jsa od přirozenosti pravdomluvný, ani ho nenapadlo něco zapírat nebo překrucovat. „Strašně jsem se chtěl projet na létacím koni. Diotbalt mi přinesl tvoji podkovu. Mysleli jsme, že když ji za chvilku vrátím, nic se nestane, jenže můj kůň se ve vzduchu splašil, donesl mě nad Már a tam klopýtl o korouhvičku věže. Ztratil podkovu a spadl ajá s ním. Jenom tomu, žejsempadl do koruny stromu, který roste blízko hradeb, mohu děkovat za to, že jsem na živu. Ale podkova je v hradě.“
Zmlkl a s obavami se podíval po otci. Očekával strašlivý výbuch hněvu a byl připraven nést jeho následky, ať už to bude další opisování knih, výprask Kaunem nebo několikadenní žalář. Jenže Gudleifr mlčel. Mlčel a jako ochromený zíral na syna, který se právě odsoudil ke ztrátě hrdla, a z tváře mu mizela barva. To Ioanna vylekalo víc, než kdyby na něj král řval jako býk. Tázavě se zadíval na Siana, ale Sianova tvář byla podivně ztuhlá a jeho oči jako by prince nevnímaly. Tíživé a přímo hmatatelné ticho trvalo tak dlouho, že už to Ioann nemohl vydržet. Cítil, že když okamžitě někdo nepromluví, rozpláče se. Sian zřejmě jeho pocity vytušil.
„Co je s Diotbaltem, nevíš?“ zeptat se ho tiše. Ioann zavrtěl hlavou.
„Říkal, že na mě počká, až se za hodinu vrátím. Jenže…“ pokrčil rameny, „ten návrat se jaksi protáhl.“ Jejich hlasy vytrhly krále ze strnulosti.
„Odveď ho do věže,“ řekl hlasem vyhaslým jako opuštěné ohniště a v něm zaslechl Ioann něco, co ho vyděsilo tak, že se mu srdce divoce rozbušilo a v prsou mu zatrnulo. Král se díval kamsi mimo něj, takže nemohl zachytit naléhavou otázku v jeho očích, a Ioann se bezděky přimkl k Sianovi, který ho vzal něžně kolem ramen a vyvedl ho ze dveří. Mlčky stoupali po schodech do nejvyššího patra velké věže, a tam Sian Ioanna zavřel na závoru do malé, ale světlé cely s pryčnou.
„Otec se hodně zlobí, Siane, viď?“ zeptal se Ioann, než za ním zapadly dveře.
„Ano, hodně,“ potřásl hlavou Sian a hocha napadlo, že Diotbalt možná neměl tak dalece pravdu, když tvrdil, že na něj se králova hrozba nevztahuje. Navíc když podkovu ztratil a jeho vinou se dostala do rukou krále Widuwalta. Hořce se rozplakal, ale spíš než strachy plakal malý princ hanbou a studem.
Sian seběhl z věže a kvapně se vrátil ke králi. Nalezl Gudlei-fra ve stejné pozici, v jaké ho opustil.
„Pane,“ oslovil ho, „o tom, co se stalo, ví zatím jen čtyři lidé – já, ty, Ioann a Diotbalt, který je pryč. Pokud se o Ioannově vině nikdo jiný nedozví, můžeš mu přece dát milost. Jednak je to následník trůnu, a pak, víš, že to udělal z nerozvážnosti a nikoliv ze zlé vůle. Krom toho, stejnou vinu, ne-li větší, na tom má Diotbalt, který mu podkovu přinesl. Jestli mi dáš svolení, okamžitě se vydám na Már a pokusím se s Widuwaltem vyjednávat. Mou nepřítomnost můžeš zdůvodnit tím, že jsem jel na hranice.“
Gudleifr se na Siana přemítavě zahleděl.
„Zkus to, Siane,“ vzdychl. „Je to, jak se zdá, jediná naděje, jak zachránit Ioannovi život. Ale měj na paměti, že nechci ztratit syna a zároveň svého nejlepšího družiníka. Widuwaltovi slib za podkovu mým jménem, co bude žádat.“
„Udělám, co bude v mých silách, králi,“ uklonil se Sian a skoro vyběhl z místnosti. Rychle si oblékl zbroj, vzal své zbraně, zaskočil ještě za Asgeirrem, aby ho poslal do věže za Ioan-nem, tomu také řekl, že jede na hranice, protože král dostal nějaké znepokojivé zprávy, přeslechl otázku, jestli jede i Dan-grud, vyšvihl se do sedla koně, kterého mu pacholci osedlali, a vyjel.
Jel rychle, ale zase ne tak, aby koně uštval, nezastavil ani v noci a druhý den k polednímu stanul před márskými hradbami.
„Kdo jsi a proč přicházíš?“ zavolal na něj z hlásky strážný.
„Jsem Sian Hnědooký, první družiník krále Gudleifra, a přicházím v míru vyjednávat s králem Widuwaltem.“
„Vyčkej chvíli, Siane Hnědooký, oznámím tvůj příjezd králi,“ požádal Siana strážný.
„Král bude jistě bez sebe nadšením,“ poznamenal Caradac, který Siana doprovázel. „Na tvém místě by si Caradac pověsil meč raději k pravému boku, protože v boji budeš mít ještě nějakou dobu levou ruku obratnější.“
„Nesýčkuj,“ požádal Caradaca Sian, ale jeho rady uposlechl. Havran měl pravdu, i když už se mu rameno jakž takž zahojilo, ruku měl slabou a každý větší pohyb ho bolel.
Drahnou dobu čekal před hradem, než se otevřela brána a strážný mu dovolil vstoupit. Caradac se Sianovi vznesl z ramene a usadil se na hřebeni střechy paláce. Sian vjel na nádvoří, pacholek mu podržel koně, aby mohl sestoupit, a Widuwaltův správce a vojevoda Lanaer ho uvedl do trůnního sálu. Widu-walt na něj hleděl poměrně vlídně, což pokládal Sian za dobré znamení. Poklekl před ním najedno koleno a se skloněnou hlavou vyčkával, až ho král osloví.
„Rád tě konečně poznávám, Siane Hnědooký,“ řekl Widu-walt. „Zatím jsem o tobě jenom slyšel, a ti z mých mužů, kteří setkání s tebou přežili, o tobě vyprávějí neuvěřitelné věci. Pomalu bych tě pokládal spíš za lesního démona než za člověka z masa a kostí.“
„Přehánějí, pane,“ pousmál se Sian. „Mnohdy mám dost co dělat, abych ze šarvátek s nimi vyvázl se zdravou kůží.“
Widuwalt se uchechtl, ale hned zase zvážněl.
„I když bych si s tebou rád pohovořil o tvém válečnickém umění, nepředpokládám, že by to byla ta věc, kvůli které jsi vážil cestu na Már. Nuže, co máš na srdci?“
„Mám k tobě velkou prosbu, králi,“ řekl Sian. „Můj pán se domnívá že se do tvého hradu jakousi podivnou náhodou dostala podkova, na které mu velice záleží. Prosí tě tedy, abys mu ji vrátil.“
„Tvému králi záleží na obyčejné podkově tak, že si pro ni posílá svého prvního družiníka?“ podivil se Widuwalt.
„Není úplně obyčejná, pane,“ pokrčil rameny Sian. „Je ze stříbra.“
„Pak je tedy Gudleifr úplný blázen,“ mínil Widuwalt, „protože podkova z tak měkkého kovu se hned zničí. To bych víc stál o prachsprostou železnou.“
Sianovi se hněvivě zablýsklo v očích, když se Widuwalt o Gudleifrovi vyjádřil tak hanlivě, ale opanoval se.
„Je to spíš šperk,“ vysvětlil.
„Šperk ve tvaru podkovy? Něco jako amulet, myslíš? Třeba pro štěstí?“
„Ano, něco takového.“
„Takový amulet by se mi vyplatilo si ponechat, co říkáš? Gudleifrovi tak štěstí nosit nebude, zato mně ano.“
Sianovi lehce zatrnulo u srdce.
„Nenosí štěstí každému,“ namítl.
„Štěstí ne,“ usmál se šibalsky Widuwalt. „Ale koně…“
Sian sebou škubl, jako by ho někdo spálil žhavým uhlíkem.
„Koně?“
„Divíš se, jak to vím?“
„Divím, protože já osobně jsem se s ničím podobným nesetkal.“
„To je skutečně zajímavé. Podle toho, co říkáš, by člověk soudil, že Gudleifr nedůvěřuje ani svým družiníkům, když se ti nesvěřil, jaký klenot to má. Vím přesně, co je to za podkovu, a trklo by to i malé dítě, které by znalo tu pověst o Wannovi a našlo by na nádvoří koně zabitého pádem z výšky a kousek od něj stříbrnou podkovu. Jen blázen by se mohl domnívat, že ten kůň spadl z ochozu věže. A protože na čabrace toho koně byl Gud-leifřův znak, je nabíledni, že na něm seděl Ioann nebo Berohard. Ať to byl ten či onen, pevně doufám, že si zpřerážel vazy.“
„Nezpřerážel,“ zarmoutil Widuwalta Sian.
„Hm. Škoda. Tak snad příště.“ Widuwalt se odmlčel. „Sia-ne, snad si nemyslíš, že bych byl takový ťulpas a Gudleifrovi podkovu vrátil?“
„Gudleifr ti za ni rád zaplatí,“
„Ta se nedá zaplatit.“
„Řekni, za jakých podmínek jsi ochoten mu ji vrátit, a on je beze zbytku vyplní.“
„Nenaléhej na mě, Siane, tu podkovu nevydám, ani kdyby se Gudleifr vzdal vlády v můj prospěch. Beztak původně patřila mému rodu.“
„To není tak docela správné tvrzení,“ namítl opatrně Sian. „Vykoval ji kovář Varandur pro Wanna, Orlygova syna, a Már ji získal, teprve když Wanna zajal a okradl ho o ni. Takže pokud dnes podkova někomu právoplatně náleží, pak Gudleifrovi, protože Wanne byl Udův přítel.“
„Bůhví, co je pravdy na tom, co mi tu povídáš. Rozhodně to nic nezmění na tom, že podkovu teď mám já a moje taky zůstane.“
„O tom bych si dovolil pochybovat,“ podotkl Sian.
„Pochybuj si, o čem chceš, Siane, své už jsem ti řekl a nemíním se s tebou dál bavit. Vyřiď králi Gudleifrovi mé pozdravy a uctivé díky za podkovu.“
S těmi slovy se Widuwalt zvedl z trůnu a zamířil ke dveřím.
„Jsi lump a zloděj,“ ulevil si Sian.
„Prosím?“ otočil se Widuwalt, jako by nevěřil svým uším.
„Gudleifr je ochoten zaplatit cokoliv, když mu podkovu dáš dobrovolně. Aleje také ochoten vytáhnout proti tobě do boje a z hradu ti udělat kozí chlívek, když mu ji nevrátíš. A vojsko vytáhne hned, jakmile se vrátím s nepořízenou na Udi.“
„Tak? Jenže to asi nebude moc brzy,“ řekl Widuwalt. „La-naere!“
Správce se objevil v místnosti.
„Lanaere, Sian Hnědooký s námi nějakou dobu pobude. Odzbroj ho a zavři do kobky.“
„Jak si přeješ, pane,“ uklonil se Lanaer a přivolal několik zbrojenců.
„Ty žertuješ, králi,“ obrátil se Sian na Widuwalta.
„Ani v nejmenším,“ usmál se Widuwalt, a to už se sedm mužů vrhlo na Siana, aby ho spoutali. Sian v duchu uznal, že Caradacova rada ohledně umístění meče nebyla tak zcela od věci, tasil a postavil se jim se zbraní v ruce. Caradac na okně poděšeně zakrákal.
Widuwaltovi vojáci se chopili zbraní a v místnosti se rozpoutala bitka. Byli to zkušení bijci, dali by Sianovi dost práce, i kdyby měl obě ruce zdravé, natož, když jednou téměř nemohl vládnout. Přesto se mu podařilo tři muže zranit a jednoho zabít, než mu zbylí přehodili přes hlavu plášť, a než se z něj vymotal, vyrazili mu meč z ruky a strhli ho na zem. Jeden z nich mu zkroutil pravou ruku za záda a prudčeji škubl. Ozvalo se křupnuti, jak povolila čerstvě srostlá zlomenina, Sian vykřikl a měl co dělat, aby neomdlel. Bez potíží, protože byl bez sebe bolestí, mu odebrali zbroj a dostrkali ho do podzemní vlhké kobky.
Caradac okamžitě odletěl na Udi, aby král vyslal na Már Sianovi pomoc.
Kobka, do které Siana uvrhli, byla studená a tmavá, protože v ní chybělo okno. Chlad by Sianovi ani tak nevadil, ale těžko si zvykal na černou tmu, která ho obklopovala. Po drahné době se přeci jen trochu rozkoukal, protože skvrnami pode dveřmi sem pronikala troška světla z chodby, kde svítila louč. V rohu nalezl hromádku poměrně čerstvé a čisté slámy, na kterou si mohl sednout a v případě nutnosti se do ní zahrabat a vyspat se. To byla docela laskavá myšlenka, protože strávil celou noc v sedle, ale nejdříve si musel ošetřit rameno. Bolest byla tak úporná, že uvažoval o tom, že se zkusí dobouchat na žalářníka a poprosí ho, aby mu přivedl lékaře, ale protože se cítil do hloubi duše uražen, rozhodl se o pomoc nežebrat a napravit si zlomeninu sám. Nahmatal, kde jsou kosti posunuté proti sobě, a se zaťatými zuby seje pokusil srovnat. Dalo to hodně práce, protože levá ruka je nešikovná, a chvílemi už nemohl vydržet, jak se kosti o sebe třou, ale povedlo se mu vrátit kost jakž takž na původní místo. Setřel si pot z čela a krev z rozkousaných rtů a zavěsil si paži na opasek. Pak si opatrně lehl do takové polohy, která mu působila co nejmenší bolest, a odpočíval. Doufal, ze Caradac, kterého viděl na okně trůnního sálu, přivede někoho, kdo by ho z jeho nezáviděníhodného postavení vylovil.
Havran letěl na Udi, co mu křídla stačila, a zamířil rovnou do okna Gudleifrovy komnaty.
„Gudleifře, Sian je v nebezpečí!“ zaskřehotal, ještě než přistál na stole.
„Co říkáš?“ polekal se král.
„Widuwalt mu odmítl vrátit podkovu a uvěznil ho. Caradac se obává, zeje Sian raněn.“
Gudleifr složil hlavu do dlaní. Naděje, kterou se kojil, ho zklamala.
„Caradacu, řekni Dangrudovi, ať vyrazí,“ vzdychl. „Ať s sebou vezme i Tankreda, Reiulfa a Asgeirra, a ať jede vojevoda Marquiliac s třemi sty muži. Pokud to bude nutné, můžou Már srovnat se zemí. Nejdřív ale ať získají podkovu a dostanou na svobodu Siana.“
„Caradac vyřídí,“ řekl havran a vyletěl ven, aby zaťukal na Dangrudovo okno.
Během chvilky pak byli na nádvoří družiníci připraveni k odjezdu a s nimi tři stovky Marquiliacových vojáků. Vytáhli na Már a Caradac letěl napřed, aby Siana povzbudil, jenže ani jedno okno na hradě nevedlo do Sianovy cely, a tak se s nepořízenou zase připojil k vojsku.
Gudleifrovo vojsko oblehlo Már a Dangrud s bílou vlajkou vyjednavače popojel k bráně, aby Widuwaltovi tlumočil Gudleifrovy podmínky. Jenže místo odpovědi se na něj snesla sprška šípů, takže jen svému pevnému štítu a rychlému koni vděčil za to, že vyvázl jen s lehkým škrábnutím. Rozzuřen vydal pokyn ke zteči, ale tu se podařilo Widuwaltovým mužům odrazit. Než však shromáždil Marquiliac vojáky k dalšímu útoku, vyjel z brány Widuwaltův správce Lanaer.
„Král Widuwalt je ochoten vyslechnout vaše požadavky,“ řekl.
„Jsou jen dva,“ opáčil Dangrud, „ale na jejich splnění beze zbytku trváme. Chceme zpátky Siana i s podkovou. Pak odtáhneme a nevypleníme ani jednu vesnici.“
„Vyřídím to králi. Vyčkejte dva dny, Widuwalt vše rozváží a dá vám vědět, jak se rozhodl.“
„Už kvůli němu samotnému doufám, že se rozhodne v náš prospěch,“ zavrčel Dangrud a Lanaer se vrátil do hradu.
Položili se tedy táborem kolem hradu a čekali. Za dva dny se brána opět otevřela a Lanaer oznámil, že se jim Widuwalt rozhodl vyhovět.
„Vrací vám Siana s podkovou, jak jste si výslovně přáli,“ řekl a zmizel v Mářu, aby dal pokyn k propuštění vězně.
Dva zbrojenci vyvedli Siana před hrad a ponechali mu i jeho hřebce, kterému přes sedlo přehodili Sianovu zbroj. Pak se vrátili a brána se zavřela.
Sian se levou rukou přidržoval sedla a i na dálku bylo vidět, že má co dělat, aby se udržel na nohou. Caradac se k němu rozletěl a Dangrud, který od havrana věděl, že Sian pravděpodobně utrpěl zranění, pobídl koně a dojel k němu.
„Co ti je?“ seskočil z koně.
Sian cosi nesrozumitelného zamručel.
„Krev nikde nevidím, tak co se ti stalo? Vypadáš na omdlení.“
„Taky se tak cítím,“ odtušil Sian. „Kdybych se cítil jen o něco lépe, Orlyg je mi svědkem, že by si ke mně ten zvyjeba-nec nic podobného nedovolil,“ zasršely mu oči. ‚jenže zkus se bránit, když máš zlomenou ruku!“
„Ty máš zlomenou ruku?!“
„Nejen to,“ zamračil se Sian a odhalil si pravé rameno. Na lopatce měl čerstvě vypálenou podkovu.
Dangrud tiše vykřikl. „To zvíře! Tak takhle plní svoje sliby! Tohle si odpyká,“ slíbil ponuře a vysadil Siana do sedla. „A ta zlomená ruka?“ zeptal se ještě.
„Rameno z Dankradu,“ odpověděl Sian. „Asi to ještě nebylo úplně zahojené. A ten chlap měl taky sílu jako medvěd.“
Dangrud zlověstně zavrčel a pobídl koně. V ležení se Siana ujal Asgeirr a Dangrud vydal povel k další zteči.
„Tentokrát musíme dostat Widuwalta, a to živého, abych ho mohl sprovodit ze světa co možná nejdůmyslnějším způsobem,“ oznámil vojsku a řekl jim, co provedl Widuwalt Siano-vi. Pak je vedl, doběla rozpálený zuřivostí, znovu na hrad. Rozpoutala se tuhá bitva, ale když už to vypadalo, ze se konečně štěstí začne klonit na stranu Gudleifrových družiníků, ozval se v jejich vojsku vzrušený křik.
Z Mářu se vznesl k obloze ryšavý hřebec a v jeho sedle seděl král. Tankred, který se po celou bitvu netěšil na nic jiného než na to, až svůj meč pohrouží do Widuwaltova těla, zlostně vykřikl a vyrval nejblíže stojícímu lučištníkovi z ruky luk.
„Střílejte po něm, hlupáci!“ zařval a sám napjal tětivu a vypustil z luku šíp. I když byl Widuwalt dost daleko, mířil díky svému bystrozraku dobře, jenže střela nedoletěla. Bez sebe vzteky vystřelil ještě šestkrát, ale pak mu Widuwalt zmizel mezi mraky. Nezasáhl ho ani jeden z šípů, které po něm vystřelili Gudleifrovi družiníci. Tankred se rozplakal bezmocnou zlostí. Tak blízko byl své pomstě, a Widuwalt mu upláchl.
Dangrud dal povel k ústupu. Teď už bylo zbytečné Már dobývat a plýtvat silami, které bude třeba vynaložit na honbu za Widuwaltem. Dobře si zapamatoval směr, kterým Widuwalt letěl, a usoudil, že nemohl mířit nikam jinam než na sever do skalnaté pouště, kde na vysoké skále, chráněn jezerem, stojí nepřístupný hrad jeho sestry Itis, Loren.
Několika zápalnými střelami způsobili na Mářu požár, ale chytly jen střechy a brzo zhasly, pak strhli tábor a odtáhli na Udi.
Král přijal zprávu o neúspěšné výpravě jako ránu dýkou do prsou. Teď už nemohl udělat nic jiného, než oznámit, čeho se Ioann dopustil a jaký ho za to stihne trest. A tentýž ortel vyřknout nad Diotbaltem, po němž se zem slehla.
Když Tankred uslyšel králův rozsudek, padl před Gudleif-rem na kolena a prosil ho o milost pro Ioanna.
„Tankrede, nesyp mi sůl do ran!“ požádal ho král. „Stačí, když se rmoutím sám. Myslíš, že mi nekrvácí srdce? Že bych raději sám nesložil život? Jenže jsem král a dal jsem slovo. A jako král ho musím vyplnit, a bůh ví jak těžko se mi ten slib dodržuje. Prosím tě, ušetři mě a odejdi.“
Tankred mlčky vstal a se skloněnou hlavou a pokleslými rameny vyšel z místnosti. Začal denně chodit za Ioannem do věže a ujišťoval ho, že krále už zlost pomalu přechází, že celá věc dobře dopadne a ať neztrácí hlavu. Ioann díky Tankredo-vým návštěvám rychle okříval na duchu a tím pádem i na těle, ale Tankreda každý rozhovor s nim stál vypětí všech sil, aby před Ioannem dokázal skrýt vlastní bolest a aby mu dokázal lhát do očí, když až příliš dobře věděl, že králův rozkaz není možno změnit. Ioann mu vždycky připomínal Gudkeriho a teď mu bylo, jako by mu podruhé zabíjeli bratra, s tím rozdílem, že tenkrát se to všechno seběhlo tak rychle, že si to skoro ani neuvědomoval, kdežto teď měl až příliš mnoho času na to, aby mohl pochopit, že to, co prožívá, je trpká skutečnost.
Královna Adalheit odjela v noci s Berohardem a Ilisou na svůj rodný hrad a Gudleifrovi nechala list, že ho nechce více znát a že už se nepokládá za královnu Východního království země Éllad.
Caradac se rozletěl do Hvozdu, aby přivedl Arnwalda, Wal-theriho, Morcanta a Haralda, a přinesl zprávu o Randwulfovi. Randwulfovo jméno se v těch dnech objevilo v Gudleifrově knize a jméno družiníka Diotbalta bylo zuřivě přeškrtané a byla k němu přičiněna poznámka, že své jméno do knihy vepsal sám a že je to zrádce.
Reiulf domluvil a v místnosti zavládlo ticho.
„Kdy má být poprava?“ prolomil mlčení Morcant.
„Zítra.“
Morcant jakoby v údivu potřásl hlavou.
„Čekal jsem cokoliv, když nás Amaler tak kvapem vypravoval z Hvozdu, ale tahle zpráva předčila všechny mé představy,“ řekl smutně. Pak se zvedl a vrátil se k Marcelíně.
Chvíli po tom, co odešel, se u Reiulfa objevil Tankred.
„Reiulfe,“ řekl tiše, když za sebou zavřel dveře, „něco ti svěřím, ale slib mi, že to nikomu neřekneš, nebo aspoň ne dřív, než zítra po…“ teď se zarazil, slovo poprava mu nešlo z úst, „… dokud bude Ioann naživu.“
„To ti můžu slíbit, ovšem pokud to nebude zákeřná králo-vražda,“ řekl Reiulf.
„To nebude,“ potřásl hlavou Tankred. „Mluvil jsem s Ioannem, řekl jsem mu – musel jsem mu to tak říct – že ta poprava zítra bude jen jako. Že ho král chce jen vytrestat, aby příště více přemýšlel, a tak… že bude všechno jako opravdová poprava, bude muset položit hlavu na špalek, ale kat máchne sekerou vedle něj. A pak dostane milost… Když už musí umřít, tak ať to má aspoň co nejlehčí…“ Pohled měl tak pustý a vyprahlý a tvář strhanou, až se Reiulfovi dech zatajil.
„Takže Ioann se vlastně ani nedoví, zeje mrtev,“ řekl Reiulf.
„To jsem právě chtěl,“ usmál se smutně Tankred.
„Ale co když se Ioann před někým prořekne a ten ho vyvede z omylu?“
„Neprořekne. Ví, ze by tím krále namíchl, a bude si dávat pozor na jazyk, to mi věř. Bál by se, aby pak kat nedostal jiný pokyn. Ioann bude tiše jako myška.“
„Ten nápad je vynikající, Tankrede,“ řekl Reiulf, „ale má jeden malý háček.“
Tankred se na něj tázavě podíval.
„Ty sám totiž Ioannovi prozradíš, že jsi lhal.“
„Co tě bere, Reiulfe! Proč bych to dělal?“
„Tvoje tvář tě prozradí. Vypadáš hrozně. Musíš se do zítřka aspoň pořádně vyspat, jinak ti Ioann vyčte z obličeje, žes ho balamutil.“
„To máš asi pravdu,“ potřásl hlavou Tankred, „ale pochybuji, že bych zrovna dnes usnul, když už nespím kolik nocí.“
„Přinesu ti něco na spaní od Asgeirra. Zatím si jdi lehnout.“
Asgeirr namíchal Reiulfovi pro Tankreda nápoj a byl docela mile překvapen, zeje Tankred ochoten ho vypít, protože předtím Asgeirrovu pomoc zuřivě odmítal. Reiulf Tankredovi lék donesl a počkal u něj, dokud tvrdě neusnul, a pak se vrátil k sobě. V hloubi duše Tankreda obdivoval, jak dokáže snášet bolest, kterou mu Ioannova poprava působí, a ještě hledět, aby mu aspoň poslední hodiny života zpříjemnil.
Ze zamyšlení ho vyrušil otrok, který vstoupil do dveří
„Král žádá Veselého Reiulfa, aby ho navštívil,“ řekl.
Reiulf se tedy s povzdechem odebral ke králi. Sklíčený Gudleifr ho netrpělivě očekával.
„Veselý Reiulfe, mám pro tebe úkol,“ řekl mu, sotva se Reiulf objevil ve dveřích. „Budeš se muset vydat pro podkovu. Ze všech družiníků, kteří mi zbyli zdraví, jsi nejmazanější, nejob-myslnější a nejmrštnější. Proto tam posílám tebe. Podkovy se totiž budeš muset zmocnit lstí, protože, jak víš, Widuwalt odletěl na Loren, hrad své sestry Itis. Loren stojí ve Skalách na vysoké strmé hoře, po které se nedá vyšplhat, jediná cesta do něj vede buď vzduchem, nebo podzemní chodbou. Z jedné strany je chráněn skalním Labyrintem, kterým ještě nikdy nikdo bez vůle paní Itis živ neprošel, a z druhé strany jezerem, ve kterém žijí tucty vodních příšer. Někde tam ústí chodba do hradu. Je to, jak vidíš, úkol nebezpečný a pro obyčejného člověka nemožný, ale jsem přesvědčen, že ty ho zvládneš.“
Reiulf sklopil hlavu. Úkol se mu zdál být nad jeho síly. Ge-tenek aby zatratil stříbrnou podkovu! pomyslil si, ale nahlas řekl: „Kdy mám vyrazit, pane?“
„Hned zítra. Po popravě.
Reiulf se uklonil a odešel. Přichystal se na cestu, a protože už se setmělo, uložil se ke spánku.
Brzy ráno ho vzbudil Dangrud, aby si oblékl parádní zbroj, protože poprava bude co nevidět. Reiulf byl oblečen v mžiku a šel se za Ioannem do věže rozloučit. Nalezl tam s ním i ostatní družiníky. Sian přišel až po něm, bledý a malátný, nedal si vymluvit, že si vezme kroužkovou košili jako ostatní, a teď mu zlomené rameno působilo pravá muka.
Vyvedli Ioanna na nádvoří, kde přes noc vyrostlo lešení pokryté černým, teď po ránu rosou zvlhlým suknem. Na tribuně u něj seděl král Gudleifr a pod očima se mu černaly tmavé kruhy. Vedle špalku na popraví šti stál kat v rudé kápi a otec Uo-dalrích.
Kordon vojáků udržoval mezi davem lidu, tísnícím se kolem lešení, volnou uličku, aby mohli družiníci s princem projít od věže. Vedli ho s tasenými meči jako čestná stráž, Ioann se mezi jejich urostlými postavami skoro ztrácel, vždyť byl ještě spíš dítětem než mužem.
Pohled na popraviště a na rakev vyloženou rudým sametem, která stála poblíž špalku, Ioanna trochu vyděsil, ale povzbuzen Tankredem, který na něj spiklenecky mrkl, nabyl ztracenou odvahu a znovu směle vykročil. Družiníci ho vyvedli až na lešení a postavili se po stranách popraviště.
Ioann se poklonil otci, poklonil se Uodalríchovi a beze strachu poklekl ke špalku.
Král dal znamení, zavířily bubny a kat mávl sekerou.
Tankred zavřel oči, aby neviděl, jak sekera dopadne, a raději je neotevřel, ani když kat oznámil, že dílo dokonáno jest, a zdvihl uťatou princovu hlavu, aby se mohl každý přesvědčit. Na Ioannových rtech ztuhl nedočkavý úsměv, který měl už už propuknout v smích, jen co mu otec oznámí milost…
Tělo uložili družiníci do rakve a odnesli ji do kaple, kde pro ni byl přichystán mramorový katafalk pokrytý drahocenným přehozem, v jehož rozích byly vytkány Gudleifrovy znaky. V hlavách pak zapálil otec Uodalrích dvě vysoké voskovice a po tři dny zde měli držet stráž královi družiníci.
Tankreda a Arnwalda však vyslal král pro Adalheit, aby se alespoň zúčastnila pohřební tryzny, a Reiulf se vydal pro podkovu. O skutečném cíli své cesty však řekl pouze Sianovi, který za ním později poslal Caradaca, ostatním namluvil, že chce navštívil Alwaru, což byla částečně pravda.
Tankreda a Arnwalda vybral král jako posly k Adalheit proto, že Arnwald byl jejím nejoblíbenějším družiníkem a doufal, že jako takový ji snad obměkčí, a Tankreda proto, že si dobře všiml jeho utýrané duše a byl přesvědčen, že činnost je nejlepší lék na smutek, a chtěl mu tak pomoci.
Tankred s Arnwaldem dorazili k Adalheitinu hradu těsně před polednem, počkali tedy, až bude slunce na vrcholku své denní dráhy, protože v té době je sluneční bůh Tagira na obloze nejvýše a vidí všude, a protože je zároveň i ochráncem poutníků, host, který zaklepe na dveře v pravé poledne, nesmí být vyhnán, byť by byl sebenevítanější. Družiníci totiž měli oprávněné obavy, že by se jinak do hradu nedostali.
V pravý čas tedy zabušili na bránu.
„Kdo jste?“ zeptal se vrátný.
„Jsme poutníci, kteří by rádi popřáli odpočinutí sobě i svým zvířatům,“ řekl Arnwald, a když si všiml, jak bedlivě si je strážný prohlíží, blahořečil Tankredovu nápadu schovat šedé pláště družiníků do tlumoků, protože na ty Adalheit svou čeleď dozajista upozornila.
Strážný jim otevřel bránu a družiníci vjeli dovnitř. Seskočili z koní, kterých se ujal pacholek, počkali, až vrátný zavře bránu, a pak se ho Arnwald jen tak mimochodem zeptal:
„Prý tu teď pobývá Adalheit?“
„Tak, pane, vrátila se na rodný hrad,“ odpověděl muž a dal nenápadně znamení kolemjdoucímu čeledínovi, protože Arnwald přesně odpovídal popisu, který svým lidem královna vydala. Vylíčila jim všechny družiníky, protože se obávala, zeje za ní král pošle.
„Slyšel jsem o tom,“ potřásl hlavou Tankred. „Mohli bychom dostat něco k jídlu?
„Jistě,“ usmál se strážný. „Tamhle je kuchyně, řekněte si o něco,“ ukázal na dveře v protějším rohu nádvoří.
Arnwald vykročil tím směrem, ale v tom se od konírny ozval křik.
„Přijeli družiníci! Přijeli pro Adalheit! Bijte je! Na ně!“ a ze stáje se vyřítil pacholek mávaje plášti, které našel v tornách. Tankred tasil a postavil se ke zdi, aby měl krytá záda.
„Arawalde, běž rychle za královnou,“ pobídl svého druha. Arnwald kývl.
„Kde je královna?“ obořil se na strážného.
„Není mým úkolem uvádět hosty,“ ušklíbl se strážný. „Od toho jsou tu otroci.“
„Však on se taky nějaký najde,“ ubezpečil ho Arnwald, udeřil ho jílcem do spánku tak prudce, že nebožák ztratil vědomí, a rozběhl se do paláce. Hbitě unikl několika čeledínům s klacky, kteří se po něm vrhli, rozrazil palácové dveře a chytil za vlasy otrokyni, která se je zrovna pokoušela zamknout.
„Tak, děvečko, a teď mě hezky rychle odveď ke královně, nebo tě podříznu jako holoubě,“ požádal ji a vytasil dýku.
„Nezabíjej mě, pane,“ zavzlykala poděšená dívka a ochotně mu ukázala cestu.
Adalheit právě s dětmi dlela v jídelním sále a čekala, až sloužící přinesou oběd, když dovnitř vpadl Arnwald jako velká voda. Oknem na schodišti zahlédl, jak Tankred čelí rozzuřeným podomkům, a tak se snažil být u královny co nejdříve.
„Paní,“ padl před leknutím zkamenělou královnou na kolena, „poruč, prosím, své čeledi, ať upustí od úmyslu utlouci Tankreda k smrti!“
Adalheit vyhlédla z okna. V tom okamžiku přišel zrovna Tankred o meč. Dřív, než se jeden z útočníků vzpamatoval, vytrhl mu rozparku a bránil se statečné dál. Když zahlédl královnu v okně, vzkřikl:
„Adalheit! Adalheit! Dej mě třeba pověsit, ale nenech mě tu ubít jako vzteklou lišku!“
Adalheit zaváhala a ohlédla se po Arnwaldovi.
„Zachraň ho, královno,“ zaprosil.
Adalheit se vyklonila z okna a zakřičela překvapivě silným hlasem: „Přestaňte! Okamžitě přestaňte, nebo vás dám všechny zvěšet!“
Muži, kteří se prve, když Tankred zavolal na královnu, zarazili, neochotně sklonili napřažené klacky.
„Je to králův poskok!“ zavolal jeden z nich.
„Přiveďte ho sem,“ rozkázala královna a zavřela okno.
Arnwald jí chtěl děkovat, ale Adalheit ho zarazila.
„I kdyby to byl sám Gudleifr,“ pravila, „zasloužil by si lepší smrt.“
Pak poslala Beroharda s Ilisou pryč.
Čtyři čeledíni přivedli Tankreda a neurvale jím smýkli na kolena.
„Můžete jít,“ pokynula jim Adalheit.
Tankred si sundal přilbu a otřel si zpocené a zkrvavené čelo.
„Díky, paní! Ještě chvilku a byli by mě rozsápali.“
„Jestli by to tak nebylo lepší,“ povzdychla si královna.
„Co to mluvíš?“ zděsil se Arnwald. „Ty si přeješ Tankredo-vu smrt?!“
„Přeju si smrt kohokoliv, kdo mě přijede z králova popudu nabádat k návratu,“ řekla Adalheit. „Nemysli si, Arnwalde, že nevím, proč jste tady. Můžeš si být jist, že se vám nepovede mě přemluvit. K tomu vrahovi bez kouska lidského citu v těle se nikdy nevrátím.“
„Křivdíš králi, Adalheit,“ zastal se Gudleifra Arnwald. „Vždyť jsi s ním nemluvila od té chvíle, co Ioanna uvěznil, nevíš, co se dělo v jeho srdci.“
„To opravdu nevím,“ řekla trpce Adalheit, „A už se to ani nenamáhám pochopit.“
„Ale měla bys, královno. Vždyť Gudleifr byl ten poslední, kdo si přál Ioannovu smrt.“
Adalheit se na něj s opovržením, které patřilo králi, podívala.
„Nevykládej nesmysly, Arnwalde. Mohl mu dát přece milost.“
„Ale to by musel zrušit slovo, které dal!“
„Proč to neudělal?“
„Adalheit,“ užasl Tankred, který dosud klečel s přílbou v klíně na zemi a dlaní se pokoušel zastavit si krev, která mu crčela z nosu, „to přece žádný čestný muž nemůže! Natož král! Vždyť ho vidí celá země!“
Adalheit mlčky namočila šátek v míse s vodou na umývání rukou a podala mu ho. Tankred si ho přitiskl na kořen nosu.
„Ať tak či onak, milí družiníci,“ řekla po chvíli, „nepočítejte s tím, že bych se s vámi vrátila. Ani s kýmkoliv jiným. Odpočiňte si, ty, Tankrede, si nech ošetřit rány, a zítra se vrátíte na Udi.“
„Víš, co král udělá, až se vrátíme sami?“ vzdychl Arnwald.
„Ne, a ani to nechci vědět. Bude mi vás líto, až z vás budou stahovat kůži, ale zůstanu tady.“
„Proč si máme my odpykávat královy činy?“
„Protože jste jeho družiníci.“
„A ty jsi jeho žena,“ řekl tiše a smutně Tankred. „A slíbila jsi mu věrnost.“
„Za těchto okolností snad mohu svůj slib vzít zpět.“
„Ale král tě potřebuje!“
„Já jeho už ne. To mu, Tankrede, můžeš vyřídit. Jděte.“
Kvapně vyšla z místnosti.
„Vypadá to, že se na Udi vrátíme bez královny,“ zaškaredil se Arnwald. „Bolí to hodně?“
Tankred mávl rukou a Arnwald mu pomohl vstát.
„Pár chrapounů mě nemůže rozházet,“ chvástal se, ale bylo vidět, že ho zhmožděniny bolí.
Pozdě večer se Arnwald vykradl z jizby, kterou jim královna vykázala, a vydal se Adalheit hledat. Byla ve své ložnici a čekala na něj. Arnwald vklouzl k ní na lůžko a políbil ji.
„Jestli si myslíš, že mě teď přemluvíš, abych se vrátila,“ usmála se do tmy, „tak se krutě mýlíš.“
„Ale když zůstaneš tady, nejspíš se už neuvidíme.“
„Tak hleď, abychom měli na svou poslední společnou noc ty nejkrásnější vzpomínky,“ zakryla mu ústa dlaní.
Arnwald jí vtiskl do dlaně polibek.
„Má paní,“ zašeptal, „přísahám ti, že na tuto noc nikdy nezapomeneš.“
Arnwald od královny odešel až pod ránem a odnášel si slib, že Adalheit odjede s nimi. Když však sešli s Tankredem na nádvoří přichystaní k cestě, stáli tam jen tři koně. Dva bez jezdců, v sedle třetího seděl Berohard. Královna se svými panenkami a s Ilisou právě vcházela na nádvoří.
Arnwald se k ní přichomýtl.
„Obelhala jsi mě, královno,“ zašeptal, aby to slyšela jen ona. „Zmije.“
Z pohledu, kterým po něm střelila, vyčetl, že už není nejoblíbenějším královniným družiníkem.
„Posílám králi alespoň jeho syna,“ řekla královna, když druži-níci nasedli, „a vy mi ručíte vlastními hlavami za to, že přežije.“
Tankred se uklonil v sedle na znamení souhlasu, Arnwald mlčky pobídl koně a vycválal otevřenou branou. Tankred a Berohard za ním.
Když se král dozvěděl, že Adalheit odmítla přijat, nezuřil, jak se všichni obávali, ale propadl černému zoufalství. Brzy se však vzpamatoval, ale žádného posla už k Adalheit neposlal.
Druhý den po návratu prince Beroharda na Udi se konala pohřební tryzna za Ioanna, které se zúčastnili všichni Gudleif-rovi přední muži krom Reiulfa, který byl tou dobou na cestě do Skal. Teprve po skončení tryzny prozradil král družiníkům, kam a za jakým účelem Veselého Reiulfa poslal, protože si byl jist, že Reiulf je nyní tak daleko, že i kdyby chtěl někdo Widu-walta varovat, jeho zpráva dojde pozdě. Tehdy Sian požádal Caradaca, aby se vydal za Reiulfem a byl mu v případě potřeby nápomocen.

O DRUHÉ CESTĚ PROSTŘÍBRNOU PODKOVU

Mezitím dojel Reiulf ke své matce, lesní víle Alwaře. Přivítala ho s velikou radostí, protože o něm už několik let neměla jiné zprávy, než že vstoupil do Gudleifrových služeb.
„Jsem šťastná, že tě vidím, Reiulfe,“ objala ho. „Už jsem se bála, žes na mě zapomněl.“
„Jak bych mohl, Alwaro,“ bránil se Reiulf. „Ale nemůžu už jezdit, kam se mi zachce a kdy se mi zachce. Teď mě ale vede cesta kolem tebe, proto jsem využil příležitosti a zastavil jsem se.“
„A kam máš namířeno?“ vyzvídala Alwara.
Reiulf se ošíval, nechtěl matce prozradit, kam jede, pamět-liv králova rozkazu, ale pak ho napadlo, že by mohl od Alwary získat užitečnou radu.
„Král mě posílá do Skal na hrad Loren. Widuwalt mu totiž uzmul stříbrnou podkovu a skrývá se tam teď u své sestry. Jenže cesta na Loren je nebezpečná a vskutku si nejsem jist, jestli se mi tam podaří dojít. Loren totiž stojí na skále, která je z jedné strany chráněná Labyrintem, a tím prý ještě nikdo živý neprošel. Z druhé strany sousedí s jezerem, a to se pro změnu hemží vodními ještěry jako rybník před výlovem. Navíc je ta skála tak strmá, že se na ní člověk neudrží. Tam se snad dostane jedině pták. Myslím, že pro Caradaca by to byl úkol jako dělaný, ale pro mě?“
Alwara se usmála.
„Ta cesta není tak nebezpečná a hrad nedobytný, jak se ti zdá, Reiulfe, ale udělal jsi dobře, že ses u mě stavil. Dám ti bylinky, které ještěry v jezeře uspí, stačí hrst a budou spát celý den. Ty si ale dej pozor, aby ses vody nenalokal, až poplaveš, protože jinak usneš taky a utopíš se jako kotě. Až přeplaveš jezero, uvidíš puklinu ve skále a tou se dostaneš do jeskyně s podzemním jezerem. Ta jeskyně je téměř srdcem hory a vede odtud mnoho chodeb, ale která z nich tě dovede do hradu, to už si musíš zjistit sám.“
Reiulf jí poděkoval za radu, převlékl se do šatů potulného barda, přes rameno si přehodil svou milovanou loutnu a hotovil se vydat se na cestu. Alwara mu dala míšek s voňavým práškem z rozdrcených bylinek, popřála mu šťastnou cestu a Reiulf vyrazil, teď už pěšky, do Skal. Mířil na severovýchod, k Bílé bráně Skal, odkud vedla poměrně bezpečná cesta k jezeru. Skály za Bílou bránou obývají jen rozverní skřítečkové a s těmi byl Veselý Reiulf zadobře, protože milovali, stejně jako on, hudbu. Snadno šije naklonil svými písněmi a když si večer připravoval večeři, rádi si k němu přisedli na kus řeči. Jak se však dostat od podzemního jezera do hradu, se od nich nedozvěděl.
Cesta mu příjemně ubíhala a brzy stanul na břehu ohromného třpytivého jezera, na jehož druhé straně se tyčil k nebi na vysoké skále hrad Loren.
Začínalo léto, slunce pražilo do suché půdy pod sebou a Reiulf cítil neodolatelné nutkání skočit do chladné vody. Při pomyšlení na dravé tlamy vodních tvorů si však toto potěšení raději odepřel a sroubil si malý vor. Pak nasypal do jezera polovinu bylinek z pytlíčku a počkal dosti dlouhou dobu, aby si mohl být jist, že ještěři už usnuli. Teprve tehdy se odvážil vyplout.
Slunce už se klonilo k západu a jeho paprsky se od hladiny jezera odrážely tak, že jezero vypadalo jako kaluž roztaveného zlata. Reiulfa od slunečního třpytu sice bolely oči, ale byl přesvědčen, že pokud někdo na Lorenu pozoruje jezero, je na tom stejně a v oslnění si jeho voru nemůže všimnout.
Než se přeplavil přes jezero, byla noc. Břeh, u kterého chtěl přistát, spadal skoro svisle do vody a Reiulfovi dalo hodně práce, než našel místo, po kterém by se mohl vyškrábat aspoň kousek nahoru a tam schovat do skalní rozsedliny svůj vor a šaty. Loutnu pečlivě zabalil od haleny, aby mu nenavlhla, a polonahý, jen v nohavicích, ozbrojený pouze dýkou, skočil do vody. Doplaval k puklině, která byla široká sotva tak, že mohl mezi skalami udělat tempo, a vnikl do jeskyně.
Až dosud se řídil tím, co vyprávěly pověsti a co mu řekla Alwara. Kudy vede cesta dál, nikdo nevěděl, protože tak daleko se ještě nikdo nedostal, a pokud se dostal ještě o kousek dál, neměl už možnost se s nikým o své zkušenosti podělit, protože živý se nevrátil a zpravidla se nenalezlo ani jeho tělo. Tato vyhlídka Veselého Reiulfa poněkud rmoutila, usedl tedy na kamenný břeh podzemního jezera a uvažoval, co podniknout dál. Puklinou sem žádné světlo nepronikalo, jednak proto, že byla příliš úzká, jednak proto, že venku byla černočerná tma. Odkudsi ze dna však vodu prosvětlovalo matné bledé světlo, podobné světlu měsíce, a v něm se míhaly stíny velkých ryb. Z toho Reiulf usoudil, že vody velkého jezera a podzemního jezera nejsou smíšené, a obešel ho z toho mráz.
Světlo slabě ozařovalo i vnitřek rozlehlé jeskyně. Jezero bylo kolem dokola lemováno kamenným okrajem, rovným a hladkým, jako by ho někdo záměrně vytesal – a možná tomu tak skutečně bylo – , který byl místy široký několik sáhů a místy dosahoval s bídou šířky dvou stop. Celá jeskyně měla tvar nízké mísy obrácené vzhůru a byla tak rozlehlá, že Reiulf nedohlédl ani na druhý břeh, ani na strop.
Na břeh vedlo mnoho chodeb, jejich ústí byla různě široká, různě vysoká a různě tvarovaná, a u některých bylo na první pohled zřejmé, že člověk se dovnitř nedostane. A z tohoto množství měl teď Reiulf vybrat tu pravou. Byl to těžký úkol, zvláště, když po několika krocích mizel v chodbě poslední zákmit světla. Reiulf se neodvažoval dál než na pár kroků, pak se zastavil a větřil. Věděl, že v chodbě, která má vést na povrch, bude s největší pravděpodobností čerstvější vzduch než v té, která jde do nitra země. Jenže takové chodby našel čtyři. Udělal si před nimi značky z ulomených krápníků a přemítal, kudy dál.
Tušil, že aspoň jedna z nich vede přímo do hradu, a o ostatních se proslýchalo, že jsou střeženy vlkodlaky. S těmi se Reiulf seznamovat nehodlal. Měl ovšem velkou naději, že k tomu bude mít příležitost.
Náhle jeskyní zašuměla křídla. Reiulf se bleskurychle vtiskl mezi kameny u ústí jedné chodby. Tvor se přibližoval a nakonec, k Reiulfovu nemalému zděšení, usedl těsně vedle něho. Než však stačil hmátnout po dýce, stvoření promluvilo.
„Neschovávej se, Reiulfe,“ zakrákoralo potichu známým hlasem. „Caradac tě našel.“
„Uf, Caradacu,“ oddechl si Reiulf. „Málem jsem leknutím duši vypustil.“
Caradac se zachechtal. „Caradaca posílá Sian, aby na tebe dával pozor.“
„Sian si mě plete s Haraldem?“ ohradil se popuzeně Reiulf. „Nejsem dítě.“
„Sian si myslí, že bys měl mít Caradaca na blízku, kdyby se ti něco přihodilo a potřeboval bys dát zprávu.“
Reiulf potřásl hlavou. „Ano, například abys doletěl zvěstovat, že už je po mně.“
„Z Veselého Reiulfa se stal škarohlíd?“
„Ne. Ale vidím věci tak, jak jsou. Tenhle úkol je na mě příliš těžký, král mě přecenil a zklame se ve mne. Podívej se na to množství chodeb a chodbiček. Vybral jsem čtyři, o nichž mi můj nos tvrdí, že vedou někam na povrch. A z nich si teď musím zvolil jednu, u jejíhož východu mě možná nečeká smrt, i když je víc pravděpodobné, že přijdu o život, ať se vydám kteroukoliv z nich. Pokud se dostanu rovnou do hradu, zabijí mě stráže, které tam jistojistě hlídají. A pokud se dostanu jinam, sežerou mě vlkodlaci. Je pravda, že menší strach mi nahánějí ozbrojení muži než vlkodlaci, ale jak mám poznat, která chodba je ta správná?“ zazoufal si Reiulf.
„Hlavu vzhůru, Reiulfe,“ povzbudil ho havran. „Ne nadarmo pochází Caradac z Hnízd moudrých havranů. Ví, že jen dvě z oněch čtyř chodeb hlídají vlkodlaci a že jen jedna vede do hradu. Ta čtvrtá ústí několik sáhů pod hradem, a jak se Caradac právě přesvědčil, nikdo ji jako obvykle nehlídá, protože není zvykem na Lorenu přijímat návštěvníky, ať už zvané či nikoliv, a paní Itis si myslí, že dostatečnou ochranou jejího hradu je jezero a Labyrint.“
„Tím jsi mě sice potěšil, Caradacu, ale pořád ještě nevím, jak se trefit do té správné chodby.“
„Vyber tu, která klesá nejstrměji dolů,“ poradil mu havran, „neboť, jak se praví ve Wetemae, nemůžeš jít dolů, aniž bys šel nahoru, a nemůžeš jít nahoru, aniž bys šel dolů,“ zarecitoval a otřel si zobák o peří.
„Děkuju, Caradacu,“ řekl Reiulf a zařídil se podle havranovy rady. Vyhledal nejpříkřeji se svažující chodbu a po krátkém zaváhání do ní vstoupil.
„Pamatuj si, Veselý Reiulfe,“ nabádal ho Caradac, který mu seděl na rameni, „že pokud ti zraní nohu, musíš kulhat, a kdyby tě náhodou chytili a mučili tě, musíš křičet. Nedopusť, aby se dozvěděli o tvé perličce, protože pak by byla tvoje smrt dlouhá a krušná. Caradac teď poletí nahoru a bude tě očekávat u východu z chodby. Pak ti bude nablízku, kdykoliv budeš potřebovat pomoc. Ať se ti dílo daří!“
S těmi slovy odlétl havran zpátky do jeskyně a odtud ven a Reiulf mu záviděl, že může pod širé nebe.
Jak Reiulf sestupoval níž a níž, byla čím dál tím větší zima a i ty nejposlednější paprsky světla dávno ztratily cestu sem, do hlubin hory. Reiulfa roztřásal chlad, drkotaly mu zuby a v neproniknutelně tmě si připadal jako slepec, řídit se mohl jen hmatem a sluchem a jakýmsi šestým smyslem, který člověka upozorní na blízkost někoho jiného nebo na překážku, aniž by sejí dotkl. Ze tmy se ho zmocňovala hrůza a nabyl přesvědčení, že takhle nějak musí vypadat Getenekova říše zemřelých.
Chodba začala být cítit zatuchlinou, pod bosými chodidly mu čvachtala smrdutá ledová voda a občas šlápl na něco měkkého a vláčného. Někdy to zůstalo ležet, jindy to sebou mrsklo jako úhoř a Reiulf pokaždé uskočil zpocený leknutím a chvěl se. Nemohl se rozhodnout, jestli mu má být odpornější představa, že šlápl na mrtvolku nějakého slizkého jeskynního tvora, nebo na některého z těch hnusných a nebezpečných podzemních živočichů, o kterých mu vyprávěla Alwara.
Po nějaké době začala chodba stoupat a kaluže s kluzkými tělíčky mizely. Zato se Reiulfovi zdálo, že slyší ve tmě drobné šustivé krůčky a že ho něco pozoruje a sleduje. Vytasil proto raději dýku a držel ji v ruce.
Místy stoupala chodba téměř kolmo vzhůru, a tehdy vzal Reiulf dýku do zubů a šplhal po kamenech jako lasice. Byly vlhké a klouzaly, spáry a výčnělky, kde by mohl zaklesnout prsty, hledal jen s obtížemi a nejednou sjel zase dolů.
Měl pocit, jako by byl v podzemí několik let, a když konečně dospěl k východu, síly ho pomalu opouštěly. Ocitl se na malé skalní plošince velké sotva tak, aby se na ní mohl natáhnout, z valné části stíněné houževnatou zakrslou borovicí. Hluboko, snad míli pod ním, se ve slunci blyštěla hladina jezera, po kterém připlul. Unaveně se natáhl na sluníčko, jehož teplo se mu příjemně rozlévalo po údech, a čekal, až Tagira překoná svou denní dráhu a on se bude moci pod rouškou tmy vydat na cestu do hradu, který, jak tušil, strměl do výše nad skalní stěnou zastírající mu výhled vzhůru.
Tvrdě usnul a probudil ho až Caradac, který přiletěl se západem slunce.
„Vstávej, Reiulfe!“ zaskřehotal. „Je čas!“
Reiulf se pozvedl na loktech, zamžoural rozespalýma očima po havranovi a mohutně zívl.
„Dobrý večer, Caradacu,“ usmál se.
„Málem jsi Caradaca spolkl,“ zaškaredil se havran.
„Mám sice řádný hlad, ale tak zlé to se mnou ještě není, abych musel žvýkat syrové a neoškubané ptačisko,“ ohradil se Reiulf.
„Zanech planých žvástů, Reiulfe,“ napomenul ho havran, „musíš si pospíšit. Uběhla už hrůza času, než jsi se vymotal z podzemí, a není nepravděpodobné, že paní Itis už ví o vetřelci, který si troufl překročit hranice jejího království. Jestli máš žízeň, napij se, a pak rychle vyraz.“
Reiulf se lačně napil z hrnku, který pro něj Caradac ukradl v hradní kuchyni a nabral do něj vodu ze studně, protáhl se a vstal.
Caradac přešlápl z pařátu na pařát.
„Nezapomeň, Reiulfe, co ti Caradac už jednou řekl: když ti poraní nohu, naříkej, a budou-li tě mučit, křič.“
„Vím, Caradacu. Svoji perličku musím chránit jako oko v hlavě.“
„Víc, víc,“ zamával křídly Caradac. „Oči máš dvě, perlu jen jednu!“
„Bylo by horší, kdyby tomu bylo naopak,“ mínil Reiulf.
„Caradac bude nablízku, kdybys potřeboval pomoc. Zatím mnoho štěstí!“
„Díky!“ řekl Reiulf a zamával odlétajícímu havranovi. Pak začal zlézat skálu. Šlo to po ní o něco lépe než v podzemí, protože byla suchá a viděl, kam šlápnout, ale když si odmyslel tyto dvě výhody, byl výstup navýsost nebezpečný, jelikož mu oporu poskytovaly jen malé výstupky a prasklinky a nebo náhodně uchycené trsy mechu a travin. A pod ním se rozvírala hlubina, z níž se mu dělalo úzko u srdce. I kdyby se při pádu nepotloukl
0 skaliska, jeho osud by byl zpečetěn, protože ještěři v jezeře se už určitě probudili a byl by pro ně vítaným soustem. Snažil se proto raději nekoukat dolů a lézt co nejopatrněji, ale ne zase příliš pomalu.
Konečně vyšplhal až k úpatí hradeb, a to už byla černočerná tma. Opřel se zády o zdivo, aby si odpočinul, a přemýšlel, jak dál, a hlavně, kde hledat podkovu. Napadly ho celkem tři možnosti. Buď je v konírně na kopytě některého z koní, pokud v hradě, kam vyšplhá leda moucha a Veselý Reiulf, koně jsou.
1 když na jednom vlastně Widuwalt přiletěl. Nebo může být podkova v pokladnici, anebo někde docela jinde. Dlužno říci, že se Reiulf obával, že ta třetí možnost je nejpravděpodobnější.
Teď se potřeboval dostat za hradby. Když zaklonil hlavu, aby viděl, jak jsou vysoké, napadlo ho, že tady jsou vcelku zbytečné, protože žádné vojsko se sem nikdy nemůže dostat. Na obranu Lorenu podle jeho soudu stačí jeden muž, který by číhal u východu z chodby a každého, kdo by z ní vystrčil hlavu, by přičísl sekerou.
Opatrně oblezl hradby, přičemž několikrát málem spadl dolů, ale neobjevil žádnou bránu, ba ani vrata či dvířka, ani okénko, zkrátka žádný otvor, kterým by se mohl protáhnout dovnitř, a tak s povzdechem uznal, že mu přece jen nezbude nic jiného, než hradby přelézt.
Zalitoval, že u hradeb neroste žádný strom, po kterém by mohl vyšplhat, ale chápal, že lorenští netouží po tom, aby jim do hradu nalezla kdejaká havěť, a tudíž si tu stromy nepěstují. Zkusil tedy vyšplhat po holé zdi, ale rozedřel si dlaně i chodidla do krve, aniž dosáhl nějakého výsledku. Zoufalý, že se mu do hradu vniknout nepodaří, se pokusil ještě o jednu věc. Našel si plochý ostrý kámen a tím vydroloval maltu mezi kameny, aby si do větší a hlubší spáry mohl zaklesnout prsty.
Pomalinku, šnečím tempem, se dostával nahoru a mezi zuby cimbuří se svalil k smrti znavený. Mile ho překvapilo, že ho neobjevila žádná hlídka, ovšem když si vzpomněl na námahu, kterou musel vynaložit, aby se sem dostal, uznal, že lorenští právem pokládají své hradby za nepřekonatelné a nepřipadá jim nutné vůbec hlídky stavět.
Sotva popadl dech, sesmýknul se na druhou stranu hradby na střechu nějaké budovy. Po šikmé střeše sklouzl až na okraj a tichounce, tak jak ho to učil bratr Rys, seskočil z výšky jednoho a půl sáhu na zem. Měsíc byl za mraky, takže mohl nepozorovaně přeběhnout volné prostranství k dalšímu stavení a dál se plížil podle zdi k budově, v níž podle pachu a občasného zafrkání tušil maštali. Nepřišel sice zatím na to, proč tu koně chovají, ale to byla konec konců jejich a ne jeho záležitost. Pro něj bylo nejdůležitější dostat se dovnitř a prohlédnout koním kopyta, jestli snad není některý z nich okován Gudleifrovou podkovou. Doufal, že bude, protože jinak ho čekala nebezpečná cesta do paláce a hledání pokladnice.
Do konírny se dostal snadno malým okénkem a našel tam čtyři koně. V jednom poznal hřebce krále Widuwalta, na kterém král prchal ze svého hradu.
Prohlédl mu kopyta. Na jednom podkova chyběla, ostatní byly obyčejné. Zbylí tři koně nebyli okovaní vůbec a podle několika pírek nad kopyty poznal, že toho ani nemají zapotřebí, protože jsou to koně létavci.
Reiulf byl otrávený a znechucený. Když podkova není tady, znamená to, že cesta do paláce ho nemine, a tam má dosti pochybnou naději na úspěch, a kdo ví, jestli odtamtud vyvázne živý a zdravý. Nebo aspoň živý.
Jelikož však už nebe začínalo blednout, odložil další hledání na příští noc a zalezl na půdičku plnou voňavého sena. Předtím ještě ukradl nejbližšímu koni několik hrstí ovsa a kus tvrdého chleba, protože svíravý pocit hladu mu připomněl, že už bratru dva dny neměl v ústech. Žízeň zchladil vodou z vědra stojícího v rohu konírny. Pak se zachumlal do sena v nejvzdálenějším koutě půdičky a zmožen usnul, jako by ho do vody hodil.
Prospal celý den a až k večeru ho probudily hlasy štolbů v konírně. Přiložil oko ke škvíře mezi prkny podlahy půdy a napjatě pozoroval a špicoval uši, aby zjistil, co se dole děje.
Dva štolbové hřebelcovali koně, ale Reiulf jim nerozuměl, protože se bavili moc potichu. Teprve když skončili s prací a složili náčiní, zaslechl, jak ten menší a drobnější říká:
„Dneska radši zůstanu spát u koní, Elmare, zaslechl jsem, že prý se někdo dostal do hradu, a co jiného by tady tak chtěl dělat, než ukrást létavce. Budu hlídat.“
„Nebudeš se tu sám bát?“
„Kdepak,“ zasmál se štolba. „Mám tu sekeru,“ ukázal někam dozadu za sebe, kam Reiulf neviděl, „a dvě pádné ruce.“
„Mám tě přijít o půlnoci vystřídat?“
„Ale ne, klidně spi. Budeš hlídat zítra, pokud toho ptáčka nelapnou do večera. Co by ti řekla žena!“
„To máš pravdu,“ souhlasil Elmar. „Tak dobrou noc.“
„Dobrou noc,“ odpověděl mrňous a začal se ukládat ke spaní. Reiulfa napadlo, že to tedy s tím hlídáním nebude tak žhavé, ale zatrnulo v něm při pomyšlení, že se o něm na Lorenu už ví. Nějakou dobu vyčkával, a když si byl jistý, že koňák usnul, pomalu se začal sunout k okraji půdičky. Jenže zapraskání prken prcka probudilo, ten se vymrštil na nohy a zvolal: „Kdo je tam?!“
Reiulf znehybněl a po chvíli procítěně zamňoukal. Snad tu mají kočky, pomyslil si.
„Mrcho,“ ulevil si štolba a znovu si lehl.
Tak jo, kočky tu mají, usoudil Reiulf a co nejopatrněji se doplížil ke kraji půdy, slezl po trámu dolů, rychlým skokem se vrhl po spícím štolbovi a rukou mu zacpal ústa.
„Otoč se na břicho,“ zasyčel na něj šeptem, „a nehýbej se, nebo tě podříznu jako holoubě.“ Zašermoval mu výhružně před nosem dýkou, aby dodal svým slovům patřičné váhy.
Když vyděšený muž poslechl, zručně odřízl od ohlávky, která visela na zdi, kus řemene a svázal mu ruce za zády.
„Můžeš se obrátit. Znáš hrad dobře?“
Nešťastný štolba kývl.
„Takže určitě víš, kde je pokladnice.“
Zajatec přikývl podruhé.
„Výborně,“ usmál se Reiulf. „A možná taky víš, kde má Widuwalt ukrytou podkovu, kterou byl okován tenhleten hřebec,“ ukázal na králova koně..
„Ta je v té pokladnici,“ zablekotal štolba. „Nechápu, proč obyčejná podkova…“
„Ty toho nechápeš, koňáku,“ uchechtl se Reiulf. „Tak vstaň, dovedeš mě k ní.“
„Ale –“
Reiulf mu nasadil špičku dýky na krk.
„Ale co?“
„Ale ovšem,“ pípl štolba.
„No proto. Jsem rád, že jsem narazil na tak ochotného muže,“ zazubil se Reiulf.
Vykradli se z konírny a štolba provedl Reiulfa změtí uliček, průchodů a zákoutí až na malé nádvoříčko, v jehož rohu rostl mohutný košatý dub.
„Po tom stromě se dostaneš k oknu, které vede do chodby,“ vysvětloval štolba. „Pokud bude otevřené, vlezeš dovnitř a dáš se nalevo, pak po schodech dolů, zas nalevo a dostaneš se k malým dvířkům, ta se nezamykají, a za nimi jsou točité schody. Po nich vyjdeš do další chodby, půjdeš doprava a po několika krocích chodba ostře zahýbá vlevo. Tam je pokladnice.“
„Hlídá ji někdo?“
„Bývá tam jeden muž.“
Reiulf podkoního přivázal ke stromu a z jeho vlastní haleny mu udělal roubík.
„Opovaž se někoho přivolat. Až se vrátím, pustím tě,“ slíbil mu.
Pak se vyhoupl do větví. Hbitě jako veverka vylezl až k pootevřenému oknu, chvíli naslouchal, zda je v chodbě ticho, a když nic neslyšel, mrštně se protáhl dovnitř. Byla tam úplná tma, skrz dubové listí se do chodby mnoho měsíčního světla nedostalo. Reiulf kráčel pomalu a pečlivě ohmatával špičkou nohy podlahu, aby věděl, kam šlápne. Vskutku se mu nechtělo sletět do nějakého propadla nebo si zpřerážet hnáty na schodišti.
Dvířka u točitého schodiště otvíral tuze opatrně a dlouho, protože nepříjemně vrzaly, a proklínal přitom pohodlnost lo-renské čeládky, která je líná namazat veřeje. Připadalo mu, že trvalo aspoň hodinu, než byla škvíra natolik velká, aby se mohl protáhnout bokem.
V horní chodbě, kam se dostal po točitých schůdkách, nebyla tak černočerná tma jako dole, protože ji na konci, tam, kde zahýbala k pokladnici, osvětlovala zář pochodně, kterou tam měl s sebou hlídač. Reiulf se zaškaredil, světlo se mu do plánů ani v nejmenším nehodilo.
Doplížil se jako duch až k rohu a opatrně za něj nakoukl. Muž, který hlídal pokladnici, byl vysoký a ramenatý, v drátěné košili, a na dosah pravé ruky mu ležel obnažený meč. Seděl zády opřen o dveře pokladnice a vedle sebe měl postavený džbán a misku s chlebem a kusem uzeného. Reiulfovi se při pohledu na jídlo udělalo hlady špatně od žaludku, až se musel přidržet zdi, protože koňské stravy se moc nepřejedl. Na prázdno polkl.
Hromotluk nevypadal na to, že by v nejbližší době usnul, a svazek klíčů měl u pasu.
Reiulf se vrátil zpátky do husté tmy, kam už nedopadalo světlo pochodně, přikrčil se u stěny rozhodnut, že na strážném vyzkouší tu samou lest jako na štolbovi, a věrohodně zamňoukal. Za chvilku zamňoukal ještě jednou, mnohem zoufaleji.
Slyšel, jak strážný vstává.
Jen ať si, proboha, nevezme pochodeň, obrátil oči v sloup. Toho bych tedy nepřepral. A zamňoukal jako hladová, ublížená kočka.
Konečně se hlídač objevil, a bez louče. Reiulfovi spadl kámen ze srdce.
„Čičí,“ udělal hlídač do tmy.
Ticho.
„Čičiči!“
Reiulf opatrně mníknul.
„Ty máš hlad, kočko, viď,“ vrátil se dobrosrdečný obr pro maso.
To si piš, že mám zaslintal Reiulf. Kdybys věděl, troubo, komu to neseš, to by ses divil!
„Na, tady máš, čiči,“ sedl si strážný na bobek a natáhl ruku směrem k domnělé kočce.
Být já kočka, máš mě v tu ránu na klíně, pomyslel si Reiulf a zaskučel tak zoufale, jak by se asi ozvala na jeho místě vystrašená, zkřehlá kočka, stejně hladová jako on, která má šílenou chuť na maso, ale bojí se pro ně jít.
Hlídač jí asi porozuměl, protože se zvedl a vkročil do tmy.
„Ty se bojíš, kočičko? Tak se neboj, čiči, a pojď si pro masíčko!“
Kočka ztichla. Kočku krmíš, ale mně bys bez výčitek svědomí rozpáral břicho, co? zeptal se v duchu Reiulf strážce.
„Kdepak jsi? Čičičiči!“
„Mňau!“ ozvalo se nesměle kousíček od něj.
„Tady jsi, či –“
V tom okamžiku ho Reiulf strhl k zemi a bystře mu několikrát udeřil vší silou hlavou o zem, až ho omráčil. Strčil do úst kousek masa, který hlídači vypadl z ruky, a odtáhl bezvládného muže ke dveřím pokladnice. Jeho vlastním opaskem mu přivázal paže k tělu a z pláště mu vyrobil roubík. Pak mu sebral klíče a jeden po druhém vyzkoušel. Šestý se hodil, zámek tiše cvakl a Reiulf měl cestu k podkově volnou. Vtáhl muže dovnitř, pořádně si lokl vína ze džbánu, vzal si z misky zbytek masa a chleba a zamkl se v pokladnici.
Bylo tu vysoké a úzké okno a měsíc, který vykoukl zpoza mraků, osvětloval komnatu tak, že bylo vidět skoro jako ve dne.
Reiulf se pustil do hledání podkovy. Trvalo mu drahnou dobu, než ji objevil v dřevěné skříňce za kovanou truhlicí. S ulehčením si zastrčil podkovu za opasek. Zastudila ho. Teď už zbývá jen dostat se ven z hradu.
Už už se chystal odemknout, když na okně přistál Cara-dac.
„Mám ji, Caradacu,“ oznámil mu radostně.
„Výborně,“ pochválil ho Caradac. „A teď si, Veselý Reiul-fe, popil, protože našli spoutaného štolbu a hledají tě.“
Reiulfovi zaskočilo.
„Ten jim poví, kde mě najdou! Vždyť mi sám ukazoval cestu!“ Vylovil z opasku podkovu. „Vezmi ji raději ty, Caradacu. Mě asi chytnou a všechno by přišlo na zmar.“
„Caradac se obává, že s tebou bude muset souhlasit,“ řekl havran.
V tu chvíli zašramotil klíč v zámku, a když se jej nepodařilo zasunout, protože mu překážel druhý klíč, který Reiulf nechal zastrčený, dopadly na dveře prudké rány.
Reiulfovi zvlhly dlaně.
„Leť, Caradacu, sbohem! Sianovi vyřiď můj dík za to, že tě sem poslal, a ostatní pozdravuj. A Gudleifrovi řekni, že mu budu věrný do posledního dechu. Obávám se, že mu o tom budu moci podat patřičný důkaz.“
„Neklesej na mysli, Reiulfe!“ povzbuzoval ho Caradac, „Caradac to vyřídí, ale nejdřív počká, jak to dopadne s tebou. Třeba pro tebe bude moci ještě něco udělat.“
„Možná. Ale už leť. A buď sbohem.“
„Sbohem!“ zakrákoral Caradac, vzal podkovu do zobáku a vznesl se. Reiulf ho sledoval pohledem až k borovici, která rostla u východu z podzemí, kde Caradac zavěsil podkovu do větví.
Když služebníci paní Itis vylomili dveře, našli Reiulfa schovaného ve velké truhle. Bez odporu se nechal svázat a odvést k paní Itis.
„Kdo jsi, troufalče?“ zeptala se ho, z očí jí čišel chlad a v hlase jí zvonily krystalky ledu.
„Jsem potulný bard Ilthe,“ usmál se na ni rozpačitě. Tušil, že rozehřát ten led bude velmi těžké.
Chvíli mlčela a provrtávala ho pohledem. „Co má pohledávat toulavý zpěvák v mé pokladnici?“
Vzdychl. „Těžko ti to, paní, vysvětlím. Když budu mluvit pravdu, neuvěříš mi, když budu lhát, poznáš to.“
„Mluv pravdu,“ vybídla ho, „a doufej, že ti věřit budu.“
„Jak si přeješ, nejvzácnější paní,“ uklonil se Reiulf. „Jsem potulný bard Ilthe. Jak jistě víš, syn krále Gudleifra Ioann ztratil kouzelnou podkovu a Widuwalt ji našel. Gudleifr ji chtěl zpět –“
„Mluv k věci. Tohle vseje mi známo,“ přerušila ho paní Itis. „Chci vědět, proč a jak ses dostal do hradu.“
„Ano. Tak tedy: Složil jsem píseň o té podkově a zpíval jsem ji v jedné hospodě. Hospoda stojí ve velké vesnici a jeden z tamních hospodářů má překrásnou dceru. Je krásná jako… jako rosou ojíněný květ růže, jako labuť na jezeře, jako –“
„Nezajímá mě krása té dívky,“ znovu ho zarazila Itis, ale už ne tak prudce. Máš ráda básníky, paní, pomyslel si Reiulf. Nebo tě přitahuje jen jeden z nich?
„Odpusť, paní, že jsem se o ní rozhovořil, ale cítím k ní velikou náklonnost, proto jsem se nechal strhnout… Teď už nebudu odbočovat. Eiblin mě má také ráda, ale její otec nám nepřeje. Nechce mi ji dát, i když bych se uměl postarat o to, aby nouzí netrpěla. Když jsem zpíval o kouzelné podkově, slyšel píseň také, přišel ke mně a řekl: Dám ti Eiblin za ženu, Ilthe, ale pod jednou podmínkou. Že mi přineseš tu podkovu, o které jsi zpíval. Co jiného mi, paní, zbývalo, nežli se vydat na nebezpečnou cestu? Jinou možnost, jak získat Eiblin, jsem neměl. A raději bych zemřel, než žil dál bez ní. Kdyby mě byli tví služebníci nevyrušili, určitě bych podkovu nalezl a snad by se mi i podařilo utéci. A mohl bych si vzít Eiblin. Takhle si ty vezmeš můj život.“
S povzdechem sklonil kučeravou hlavu a smutně hleděl na kamenné dlaždice. Měl pocit, jako by se skutečně v duchu loučil s milovanou dívkou. Dokonce si dokázal představit, jak vypadá.
„Uvaž však, paní Itis, jestli je nutné zabíjet nic neznamenajícího tuláka…“ zvedl k ní prosebný pohled.
V očích paní Itis teple zazářil soucit.
„Neřekla jsem, že tě chci dát popravit,“ řekla. „O tom rozhodne můj bratr,“ dodala vzápětí a oči jí zase ztvrdly, protože do místnosti vstoupil Widuwalt.
„To je ten vetřelec?“ zeptal se při pohledu na Reiulfa.
„Ano, můj bratře, to je on. Chytili ho právě včas, podkovu nestačil ukrást.“
„To není tak jisté, protože podkova zmizela,“ zavrčel král. „A tenhle lotr je mi beztak nějaký povědomý.“
„Snad jsi mě slyšel někde zpívat, pane,“ nadhodil Reiulf.
Widuwalt se na něj pátrávě zadíval.
„Nemyslím, že bych tě kdy slyšel zpívat,“ zamumlal si pod vousy, „i když mám pocit, že zpíváš rád a často. Ale vidět tě je, podle mne, častěji s jiným nástrojem v ruce nežli s loutnou. Zavolejte Diotbalta!“
Reiulf strnul. Diotbalt! Diotbalt byl přece Gudleifrovým družiníkem nebo se za něj alespoň vydával! A zmizel při tom neštěstí s podkovou. A Widuwalt ho zná?!
Diotbalt vešel během okamžiku, Reiulf si pamatoval jeho pružnou kočičí chůzi, ale cosi se v Diotbaltovi změnilo, těžko říci, zda k lepšímu či k horšímu. Tvář mu nějak zvážněla, i hlas měl míň kluzký, hadí ocásky se z něj vytratily.
Mlčky se králi a jeho sestře uklonil.
„Diotbalte,“ oslovil ho přátelsky král, z čehož Reiulf usoudil, že Diotbalt je v jeho službách a že to není služebník neoblíbený, „znáš tohoto muže?“
Diotbalt se otočil k Reiulfovi, na kterého mu král ukazoval, a očima mu prokmitlo překvapení. Reiulf na něj ještě stále nechápavě zíral.
„Znáš ho, nebo ne?“ dorážel na Diotbalta král, když si všiml, že s odpovědí váhá.
„Znám, pane,“ připustil Diotbalt.
„Kdo je to?“
„Je to Reiulf, pane, Veselý Reiulf, osmý družiník krále Gudleifra,“ řekl smutně Diotbalt.
„Tak takhle je to,“ zašeptal vztekle Widuwalt.
„S někým si mě pleteš, pane,“ ozval se Reiulf. „Mé jméno je Ilthe a jsem potulným bardem. S Gudleifrem a jeho družiníky mám společné jen to, že o nich zpívám ve svých písních.“
„Pane, mýlit se může každý,“ pokrčil rameny Diotbalt.
„V podobě snad, ale nevíš, jestli nemá Reiulf nějaké zvláštní znamení?“
Diotbalt se nadechl, aby odpověděl, ale pak zavrtěl hlavou.
„Jestli lžeš, Diotbalte…“ zavrčel výhružně král.
Diotbalt k němu vzhlédl.
„Jedno znamení by bylo,“ řekl, „ale takové může mít leckdo.“
„Jaké?“
„Jizva.“
„Málokdy se stane, aby měli lidé, kteří jsou si tolik podobní, jizvu na stejném místě. Leda by si ji udělali záměrně. A od té doby, co jsem získal podkovu a Gudleifrpo mně pase, ještě neuplynulo tolik času, aby stačila rána zarůst, natož jizva zestárnout, i kdyby se někdo chtěl za Reiulfa vydávat. Kde ji má?“
„Na pravé paži,“ řekl Diotbalt. „Stopa po ráně šípem.“
Pohlédl na Reiulfa a v jeho očích postřehl chvějivou hrůzu. Myslí si, že ho prozradím úplně, že ho nechám Widuwaltově zvrhlosti napospas bezbranného… Ne, to bych neučinil.
Widuwalt pokynul jednomu z vojáků, kteří Reiulfa přivedli, aby Reiulfa prohlédl. Stačil jeden pohled. Na opálené paži, píď nad loktem, se bělala trojúhelníková jizva velká jako nehet od palce.
„Můžeš s tou komedií přestat, Reiulfe,“ navrhl král.
„Tak dobře, pane,“ usmál se Reiulf. „Přiznávám, že jsem Veselý Reiulf a že jsem vás vodil za nos, když jsem tvrdil, že jsem Ilthe. Ale to vám stejně při hledání podkovy moc nepomůže, protože u sebe ji nemám a kde je, to opravdu nevím, i kdybys mě na kousky rozsekal.“
„Neříkej si dvakrát,“ varoval ho Widuwalt.
„Já vím,“ souhlasil Reiulf. „O týrání u tebe nikdo žebrat nemusí. Vím, cos provedl Tankredovi, a nedělám si valnou naději na lepší osud.“
„Tankredovi?“ zahořely Widuwaltovi oči.
„A taky svému zeti Gundkerimu,“ dodal Reiulf.
„Co ty o tom víš?“
„Hodně. Tankred mi všechno vyprávěl.“
„Vyprávěl?! Vždyť je mrtev!“
„Budeš muset své nepřátele zabíjet pečlivěji, králi,“ přimhouřil oči Reiulf, když viděl, že Widuwaltovi sjíždí ruka k jílci meče. „Vypálené oči ještě nikdy nikomu jazyk nesvá-zaly.“
Klouby ruky, která svírala rukojeť zbraně, králi zbělely.
„Odveďte ho!“ zasípěl. „Zamkněte ho ve věži a dejte mu jíst a pít! Postarejte se, aby si pořádně odpočinul. Musí nabrat nové síly, aby zítra vydržel mučení.“
Reiulfovy zelenkavé oči žlutě zažhnuly nenávistí a Diotbal-tovi ztvrdly rysy v obličeji. Paní Itis se zamračila.
Stráže odvedly Reiulfa do věže, vstrčily ho do cely v jednom z horních pater a pečlivě za ním zajistily dveře. Reiulf sebou hodil na pryčnu a zaťal vztekle nehty do špinavé houně, která na ní ležela. Proč jsem krále tak provokoval? ptal se sám sebe. Myslel jsem si, že ho rozlítím k nepříčetnosti, takže mi vrazí meč do srdce hned na místě a vysvobodí mě tak od zítřejších muk? Jsem bláhový. Jen se teď bude snažit pro mě vymyslet co nejhorší utrpení.
Kdyby tu nebyl Diotbalt, zítřek by mě neděsil. Ale on ví o mém tajemství, o mé perličce, a nezaváhá, aby to řekl králi.
Widuwalt mi ji neprodleně vyjme z těla. Jak asi snesu, když jsem tolik let bolesti odvykal, trýzeň mučení? Vydržím vůbec? A nebo zemřu hned, jak ji pocítím?
Reiulf cítil, jak mu svírají srdce ledové obruče strachu. Takhle tedy skončí Veselý Reiulf, osmý družiník krále Gudleifra, oblíbenec královniných panenek, Reiulf, který tolik miluje život… Takhle hnusně skončí,
Reiulf vyskočil z lůžka a opřel se o zeď u okna. Vedlo ke skalnímu Labyrintu, zdálo se, že skály ve tmě matně září. Možná se na nich jen odrážel svit měsíce. Byl to bezútěšný pohled.
Když zarachotil klíč ve dveřích, vězeň sebou škubl a otočil se k nim. Jdou pro mě už teď? prolétlo mu hlavou.
Do cely vstoupil Diotbalt a dveře se za ním zase zavřely.
„Nesu ti jídlo,“ řekl a postavil vedle pryčny džbán vody a mísu s pečeným masem, „ale myslel jsem, že už spíš.“
„Jak bych mohl spát, když vím, že mě s ránem čeká mučení,“ řekl hořce Reiulf.
Diotbalt ztěžka a unaveně usedl na pryčnu. „Tobě přece bolest nevadí,“ řekl.
„Ty víš dobře, proč.“
„Věděli to všichni družiníci.“
„Ano. I ten, který zradil.“
„Pozor, Reiulfe,“ zamračil se Diotbalt. „Nezradil jsem krále Gudleifra, jak si myslíš. Ve Widuwaltových službách jsem byl dávno předtím.“
„Takže jsi byl špeh,“ usoudil Reiulf.
„Hm,“ kývl Diotbalt. „Ale to neznamená, že jsem si mnohé z vás nezamiloval.“
„A přesto –“
„A přesto jsem se vrátil k Widuwaltovi, jsi chtěl říct? Samozřejmě. Nebylo možné u vás zůstat. To by byla zrada. A pak měl každou chvíli přijel pravý jedenáctý družiník, Randwulf.“
„Tohle chápu,“ mávl rukou Reiulf. „Chtěl jsem říct – a přesto jsi mě prozradil Widuwaltovi, a upozornil jsi ho na mou jizvu.“
„Prozradil… Podívej, Reiulfe, nejsem na tomhle hradě jediný, kdo tě zná. Kdybych popřel, že jsi družiník, upadl bych v podezření. A co se týče druhé věci – nikdy mi ani na mysl nepřišlo, abych se někomu o tvé perličce zmiňoval. Přestože jsem to byl já, kdo postrčil loanna na cestičku, která ho dovedla k popravišti, nejsem tak krutý, abych tě s čistým svědomím vystavil bezcitnosti, kterou Widuwalt uplatňuje vůči svým nepřátelům. Znám pohled na muže, kteří se v jeho rukou změnili v bečící ovce, když jim bolest pomátla rozum. Je to děsné a tebe bych v takovém stavu nikdy vidět nechtěl.“
Diotbalt vstal a narovnal se.
„Nevím, co bych ti ještě mohl říct. Jestli mi věříš nebo ne, to je tvoje věc. A nemůžu pro tebe udělat nic víc, než ti zopakovat svůj slib. Ode mne se Widuwalt o perle nedozví. Buď sbohem.“
„I ty, Diotbalte,“ řekl Reiulf. „A díky.“
Ditobalt se usmál a zavřel za sebou dveře.
Reiulf přemítal, jestli Diotbalt zítra dodrží slib, a bylo mu teskno. Otřepal se, zahnal nepříjemné myšlenky a pustil se do jídla. Tmou venku zašuměla křídla a na okně přistál Caradac.
„Dobrou chuť, Reiulfe,“ popřál družiníkovi.
„Díky, Caradacu,“ usmál se s plnými ústy Reiulf a nabídl havranovi kus masa.
„Jen si to sněz,“ odmítl Caradac. „Caradac měl právě tři tučné myši. Jak se ti vede?“
Myšlenka na zítřek vzala Reiulfovi chuť k jídlu. „Zítra mě budou vyslýchat,“ řekl.
„Na mučidlech?“ chtěl vědět Caradac.
Reiulf kývl.
„Je tu Diotbalt,“ dodal. „Ví o mé perličce, ale slíbil, že to nikomu neřekne. Myslím, že mu můžu věřit, ale úplně jistý si nejsem.“
Caradac rozčileně přešlápl z pařátu na pařát. „Ještě před ránem se Caradac rozletí na Udi pro pomoc. Budeš muset pár dní vydržet. Gudleifr nemá koně létavce.“
Reiulf potřásl hlavou. „Co podkova?“
„O tu se neboj. Caradac ji ukryl na bezpečném místě a teď ji vezme s sebou. Už poletí, aby neztrácel čas. Hodně štěstí!“
„Děkuju, Caradacu. Tobě taky.“
Havran vzlétl a v krátku mu splynul s černí oblohy. Ještě chvíli stál Reiulf u okna, pak se uložil na tvrdou pryčnu a brzy usnul lehkým neklidným spánkem, ze kterého jej vytrhl každý zvuk.
Když se probudil, slunce už stálo téměř na vrcholku své denní dráhy. Vedle pryčny nalezl Reiulf snídani. Poněkud ho zarazilo, že pro něj ještě neposlali stráže, když už táhne k polednímu, ale protože byl vyspalý a odpočatý, což mu vrátilo jeho veselou mysl, těžkou hlavu si z toho nedělal. Věděl, že pro něj přijdou později.
Posnídal a drahnou dobu strávil koukáním z okna. Z téměř ptačí perspektivy měl dobrý výhled na Labyrint a pokoušel se ho očima vybloudit. Bylo to těžké. Jednak zdaleka neviděl až na okraj a jednak se cestičky mezi skalami pomalu, ale přece měnily. Občas některá zmizela úplně a občas se objevila nová.
Brzy zjistil, že se nemůže soustředit. Stále čekal, kdy vrznou dveře, a to čekání se stávalo nesnesitelným. Cítil, jak mu vlhnou dlaně potem a jak mu celé tělo trne. Musel udělat několik dřepů, aby se zbavil ztuhlosti.
Stíny v Labyrintu se prodlužovaly a modraly a po pravé straně zahlédl začínající nádherný zlatorudý západ. Paprsky pozlatily i okenní špaletu a na podlaze vykreslily světelný pruh s Reiulfovým stínem.
Když purpur z oblohy zmizel, zaslechl Reiulf za dveřmi kroky. Přestože tento okamžik očekával po celý den, leknutí ho rozechvělo od hlavy k patě a zazáblo ho do chodidel. Roztřásly se mu nohy a musel si sednout.
Co mě děsí? nechápal. Perlička mě ochrání před čímkoliv. Před železem, holí i ohněm… Jenomže takové zkoušce ještě vystavena nebyla. Proto se bojím toho, co mě čeká. A taky toho, jestli bude Diotbalt mlčet.
Žalářník mu jen přinesl večeři.
„Král na tebe dnes neměl čas,“ utrousil a chtěl zase odejít. Ve dveřích se ještě otočil. „Chceš něco kromě jídla? Samozřejmě mimo dýky nebo pilníku nebo provazu.“
Reiulf se usmál. „Kdybys mohl, tak bych si moc rád zahrál na loutnu.“
„Zeptám se krále, jestli ti to dovolí,“ kývl žalářník a zmizel.
Za půl hodiny byl zpátky i s loutnou.
Reiulf se s ní uvelebil do rohu na lůžko a láskyplně pohladil její vypouklé břicho. Byla ozdobnější než ta jeho, ale bylo vidět, že na ni nikdo moc často nehraje. Naladil struny a vybudil z nich první tóny.
Začal zpívat píseň lásky, píseň, kterou zpívají mladíci své vyvolené před svatbou. Myslel přitom na dívku, kterou si vysnil, na zlatovlásku Eiblin, a přemítal, jestli, pokud se odtud dostane, někdy potká pannu jí podobnou.
Ve věži strávil Reiulf v čekání ještě celé dva týdny. Čas mu ubíhal rychle, protože se bavil hrou a zpěvem, a vězení se tak stalo snesitelnějším. Slyšel, jak se za dveřmi zastavují čas od času kroky stráží, které se zaposlouchaly do jeho písní, a občas poznal, že kročeje nepatří ozbrojencům, protože chůze byla lehoučká, dívčí. Usmíval se tomu a představoval si, jak o něm po hradě mluví. Rozhodně aspoň polovina lidí je teď přesvědčena, zeje opravdu bard, a hodně služebných dívčin by dozajista dalo nevím co za to, aby zazpíval svým krásným sytým hlasem něco jen a jen pro jejich ouška.
Reiulf hrával dlouho do noci, protože cítil, že neusne. Loutnu odložil, až když mu žalářník zabušil na dveře a upozornil ho, že hrad spí.
Jednoho rána zajatého družiníka vzbudili ještě před svítáním a odvedli ho do sklepení.
Nevzpíral se, šel odevzdaně jako ovce na porážku. Na paní Itis upřel pohled prosebný a tak zoufalý, že raději odešla, aby neviděla jeho utrpení. Dva týdny svého bratra přemlouvala, aby dal Reiulfovi milost, a právě o tyto dva týdny sejí podařilo oddálit Reiulfův výslech, ale neuspěla tak, jak chtěla.
„Když jsme spolu mluvili posledně,“ začal král, „přiznal ses, že jsi Gudleifrův družiník.“
Reiulf mu skočil do řeči.
„Byl bych ti řekl, že jsem Reiulf, i kdybych byl opravdu II-the, z jednoho prostého důvodu: abych se vyhnul alespoň tomu mučení, při kterém bys ze mě chtěl dostat, že jsem králův družiník. Teď už tě bude zajímat jen to, kde je podkova, i kdybych nebyl Reiulf, jak jsem tvrdil včera, ale Ilthe. A kde je podkova, to se stejně nedozvíš, protože to nevím, ať se jmenuji tak či onak, a jestli ti něco řeknu, tak tomu nemůžeš věřit, protože na mučidlech člověk nemyslí na pravdu, ale na to, jak se vyhnout další bolesti. Takže podle mě je celý tento výslech zbytečnou ztrátou času.“
Reiulf domluvil a čekal, co Widuwalt na to. Král trpělivě naslouchal vodopádu Reiulfových slov.
„V mnohém máš pravdu, Veselý Reiulfe,“ souhlasil, když Reiulf domluvil. „Jen v jednom se mýlíš: totiž zeje tento výslech zbytečnou ztrátou času. To v žádném případě. Pokud se skutečně nedozvím, kde je podkova, budu alespoň moci, až tady v tom sklepě vypustíš duši po té, co si na tobě zchladím žáhu, poslat tvoje zohavené tělo Gudleifrovi jako výstrahu. On si pak rozmyslí posílat mi do hradu svoje družiníky.“
„Nejen, že jsi sprostý zloděj, Widuwalte,“ řekl otráveně Re-iulf, „ale jsi taky úplně nechutný. Dělá se mi z tebe špatně.“
„Za chvíli se ti udělá ještě hůř,“ slíbil mu Widuwalt a dal pokyn katovi.
Reiulf zalétl pohledem k Diotbaltovi, který stál za králem, a viděl cizí nezúčastněnou tvář dvořana, kterého tulákův osud ani v nejmenším nezajímá.
Diotbalt si všiml otázky v Reiulfových očích a skoro neznatelně zavrtěl hlavou. Ne, nikomu nic neřekl. Reiulf si ulehčené oddychl.
Pamětliv toho, že jeho mučitelé nesmí mít pochyb o tom, že bolest cítí, skučel a vyl při výslechu tak, že Diotbalt odešel, protože nabyl přesvědčení, že Reiulfova perlička je pouhopouhý výmysl.
Zpočátku se Reiulf ještě s králem dohadoval, urážel ho a střílel si z něj, ale po nějaké době se mu začalo dělat nevolno. Zvedal se mu žaludek, cítil, jak mu odtéká krev z hlavy a mozek přestává pracovat. Byl blízko mdlobám a bylo mu tak zle, jako mu ještě v životě nebylo, a byl přesvědčen, zeje v posledním tažení. Děkoval Alwaře za její dar, byl si jist, že jinak by už bylo po něm.
V mučírně nebyla okna, a tak nevěděl, jak dlouho se na něm dva kati a šest pacholků střídalo, ale určitě to bylo déle než jeden den a jednu noc. Widuwalt byl téměř neustále osobně přítomen.
Reiulfovi dopřávali jen krátké chvíle oddechu, sotva aby se stačil vzpamatovat, na radu ranhojiče, který se obával, že jinak by Reiulf zemřel dříve, než by vyzradil to, co po něm Widuwalt chtěl. Přestávky byly čím dál tím častější, pokaždé, když omdlel.
Nakonec se jim ho už nepodařilo probrat a na ranhojičovu přímluvu král výslech přerušil. Reiulfa odnesli do věže a pohodili na podlahu cely.
Bez králova vědomí za ním přišel ranhojič, aby mu alespoň zběžně ošetřil rány a napravil údy. Reiulf mu za to byl vděčný, ulevilo se mu. Žalářníka ranhojič požádal, aby Reiulfovi pravidelně podával lék, který zmírní horečku, ale žalářník se bál Widuwaltova hněvu a lék vylil. Pro Reiulfa udělal jenom to, že mu k pryčně na dosah ruky postavil džbán s vodou
Druhý den zašel za Reiulfem král.
„Podívej, Reiulfe,“ oslovil ho, když se usadil na kraj pryčny. „Velmi si vážím tvé statečnosti. Vydržel jsi opravdu hodně a neřekl jsi mi ani slovo, když nepočítám nadávky. Je mi trapné takového muže dál ponižovat mučením. Raději ti nabídnu dohodu: když mi řekneš, kams ukryl podkovu, nejen že už se do mučírny nevrátíš, ale odměním tě tak, že z tebe bude boháč. Udělám tě jedním z nejváženějších mužů v zemi. Dám ti bohatou a urozenou nevěstu. Budeš svým vlastním pánem a nebudeš muset sloužit Gudleifrovi za žebrácký peníz.“
„Gudleifr mi dává dost,“ namítl slabě Reiulf.
„A to ostatní?“
„Šel jsem k němu dobrovolně… jsem svým vlastním pánem, i když mu sloužím, protože můžu přestat… kdykoliv budu chtít. A jako jeho družiník patřím k nejváženějším mužům v zemi už teď… a ženit se ještě nechci. Nabízíš mi málo, králi… A i kdybys mi nabídl víc, nic bych ti neřekl. Copak nechápeš, že doopravdy nevím, kde ta podkova teď je?“
Reiulfa mluvení unavovalo a zdálo se, že mu králova nechápavost působí duševní trýzeň.
„Nevěřím tomu!“ vykřikl král. „Nevěřím tomu, Reiulfe, protože ta podkova zmizela!“
„Mohl ji ukrást kdokoliv…“
„Nikdo v hradě by nepřemohl Norvena, který tu noc pokladnici hlídal!“ Král se k Reiulfovi naklonil tak blízko, že Re-iulfa zašimral jeho vous na tváři. „Chápeš to? Norven byl tak skvělý bojovník, že ho nikdo jiný než Gudleifrův družiník nemohl přemoci! Norven neměl jedinou slabinu!“
„Měl rád kočky,“ zašeptal Reiulf zmoženě.
„To měl,“ narovnal se král. „A co to má společného…“
„Malé kočky loví myši, velké loví Norveny,“ zasmál se sám pro sebe Reiulf.
„Mluvíš z cesty,“ zamračil se Widuwalt.
„Nevím, kde je ta podkova,“ upřel Reiulf na krále oči zezelenalé horečkou. Pak se pousmál. „Na to dej krk, že jsem ji ukradl já. Ale z hradu ji odnesl havran.“ Klesla mu víčka. „Havran odnesl podkovu, kočka ulovila Norvena… taková malá zvířátka… a stačí na to, aby vyvedla z míry krále Widu-walta. Až začnou po hradě pobíhat potkani velcí jako slepice, prvního sežerou tebe. Fuj.“
„Blouzníš,“ řekl král.
„Ne,“ odvětil Reiulf, aniž otevřel oči.
„Pak si tedy piš, že pokud nedostaneš rozum, vrátíš se zítra do mučírny.“ Král rázně vstal.
„Neumím psát,“ zamumlal Reiulf napůl při vědomí. Naučil se totiž jen číst.
Widuwalt za sebou práskl dveřmi.
Přestože ranhojič od dalšího výslechu zrazoval, dal král Reiulfa znovu týrat.
„Už jednou jsem řekl, že když z něj nedostanu to, co chci, pošlu aspoň jeho tělo Gudleifrovi,“ zamračil se.
Už za dvě hodiny však změnil názor a poručil přestat.
„Jakou má naději, že nezemře?“ zeptal se nasupeného ranhojiče.
„Dostane-li se mu všemožné péče, velikou, a mučení ho ani nezmrzačilo.“
„A kdyby se mu jí nedostalo?“
„Má tuhý kořínek. Pokud by zemřel, tak až za několik dní.“
„Nedostane se mu jí,“ ujistil lékaře král. „A žalářníkovi dám rozkaz, aby tě k Reiulfovi pod trestem smrti nepustil. A aby mu nedal ani hlt vody. Slyšíš, Reiulfe, co ti říkám?“ obrátil se na zmučeného družiníka, který ležel u jeho nohou víc mrtvý než živý. „Bez vody se umírá sice hůř, ale rychleji. Je to ode mne vlastně hezké, ne?“
Reiulf vzdechl.
„Odneste ho!“ houkl král na stráže a ještě jednou se obrátil k Reiulfovi. „Kdyby sis to rozmyslel a chtěl konečně mluvit, řekni žalářníkovi a on mě zavolá. A pak bude platit naše ujednání ze včerejška.“
„Ti potkani,“ zašeptal Reiulf, „tě budou žrát od palců na nohou... pomalu… hodně pomalu… budeš umírat déle než já… to ti slibuju…“
„Odneste ho!“ opakoval král zvýšeným hlasem a dva pacholci se chopili bezvládného mladíka.
Ani tentokrát se nezdržovali tím, aby ho ukládali na pryčnu, a protože sem nesměl ranhojič, zůstal Reiulf ležet tam, kde ho nechali. Neměl chuť ani sílu doplazit se k lůžku a dlaždice mu příjemně chladily rozpálené tělo. Pomalu ho opouštělo vědomí.
Pozdě v noci vletěl do cely Caradac.
„Reiulfe, vstávej,“ zaskřehotal a pak zděšeně zamával křídly, když si všiml ran na Reiulfově těle a kalužiny krve kolem něj. „Reiulfe!“ strčil do něj zobákem, ale Reiulf se nehýbal. Caradac mu začal křídly ovívat obličej a po drahné době se mu podařilo přivést Reiulfa k vědomí. Družiník zavzdychal a otevřel oči. „Caradacu…“
„Caradac vidí, že rozhovor s Widuwaltem máš už za sebou,“ řekl roztrpčeně havran.
„Mám… a teď mě tu nechá umřít… žízní… Caradacu,“ vzlykl. „Caradacu…“
„Je to hodně zlé?“
„Je. Je to… Takhle nechci umřít!“
„Co perla?“
„Nic mě nebolí. Ale… je mi hrozně zle…“ Reiulfovi stekla po tváři slza.
„Musíš vydržet, Reiulfe, ještě aspoň dva nebo tři dny. Už jsou na cestě.“
„Kdo?“ ožil trochu Reiulf.
„Asgeirr, Tankred, Waltheri, Arnwald, Randwulf a Harald. Možná už touhle dobou dorazili na břeh jezera.“
„Jak ho přeplují? Vždyť tam jsou ty potvory…“
„Stavovali se u tvé matky a ta jim dala bylinky. Neměj strach.“
„Jenže do hradu se nedostanou,“ zesmutněl Reiulf. „Teď určitě lip hlídají.“
„Widuwalt udělal hloupou chybu,“ zakrákoral smíchy Caradac. „Za prvé se domnívá, že se o tebe král začne starat až za hodně dlouhou dobu, protože neví o Caradacovi, který donese každou zprávu rychle jako vítr, a za druhé ochranu hradu zvýšil jen natolik, že východy z podzemí dal střežit každý dvěma muži a po hradbách nechal chodit hlídky. To nemůže Gudleif-rovy družiníky zastavit. Navíc dbá méně o stranu, kterou chrání jezero, než o tu, kde je Labyrint, protože nepředpokládá, že by se někdo přes jezero dostal, podle něj je schůdnější jet Labyrintem. Nemá potuchy o koření. Vždycky, když jede navštívit svou sestru, přijíždí Labyrintem.“
„Ale tamtudy přece nikdo živý neprošel!“
„Je třeba mít spolehlivého průvodce. Takového paní Itis ve svých službách má a posílá ho králi naproti.“
„Takže… je naděje, že se dostanou do hradu?“
„Velká.“
„A sem?“
„Poměrně,“ mínil havran.
„A… se mnou… zase zpátky?“
„Nelam si s tím hlavu, Reiulfe,“ zaskřehotal havran. „Cožpak se už někdy stalo, aby se družiníkům nepovedlo to, oč usilovali?“
„Tak dlouho se chodí se džbánem pro vodu…“ utrápeně se na něj podíval Reiulf.
„Caradac už tě jednou požádal, aby sis s tím hlavu nedělal. Než se vrátí k ostatním, přinese ti vodu.“
„Dík,“ usmál se Reiulf.
Caradac odlétl a za chvíli se vrátil s týmž hrnkem, ve kterém přinesl Reiulfovi napít, když se Reiulf doškobrtal k východu z chodby.
Reiulf vodu lačně vypil a viditelně mu to pozvedlo náladu.
„Caradac se vrátí zase před svítáním,“ řekl havran. „A ty zkus usnout, abys nabral nějaké síly. Útěk z hradu nebude lehký, to víš sám.“
„To vím,“ vzdychl Reiulf a vztáhl ruku ke Caradacovi, aby ho pohladil po peří, ale obestřely ho mrákoty.
Caradac nešťastně přešlápl z nohy na nohu a pak odlétl oknem. Obletěl Loren a usadil se na větev borovice, která kryla východ z podzemí. Tam čekal až do doby, kdy nebe začalo ztrácet tmavofialovou barvu, a pak se rozletěl zase za Reiul-fem, aby mu přinesl vodu.
„Během dne sem ještě Caradac zavítá,“ slíbil, „a přinese ti zprávy od přátel.“
Pak přeletěl jezero, našel tábořiště družiníků a od Haralda se dozvěděl, že jeho druzi už v noci přepluli jezero. On dostal za úkol hlídat koně, zbroj a Randwulfovy vlky a až mu dá Caradac znamení, že se družiníci vracejí, nasypat bylinky do vody, aby nemuseli čekat, než ještěři usnou.
Den strávil s Haraldem a večer, sotva se začalo šírat, se vrátil na Loren, aby Reiulfovi přinesl povzbudivou zprávu a vodu. Pak se snesl do koruny borovice a vyčkával.
Když začaly za obzorem vykukovat první ospalé paprsky, vynořilo se z ústí pět utrmácených mladých mužů.
Šli tak tiše, že nevzbudili ani jednoho ze strážců, kteří, přesvědčení o tom, že tudy se do hradu nemůže nikdo dostat, usnuli zdravým spánkem. Ten, který spal přece jen o něco lehčeji a ve chvíli, kdy ho svazovali, se probudil, to zaplatil životem, protože se pokusil vykřiknout a Randwulfova ruka byla pohotová. Druhý byl sešněrován jako nemluvně do zavinovač-ky a spuštěn na provaze ze skály dolů, takže se houpal volně zavěšen mezi nebem a zemí, nebo přesněji řečeno, mezi jezerem a borovicí, kolem jejíhož kmenu byl konec provazu přivázán. Mrtvolu shodili do jezera.
Neměli strach, že by se na smrt strážců přišlo dříve než za dva dny, protože Caradac zjistil, že sem – jak Widuwalt rozhodl – posílají muže hlídat na pět dní. Jednak tuto stranu pokládají za méně ohroženou, jednak je obtížné sem vojáky dopravit, protože je nutné spustit je po provaze a výstup nahoru je taktéž těžký a nebezpečný.
Pak se družiníci ukryli do chodby, na jejímž začátku chtěli přečkat den. Caradac k nim slétl.
„Mluvil jsi s Reiulfem?“ zeptal se ho Tankred
„Před malou chvílí,“ řekl havran.
„A…?“
„Ten, kdo se dostane Widuwaltovi do rukou, to nikdy nemá lehké.“
„Tím chceš říct,“ ujistil se Asgeirr, „že mám o práci postaráno.“
„Tak nějak,“ souhlasil havran. Oba se vyhýbali tomu, aby vyřkli to, co Caradac věděl a ostatní tušili: že Reiulf je utýrán téměř k smrti a život že mu zachránilo jen kouzlo víly Alwary, protože jinak by už dávno zemřel bolestí.
„A vezměte s sebou vodu,“ požádal je Caradac. „Widuwalt mu nenechal v cele ani kapku. Caradac mu sice v noci vodu nosí, ale neunese ani plný hrnek, a tak chudák Reiulf stejně trpí žízní, protože má horečku.“
Arnwald se rozlítil.
„Toho bastarda tak jednou dostat do ruky, já bych mu to dal dopít za všechny, které má na svědomí. Za Tankreda a jeho bratra, za Siana, za Reiulfa… A určitě jsou ještě spousty dalších, o kterých nevíme. Jak může zem něco takového nosit!“
„Za sebe a Gundkeriho mu to spočítám sám,“ ujistil chmurně Arnwalda Tankred. „A neřvi tolik, nebo sem někoho přilákáš.“
„O vodu neměj strach, Caradacu,“ řekl Waltheri. „Máme dva plné měchy.“
„Výborně,“ zaradoval se havran. „A teď si lehněte a odpočívejte, Caradac bude hlídat.“
Rychle se nasnídali a zmoženi cestou vbrzku spali tvrdým spánkem. Měli jistotu, zeje nikdo nepřekvapí, Caradac by je včas varoval.
Havran je vzbudil, sotva slunce zašlo za obzorem a na zem se začala snášet tma.
„Právě se vystřídaly stráže na hradbách. Máte čas zrovna na to, abyste se dostali pod hradby.“
Chvatně do sebe naházeli několik soust a pustili se do šplhání po příkré skále. Houstnoucí tma jim výstup ztěžovala.
První byl nahoře Waltheri. Přitiskl se pod hradbu a pozoroval stráže, které přecházely nad ním. Když zmizely z doslechu, řekl mu tiše Caradac:
„To jsou staré stráže. Teď sejdou vyměnit a těch, kteří přijdou po nich, se musíte rychle a tiše zbavit. A pak budete muset velice pospíchat, abyste stihli vniknout dovnitř a s Reiulfem zase prchnout ven. Pozor, už jdou!“ varoval Waltheriho.
Než se vojáci přiblížili, Waltheri přeběhl kousek dál od hradby a v temném stínu si přichystal luk. Když zahlédl tmavé siluety proti nebi, vložil do tětivy šíp a pečlivě zalícil.
Musím to dokázat, umiňoval si. Když se netrefím, je konec s Reiulfem i s námi, Arrangu, veď mou střelu k cíli!
Když si byl jist, že nemůže minout, střelil. Oba muži se skáceli v jediném okamžiku, jak jimi proletěl Waltheriho šíp. Lesní mužík je sestřelil z hradeb dolů tak, že se – stále spojeni střelou – skutáleli rovnou k Asgeirrovým nohám.
„To byla vskutku mistrovská rána,“ pochválil uznale Waltheriho Asgeirr, když mu trošku odlehlo od leknutí. „Oba jednou ranou – a ani nestačili vykřiknout.“ Waltheri se polichoceně usmál a spolu s Asgeirrem shodili mrtvoly ze srázu. To už byli nahoře i ostatní družiníci. Caradac je nenechal ani vydechnout a hnal je k jednomu místu na hradbě.
„Tady tudy lezl nahoru Reiulf,“ ukázal jim na dobře patrné rozšířené spáry mezi kvádry. „Máte ušetřenou práci.“
Arnwald už se chystal začít šplhat nahoru, ale Tankred ho zarazil.
„Počkej ještě. Caradacu, ty jsi říkal, že Reiulf je ve věži.“
„Bať.“
„Věž by měla mít jednu zeď přilehlou k hradbě, je to tak?“
„Samozřejmě.“
„A nevedou náhodou okna Reiulfovy cely na tu stranu, kde je hradba?“
„Caradac ví, kam míříš,“ pochopil havran. „Vylézt rovnou Reiulfovi do okna. Ale to bude trvat hrozně dlouho.“
„Nebude, když nám pomůžeš,“ řekl Tankred.
„Jakou pomoc od Caradaca očekáváš?“
„Ze vezmeš do zobáku ten provaz, co má Waltheri omotaný kolem pasu, vyneseš ho k Reiulfovu oknu a tam ho pevně přivážeš. Pak už bude snadné pro kohokoliv z nás vyšplhat nahoru a pomoci Reiulfovi slézt.“
„Za pokus by to stálo,“ souhlasil Arnwald.
„Měli bychom se ale rozdělit na dvě části,“ mínil Asgeirr. „Jedni půjdou osvobodit Reiulfa a druzí budou muset odlákat pozornost od cesty k podzemnímu jezeru.“
„To je pravda,“ řekl Waltheri. „My s Arnwaldem budeme dělat zeď a vy tři se postaráte o Reiulfa.“
„Tak to asi bude nejlepší,“ pokýval hlavou Asgeirr. „Ty máš, Waltheri, skoro stejnou postavu jako Reiulf, a když se budeš trochu potácet, snadno si tě s ním potmě spletou. Tak je skvěle svedete ze stopy. Budete taky moct využít chvilky překvapení, až je začneš kosit šípy a oni si budou myslet, že máš duši na jazyku.“
Arnwalda ta představa rozveselila. Už dlouho neprovedl nikomu zlomyslný kousek podle svých představ a pořádně mu to chybělo.
Asgeirr, Tankred a Randwulf se tedy vydali doprava kolem hradeb a Arnwald s Waltherim se pustili do šplhání po hradbě. Šlo jim to podstatně rychleji než nedávno Reiulfovi, protože nemuseli drolit maltu ze spár, aby se zachytili konečky prstů, ale stejně byl i pro jejich mrštná těla výstup úmorný.
Caradac letěl napřed k Reiulfovu oknu s provazem ve spárech. Provaz byl dlouhý a nezvykle lehký a Caradac měl silná křídla, takže když dosedl na okno, nebyl ani trochu unaven.
V okně nebyla mříž, v takové výšce by byla stejně zbytečná a okno samo o sobě bylo dost úzké. Že bylo volné byla výhoda, ale na druhou stranu Caradac marně hledal, zač by provaz uvázal. Pak objevil kousek od okna železný držák na pochodeň a k němu lano pevně uvázal.
Mezitím přišli družiníci k věži. Havran doplachtil k nim dolů.
„Nuže, královští družiníci,“ zaskřehotal potichu, „směle do toho! Kdo z vás se odváží přímo do dračího chřtánu?“
„Já,“ řekl Randwulf.
„Tak tady šťastnou cestu,“ popřál mu Caradac a vrátil se k Reiulfovi.
Randwulf si plivl do dlaní.
„Udrží nás to lano oba?“ zeptal se ještě.
„To by udrželo deset volů,“ usmál se Asgeirr. „Soukali ho lesní mužíci.“
„No jistě, vždyť je Waltheriho,“ zabručel si pod vousy Randwulf a začal šplhat. Ručkoval po laně a nohama se odrážel ode zdi a rychle se dostával výš a výš, Tankred s Asgeirrem museli brzy vyvracet hlavy, aby ho viděli.
Když se Randwulf doslal k okénku, kde na něj čekal Caradac, zaklel, protože se mu zdálo příliš úzké na to, aby jím prolezl. Ale jelikož byl zvyklý na úzké nory liščích doupat a zapomenuté chodbičky Domu lesních mužíků, dovnitř se dostal. Svá široká ramena si při tom trochu odřel.
Vyklonil se ven a na provaze kus pod oknem uvázal smyčku, do níž by si mohl stoupnout, až poleze zpátky. Pak přiklekl k bezvládnému tělu, které leželo uprostřed malé cely. Nohavicemi mu na kolenou provlhla sedlá krev.
„Reiulfe,“ zašeptal a obrátil mládence na záda. „Reiulfe!“
„Reiulfe,“ zakrákoral tiše Caradac a slétl mu k hlavě.
Randwulf si odvázal od pasu čutoru, otevřel ji a nechal studenou vodu téct tenkým pramínkem Reiulfovi do obličeje. Reiulf po chvíli vzdychnul, zafrkal, aby dostal vodu z nosu, a otevřel oči. Randwulf mu přiložil hrdlo lahve ke rtům a Reiulf její obsah lačně vypil.
„Slyšíš mě?“ zašeptal znovu Randwulf.
„To jsi ty, Randwulfe?“ zeptal se ho stejně tiše Reiulf. Ve tmě nemohl rozeznat jeho rysy, které mu navíc rozmazávala horečka, takže Randwulfův obličej mu před očima tančil jako bludička v bažině.
„Ano. Jak se cítíš? Udržíš se na nohou?“
„Zkusit se dá všecko,“ zamumlal Reiulf, opět na pokraji mdlob.
Randwulf ho chvíli nechal, aby se vzpamatoval, a když viděl, že nabývá jasnějšího vědomí, pomohl mu posadit se. Opřel ho zády o zeď pod oknem a začal si odepínat opasek.
„Řemenem ti svážu ruce,“ vysvětloval mu, „pověsíš se mi kolem krku a tak tě snesu dolů.“
„Uvážeš si mě na krk,“ uchichtnul se Reiulf, „a už se mě nezbavíš.
„Je vidět, že už je ti lépe,“ poznamenal Caradac, „když žertuješ. Ale moc vhodná doba to není, protože ještě zdaleka nejste na svobodě. Naopak, teď je vás ve vězení víc než předtím.“
„Caradacu, ty jsi tu taky?“ zaradoval se Reiulf.
„Znáš snad jiného havrana, který by mluvil?“
„Jak to myslíš s tím, zeje nás ve vězení víc než předtím?“ zamračil se Randwulf a dotáhl poslední uzel na řemeni kolem Reiulfových zápěstí.
„Sám jsi do něj dobrovolně vlezl,“ vysvětlil Caradac a Randwulf se po něm ohnal.
„Nesýčkuj!“ utrhl se. „Tedy pokud může havran sýčkovat,“ dodal spíš pro sebe. Pak vstal.
„Tak. Teď bych potřeboval být spíš nějakým kočovným komediantem, protože budu muset podniknout dosti krkolomný kousek. Ale nenapadá mě žádný způsob, jak to udělat lépe. Ty ještě seď,“ napomenul Reiulfa, který se pokoušel vyškrábat na nohy s jediným výsledkem, totiž že se mu začalo dělat čemo před očima.
Randwulf vylezl z okna, jednou nohou se postavil do smyčky, kterou na laně uvázal, a druhou se zapřel ve spáře mezi kvádry zdiva. Pak se naklonil dovnitř, uchopil Reiulfa v podpaží a pomohl mu vstát.
„Dej mi ruce kolem krku,“ řekl mu, „a vylez ven. Budu ti pomáhat, ale jen málo, protože se musím držet, jinak spadneme dolů jako přezrálé hrušky.“
Reiulf se protáhl okénkem snadněji než Randwulf, protože byl o hodně drobnější, ale byl zesláblý a umořený horečkou, a tak ho to hodně zmohlo.
Randwulf ho podpíral levou rukou a pravou se pevně držel okenní špalety. Potom Reiulfa pomalu pustil, aby ho prudký náraz nestrhl z provazu, takže mu Reiulf visel před tělem, chytil se provazu, vytáhl nohu ze smyčky a začal se spouštět dolů. Opět se opíral o zeď chodidly a odrážel se od ní, což mu sestup usnadňovalo. Kdyby lezl sám, byl by nejspíš dolů sjel, bez ohledu na sedřené dlaně, ale teď se bál, když nesl na šíji těžké břímě, aby mu ruce nepovolily a nezřítil se dolů, proto raději ručkoval.
Když se dotkl nohama pevné země, docela si oddychl. Reiulfa se hned ujal Asgeirr a Caradac vyletěl nahoru odvázat provaz. Zpátky se s ním snášel tak rychle, aby ho Tankred stačil stočit. Randwulf mezitím odpočíval.
„Jdeme,“ řekl Tankred, když si přehodil kotouč lana přes rameno. Asgeirr chtěl vzít Reiulfa do náruče, ale Reiulf se bránil. Vykročil srdnatě sám, ale po několika krocích se mu nohy podlomily a Asgeirr ho jen taktak zachytil. V bezvědomí se dal Reiulf nést bez odporu.
Došli k místu, kde se rozloučili s Arnwaldem a Waltherim.
„Tady není za co lano přivázat,“ zamrzel se Tankred, když se marně ohlížel po něčem příhodném. „Dolů budeme muset po svých. Tentokrát si beru Reiulfa na starost já. První by měl lézt Randwulf, aby našel nejschůdnější cestu, pak já a Asgeirr poslední, až si odpočine po tom, co teď nesl Reiulfa.“
„Tak rychle,“ popohnal Asgeirr Randwulfa.
„A abych tam skočil po hlavě, bys nechtěl?“ zahudroval naoko Randwulf, zatímco hledal první oporu na cestě k borovici. Jakmile se dostal o dva sáhy níž, začal se spouštět Tankred s Reiulfem a za nimi Asgeirr.
Na římsu u vchodu se dostali bez větších obtíží. Randwulf se ujistil, že strážný stále ještě visí na provaze, Asgeirr zažehl pochodeň a vstoupili do chodby. Reiulfa teď nesli střídavě.
Chodba se před nimi otvírala jako tmavý nenasytný jícen a osvětlena mihotavou září louče vyhlížela odpudivě. Stěny byly pokryty nahnědlým slizem, skrze nějž místy prosvítala písková barva skály. Ze stropu visely vlhké cáry potrhaných pavučin, ve kterých se schovávali odporní netopýrci s téměř lidskou hlavičkou, dlouhýma zadníma nohama a ocáskem, bezbarvě bledí, s vykulenýma nepřátelsky pableskujícíma očima. Před světlem zalézali do škvír a uraženě pištěli. Na zemi se utvářely zatuchlé louže. V těch hlubších něco plavalo a bylo to stejně odporné a bledé jako netopýrci.
Ze stran ústilo do chodby mnoho dalších chodeb a chodbiček a do nich prchaly z dosahu světla myši, krysy a ropuchy, mloci a jiná slizká a páchnoucí havěť. Z pavučin na stropě odkapávalo a zvuk žbluňkajících kapek probouzel ve spleti chodeb ozvěnu. Tiché a opatrné kroky družiníků nebylo téměř slyšet.
Čím hlouběji se dostávali, tím větší byla zima a pavučin na stropě stále více ubývalo ve prospěch krápníků. Nebyly to krásné, jemně zbarvené a někdy jako křišťál třpytivé krápníky v jeskyni lesních mužíků, které znal Randwulf. Tyhle krápníky vypadaly jako uplácané z bláta a ty, které vyrůstaly ze země, zraňovaly nohy.
„Obdivuji Reiulfa,“ zašeptal Tankred, když uklouzl po beztvarém živočichovi v louži, Jak dokázal projít chodbou sám a potmě.“
„Myslím, že to měl snazší než my,“ soudil Asgeirr, „protože všechnu tuhle hnusnou žoužel neviděl.“
Konečně se dostali na břeh jezera. Bledé světlo, které přicházelo odkudsi ze dna vod, ohromnou jeskyni osvětlovalo natolik, že mohli zhasit pochodeň. Randwulf ji ponořil do jezera a plamen zasyčel.
Asgeirr našplíchal vodu Reiulfovi do obličeje, aby ho probral.
„Teď proplaveme ven z jeskyně, Reiulfe,“ řekl mu. „Studená koupel ti jen prospěje.“
Tankred pomohl Reiulfovi na nohy. Reiulf chvíli počkal, až mu přestane vyzvánět v hlavě poledne, pak se došoural několik kroků k jezeru a opatrně strčil do vody špičku nohy.
„Br,“ otřásl se. „Vždyť to studí.“
„Cestou sem se ti to studené nezdálo?“ rýpnul si Randwulf.
„Zdálo,“ přiznal Reiulf. „Jenže ne tolik.“
„Máte moc řečí,“ řekl Tankred. „Šup do vody!“ S těmito slovy strčil do Asgeirra, který jediný byl zrovna zticha, a shodil ho do jezera. Asgeirr naštěstí stačil pád změnit ve skok, takže zajel do vody jako nůž bez jediného hlasitého šplouchnutí. Průzračnou vodou bylo vidět, jak z hloubky plave nahoru. Sotva se dostal nad hladinu a vykašlal vodu, které se nalokal, obořil se na Tankreda:
„Ztratils poslední špetku rozumu, Tankrede, nebo máš v hlavě rašelinu už od narození?! Myslíš, zeje teď čas na žertíky? Počkej, až budeme mít tohle za sebou, pak tě někde utopím jako kotě! Viděl to kdy svět? Jde nám o život a ty se chováš jako tříletý kluk! Kdyby to udělal Harald! Nebo i Arnwald, tak neřeknu. Ale ty? A vůbec, co ještě pohledáváte na břehu?“ Otočil se a mohutnými tempy se pustil k průrvě.
Tankred vlezl do vody a počkal na Reiulfa. Reiulf drkotal zuby a nadával jako špaček. Tankred ho podepřel pravou paží a pomáhal mu plavat.
„Stěžovat si můžeš potom,“ poradil mu. „Teď plav, jestli můžeš.“
Reiulf v odpověď procedil skrze cvakající zuby něco nezřetelného a zřejmě i nelichotivého.
Tankred se otočil po Randwulfovi.
„Jak to, že ještě nejsi ve vodě?“
Randwulf se odrazil a skočil po hlavě do vody. Vynořil se notný kus před Reiulfem a Tankredem, ale počkal na ně.
Asgeirr měl pravdu, studená voda Reiulfa brzy osvěžila natolik, že se odpoutal od Tankreda a plaval sám. Randwulf mu však byl stále nablízku, a když se mu zdálo, že Reiulf umdlévá, podepřel ho rukou a tak s ním doplaval až k voru, který už mezitím Asgeirr spustil na vodu, když se byl předtím přesvědčit, že Harald ještěry v jezeře uspal. Reiulfův prám měl v rozsedli-ně zůstat pro Arnwalda a Waltheriho.
Ze svršků upravili na voru jakés takés lůžko pro Reiulfa a Randwulf ho na něj uložil. Pak odrazili od břehu a veslovali napříč jezerem.
Jak dlouho byli ve skále, se nedovažovali odhadovat, ale slunce teď už bylo kus za nejvyšším bodem své denní dráhy. Tankred se zadíval vzhůru k vrcholku skály korunovanému hradem paní Itis, jestli nespatří nějakou známku po Arnwaldovi a Waltherim. Jeho bystrozrakým očím neunikla ani jedna šištička na borovici u východu z podzemí, na níž seděl a čekal Caradac, ani trs suché trávy na skále, ale družiníky nikde nenašel.
„Vidíš něco?“ zeptal se ho Asgeirr, který už dávno zapomněl na roztržku v jeskyni.
„Ne. Nejspíš už jsou v chodbě,“ usoudil Tankred. „Ale pak nechápu, co tam dělá Caradac.“
„Kolik máme ještě času, než se probudí ty potvory ve vodě?“ zeptal se.
Asgeirr pokrčil rameny. „Nemám nejmenší tušení. To záleží na tom, kdy Harald nasypal byliny do vody. Ale doufám, že stačíme dojet na druhý břeh.“
Veslovali rychle, za chvilku měli suchou zemi na dosah ruky. Tankred se znovu ohlédl k Lorenu, jestli neuvidí nějaké stopy Arnwalda a Waltheriho, ale jediná věc, která mu padla do oka, bylo, že voda v blízkosti průrvy nějak podivně vře.
„Poslouchej, Asgeirre,“ řekl a v jeho hlase bylo znáfcnepří-jemné vzrušení. „Mám ti takový nepěkný pocit.“
„Jaký?“
Tankred v odpověď vztekle zasyčel, protože z vody u průrvy se vynořil hnědavý hadí krk nesoucí hlavu s ostrým čumákem.
„Už se probudili!“
„Co říkáš?!“ ztuhl Asgeirr.
„A jeden plave sem. Dělejte, pádlujte, a rychle!“ vykřikl Tankred a vší silou zabral.
Prám se rozletěl po vlnách jako šipka, ale vodní ještěr už si snadné kořisti všiml a pustil se za nimi. Chvílemi plaval pod vodou, chvílemi se vynořoval, aby si byl jist, že mu oběd neunikne. Přibližoval se úžasnou rychlostí. Viděli z něj jen dlouhý krk a hlavu podobnou hlavě užovčí, s tím rozdílem, že jazyk, který se míhal v otevřené tlamě, nebyl rozeklaný. Velké kulaté oči hleděly studeně jako oči ryb.
Čím byl ještěr blíž, tím víc tuhla družiníkům krev v žilách nad jeho velikostí. Jen hlava měla rozměry těla dvoutýdenního telete. Podle dlouhého krku odhadovali, že zvíře bude měřit okolo deseti sáhů. Když už bylo jasné, že mu neutečou, pobídl Randwulf Asgeirra a Tankreda, aby přelezli na příď.
„Vy budete pádlovat a já zkusím té potvoře domluvit, aby si vyhlédla jiný zákusek,“ řekl a přichystal si meč.
Ještěr se vynořil kus za vorem, zpomalil a hloubavě se zahleděl na Randwulfa. Na okamžik mu kulaté oko překryla šedivá blána.
„Ti drobečci mrkají,“ oznámil Randwulf přes rameno. „Takže asi často vystrkují hlavy z vody. Nejspíš, aby se nadechli.“
„Kéž by vychcípali,“ vyjádřil své přání Asgeirr.
„Stačilo by mi, kdyby prozatím chcípl tenhle jeden,“ řekl Tankred a Randwulf mu slíbil, že mu k tomu dopomůže, a vrazil ještěrovi meč do hrdla těsně pod čelistí. Ještěr se zazmítal a zanořil se pod vodu, naneštěstí i s Randwulfovým mečem. Randwulf šťavnatě zaklel a chopil se pádla.
Ještěr se během okamžiku objevil nad vodou a zuřivě se po Randwulfovi rozehnal. Randwulf uhnul a udeřil netvora ostrou hranou pádla do hlavy. Ještěrovi zajela nárazem hlava pod vodu, a když se vynořil, oči se mu zlověstně blýskaly a z ran mu crčela krev.
„Arrangu, drž nade mnou svou železnou ruku a pomoz mi zabít tuhle zrůdu,“ požádal Randwulf o pomoc jednoho z Bohů, a když na něj ještěr zaútočil s rozevřenou tlamou, bleskurychle uhnul a vbodl mu rukojeť pádla do oka. Dřevo se však svezlo po kostěném štítku, který oko chránil a kterého si Randwulf nevšiml, a způsobilo ještěrovi jen další tržnou ránu. Bolest zvíře rozlítila, a jelikož už se seznámilo s nebezpečností Randwulfova pádla, vyhnulo se jeho dosahu a udeřilo vší silou čumákem do voru. Prám povážlivě zapraštěl. Když se ještěr připravoval k dalšímu útoku, uhodil ho Randwulf zespoda do čelisti. Ještěr ránu vydržel, i když ho převrátila na bok, pádlo však nevydrželo a zlomilo se ve dví.
„Kat aby to spral,“ pomyslel si Randwulf, vrazil ještěrovi zbytek pádla do chřtánu a vzpříčil mu ho tam tak, že nemohl tlamu zavřít.
Ještěr se začal zmítat ve vodě jako v posledním tažení a snažil se vydrápnout si předníma nohama dřevo z tlamy. Než se mu to podařilo, skočil Randwulf do vody za ním.
„Pane Bože, Randwulfe, neblázni!“ stačil jenom vykřiknout Tankred, který koutkem oka spatřil, jak se Randwulf vrhá z prámu. Randwulf se za chviličku vynořil nad hladinou.
„Jeďte ke břehu!“ křikl na ostatní. „Jeden z nás tu zůstane a druhý vás dohoní, doufejte, že já.“ A znovu se potopil pod hladinu.
Reiulf, který se už trošku zmátožil, se chopil pádla ležícího na prámu, tak jak ho tam zanechal Waltheri, a pomáhal pádlovat.
Když se Randwulf potopil pod vodu, vyhnul se kopajícím tlapám s ostrými drápy a plovacími blánami a snažil se dostat ještěrovi ke krku. Obemknul ho zezadu nohama, pravou rukou se chytil koutku j esterový tlamy, což bylo dost ošemetné, protože kdyby se zvířeti podařilo zbavit se zbytku pádla, který mu bránil chřtán zavřít, jistojistě by o ruku přišel, a levačkou vytasil dýku. Bodl ještěra vší silou ze strany do krku, tam, kde odhadoval, že je tepna. Z rány se vyvalil oblak krve, který zkalil vodu tak, že Randwulf neviděl vůbec nic. Ještěr se zazmítal, a jak Randwulf pevně držel dýku v ruce, čepel se ulomila. Krve na hladině si všiml Tankred.
„Pusť vlky!“ křikl na břeh na Haralda, ale ten už přeřezával kožené řemínky, jimiž byli vlci přivázáni ke stromu. První se do vody vrhnul Ela Caracim.
Když přišel Randwulf o zbraň, pokusil se otočit ještěra tak, aby se sám nadechnout mohl, ale ještěrovi aby to nedopřál. Už dřív si totiž všiml, že má víčka i nozdry, a z toho usoudil, že dýchá plícemi jako čolek a ne žábrami. Rozhodl se tedy, jsa bezbranný, zvíře udusit. Mocně ho sevřel stehny, stisk byl tak silný, že by i válečnému oři rozdrtil žebra, a po té, co nabral do plic dostatečnou zásobu vzduchu, stlačil hlavu ještěra pod vodu.
To už zápasící dvojici dostihli vlci a ostrými zuby počali drásat nahnědlou ještěrovu kůži. Pelesta se zahryzla netvorovi do hrdla tak, jako by strhávala jelena. Ještěr se snažil dostat na hladinu, ale Randwulf mu v tom bránil. Sám se ovšem tím pádem také nadechnout nemohl a brzy cítil, jak ho bolí plíce a v uších mu hučí. Jestli má rudo před očima, to zjistit nemohl, protože vodu stále barvila krev. Ještěr umdléval, protože ho oslabila ztráta krve prýštící z ran na krku, ale pojednou se vymrštil vysoko nad hladinu. Pelesta se pustila a odletěla daleko od nich, Ela Caracim a Lunita zůstali ve vodě. Randwulf zahlédl, ještě než se ještěr zase potopil, jak se k nim blíží na voru Tankred s Haraldem. Reiulf a Asgeirr už byli na břehu.
Po tomto skoku do vzduchu se ještěr zanořil tak hluboko pod hladinu, až Randwulfa rozbolely uši a měl pocit, jako by mu nezvyklý tlak měl rozdrtit hrudník a vymáčknout oči z lebky. Kolem byla tmavomodrá tma. Přestože byl sám napůl udušený a utopený, nepovolil stisk nohou, kterým drtil krční páteř ještěra. Pustil se pravou rukou tlamy a uchopil ještěra za nozdry. Levou rukou se mu opřel o hlavu kousek za okem a tlačil od sebe a pravou rukou čumák přitahoval. Krev mu bušila ve spáncích jako kovář do kovadliny, srdce už se mu málem rozskočilo a strašlivě se potřeboval nadechnout, ale vydržel, dokud nevycítil chroustavé křupnutí. V tu chvíli pustil ve smrtelných křečích se škubajícího ještěra, kterému zlomil vaz, a mocnými tempy se rozletěl k hladině. Tma kolem začala ustupovat slunečnímu světlu a konečně po neskutečně dlouhé době, kdy si myslel, že už nevyplave, spatřil nad sebou stříbrné mihotání hladiny a černý stín voru.
Vyhnul se mu, aby do něj nenarazil, a poslední čtyři tempa ho vynesla na životodárný vzduch. Zůstal ležet na hladině a lačně vdechoval vzduch do zmučených plic. Napůl v mrákotách si uvědomoval, jak ho Tankred s Haraldem vytáhli na vor a jak do něj čumákem strká jeden z jeho vlků. Za chvíli se vzpamatoval, ale byl příliš vyčerpaný na to, aby se byť jen pohnul. Teprve když ucítil náraz voru na břeh, donutil se k tomu, aby vstal. Harald mu pomohl dojít na břeh, dovedl ho do stínu pod strom, kde ležel Reiulf, Randwulf se sesunul do trávy a v mžiku únavou usnul. Zmáčení vlci se nejdřív přesvědčili, že je jejich pán v pořádku, pak se vyložili na sluníčku a jazyky si čistili kožichy.
Tankred hleděl na místo na hladině, kde se rozlévala krvavá skvrna a kde se před chvilkou vynořila mrtvola ještěra s nepřirozeně otočenou hlavou. „Strhl mu vaz,“ řekl. „To je neuvěřitelné. Silou by se mohl měřit s Morcantem.“
Pak se podíval k Lorenu, ale hladina jezera se v slunci třpytila jako hrst střípků ze zrcadla a oslňovala jeho bystrozraké oči tak, že nic neviděl, a i když se pak na jezero přestal dívat, dlouho se mu ještě před očima blýskaly barevné skvrny.
Asgeirr mezitím ošetřoval Reiulfovi rány a Harald se pustil do vaření, protože, jak správně předpokládal, družiníci byli notně vyhládlí. Tankred se Asgeirrovi nabídl, že mu pomůže, a Asgeirr ho poslal sehnat vhodný klacek na dlahu, protože, jak zjistil, měl Reiulf nejen vykloubená obě ramena – která mu napravil už lorenský ranhojič – od toho, jak ho nemilosrdně natáhli na skřipec, ale kromě zhmožděnin, krvavých ran a spálenin měl zlomené i levé koleno a obě kosti v holeni. Asgeirr kosti srovnal, aby správně srostly, a nohu zpevnil dlahou.
Harald jim přinesl jídlo. Reiulf sice odmítl, ale Asgeirr ho přinutil sníst alespoň několik soust.
S plným břichem padla na Tankreda taková malátnost, že zalezl do stínu a usnul jako nemluvně. Když Harald zpozoroval, že se i Asgeirrovi klíží oči, nabídl se, že bude hlídat sám.
„Ty se zařiď podle Tankredova příkladu,“ doporučil mu. „Máte za sebou dost namáhavý výlet, a i když zřejmě nevyrazí-me hned tak, protože musíme počkat na Arnwalda a Waltheri-ho, bude nejlepší, když si všichni pořádně odpočinete.“
„Přemlouvat mě k tomu nemusíš,“ usmál se Asgeirr. „Ale dělá mi starosti, kde tak dlouho vězí naši lesní pobratimové. Měl by přiletět aspoň Caradac.“
Za chvíli byl na tomto břehu jezera vzhůru jedině Harald. Bojoval s touhou ochladit se v jezeře, jehož křišťálově namodralá voda ho nesmírně lákala, protože horko bylo úmorné a lepkavé, takže si připadal, jako by ho někdo polil medem, ale vlézt do vody si netroufal. Měl v živé paměti Randwulfův zápas s ještěrem, který celý – pokud se odehrával na hladině – sledoval ze břehu. Jediné, co pro svoje horkem sužované tělo udělal, bylo to, že si přes ramena přehodil namočenou halenu. Vytrvale upíral pohled k Lorenu, který se tyčil nad jezerem, dálkou trochu zamžený. Občas mrkl na mrtvolu ještěra, která plavala na hladině břichem nahoru, a otřásl se pokaždé, když si představil, že nechybělo málo a souboj mohl dopadnout úplně jinak. V tom případě by teď na hladině neplavalo nic.
Brzy se kolem mrtvoly začaly míhat stíny štíhlých těl a ješ-těři počali svého bývalého druha ožírat takovou rychlostí, že než se Harald nadál, ještěr zmizel v žaludcích ostatních.
Nejmladší družiník odvrátil pohled od nechutné hostiny. Nechutné pro něj, nikoliv pro ještěry. Raději šel napojit koně. Dovolil jim vstoupit do vody jen po kolena, protože do mělči-ny by se ještěři nedostali, a poléval jim hřbety koženým měchem, ve kterém měl své věci Tankred a který za tím účelem vyprázdnil. Koně radostně frkali, ale když se chtěli pustit hlouběji do vody, vyhnal je Harald na břeh.
Už ho pomalu také přemáhala při pohledu na spící druhy dřímota, když přiletěl Caradac.
„Co Amwald a Waltheri?“ vyhrkl Harald, sotva ho uviděl.
„Vzkazují, že se nemohli přeplavit přes jezero, než se ještěři probudili. Z toho i z jiných důvodů se zkusí vydat druhou stranou, Labyrintem. Máte je čekat u Jižní červené brány. Caradac myslí, že by se tam mohli dostat tak za čtyři dny, dřív určitě ne.“
„Jak je brána daleko?“
„Dva dny pomalé jízdy na koni nebo tři dny ostré chůze. Caradac vás tam dovede, už ví, kde to je.“
„A jsou v pořádku?“
„Zatím ano,“ řekl Caradac a vznesl se do větví.
Hlasy, i když tiché, vzbudily Randwulfa, jehož lesem vycvičené uši zaslechly každé šustnutí i v hlubokém spánku. Harald mu zopakoval to, co věděl od Caradaca, Randwulf pokýval hlavou a řekl, že Arnwaldovi a Waltherimu přeje hodně štěstí.
„Jdu se opláchnout,“ oznámil pak jako naprosto samozřejmou věc.
„Rozhodl ses, že zakroutíš krkem ještě jednomu zvířátku?“
„Ani ne. Ale na mělčinu nepůjdou. Nepoplavu moc daleko,“ usmál se Randwulf. „Vlastně vůbec nepoplavu. Jsem celý rozlámaný. Jenom ze sebe chci smýt krev.“
Ukázal Haraldovi ruce plné oděrek. Drsná ještěři kůže mu rozedřela tělo na nechráněných místech. Na vnitřních stranách předloktí, dlaních a hrudi byl zakrvácený a trochu odřenou měl i tvář, tam, kde mu nerostly vousy.
„Pak bych rád uklidnil svůj hlady bučící žaludek něčím k snědku,“ řekl, než vlezl do vody.
Harald mu ohřál jídlo a Randwulf ho s povděkem spolykal.
„Nejvíc mě trápí,“ vzdychl si pak, „že jsem přišel o meč i o dýku. Copak že pojedu až na Udi bezbranný jako nemluvně, to mě tolik nermoutí, protože umím bojovat, když na to přijde, i holýma rukama, ale mrzí mě to proto, že dýku jsem zdědil po otci a meč jsem si koupil za první peníz, který jsem stržil za kožky. A byl to dobrý meč. Ale potápět se pro něj nehodlám a doufám, že mi král dá náhradou stejně dobrou zbraň.“
„Na to se můžeš spolehnout,“ ubezpečil Randwulfa Harald. Randwulf pak přinesl ze svého tlumoku kostky a až do večera se bavili hrou.
Když se probudili ostatní družiníci, řekl jim Caradac, jak se věci mají, a Asgeirr navrhl, aby tedy vyrazili hned, protože jednak odpoledne prospali a jednak v noci není takové vedro a bude se jim tedy cestovat pohodlněji.
„Měli bychom se ovšem rozdělit,“ mínil, „protože Reiulfa je třeba co nejrychleji dopravit někam, kde by se mohl v klidu vystonat. Myslím proto, že naproti Arnwaldovi a Waltherimu by jel jen Randwulf s Tankredem, kdežto já a Harald odvezeme Reiulfa k jeho otci. Tannova tvrz je při cestě na Udi a tam počkáme na vás. Souhlasíte?“
Jelikož nebylo proč nesouhlasit a všem se Asgeirrův návrh jevil vcelku rozumným, osedlali koně a přichystali se na cestu.
Tankred udělal pro Reiulfa kolíbku z kmínku mladého stromku a dvou sešitých plášťů tak, jak se to naučil v době, kdy byl ještě Widuwaltovým vojákem. Takhle převáželi těžce raněné druhy z bitev. Přes sedla dvou koní položil kmínek a na něj uvázal plášť jako hejčadlo pro nemluvně. Do něj uložil Reiulfa a přikryl ho koňskou houní. Pak se Randwulf s Tankredem rozloučili a pod Caradacovým vedením vyrazili k Červené bráně Labyrintu.
Asgeirr s Haraldem vezli Reiulfa na Tannův dvorec. Jeli pomalu, aby nemocného cesta příliš nezmáhala, a Reiulf ji beztak skoro celou prospal. Díky Alwaře ho netrápily bolesti, a tak, třebaže ho horečky neopouštěly, mohl klidně spát a pomalinku nabírat ztracené síly.
Když dorazili k Tannovu dvorci, přivítal je Reiulfův děd. Pohled na utýraného vnuka ho spíš rozlítil než dojal, ale nezůstal jen u sprostých kleteb. Rozkázal Rině, která byla znovu vdaná a bylo dobře vidět, že už dlouho chodí s útěžkem, aby Reiulfovi přichystala pohodlné lůžko a Asgeirrovi opatřila vše, co potřebuje k tomu, aby po cestě převázal Reiulfovi rány.
Sám sedl na koně a jel do městečka pro Tanna. Tann se totiž brzy ráno vydal s Rininým druhým mužem Inguortem do města ke kováři pro nový pluh.
Než se vrátili, Asgeirr přiložil Reiulfovi nové obvazy a ubezpečil se, že se polámané a pochroumané údy dobře hojí. Harald se vytratil ze dvorce k lesní tůni a s požitkem se v ní ráchal až do večera.
Tann se přihnal na zpěněném koni o hodně dřív než děd s Inguortem.
„Kde je Reiulf?“ vyštěkl na pacholka, který šel odvést koně do stáje. Pacholek ukázal na dveře, ve kterých se objevil Asgeirr. Tann se rozběhl dovnitř. Chtěl Asgeirra odstrčit, ale Asgeirr ho zadržel.
„Tiše. Nevzbuď ho.“ Teprve pak ho pustil dovnitř.
Tann po něm loupl okem. Pak vešel potichu do domu, opatrně otevřel dveře Reiulfovy komory a zůstal stát na prahu opřen ramenem o rám dveří.
„Ach Bohové, Reiulfe…“ zašeptal při pohledu na syna, který se téměř ztrácel na lůžku, bledý, s propadlými tvářemi a černými stíny pod očima. Až k Tannovi bylo slyšet, jak těžce oddychuje. Tann by rád šel k němu, ale váhal, bál se, že ho probudí, a tak raději zavřel dveře a otočil se na Asgeirra.
„Kdo mu to udělal?“ zaskřípala mu v hlase nenávist.
„Widuwalt,“ odpověděl Asgeirr.
Tann zaťal pěsti a zdusil v sobě výbuch hněvu.
„Dva roky jsem proti němu bojoval pod Gudleifrovou korouhví. Slyšel jsem o něm ledasjaké zvěsti, ale zdály se mi přehnané. Byl jsem bláhový. Kdybych měl toho smrdutého baziliška po ruce, zchladil bych si žáhu…“
Tann usedl ke stolu a složil hlavu do dlaní. V tmavých vlasech se mu třpytily první stříbrné nitky. Asgeirr se posadil na lavici proti němu. Cítil se unaven. Po chvíli Tann vzhlédl.
„Jakou mu dáváš naději?“
„Reiulfovi? Velkou,“ usmál se Asgeirr. „Poděkuj za to hlavně jeho matce. Sice si nějaký týden poleží, ale dlouho se nezdržíme. Nemusíš si o něj dělat starosti.“
„Kéž bys měl pravdu,“ vzdychl Tann.
„Mám pravdu. Reiulf není první, koho léčím,“ ujistil Tanna Asgeirr.
„Jsi lékař a patříš mezi královy družiníky? Pak budeš Asgeirr, pokud se nemýlím. Je to tak?“
„Ovšemže,“ kývl Asgeirr.
„Tak to je Reiulf skutečně v dobrých rukou,“ ulevilo se Tannovi. „A ten světlovlasý mladík, co přijel s tebou, to je kdo?“
„To je Harald, Morcantův syn. Teď mi napadá, že už jsem ho nějak dlouho neviděl. Moc by mě zajímalo, kam zmizel. Přece jen jsem za něj Morcantovi trochu zodpovědný. Je to poprvé, co jel někam bez otce, a byl bych dost nerad, aby se mu hned něco přihodilo.“
Asgeirr se zvedl, že půjde Haralda hledat, ale pak si to rozmyslel. Má mít už svůj rozum. Je mu konec konců skoro sedmnáct, Waltheri se v jeho letech stal královým družiníkem a všichni ho brali jako dospělého muže, ne jako dítě, které se musí neustále hlídat.
„Až se vrátí otec s Inguortem, mohl bys nám, Asgeirre, říct, co se vlastně vůbec stalo?“ požádal družiníka Tann.
Asgeirr se zadumal. Vlastně nebylo důvodu, aby odmítl, podkova byla v bezpečí na Udí a Widuwalt stejně ví, kdo v tom má prsty, takže není proč celou věc dál držet v tajnosti. A tak na Tannovu žádost kývl.
Harald se vrátil před večeří a Asgeirr ho vypeskoval, že zmizel, aniž komu řekl, kam jde, přestože si předtím předsevzal, že bude s Haraldem jednat jako s dospělým. Po jídle se sesedli kolem krbu a Asgeirr, doplňován Haraldem, vyprávěl. Co se vlastně udalo v hradě, to věděli jen od Caradaca, protože Reiulf byl doposud při vědomí jen málo a ještě jim nic nevypravoval, ale i to stačilo k tomu, aby se Tann znovu rozlítil.
Spát šli až dlouho po půlnoci. Jen Rina odešla dřív, protože její stav jí dlouhé ponocování nedovoloval. Předtím dala Rei-ulfovi napít léčivého dryáku, který mu sama připravila, což Tanna nesmírně vyvedlo z míry. Nevěděl, jestli se Rina chová k Reiulfovi hezky proto, že ji dojímá jeho zbědovanost, nebo proto, že s klíčícím životem v ní zanikla stará nenávist a dosud naplano hořící mateřské city se obrátily k synovci.
Asgeirra Tann uložil do komory vedle Reiulfovy, Harald dostal lůžko ve druhém stavení u Inguorta a Riny. Asgeirr už skoro usínal, když ho probudilo zafrčení ptačích křídel. Posadil se a uviděl, jak si po podlaze vykračuje sojka.
„Co tu chceš, ptačisko hloupé?“ zeptal sejí rozmrzele.
Sojka po něm koukla chytrýma lesklýma očima, celá se růžově rozzářila a místo ní na zemi najednou seděla milá dívka. Měla dlouhé plavé vlasy a drobná ústa a přívětivě se na Asgeirra usmívala. Asgeirr si přejel dlaní ospalé oči.
„To bude z únavy,“ zamumlal nepřesvědčivě, otočil se ke zdi a přetáhl si deku přes hlavu.
Dívka se zvedla z podlahy, potichounku přešla k Asgeirro-vu lůžku a poklepala mu na rameno. Asgeirr vyletěl jako srna.
„Kdo jsi?“ zaskučel.
„Sojka.“
„Před okamžikem bych ti to věřil,“ řekl Asgeirr nešťastně, „Ale teď už ne.“
„Jmenuju se Sojka,“ upřesnila dívka. „Posílá mě Alwara.“
„Ach tak,“ ulehčilo se Asgeirrovi. Konečně věděl, na čem je. „Co Alwara potřebuje?“
„Stavoval se u nás Caradac a vyprávěl, co se přihodilo. Alwara by ráda věděla, jak se Reiulfovi daří.“
„No… na tu bídu dobře. Je na nejlepší cestě k tomu, aby se začal uzdravovat.“
„Můžu s ním mluvit?“
„Dneska jsme dorazili. Potřebuje si odpočinout, tak bych ho nerad budil.“
„Nebo se aspoň podívat,“ zaškemrala Sojka a upřela na Asgeirra tak žadonivý pohled, že chtě nechtě souhlasil. Dost neochotně se vysoukal z lůžka. Před Sojkou se jen v nohavicích cítil trapně, protože si dobře všiml, jak dívka nestydatým pohledem hodnotí jeho štíhlé souměrné tělo, na kterém se pod lehce osmahlou kůží rýsovaly pevné svaly prozrazující mrštnost a sílu. Zdálo se, že výsledek hodnocení dopadl pro Asgeirra příznivě, a dívku očividně zklamalo, když si mladý muž natáhl halenu.
Neslyšně se proplížili síní, kde hořel v krbu oheň a kde spal Reiulfův děd, a vklouzli do Reiulfova pokoje. Asgeirr opatrně zavřel dveře.
„Asgeirre, to je tvoje dílo?“ zašeptal do tmy vyčítavě Reiulf.
„Ty nespíš?“ podivil se Asgeirr.
„Teď jsem se probudil. Měl jsem divoké sny. Pořád mě někdo honil a já nemohl z místa. Ani hnout jsem se nemohl. A nemůžu ani teď, když už jsem vzhůru. Levou nohu mám jako mrtvou a ruce svázané. To je tvoje dílo?“ opakoval, tentokrát spíš výhružně než vyčítavě.
„Čí jiné? Kdo myslíš, že by se mimo mě s tebou takhle patlal?“ Podle Reiulfova hlasu Asgeirr poznal, že nemocného už opustilo horečnaté polobezvědomí, ve kterém byl od chvíle, kdy ho Tankred vynesl na břeh jezera a ve kterém si téměř neuvědomoval, co se s ním děje.
„Máš vykloubená ramena a zlámanou nohu, musíš být v klidu, aby se to zahojilo. Proto jsem ti dal nohu do dlah a ruce přivázal obvazem k tělu. Takhle se ti údy ani nepohnou.“
„To už jsem zjistil sám,“ zaprskal Reiulf. „Jak dlouho mě hodláš takhle týrat?“
„Obvaz z rukou ti nesundám dřív než za týden.“
„Až?!“ zakvílel Reiulf.
„Trpělivost růže přináší, Reiulfe,“ ozvala se Sojka a Reiulf vykulil oči do tmy, ve které si dívky dřív nevšiml.
„Sestřičko Sojko, ty jsi tu?“
„Alwara mě poslala,“ řekla Sojka a sedla si na kraj Reiulfova lůžka.
Asgeirr nevěděl, o čem si ti dva dál povídali, protože dívka začala štěbetat po sojčím a Reiulf jí odpovídal stejnou řečí. Asgeirr je chvíli nechal, ale když začal hovor podle jeho mínění Reiulfa příliš namáhat, bez okolků Sojku vyhodil.
„Já se zas na vás někdy přiletím podívat,“ slíbila, růžově zazářila a odletěla oknem.
Asgeirr se proplížil zpátky do svého pokoje, svlékl si košili a zakutal se do přikrývek. Unaven v mžiku usnul a do snů mu šuměla sojčí křidélka.
Reiulf se začal uzdravovat zázračně rychle, ale dokud mu za týden – jak slíbil – Asgeirr nesundal obvazy z rukou, Sojku k němu nepustil. Nepokládal za vhodné nemocného každou noc budit a Sojka přilétala s neúnavnou pravidelností hodinu před půlnocí.
Tři dny po její první návštěvě na ni Asgeirr vydržel čekat, aby jí pokaždé znovu vysvětlil, zeji k Reiulfovi ještě nepustí, ale čtvrtou noc ho spánek přemohl a vzbudilo ho až studené mokro. Zatápal rukou kolem sebe, aby zjistil, jaká nepřístojnost se mu v lůžku objevila, a nahmatal pod přikrývkou Sojku, jejíž vlasy i šaty byly úplně promočené.
„Syp z mé postele, Sojko,“ požádal ji, „nehodlám spát v rybníku, protože nejsem ani ryba, ani čolek. K Reiulfovi tě ještě nepustím. A svlékni si ty mokré šaty, nebo dostaneš zápal plic a umřeš.“
Sojka něco zakňourala, ale Asgeirr už vyskočil z lůžka, prohrábl oheň v krbu, aby se rozhořel, přiložil do něj poleno a podal Sojce plátěný utěrák.
„Dej mi ty šaty a pořádně se utři,“ nakázal jí a otočil se zády, aby se mohla svléci. Za okamžik mu do natažené ruky Sojka podala své hadříky. Asgeirr je vyždímal a pověsil na bidlo ukrbu.
„Proč jsi mokrá?“
„Protože mě po cestě chytnul déšť,“ vysvětlila Sojka. „Peří mám úplně promáčené. Sotva jsem doletěla. Nech mě tu, dokud neuschnu,“ zaprosila, „jinak nebudu moct létat a na zemi mě sežere divoká kočka.“
„Nejsem surovec, abych tě do takového počasí vyháněl,“ usmál se Asgeirr, vzal si od ní utěrák a vydrbal jí vlasy. Pak jí je pomalu a pečlivě rozčesal kostěným hřebenem. Voněly deštěm, lesem a ještě nějakou příjemnou vlahou vůní a Asgeirr se s požitkem probíral nestejně barevnými prameny, které hrály odstíny plavé, zlatisté i medově hnědé. Nikdy nebyly přistřiže-né, to poznal podle různě dlouhých konečků, a padaly dívce až do půle zad.
Sojka, zabalená do přikrývky, si rukama objímala kolena, mhouřila oči do plamenů v krbu a oheň jí na bílou kůži ramen a paží házel červená světýlka. Tou zvláštní vůní byla nasáklá celá, a tak se Asgeirr poprvé zamiloval.
Sojka přilétala stále pravidelně každou noc, a když už jí Asgeirr dovolil Reiulfa navštěvovat, chodila si nejdříve po sojčím popovídat s Reiulfem a pak po člověčím s Asgeirrem.
Sotva Reiulfovi trochu otrnulo, snažil se Asgeirra donutit různými uskoky k tomu, aby mu sundal dlahu z nohy, protože správně předpokládal, že s dlahou toho moc nachodit nelze, a veškeré jeho úsilí nesměřovalo k ničemu jinému než k tomu, jak by se co nejdříve dostal z postele. Vůbec mu nevadilo, že horečka přešla teprve před několika dny a rány se sotva začaly zacelovat.
Asgeirr Reiulfovým lstem zdatně odolával, a tak si Reiulf začal stěžovat, že ho dlaha tlačí. Asgeirr mu dlahu skutečně sundal, ale jen na tu dobu, co by mu nohu od kyčle po nárt obtočil pruhy plátna namočenými v jílu.
„Až to ztvrdne, bude to pevné jako račí krunýř a tlačit tě to nebude,“ slíbil mu. Na hlavu poražený Reiulf se volky nevolky smířil s osudem.
Zatímco si Asgeirr, Harald a Reiulf užívali poklidu venkovského dvorce, Arnwaldovi a Waltherimu nebylo zrovna lehko. Vlastně v těchto chvílích silně pochybovali o tom, jestli se dostanou vůbec až k Jižní červené bráně, kde na ně měli čekat – a už čekali – Tankred s Randwulfem.

O CESTĚ SKALNÍM LABYRINTEM

Když se Arnwald s Waltherim rozloučili s ostatními druži-níky, vyšplhali v Reiulfových stopách na hradby, sklouzli dolů a ukryti ve stínu čekali na Caradaca. Caradac přiletěl ještě před střídáním stráží.
„Tak co? Povedlo se?“ přivítal ho Arnwald.
„Přímo skvěle,“ pochvaloval si Caradac. „Caradac myslí, že brzo budou u ústí chodby.“
„Takže teď je řada na nás,“ mínil Waltheri. „Ale když máme lorenskou čeládku odlákat od chodby, kterou jsme přišli, bylo by dobře, abychom je vedli k jiné chodbě, k té, která vede přímo do hradu. Jenže nemám nejmenší tušení, kde by do ní mohl být vchod.“
„Caradac už to zjistil,“ pochlubil se havran. „Udělejte poplach a nepouštějte Caradaca z očí. Povede vás k ní.“
Družiníci se tedy proplížili za Caradacem změtí uliček a průchodů k věži, kde byl uvězněn Reiulf.
„Bohužel budeme muset zabít nějakého hlídače nebo žalářníka,“ řekl Arnwald. „Kdyby se ale nebránil, stačilo by ho svázat. Tebe, Waltheri, ovšem zatím nesmí nikdo vidět, protože tě vlastně teprve osvobodím.“
Waltheri jako myška vklouzl do tmavého výklenku a Arnwald se vydal do věže. Zanedlouho se vrátil.
„Oba hlídači jsou svázaní jako špalky,“ hlásil, „žalářník dostal jednu poctivou přes hlavu, ale za okamžik se probere a spustí povyk. Tak pojď.“
Waltheri na něj se zdušeným zaúpěním vypadl z výklenku. Arnwald ho zachytil.
„Proboha, Waltheri, stalo se ti něco?“ zděsil se. Waltheri se neúspěšně pokusil postavit na vratké nohy.
„Já nejsem Waltheri,“ oznámil Arnwaldovi skomíravě. „Jsem Reiulf a tys mě právě zachránil před smrtí ve věži.“
Arnwald vztekle zachrochtal. „Ty šašku,“ zasyčel. „To leknutí ti přijde draho!“ Ale že svou úlohu hraje Waltheri dobře, uznat musel.
Podpíral Waltheriho, který vypadal, jako by se měl každou chvíli skácet, a šel za Caradacem. Havran přeletoval z místa na místo a vedl je ke vchodu do podzemí. Zahnuli sotva za sedmý roh, když se za nimi ozval křik žalářníka, který se probral po Arnwaldově ráně.
„A už je to tady,“ poznamenal Waltheri.
Skutečně se během okamžiku celý hrad rozezvučel hlasy a kroky pronásledovatelů.
Arnwald přidal do kroku a Waltheri statečně kulhal z ním, ale bylo znát, že už daleko nedojde.
„Támhle jsou!“ ozval se vítězoslavný výkřik a Arnwald se ohlédl. Z jedné postranní uličky vyběhla hrstka ozbrojenců a pustila se rovnou k nim. Arnwald popadl Waltheriho do náruče a rozeběhl se směrem, který jim ukazoval Caradac.
„Docela se proneseš,“ zafuněl potichu Waltherimu do ucha. Pronásledovatelé se přibližovali a Arnwald viděl, že by ke dveřím, za kterými měl být vchod, nedoběhl. Něžně tedy pohodil Waltheriho ke zdi a tasil, připraven rvát se o život jako medvědice o mládě.
Zatímco Arnwald čekal na své protivníky, Waltheri se plazil ke dveřím. Caradac proletěl kolem něj a o dlažbu zazvonil drobný klíč. Waltheri pochopil, že je to klíč ode dveří a v duchu Caradacovi poděkoval.
To už doběhli pronásledovatelé až k Arnwaldovi a meče o sebe zazvonily. Arnwald byl v nevýhodě, protože neměl štít.
Ještě než se vrhl do bitky, stačil si všimnout, že jsou ve slepé uličce, což má sice tu výhodu, že jim nemůže nikdo vpadnout do zad, ale oni zase nemůžou zmizet, kdyby se Waltherimu nepodařilo včas odemknout dveře.
Arnwald se zády přitiskl ke zdi, aby ho nemohli obklíčit, a obratně odrážel útoky. Měl proti sobě čtyři protivníky, což je dost velká přesila, ale ne pro muže, který je od mládí zvyklý bojovat s mnohem horšími soky, totiž s draky, bazilišky a ješ-těry. Přesto však boj plně zaujal veškerou Arnwaldovu pozornost, takže nemohl ani po očku sledovat, co se děje s Waltherim.
Waltheri se s vypětím všech sil a na pokraji mdlob – jak se lorenským zdálo – plazil ke dveřím. Jeden zbrojenec k němu přiskočil, aby ho mečem přibodl k zemi, ale domnělý napůl umučený Reiulf se nečekaně rychle překulil z dosahu zbraně, navrch vytasil zpod pláště svoji a vrazil ji překvapenému muži do prsou. Pak střelhbitě vyskočil na nohy, odemkl dveře a založil šíp do tětivy.
„Arnwalde, pozor!“ křikl na přítele, vzduchem zasvištěla střela a zaryla se do zad jednomu z ozbrojenců. Ostatní úlekem na okamžik zdřevěněli, což se stalo osudným dalším dvěma – jednoho sklátil Arnwaldův meč, druhého Waltheriho šíp. Zbylého si Arnwald držel mečem od těla a couval ke dveřím.
Waltheri znovu vypustil šíp z luku, tentokrát nemířil na hrdlo, protože by mohl zasáhnout Arnwalda, ale na stehno, a poslední voják byl vyřazen z boje. Pak se Arnwald otočil a jako zajíc prchal k otevřeným dveřím. Vběhl dovnitř a Waltheri za nimi zavřel a zevnitř zamkl.
Ocitli se v naprosté tmě.
Arnwald poslepu nahmatal závoru a zajistil jí dveře. Pak se teprve opřel o chladné zdivo a setřel si pot z tváře. Zhluboka si oddychl
„Zranili tě?“ zeptal se Waltheri.
„Ne,“ zavrtěl hlavou Arnwald, což nebylo ve tmě vidět. „A tebe?“
„Já jsem naprosto zdráv,“ usmál se Waltheri. Pak si klekl a začal dlaněmi ohledávat podlahu. Všude byly kamenné dlaždice, jen na jednom místě dřevěný, železem pobitý poklop s kovovým kruhem.
„Tady to je,“ řekl a zatáhl za kruh. Panty protivně zaskřípěly.
Dveřmi otřásl náraz beranidla.
„Budeme si muset přichvátnout,“ usoudil z toho Arnwald, který už se trochu vydýchal.
Waltheri se první spustil do otvoru pod poklopem, Arnwald ho hbitě následoval a zavřel za nimi. Tma zde byla snad ještě hustší než v místnosti, zezdola čišel chlad a bylo tu vlhko.
Jelikož dveře byly příliš pevné, než aby je beranidlo mohlo vyrazit, rozhodli se lorenští vojáci nadběhnout uprchlíkům chodbou ústící vně hradeb.
Při té příležitosti objevili střelou spojené mrtvoly stráží a na provaze přivázaného, hlady a ztuhnutím údů polomrtvého hlídače. Toho dopravili do hradu a dvanáct se jich s pochodněmi vydalo k podzemnímu jezeru, aby tu čekali na Arnwalda a Waltheriho. Předpokládali, že se dostanou dolů dřív než Gud-leifrovi družiníci, protože tato chodba byla o něco kratší.
Arnwald ani Waltheri o tom neměli nejmenší tušení, ale Ca-radac naštěstí lorenské zahlédl, když vcházeli do chodby.
Tou dobou už byli Asgeirr, Tankred, Reiulf a Randwulf na cestě přes jezero a vodní ještěři se začali čile mrskat ve vodě, což činilo Caradacovi nemalé starosti. Mužům na voru nijak pomoci nemohl a jediné, co mohl udělat pro Arnwalda a Waltheriho, bylo to, že zaletěl do chodby, kterou měli přijít, tak daleko, jak jen se odvážil, a čekal tam na ně, aby je varoval. Ani tak by se sice nemohli vydat jinou cestou, ale aspoň by byli na setkám připraveni a vojáci paní Itis by nemohli využít okamžiku překvapení. Usadil se tedy na krápník rostoucí ze země hodně daleko od vchodu do chodby a čekal na družiníky.
Čekal dlouho, hlad zaháněl drobnými jeskynními potvůr-kami a žízeň vodou z kalužin na zemi, do kterých odkapávala voda ze stropu a její žbluňkání odměřovalo pomalu plynoucí čas.
Konečně zaslechl Caradac v chodbě tiché kroky družiníků zmámených hladem a žízní.
„Nelekejte se,“ zašeptal, když došli blíž k němu. Waltheri uskočil a chytil se za srdce.
„Uf, Caradacu, to mohla být moje smrt,“ vydechl, když si uvědomil, kdo na ně promluvil.
„V této chvíli bys neměl ani slovem pokoušet osud, Waltheri,“ poznamenal chmurně Caradac. „U podzemního jezera na vás čeká dvanáct zkušených zabijáků, daleko početnější oddíl hlídá východ z téhle chodby do hradu a ještěři v jezeře už se probudili.“
„Vskutku hezké zprávy jsi nám přinesl,“ ušklíbl se Arnwald. „Teď nám ještě poraď, jestli se máme nechat sežrat, rozsekat, nebo jestli si máme zvolit dobrovolnou smrt hladem a žízní. Ostatně, co se mne týče, daleko k ní nemám.“
„Dívej se na svět trochu veseleji,“ nabádal ho Caradac. „Máte ještě jednu možnost.“
„Podle mě,“ ozval se Waltheri,, je ta další možnost zkusit se dostat do chodby, která vede k Labyrintu.“
„Správně,“ kráknul Caradac.
„To je myslím ten nejlepší způsob, jak sejít ze světa,“ řekl Arnwald a poklepal si na čelo. „Její ústí přece hlídají vlkodlaci!“
„Já vím,“ kývl Waltheri.
„Vlkodlaci znají cestu Labyrintem,“ řekl Caradac. „Jednoho posila Itis naproti Widuwaltovi, když k ní jede na návštěvu.“
„Jenže vlkodlaci se živí lidskou krví,“ namítl Arnwald.
„Ale když vlkodlaka nasytíš krví jinou, po lidské neprah-ne,“ připomněl Waltheri.
„To chceš podřezat Caradaca?“ otázal se Arnwald.
„To by si tedy Caradac vyprosil,“ ohradil se havran.
„Ještě jsem se pevně nerozhodl,“ pousmál se Waltheri, „ale než budu nad tímhle přemýšlet, musíme se do té chodby dostat.“
„Najdete ji snadno,“ ujistil je Caradac. „Reiulfovy značky jsou ještě na svém místě.“
„Poslyš, Caradacu, průrva je sice dost úzká, ale neproplují ještěři i do podzemního jezera?“ zeptal se s obavami Arnwald.
„Ne. Jsou příliš velcí.“
„Aspoň to.“
Arnwald se s povzdechem vydal na další cestu a Waltheri ho následoval. Oba dva si už přichystali zbraně – Arnwald meč a Waltheri luk. Caradac letěl napřed a usedl na výčnělek na skalní stěně, aby měl dobrý přehled po budoucím bojišti.
Družiníci se k ústí téměř plížili, aby se o nich lorenští vojáci dozvěděli pokud možno co nejpozději.
„Jen mám strach,“ zašeptal sotva slyšitelně Arnwald Wal-therimu, „aby nás neprozradilo kručení v žaludcích.“
Waltheri se tiše zasmál, ale okamžitě zase zvážněl. „Caradac říkal, že je jich dvanáct,“ řekl. „Mám ještě osm šípů. Co nejvíc se jich pokusím zastřelit, než vyjdeme z chodby. Pak už budeme muset dát slovo mečům.“
Arnwald kývl. To už byli tak blízko vchodu, že mohli matně rozeznávat rysy obličeje jeden druhého v bledém světle, kterým byla prozářena voda podzemního jezera. Za zákrutou se jako vycházející slunce vynořil osvětlený východ. V něm se černaly obrysy postav tří vojáků, kteří hlídkovali u ústí. Podle rudých odlesků družiníci poznali, že opodál hoří oheň.
Waltheri došel jak nejblíže si troufl, tak, aby rány byly co nejpřesnější, a vypustil první šíp. Prostřední z vojáků se bez hlesu zhroutil a vzápětí za ním i druhý a třetí.
„Co se děje?“ vykřikl kdosi na břehu jezera a ve vchodu se objevily další postavy. Waltheri bleskurychle skolil dva muže. Ruch na břehu utichl, nebylo slyšet ani hlásku, ani zazvonění kovu o kámen.
„Teď už mi do rány nepolezou,“ řekl Waltheri Arnwaldovi, když se k němu Arnwald doplížil.
„Budeme muset ven,“ potřásl hlavou Arnwald.
Vtom se ve vchodu mihl stín a o skálu blízko nich zaharašil šíp.
„Vidíš je?“ zasyčel Arnwald. „Berou si z tebe příklad!“
Waltheri chmátl po šípu a zastrčil si ho do toulce.
„Skrč se,“ poradil Arnwaldovi. „Tím jedním to neskončí.“
„Kolik máš ještě šípů?“
„I s tímhle čtyři. Přesto jsem ve výhodě. Jejich luky mají silnější tětivy než můj, proto nám moje šípy nebudou moct vracet. Mají moc úzký zářez.“
„To vím taky. Takové mají všichni lesní mužíci,“ zahučel Arnwald a v letu chytil další šíp. „Tu máš, ostrostřelče.“
Waltheri počkal, až se mu nashromáždí víc šípů, a začal je posílat zpátky. Leželi s Arnwaldem schováni za úzkým výběžkem a několika krápníky, které, jako ruka silné, rostly ze země. Střely vyslané lorenskými letěly většinou nazdařbůh, protože vojáci ve tmě v chodbě stěží mohli vidět, kam mají mířit, ale i tak jich několik profrčelo nebezpečně blízko družiníků. Wal-therimu se podařilo zasáhnout ještě jednoho vojáka, ale déšť střel neutuchal, takže to zřejmě nebyl lučištník.
„Poslouchej, Waltheri,“ poklepal Arnwald druhovi na rameno, „Za chvilku, až mě zastřelí, přestaň střílet.“
„Proč by tě měli zastřelit?,“ řekl Waltheri, aniž přestal vypouštět z luku šíp za šípem.
„Jenom jako. Pak se totiž půjdou podívat, jestli jsme opravdu mrtví, a pro změnu je podřízneme.“
„Dobře,“ souhlasil Waltheri.
Jakmile přiletěl další šíp, Arnwald vyrazil smrtelný chropot, ve kterém téměř klokotala krev řinoucí se z hrdla do úst, a zvuk to byl tak věrný, že se Waltheri ohlédl, jestli Arnwalda netrefili doopravdy. Arnwald ještě několikrát zachrčel a ztichnul. Waltheri zpomalil střelbu, aby to vypadalo, že je o jednoho míň, nechal vojáky ještě chvíli střílet a pak odložil luk a vytasil meč. Šípy si pečlivě zastrkal do toulce.
Drahnou dobu se nedělo nic, ale pak se přeci jenom dva vojáci odvážili do chodby. Nesli s sebou hořící polena, kterými si svítili na cestu. Ostatní nakukovali do chodby jen z kraje.
„Hele, tady jsou,“ řekl jeden, když uviděl ležící družiníky.
„Je opravdu po nich?“ váhal druhý.
„Zkusíme,“ řekl první. „Když sebou cukne, je ještě živý.“
Přiblížil plamen Arnwaldovi k ruce.
„To víš, že sebou cuknu,“ ujistil ho Arnwald, zručným pohybem mu přesekl podkolenní šlachy a zatímco se voják hroutil k zemi, vyskočil na nohy a probodl mu hruď.
Waltheri mezitím zneškodnil druhého muže. Nezabil ho, ale sekl ho do pravé paže tak, že ho na mnoho týdnů vyřadil z boje. Arnwald sebral louč, která vypadla mrtvému z ruky, Waltheri si hodil přes rameno luk a rozeběhli se k východu.
Zbylí čtyři vojáci se už stačili probrat z ohromení a připravit k boji.
Prvnímu, který se mu namanul, vrazil Arnwald pochodeň hořícím koncem do napřažené ruky. Nešťastníkovi se vzňala rukavice a rukáv haleny a jen to, že ho duchapřítomný druh včas shodil do vody, ho zachránilo před většími popáleninami.
Arnwald měl proti sobě dva soky, Waltheri jednoho. Cara-dac slétl blíž, a když se popálený voják snažil dostat na břeh, zahnal ho klofanci a údery křídel zpátky do vody a hlídal, jestli se o to nepokusí znovu. Jakmile se voják začal škrábat z vody, hned u něj byl. Pokud se jen držel kraje a zůstal ve vodě, nechal ho havran na pokoji.
Arnwaldovi se podařilo poranit jednoho z mužů, kteří na něj dotírali, na stehně tak, že nemohl dál bojovat. Cítil však, že i jemu samému valem ubývá sil, a mrkl na Waltheriho, který na tom nebyl o nic lépe. Pohledem se dorozuměli a nečekaně se vrhli do jezera. Než se vojáci vzpamatovali, byli družiníci dobrých deset sáhů od břehu. Družiníkům se podařilo zastrčit ve vodě meče, aniž by je upustili, a Waltheri si vzal do zubů dýku.
První se za nimi pustil voják, kterému Caradac nedovolil vylézt z vody, ale měl delším pobytem ve studeném jezeře ztuhlé údy a chlad mu stahoval hrudník natolik, že se pronásledování musel vzdát a znovu se pokusil dostat na suchou zem. Tentokrát si ho Caradac nevšímal, protože měl dost co do činění s druhými dvěma vojáky, které trápil stejně jako předtím jeho. Tloukl je do obličeje křídly a útočil na ně i zobákem a drápy, takže se zkrvavení ozbrojenci dali na útěk.
Mezitím se Arnwald s Waltherim dostali na druhý břeh a vklouzli do úzké chodby, před níž byla značka z ulámaných krápníků, tak jak ji tam udělal Reiulf. Arnwald se ještě vrátil k jezeru a rychle naplnil měch vodou.
Caradac po té, co vyštval napůl utopené vojáky z vody, uchvátil do pařátů velký kus uzeného masa, které leželo vedle ohniště, a přinesl ho družiníkům.
„Caradac vám přeje dobrou chuť,“ upustil maso Waltheri-mu k nohám. „Před vojáky jste teď v bezpečí. Dobře vědí, kam tahle chodba vede, a nikdo a nic by je nepřimělo k tomu, aby do ní byť jen vkročili. Vás budou pokládat za ztracené. Najezte se, napijte se, odpočiňte si a usušte si šaty. Hlavně se postarejte, aby vám nezrezly zbraně. Caradac už má podzemí až po krk. Poletí ven a bude na vás čekat u východu. Zatím vás provázej Fréár!“
Zašuměla křídla a družiníci osaměli. S chutí pojedli, svlékli se z mokrých šatů a na suchá místa rozložili zbraně, aby oschly. Pak usnuli lehkým, ostražitým spánkem, jehož nit by přetrhly sebelehčí kroky. Ale Caradac měl pravdu. Vojáci se spokojili s tím, že z druhého břehu sledovali, jestli družiníci nevystrčí nos z chodby, aby je tam případně zahnali zpátky, ale sami už neměli chutě je dál pronásledovat. Odpočatí a nasycení družiníci se vydali na nepříjemnou cestu temným podsvětím. Chodba nebyla ani z poloviny tak dlouhá jako ta, kterou lezli k hradbám, a vedla stále rovně. O to byla chůze pohodlnější. Nepříjemná byla ovšem představa, co je čeká na jejím konci.
Když se v chodbě začalo šírat, zastavili se, protože paprsky světla byly předzvěstí východu.
„Půjdu obhlédnout, jak to tam vypadá, a pak se poradíme, co dál,“ zašeptal Arnwald a vydal se dopředu.
Chodba se mírně zavlnila a stanul blízko východu. U něj spatřil siluety dvou netečných vlkodlaků. Ve dne jsou vlkodlaci vždycky neteční, i když své úkoly, kterými je pověří ten, kdo je získal, plní více méně spolehlivě. V noci jsou zuřiví a hladoví. Projít se kolem nich ovšem nedá v žádném případě. Jakmile by ucítili lidské tělo, netečnost by z nich rázem opadla a roztrhali by je na kusy. Arnwald se vracel zpět a přemýšlel, co podniknout.
Waltheri ho přivítal s dobrou zprávou. „Našel jsem druhý východ,“ usmíval se.
„Kde?“
Waltheri ukázal ke stropu. „Je tam komín.“
„Ale ten bude hlídat další vlkodlak,“ namítl Arnwald.
„To podle toho, kolik jsi jich viděl u vchodu. Víc než dva vlkodlaci se na jednom místě nesnesou.“
„Hm, tak tenhle páreček spolu vychází až moc dobře. Sedí u východu a tupě zírají jeden na druhého.“
„Skvěle!“ zajásal Waltheri. „Zkusím vyšplhat komínem. Je dost úzký, ty bys neprolezl. Ale zabav zatím vlkodlaky, aby se nešli ke komínu podívat.“
„Jak je mám zabavit?“ zaškaredil se Arnwald. „Mám jim nabídnout něco k snědku? Ručičku, nebo nožičku?“
„Záleží na tom, jestli vylezeš na denní světlo nebo ne,“ oplatil mu úšklebek Waltheri. „Vlkodlaci se chodeb bojí. Navíc není jejich povinností hlídat, kdo se prochází v chodbě. Paní Itis jim jenom rozkázala, aby nepouštěli nikoho dovnitř ani ven. Když z chodby nevylezeš, oni za tebou nepůjdou.“
„Ne že bych si tím byl tak jistý,“ odtušil Arnwald, „ale doufám, že bys starého přítele z dětství neposílal záměrně za večeři kdejaké havěti.“
„Starého přítele, starce nad hrobem, to ne, ale tebe vždycky,“ rýpnul si Waltheri a vytáhl se do komína. Na zemi po něm zbyl jen luk, toulec, vak na vodu a několik kamínků, které se mu udrolily pod rukama.
Arnwald se tedy odebral k východu. Zatím nepřipadl na nic, čím by se dal vlkodlak zabavit. Snad jedině tím, že by ho upozornil na sebe jakožto na lákavou pochoutku. Vlkodlaci by pak určitě neopustili vchod ve strachu, že by jim utekla.
Budiž to Fréár poručeno, pomyslil si na dohled od ústí a mimoděk se dotkl prsty amuletu zavěšeného na šíji. Ještě nikdy ho nepotřeboval. Kdo ví, jestli teď není ta pravá chvíle, aby vyzkoušel jeho moc. Doplížil se na šest sáhů od konce chodby, ale ať mžoural do ostrého slunečního světla jak chtěl, viděl pořád jen jednoho vlkodlaka.
Buď jsem měl mámení před tím, nebo je mám teď, zavrčel si pod vousy. A nebo, což je pravděpodobnější, je ten druhý u komína.
Otočil se a utíkal jako zajíc zpátky pod komín, kterým šplhal Waltheri, a zahvízdal. Waltheri mu odpověděl.
„Dávej pozor,“ křikl Arnwald,, jeden jde po tobě!“
„Dík,“ zavolal z výšky Waltheri a pohlédl nad sebe. Byl už zhruba ve dvou třetinách komína. Komín, zpočátku úzký tak, že se sotva protáhl, se po dvou sázích zčistajasna rozšířil natolik, že se Waltheri mohl opírat jen chodidly a dlaněmi a musel při tom mít údy natažené tak, že Arnwaldovi zezdola připadal jako pavouk. Waltheri doufal, že se komín už víc nerozšíří, protože pak by se výš nedostal. Už teď byl úplně vodorovně. Na Arnwalda pod sebe viděl dobře, ale když se chtěl podívat nahoru po vlkodlakovi, až ho zabolelo za krkem, jak musel zaklonit hlavu. Přidal, aby se dostal nahoru dřív, než ho překvapí vlkodlak nějakým nekalým činem. Zatím ho totiž nezahlédl.
Arnwald chvíli pozoroval, jak Waltheri leze, a pak se vrátil k prvnímu vlkodlakovi, aby ho také nenapadlo jít škodit Wal-therimu, který byl v téhle poloze naprosto bezbranný.
Vlkodlak ležel na svém místě. Arnwald vzal krápník a hodil ho po něm. Vlkodlak vyskočil a několikrát přeběhl kolem chodby, pohled svítících očí upřený do jejího jícnu. Arnwald byl přesvědčen, že se po něm vlkodlak v nejbližším okamžiku vrhne, a strachy mu dřevěněly nohy. Vlkodlak se dokonce vztyčil na zadní, což dělají tito tvorové jen tehdy, jsou-li krajně vzrušení, protože se tělem podobají spíš vlku nežli člověku, ale když se Arnwald nehýbal, zase ulehl.
Arnwald se otřepal a s pocitem, že nemístně pokouší osud, po něm hodil druhý krápník. Tentokrát se vlkodlak téměř neudržel, aby za ním nevletěl do chodby, a Arnwald o několik kroků ucouvl.
Když vlkodlak promluvil, jeho hlas velice připomínal štěkot a kňučení psa.
„Vylez ven, člověče, a zvol si tak ze dvou smrtí tu lepší,“ vyzval Arnwalda Starým jazykem.
„Může být horší smrt než ve spárech vlkodlaka?“ odpověděl mu Arnwald stejnou řečí. „Proč nejdeš ty za mnou do chodby?“
„Protože je v ní děs a Skukung. Ten tě vyžene ven a nebo ti promění střeva v hady a ti se ti prokoušou až do srdce.“
„Aby ses nepřehádal,“ řekl Arnwald. „Skukung přece zabíjí jen vlkodlaky. A já vlkodlak nejsem, tos snad poznal.“
Skukung je jediný tvor, kterého se vlkodlaci bojí a kterého poslouchají, aniž by je musel krmit svařenou vlčí krví s omějem. Loví vlkodlaci štěňata a vlkodlaci, kteří mají horší zrak nežli čich, jsou proti němu bezmocní, protože Skukung nevydává žádný zápach. Arnwald ho ještě nikdy v životě neviděl, ale od otce Amalera slyšel, že dosahuje stěží velikosti lišky a podobný že není ničemu, co běhá po lese, leda tak mlokovi nebo jiné žouželi. Mezi vlkodlaky se o něm vyprávějí stejně hrůzostrašné zkazky jako o vlkodlacích mezi lidmi. Paní Itis se zřejmě podařilo jednoho Skukunga kdesi získat a chová ho v chodbách, aby plašil strážné vlkodlaky, kteří by jinak ve své zvědavosti do chodeb vlezli, dostali by se do hradu a dávili by lidi.
Vlkodlak si lehl u vchodu a upřel oči na Arnwalda.
„Cítím tvou krev a žaludek se mi svírá hlady,“ olízl se, „ale rád si počkám. Jinudy se totiž ven nedostaneš a vrátit se už nebudeš moci.“
„Pročpak?“
„Protože cestu ti zavalí kámen, který proletí komínem a strhne s sebou toho druhého muže, který se tamtudy snaží dostat nahoru.“
V Amwaldovi zatrnulo.
„Vlkodlak přece nemá takovou sílu, aby pohnul kamenem větším než je jeho hlava,“ namítl.
„Jenže tam nahoře je viklan, do kterého stačí strčit a zřítí se,“ zívl vlkodlak a ukázal rudou tlamu plnou ostrých bílých zubů.
Arnwaldovi vyrazil na těle ledový pot, ale ještě se opanoval.
„Jste hloupí,“ řekl. „Zabijete ho, ale ani kapku krve nedostanete, protože zůstane ležet v chodbě.“
Vlkodlak se zamyslel a pohlédl vzhůru k ústí komínu.
„Máš sice pravdu,“ řekl otráveně, „ale už je pozdě. Kámen padá.“
Arnwald se vrhl zpátky do chodby. Ještě než doběhl ke komínu, slyšel rachot, jak se kámen otlouká o stěny skály, ale marně čekal, až dopadne spolu s rozdrceným Waltheriho tělem na zem. Hluk ustal a sesypalo se jen pár udrolených kamínků.
Po několika okamžicích se odvážil pod komín a vysoko nad sebou spatřil Waltheriho, stále jako pavouka roztaženého přes celou šířku komínu, s obličejem rudým námahou, jak se coul po coulu sune nahoru k jedinému malému výstupku v komíně a na zádech drží kámen velký jako roční tele.
Waltheriho na vlkodlakův úmysl upozornila sprška drobných kamínků, které se uvolnily, jak vlkodlak rozhýbal viklan. Waltheri nepředpokládal, že by se k výčnělku dostal dřív, než kámen spadne, proto se vší silou vzepřel o skálu, napjal svaly a připravil se na velký náraz. Kámen mu dopadl na hřbet s takovou prudkostí, že lesnímu mužíkovi zapraskaly všechny kosti v těle, ujely mu ruce a málem se zřítil. S vynaložením veškeré síly se v komíně udržel, a když se mu podařilo popadnout vyražený dech, začal znovu i s těžkým břemenem lézt nahoru.
Pod sebou viděl přestálým zděšením pobledlého Arnwalda, nad sebe se podívat nemohl, ale věřil tomu, že vlkodlaci jsou tak ledabylí, jak tvrdíval Amaler, že se ani nepřesvědčí o tom, jestli ho kámen opravdu zabil nebo ne. Waltheri se chtěl dostat k tomu jedinému výstupku v hladké skále, který byl zhruba čtyři stopy nad ním. Bez toho nákladu na zádech, který vážil bezmála víc než on, by se tam dostal v cuku letu, ale takhle mu to dalo hodně dřiny a krev mu bušila ve spáncích tak divoce, že myslel, že mu pukne srdce. Navíc se začala ozývat jizva na boku, která o sobě s oblibou dávala vědět při každé větší námaze.
Konečně se mohl zachytit pravou rukou o výstupek. Přitáhl se k němu tak, aby se mohl opřít celým předloktím, a pak se teprve odvážil přehmátnout na výstupek i levou rukou. Teď byl trochu šikmo a cítil, jak se kámen naklání a klouže mu k bedrům. Rychle, protože se bál, aby se kámen nečekaně nepřekulil a nepřerazil mu kříž, se nahrbil a zároveň zhoupl ke stěně a přitiskl se k ní břichem.
Balvan se řítil dolů a Arnwald, který užasle se zatajeným dechem sledoval Waltheriho přímo komediantský výstup, jen taktak uskočil před kamennou drtí, která pád viklanu provázela. Ani tentokrát se však nedočkal toho, že by kámen dopadl na zem, protože se zaklínil v úzké části komínu a zastřel mu tím výhled na Waltheriho. Vrátil se tedy zpátky k východu. Druhý vlkodlak už seděl po boku tomu prvnímu a lačně Arnwalda pozoroval. Waltheri zůstal chvíli viset na výstupku a zhluboka oddychoval. Byl zbrocený potem, který pálil v odřeninách, točila se mu hlava a bolela ho záda a jizva. Proklínal chvíli, kdy opustil Hvozd.
Když si trochu odpočinul, vzepřel se na výstupek, nejdřív se posadil a pak, když si promyslel, co bude dělat dál, si stoupl. Komín byl pořád tak nešikovně široký, že musel lézt nepohodlným pavoučím způsobem, a jediná možnost, jak se opřít rukama o protější skálu, byla vzpažit a rovný jako kláda padnout napříč komínem a zaklínit se mezi stěny. Bylo to nebezpečné a Waltheri nijak zvlášť nepočítal s tím, že se mu to povede, ale umřít hlady na výčnělku se mu nechtělo, a tak raději obětoval další kůži ze svých dlaní. Oproti jeho očekávání se mu podařilo vzpříčit se v komíně jako předtím, hbitě tedy vylezl nahoru a vyhoupl se na povrch. Chvíli vleže odpočíval a tetelil se blahem ve slunečním světle. Mírný větřík mu ovíval zpocené čelo a Waltherimu se hned zdál život příjemnější.
Zvuk drolících se kamínků ho upozornil na blížícího se vlkodlaka. Než ho stačil vlkodlak překvapit, vyskočil na nohy a poodstoupil od komínu, aby ho do něj potvora nemohla shodit.
Viděl, že má vlkodlak oči zrudlé hlady a že se ho chystá zadávit, a tak sáhl k prostředku, který celé věky lesní mužíci používají, střetnou-li se s vlkodlakem a nechtějí-li se s ním pustit do křížku. Otevřel si dýkou žílu v ohbí levého lokte a nechal krev stékat po předloktí do dlaně jako do misky. Vlkodlak zavětřil, přiběhl k němu a jako pes loudil a vrtěl ohonem.
Waltheri mu nastavil dlaň a vlkodlak hladově chlemtal krev, která do ní natekla. Waltheri přitom hlídal barvu vlkodlacích očí, a jakmile se červená barva změnila v klidnou barvu medu, krvácení zastavil. Vlkodlak zakňučel.
„Když mi přineseš mrtvolu svého druha, dostaneš ještě,“ slíbil Waltheri.
Vlkodlak bez hlesu seběhl dolů z kopce ke vchodu do chodby. Waltheri si ovázal ranku a šel pomalu za ním. Nebyl ještě ani v půli cesty, když se vracel vlkodlak a vlekl za sebou druhého s prokousnutým hrdlem.
„Dobřes to udělal,“ pochválil ho Waltheri a znovu ho nakrmil. Vlkodlak kolem něj běhal a dováděl jako štěně a Waltheri byl přesvědčen, že si ho získal. Člověk by si takovýmto krokem podepsal rozsudek smrti, protože pach lidské krve vlkodlaka rozzuří k nepříčetnosti, ale krev lesních mužíků je jiná.
Je jiná i než krev zvířat, která vlkodlaky ponechává lhostejnými. Krev lesních mužíků mění vlkodlaky v beránky.
„Lehni,“ nakázal vlkodlakovi Waltheri u vchodu. Vlkodlak poslechl a Waltheri vstoupil dovnitř.
„Arnwalde?“ zeptal se a marně mžoural očima oslněnýma slunečním světlem do tmy, aby ho zahlédl.
„Tady jsem,“ řekl Arnwald. „Jak ses sem, u Orlyga, dostal? Zabil jsi vlkodlaky?“
„Ne. Pojď ven,“ vybídl ho Waltheri a vrátil se před chodbu. Vlkodlak ho přivítal přátelským kňučením.
Arnwald vyšel ven a když spatřil Waltheriho, jak čuchá vlkodlakovi kožich, ztuhl.
„Waltheri!“
Lesní mužík se k němu rozesmátý otočil. „Neboj se. Tenhle vlkodlak mi neublíží. Poslechne mě na slovo. Zadávil pro mě svého druha.“
Arnwald sklouzl pohledem k jeho ruce, na které obvaz prosakoval krví. „Tos neměl, Waltheri,“ řekl smutně.
„Dovede nás za to ven z Labyrintu,“ odpověděl Waltheri.
Arnwald cosi nesouhlasně zabručel, rozvázal měch s vodou a podal ho Waltherimu, aby se napil. „Vyrazíme večer,“ rozhodl. „Ploužit se po takové vyprahlé pustině ve dne by bylo čiré bláznovství.“
Písek i skály Labyrintu pod nimi byly tak rozpálené letním sluncem, že se nad nimi tetelil vzduch a rozmazával obrysy předmětů. Krajina vypadala jako živá a dýchající bytost.
Zalezli znovu do chládku chodby, jen vlkodlak nepřekonal hrůzu ze Skukunga a zůstal venku. Vystrčil čumákem misky ze stínu pod převislým kamenem a lehl si tam. Misky byly plné prachu, zřejmě už dávno nikdo vlkodlakům nepřinesl žádnou potravu.
Zmoženi únavou družiníci vbrzku usnuli a probudili se až tehdy, když bylo nebe černé a plné zářivých hvězd. Měsíc svítil tak jasně, že v jeho bílé záři rozeznávali každé zrnko písku.
Waltheri vyšel ven a nakrmil vlkodlaka, kterému už zase červenaly oči hladem. Arnwald mezitím připravil jídlo pro ně dva.
„Znáš nejkratší cestu z Labyrintu?“ zeptal se pak Waltheri vlkodlaka Starým jazykem. S Arnwaldem mluvili obyčejnou řečí lidí, aby jim vlkodlak nerozuměl.
„Znám,“ řekl vlkodlak. „Je to cesta k Jižní červené bráně.“
„Jak je to daleko?“
„Čtyři dny chůze.“
„Tak nás veď!“
Vlkodlak se rozběhl pomalým klusem dolů ze svahu k Labyrintu a družiníci ho následovali.
Arnwald dovolil Waltherimu nést jen jeho meč, ostatní, včetně Waltheriho luku a vaku s vodou, si naložil na hřbet sám, protože dobře věděl, že trojí puštění žilou ubralo Waltherimu dost sil.
Nesešli ještě ani k úpatí skály Loren, když se k nim snesl Caradac.
„Caradac vidí, že jste si poradili výborně i s těmi hnusnými stvořeními, která on nemůže ani cítit. Jedno je zdechlé a hnije a druhé vás vede jako pes Labyrintem. Může se Caradac zeptat, kam?“
„Jdeme k Jižní červené bráně,“ řekl Arnwald. „Vyřiď ostatním, ať tam na nás za čtyři dny čekají.“
„Rád.“
„Jak se vede Reiulfovi?“ zeptal se Waltheri.
„Spí. Je unavený. Asgeirr se o něj stará. Randwulf zabil je-zerního ještěra a má sedřenou kůži z rukou a hrudi. Jinak jsou všichni v pořádku. A vy?“
„Zatím, díky Bohům, taky. Ale máme málo vody, budeme muset šetřit,“ mínil Arnwald.
„S tím vám Caradac nepomůže,“ řekl havran. „Hlavně nepijte vodu, která vyvěrá v Labyrintu.“
„To se spolehni,“ slíbil Waltheri a Caradac zmizel ve tmě. To už došli pod skálu, která se nad nimi tyčila do výšky jako zkamenělý obr, a když měsíc doputoval na své dráze za ni, vrhala na zem černočerný neproniknutelný stín.
Družiníci šli neúnavně za zvukem kroků vlkodlaka, který je vedl stále hlouběji a hlouběji do nitra Labyrintu. Kolem nich se rozprostíralo zlověstné ticho rušené jen občas tichounkým cupitáním, o kterém nemohl ani jeden z nich dost dobře říci, jestli se mu jen nezdálo, ale o kterém by přísahali, že patří tisícům drobných ďasíků, kteří v Labyrintu sídlí.
Noc byla vlahá a krátká. Když nebe začalo světlat, zdaleka ještě nebyli z dohledu od Lorenu. Pokračovali tedy v cestě, dokud jim věže hradu nezmizely za obzorem, a teprve tehdy si dopřáli krátký čas odpočinku ve stínu. Slunce stálo v nadhlavníku a pálilo tak, že se cítili jako v kovářské výhni. Arnwald si sundal košili a sluneční žár mu v mžiku do ruda sežehl ramena a Arnwald nadával jako špaček. Zase si košili oblékl, ale řemeny od vaku ho do spálenin bolestivě dřely.
Znovu se vydali na cestu. Vlkodlak je vedl stále stejně rychle a neochvějně bludištěm šedivých a načervenalých skal.
„Nejde tudy poprvé,“ řekl Arnwald. „Itis ho určitě posílala jako průvodce Widuwaltovi.“
Šli až do večera, zmoženi vedrem a únavou. Když se snesla hustá tma, vlkodlak se zastavil. Zavedl je do malé jeskyňky, kde byla přichystána čtyři lůžka, zásoba jídla a vody. Tady přespával Widuwalt na cestě k sestře nebo od ní.
Přesto, že zde bylo jídlo i pití, sáhl Arnwald raději po svých zásobách, pamětliv Caradacova varování. Waltheri nakrmil hladového vlkodlaka.
Před úsvitem se vydali na další cestu. Šli pomaleji než předešlý den, protože Waltherimu docházely síly. Už šestkrát pil vlkodlak jeho krev. Arnwald lesního mužíka podpíral a chvílemi ho nesl. Vlkodlak běžel stále stejně rychle, ale každou chvíli se zastavil, otáčel se po nich, kňučel a čekal, až k němu dojdou. Arnwald měl sto chutí ho zabít, ale bez průvodce by se z Labyrintu nedostali, a to ho naplňovalo bezmocným vztekem. Ten den nedošli k Widuwaltově zastávce, museli nocovat pod širým nebem a do rána se jim ztratil vak s vodou.
Nazítří žhnulo slunce ještě víc než doposud a písek kolem vypadal jako po prudkém dešti. Věděli, že jsou to stopy skalních skřítků nebo ďasíků, kteří jim odnesli vodu, a teď, sami neviděni, je budou pozorovat, jak umírají žízní. Měli před sebou ještě den, noc a den cesty. I v takovém vedru by mohli vydržet, ale Waltheri snese už jen jedno puštění žilou. Kdyby nakrmil vlkodlaka i zítra ráno, vykrvácí. Vlkodlak by sice do večera bez krve vydržel a Arnwalda by bezpečně dovedl k bráně, ale Arnwald Waltheriho oběť odmítal.
„Arnwalde, podívej se na to rozumně,“ promlouval k němu tiše Waltheri, bledý jako režná košile. „Oba se ven nikdy nedostaneme. Bez vlkodlaka tu zabloudíme a přinejlepším zemřeme žízní. Mám ještě tolik krve, abych mohl vlkodlaka nakrmit tak, aby tě vyvedl ven. Zachráníš se aspoň ty. Vždycky je lepší, když zemře jeden místo dvou.“
Arnwald neodpovídal, jen se tvrdě díval na spícího vlkodlaka a z očí mu sršela nenávist.
„Jestli ho zabiješ,“ hlesl Waltheri,, je do rána po nás obou. Jestli ho zabiješ, tak ti to do smrti nezapomenu.“
„Vím, že máš dobrou paměť,“ řekl Arnwald a lehl si.
„Arnwalde, slib mi, že ho nezabiješ,“ poprosil Waltheri. „Je to poslední věc, kterou od tebe chci.“
Arnwald mlčel a pravidelně oddechoval. Zdálo se, že klidně spí. Kdyby nebyla taková tma, zahlédl by Waltheri, jak Arn-waldovi stékají po tvářích slzy.
Tu noc se oba snažili neusnout. Arnwald hlídal okamžik, kdy bude moci podříznout vlkodlaka, Waltheri hlídal Arnwalda, aby to neudělal. První usnul Arnwald a Waltheri se doplížil k vlkodlakovi. Tiše na něj zavolal Starým jazykem, a když vlkodlak zvedl hlavu, dal mu líznout krve, sotva pár kapek, ale dobře věděl, že by to mohly být kapky poslední. Vlkodlak se k němu prilísal.
„Řekni mi, příteli,“ zašeptal Waltheri, „Jak se odsud dostaneme k Červené bráně?“
„To ti, pane, říct nemůžu,“ bránil se vlkodlak.
„Rozmysli si to. Jestli mi to nepovíš, nedostaneš ráno napít.“
Vlkodlak zakňučel.
„No tak,“ pobídl ho Waltheri.
Vlkodlak se ještě chvíli ošíval, ale nakonec cestu prozradil.
„Díky,“ řekl Waltheri a vrátil se na své místo. Teď už se nepokoušel zůstat vzhůru, beztak se o něj pokoušely mrákoty, a tak usnul, sotva ulehl.
Arnwald spal jen krátce, a když seznal, že zesláblého Waltheriho přemohl spánek, tiše vstal, vyzkoušel, jak má ostrou dýku, došel k vlkodlakovi a vrazil mu ji za levou lopatku až po rukojeť. Vlkodlak se zachvěl a zůstal ležet bezvládně jako zmuchlaná kožešina. Pod ním se začala tvořit kaluž krve. Arnwald se vrátil k Waltherimu, lehl si vedle něj a v mžiku spal, jako když ho do vody hodí.
Vzbudil se, až když už bylo dávno světlo. Sebral všechny věci, vzal Waltheriho do náruče a vykročil. Mrtvému vlkodlakovi se vyhnul obloukem.
Waltheri za chvíli otevřel oči. „Kde je vlkodlak?“ zeptal se.
„Zůstal tam, kde jsme nocovali.“
„Tys ho zabil,“ uhádl Waltheri a do očí se mu vkradl tak hluboký žal, až v Arnwaldovi zatrnulo.
„Zabil,“ řekl.
„Jenže neznáš cestu,“ vzdychl Waltheri, „protože ses ho na ni nezeptal.“
„To je pravda,“ došlo Arnwaldovi. „Ale stejně by mi ji ne-řekl.“
„Mně ji řekl. Věděl jsem, že jakmile usnu, zabiješ ho, a nevydržel bych bdít celou noc. Proto jsem se ho vyptal, když sis na okamžik zdříml. Ale nemysli si, že kdybych ti mohl nějak zabránit v tom, abys ho zabil, že bych ti nezabránil.“
Waltheri se na chvíli odmlčel a Arnwald starostlivě naklonil hlavu k jeho rtům, aby se ubezpečil, že ještě dýchá.
„Někde tady bude kámen ve tvaru kobylí hlavy,“ pokračoval Waltheri. „Musíme se dát směrem, kterým ukazuje její tlama, a pak jít pořád a pořád rovně a neuhýbat stranou. K večeru uvidíme záři Jižní červené brány. Pokud tam tedy dojdeme, protože vlkodlakova přítomnost nás chránila před zlem, které sídlí v Labyrintu, a teď nás nechrání nic.“
„Máme amulety,“ namítl Arnwald.
„To máme,“ řekl Waltheri.
Dál šli mlčky. Čím výš stoupalo slunce, tím víc do nich pražilo. Arnwaldovi se lepil jazyk na patro, a když se nadechl, žhavý vzduch ho pálil v krku a plicích, jako kdyby vdechoval roztavené železo. Stále častěji odpočíval, hledal stín, kde by se mohl vzpamatovat z žáru, ze kterého se mu tmělo před očima.
Konečně objevil kámen, o kterém mluvil Waltheri, a vydal se doleva, tam, kam hlava ukazovala. Šel širokou soutěskou, po levé i pravé straně strměly k nebi kolmé skalní stěny, občas přervané svislou puklinou, za kterou pokračovala jiná cesta. Těch si Arnwald nevšímal a kráčel stále rovně. Písek tu byl hrubší a smíchaný s ostrými kaménky, které ho bodaly do chodidel i přes podrážku bot. Z písku tu a tam vycházely uzounké proužky dýmu. Arnwaldovi se šlo čím dál tím hůř. Cesta soutěskou se mírně zvedala, a i to stačilo, aby mu písek ujížděl pod nohama. Těžko pak nabíral ztracenou rovnováhu, když nesl v náručí Waltheriho.
Náhle nebe potemnělo a černé mraky zakryly slunce. Arnwald rázem pookřál, protože se ochladilo, a zdálo se mu, že i Waltheri dýchá snáz. Pak spadly první velké kapky a za chvilku byli družiníci promočení na kůži. Déšť jim vlil do žil novou sílu, Arnwaldovi se hned šlo lehčeji a Waltheri zkusil, byť opřen o Arnwalda, jít po svých.
K lijáku se přidala bouře a krupobití. Přehodili si přes hlavy haleny, aby je kroupy veliké jako nehet na palci nepotloukly, a litovali, že nechali pláště u zbroje v táboře na břehu jezera. Teď by jim přišly vhod. Písek se smísil s vodou a změnil sou-těsku v blátivé koryto, klouzaly jim nohy, srážel je příval vody a rány kroupami bolely, ale přesto se cítili daleko lépe než před několika okamžiky vystavení na pospas vražedným paprskům.
Bouře zesílila a rozpoutalo se hotové peklo. Blesky protínaly oblohu jako šlehy bičem, zem se chvěla, ze skal okolo se řítily kameny, sotva se udrželi na nohou, a když se jim povedlo uhnout kamenné lavině, podrazil jim nohy buď silný nápor lijáku, nebo další otřes země. Aby se dostali dopředu, museli lézt skoro po čtyřech. Arnwaldovi to nepříjemně připomínalo zemětřesení v Dankradu, když se probudila Rá.
Tu v místě, kde se Arnwald opřel dlaní, pukla země. Arnwald ztratil rovnováhu a málem se zřítil do pukliny. Jen taktak se mu podařilo zachytit okraje.
„Rychle zpátky!“ křikl na Waltheriho, když těsně před ním vyšlehl z pukliny plamen, a otočil se.
Zezadu se k nim však blížila nestvůra tak obludná, že i Arnwaldovi, vychovávanému pro boj s draky, ztuhla hrůzou krev v žilách.
„Musíme to přeskočit,“ snažil se přeřvat rachot hromu Wal-theri a pokusil se vyškrábat na nohy.
Arnwald s leknutím zjistil, že se puklina neustále rozšiřuje. Rychleji překročil, takže zůstal stát každou nohou na jednom jejím okraji, a pomohl Waltherimu přeskočit. Spíš ho přenesl na druhou stranu. V okamžiku, kdy chtěl skočit za ním, se zem zachvěla a rozkročený Arnwald se už viděl v plamenech pod sebou. Přeci jen se mu povedlo skok dokončit na pevné zemi, odkutálel se kousek dál a přišel přitom o polovinu své beztak už rozervané košile, jejíž cíp se zachytil v zavírající se puklině.
Sotva se zem uklidnila po té, co jí rozbouřil náraz, jak se puklina zavřela, vyskočil Arnwald na nohy, odvlekl Waltheri-ho stranou a postavil se drakovi s mečem v ruce. Hořce teď litoval, že šel do Lorenu beze zbroje jako ostatní a že si nevzal své dračí kopí. Konečně by mohl vyzkoušet, jestli jím umí vládnout tak dobře, jak si myslí, protože doposud bojoval jen s Irdwinnem v Amalerově jeskyni, a tam věděl, že kdyby mu šlo o život, zasáhne Amaler svou modrou holí. Jenže tady si to musí všechno vylízat sám. A jenom s mečem. Getenek zatrať tuhle potvoru a vůbec nejlíp celý Labyrint, pomyslel si.
Nestvůra se už přiblížila na dostřel luku a Arnwald čekal, až bude ještě blíž. Bál se totiž překročit pruh spálené země, aby se puklina znovu nerozevřela.
Drak zafrkal a vrhl se po něm. Arnwald zapomněl na liják i na bouři, teď myslel jen na svého soka. Nesmíš se bát, Arn-walde, dostat se blízko k drakovi, slyšel otce Amalera. Čím blíž mu jsi, tím je zranitelnější. Proto je dračí kopí krátké. A nejdřív si musíš uvědomit, o jakého draka jde, protože každý druh draků má své slabé místo, a ty musíš způsob boje už od začátku přizpůsobit tomu, aby ses mu na něj dostal. A nevšímej si ničeho jiného než draka.
Arnwald by nedokázal říct, jak dlouho boj trval. Stále se pokoušel dostat drakovi pod hlavu, aby mu mohl vbodnout ostří zespoda do míst, kde čelist nasedá na krk a kde mají šupinatí draci jako tento nejdrobnější a nejslabší šupiny a jsou tady tudíž nejzranitelnější. Dostat se na dosah předních pařátů je věc velice ošemetná a Arnwald by byl dopadl bledě nebýt Walthe-riho, který, ač se mu tmělo před očima a hustý liják mu ztěžoval míření, vystřelil drakovi levé oko. Arnwald se pak snadno z oslepené strany k nestvůře přiblížil a vší silou jí dvakrát vrazil meč do hrdla. Zalil ho proud horké krve, včas uskočil křečovitě se škubajícím tlapám, drak se s burácivým řevem svalil na bok, ještě chvíli se zmítal a zdechl. Arnwald se dopotácel k Waltherimu a padl vedle něj. Déšť mu smýval z obličeje a z ramen dračí krev a roztřásal ho zimou.
Když po chvíli zvedl hlavu, mrtvola nikde nebyla a jen krev na šatech mu dokazovala, že se mu to nezdálo.
„Musíme dál,“ zachrčel, hlas mu vypověděl poslušnost. Waltheri neodpovídal, Arnwald si znovu naložil na záda tlumok, vzal lesního mužíka do náruče a vydal se na další cestu.
Odhadoval, že už by se mohlo slunce chýlit k obzoru, strašně rád by si odpočinul, ale cosi ho nutilo jít dál pravidelným krokem. Měl pocit, že se jeho tělo hýbe samo nezávisle na jeho vůli, jako by mu ani nepatřilo, a tak šel, dokud ho nohy nesly. Déšť byl stále stejně vytrvalý, ale bouře i vichr už ustaly.
Arnwald šel celou noc, teprve k ránu, kdy se neproniknutelná tma změnila v nesmělé šero, složil na chvíli své břímě a lehl si do rozbláceného písku. Krátký spánek mu dodal alespoň trochu sil, brzy byl opět na nohou a kráčel dál.
V lijáku před sebou zahlédl teplou ohnivou záři, netušil, co by to mohlo být, ale po chvíli, když cesta začala prudce stoupat, zjistil, že tak svítí Jižní brána. Ne však tolik brána sama jako řeka, která jí protékala.
Vysoká strohá brána vytesaná z červené žuly spojovala dvě strany hluboké, dobrých čtyřicet sáhů široké soutěsky s kolmými stěnami a v hloubce pod ní protékala ohnivá řeka, která vyvěrala nedaleko od brány z nízké, leč široké pukliny ve skále. Cesta, po které klopýtal Arnwald, vedla vysoko nad řekou po jejím pravém břehu přímo k bráně.
Při pohledu na bránu se Arnwaldovi vlila do žil nová síla. Pomyšlení na to, že už jsou u konce cesty, mu pomáhalo překonat i nejobtížnější a nejkluzčí úseky cesty. Konečně se dostal k místu, kde stezka přestala stoupat. Arnwald by byl plakal dojetím, že už má nejhorší za sebou, ale když došel blíž, vhrkly mu do očí spíš slzy beznaděje, bezmocného vzteku a čirého zoufalství. Pilíř brány přehrazoval cestu jako hradba, jednou stranou přiléhal ke strmé skále, na druhé straně spadala skála svisle do ohnivého řečiště, kolem pilíře by se tam neprotáhla ani užovka. Na protější straně žádná cesta nevedla. Skrz oblouk brány bylo vidět čisté modré nebe a drobné skalky za hranicí Labyrintu zlatilo příjemné letní slunce.
Arnwald složil Waltheriho u paty pilíře, posadil se vedle něj, spustil nohy dolů a smutně koukal do plamenů. Dostali se až na konec své strastiplné cesty, oba polomrtví, jenom proto, aby zjistili, že cesta už dál nevede, protože nesloužila k ničemu jinému než k dopravování kamene na stavbu brány? Přelézt skalní hradbu by se neodvážil ani muž zdravý a silný, natož vyčerpaný Arnwald s bezvládným druhem. A bránou, ač není zavřená, neprojdou. Arnwald si odhrnul mokré vlasy z čela. Když tudy prochází Widuwalt, přemítal, bezpochyby řeka uhasne. Kéž by plameny ustoupily také jim!
Arnwald vzdychl. Byl tak zemdlený, že i pouhé pomyšlení na to, že by měl dělat něco jiného než sedět na kraji srázu a zírat pod sebe, pro něj bylo neúnosné. Ale umřít hlady u brány se mu také příčilo.
„Orlygu, dej mi znamení!“ zaprosil. „Ukaž mi cestu! Já už chci odsud pryč! Už mi to tu leze krkem. Orlygu, prosím, pomoz nám! Jestli Waltheri zemře, bude to tvoje vina!“ hlas se mu zlomil a ohlédl se po Waltherim, který ležel tak, jak ho zanechal, mokré šaty se mu lepily k pohublému tělu, z deštěm ztmavlých vlasů mu stékaly pramínky vody po zsinalém obličeji. Arnwald se k němu naklonil, vzal ho za zápěstí a ulehčené si oddychl, když nahmatal sice slabý, ale pravidelný tep.
Vysoko nad ním znenadání zakřičel orel a Arnwalda vyděsil ten křik natolik, že málem sklouzl ze srázu dolů. Musel si přitisknout dlaň na rozbouřenou hruď, aby mu z ní nevyskočilo poplašené srdce. Po několika dnech to byl první hlas živého tvora – nepočítaje v to Waltheriho a vlkodlaka – který zaslechl.
Orel seděl na vrcholku brány a znovu křikl. Pak rozepjal perutě a ve velkých kruzích se začal snášet dolů. Byl nesrovnatelně větší, než orli bývají, a jeho peří bylo bílé jako husí. Arnwald ho užasle pozoroval, orel kroužil níž a níž, až proletěl těsně kolem něj a křídlem mu zavadil o obličej. Na okamžik se mu pronikavě zahleděl do očí a Arnwald si všiml, že má duhovky měděné třpytivé, jako mívají kočky. Orel mizel v hloubce, až se jeho obrys roztetelil v horkém vzduchu. Pak se střemhlav pustil dolů, ztratil se v plamenech, a vzápětí se z nich znovu vynořil, ve spárech držel mrskající se rybu a s vítězným skřekem začal stoupat vzhůru.
Arnwald zíral, jak pták majestátně vesluje bílými křídly, kterých jako by se oheň nedotkl. Orel proletěl nad ním a upustil ulovenou rybu. Dopadla kousek od Arnwalda a mrskala sebou tak usilovně, že než se Arnwald nadál, spadla zpátky do ohnivé řeky. Orel mezitím vykroužil ze soutěsky a zmizel v mezeře mezi mraky, která se za ním ihned zavřela.
„Oh, díky, Orlygu,“ zašeptal Arnwald, když pochopil, že se sám Orlyg osobně obtěžoval ukázat mu ve své ptačí podobě cestu. „Obětuju ti prvního berana, který bude mít tu smůlu a padne mi do rukou.“
Pak zatřásl rameny Waltherimu.
„Waltheri, vstávej! Slyšíš? Půjdeme dál!“
„Nech mě…“ zastenal Waltheri.
„No tak, Waltheri! Viděl jsem bílého orla, ukázal mi cestu. Chápeš? Sám Orlyg mi poradil, kudy dál!“
Waltherimu probleskla ve vyhaslých očích jiskřička zájmu, ale neodpověděl, natož aby se pohnul. Arnwald ho tedy nechal být, vysypal z koženého vaku věci a svázal je do zbytku své haleny, z vaku nařezal řemen asi dva palce široký, jeden jeho konec uvázal kolem pasu Waltherimu, druhý sobě, připjal si meč a přes ramena si přehodil raneček a Waltheriho luk a opasek s mečem. Pak pomohl Waltherimu vstát.
„Tak kudy?“ zeptal se znaveně Waltheri.
„Tudy,“ mávl Arnwald rukou k ohnivému řečišti pod nimi.
Waltheri k němu obrátil uštvaný pohled.
„Arnwalde… ty jsi se zbláznil? Jestli se chceš zabít, vezmi si meč… bude to rychlejší… ale takhle –“
„Nechci se zabít!“ zasmál se Arnwald a pevně chytil Waltheriho za ruku. „Skákej!“
„Ne!“ vykřikl zděšeně Waltheri, ale Arnwald se odrazil a strhl ho s sebou. Vítr jim rval křik od úst a ozvěna jejich hlasy znásobovala. Plameny se blížily úžasnou rychlostí, horko sílilo a Arnwald ztratil jistotu, že mu bílý orel poradil dobře.
Dopadli na hladinu, kolem nich vystříkly do vzduchu jiskry jako vodní tříšť, a zajeli hluboko pod vodu. Skutečně pod vodu, protože hořela jen hladina, voda těsně pod ní vřela jako v kotli, ale u dna byla tak ledová, zeje chytaly křeče do prsou.
Několika mohutnými tempy se Arnwald vrátil do plamenů, vytáhl za sebou Waltheriho, nabrali do plic žhavý vzduch a zas se ponořili do hloubky. Proud jimi smýkal o skály, tuje vynesl na hladinu, tuje stáhl až ke dnu mezi chaluhy. Řeka byla divoká jako splašený kůň. Arnwald držel Waltheriho jednou paží pod rameny, protože řemenu příliš nedůvěřoval, druhou rukou si chránil hlavu.
Proud byl čím dál tím dravější, hukot plamenů se smísil ještě s jiným hlukem. Vodopád, problesklo Arnwaldovi hlavou, a to už padali s masou vroucí vody kamsi dolů a jediné, čeho si Arnwald stačil všimnout, bylo, že tam, kde začíná vodopád, plameny hasnou.
Znovu se ocitli na dně, tentokrát se však na vzduch dostávali jen těžko, protože je padající voda znovu a znovu srážela zpět. Řeka jimi drsně pohazovala v peřejích. Arnwald, pokud mu to vodou zalepené oči dovolovaly, pátral po místě, kde by konečně mohli vylézt na břeh, ale keře a stromy je míjely tak rychle, že stěží rozeznal jejich tvary.
Konečně se řeka rozšířila a zklidnila, zmizely i kameny, o které je tak neúprosně otloukala, a Arnwald zamířil k tůni na levém břehu. Vyhnul se víru, který tu číhal, a vyškrábal se na břeh. Vytáhl nahoru Waltheriho, klesli do trávy, vykašlávali vodu, které měli plné plíce, v uších jim ještě zněl hukot řeky a těla je bolela, jako by se dostali mezi žernovy.
Zůstali bez hnutí ležet, slunce, které Arnwald viděl už skrz bránu, jim hřálo kůži a za chvíli je ukolébalo do mrákotného polospánku.
Tak je tu našli Randwulfovi vlci. Ela Caracim doběhl pro svého pána, Lunita a Pelesta zůstaly u nich. Randwulf s Tankre-dem odnesli družiníky ke svému tábořišti, dali jim suché šaty na převlečení, Randwulf odběhl ulovit pár koroptví, aby bylo co k jídlu, a Tankred jim ošetřil četné odřeniny a pohmožděniny.
Nasycení a napojení se Arnwald s Waltherim zavrtali do lůžek přichystaných z chvojí a plášťů a usnuli zdravým posilujícím spánkem.
Když se Arnwald po drahné době probudil, cítil se nesmírně slabý, ale zároveň náramně odpočinutý. Asi jako by se vyspal po těžké horečce. Otočil se na záda, protáhl se a zakňučel, jak se rozmlácené tělo ohradilo proti takovým neuváženým pohybům.
„Už nespíš?“ zaslechl Tankreda.
„Ne-e,“ zívl Arnwald.
Tankred se nad ním sklonil, Arnwald postřehl v jeho šedých očích neobyčejně laskavý pohled a uvědomil si, že to je to, čím se Tankred od Ioannovy popravy změnil. Vzpomněl si na slova otce Amalera, že velká bolest je jako oheň, který spálí vše ztrouchnivělé a shnilé a z plamenů vyjde jen to nejčistší jádro lidského srdce zbavené všech nečistot. Tam ovšem, kde nic jiného než nečistota není, nemá co vyjít. Tankred prošel takovou zkouškou ohněm dvakrát. Nic to nezměnilo na jeho odvaze a statečnosti, jen byl o poznání vážnější než dřív, jako by poznal marnost lidského bytí. A láska, kterou choval ke Gundkerimu a k Ioannovi, se obrátila k těm, kdo mu byli nejbližší.
„Máš hlad?“
„Cvrčky bych hlady louskal,“ ušklíbl se Arnwald.
„Tím ti sloužit nemůžu,“ řekl Tankred. „Sice mě celou noc budili, ale než bych jich nachytal tolik, aby ses najedl, umřel bys hlady.“
Podal Arnwaldovi upečenou koroptvičku a Arnwald se do ní lačně zahryzl.
„Byl tady Caradac,“ řekl Tankred polohlasem, aby nevzbudil Waltheriho. „Gudleifr ho poslal pro vaše amulety.“
„K čemu je chce?“ podivil se Arnwald s plnými ústy.
„Nevím. Ale chtěl je rychle. Caradac se ani nezdržel. Jen se zeptal, co je Waltherimu, tak jsem mu ukázal ty rány, co má na předloktí, a Caradac poslal Randwulfa pro krávu, aby měl Waltheri čerstvé mléko. Randwulf se ještě nevrátil. Řekni mi, co se stalo v Labyrintu. Waltheri opravdu nevypadá dobře.“
Arnwald mu tedy vyprávěl o vlkodlakovi, o cestě bez kapky vody, o boji s drakem a o bouři, o bílém orlu i o skoku do ohnivého řečiště.
Tankred ho pozorně poslouchal, a když Arnwald skončil, otřepal se.
„Nechtěl bych něco takového zažít,“ řekl, „dokonale mi stačí o tom slyšet.“
„Kdybych já si mohl vybírat,“ usmál se Arnwald, „tohle bych si taky rozhodně nevybral.“
Vytrhl je štěkot vlků a zvuk kravského zvonce. Křovím se k tábořišti prodrala vyhublá stračena provázená Randwulfový-mi vlky, kteří jí tancovali pod nohama, a za ní jel na koni Randwulf a dlouhým klackem ji popoháněl.
„Půjčit ji nechtěl, hňup, tak jsem mu ji sebral,“ oznámil s úsměvem od ucha k uchu a sesedl z koně.
Pohled na dobře ozbrojeného Randwulfa ženoucího na válečném oři kostnatou kravku přinutil Arnwalda k dusivému záchvatu smíchu. Smál se tak, až mu tekly slzy a sípal, protože mnohá z jeho žeber byla nalomená nebo aspoň naražená.
„Dobře ti tak,“ řekl mu Randwulf, odložil zbroj a jal se dojit krávu.
Hluk vzbudil i Waltheriho. I jemu dlouhý spánek prospěl, ale nabrané síly mu vystačily sotva na to, aby se najedl, prohodil pár slov a znovu usnul.
„Ty, Arnwalde,“ řekl tiše, když otevřel oči, ‚já myslel, že ses úplně zbláznil, když jsi mě strhl s sebou do té řeky.“
„Když jsme padali, myslel jsem si to taky,“ souhlasil Arnwald, „a nepřestal jsem, dokud jsme nebyli pod vodou.“
Randwulf podal Waltherimu hrnek s čerstvě nadojeným mlékem. „Pij, udělá ti to dobře.“
Druhý hrnek plný teplého mléka podal Arnwaldovi. Víc hrnků hospodář, kterému sebral krávu, neměl, a tak zbytek mléka nadojil do přilby, z které předtím vyndal koženou čapku, a přilbu si s Tankredem podávali.
Chvíli si povídali, pak zmlkli, když viděli, že Waltheri usnul, a vlci se někam vytratili na svůj noční lov, protože slunce se už chýlilo k západu. Jeho paprsky barvily do růžová i Waltheriho bledou tvář.
Cvrčkové a luční kobylky vylézali z úkrytů, kam je zahnalo horko dne, a za chvíli se večer rozezvučel jejich zpěvem. Bílé noční můry, přilákané světlem dohasínajícího ohně, hynuly v žáru a Randwulf je vymetal větvičkou z popela, pokud se ještě hýbaly. Po ztemnělém nebi se občas protřepotal stín netopýra.
Randwulf prohrábl řeřavé uhlíky v ohništi, a když vyšlehly plamínky, připálil si o ně suchou větev. Pak odešel k řece.
„Kam šel?“ zeptal se Arnwald Tankreda.
„Chodí každý večer lovit raky. Řeka je jich tu prý plná, ale zatím nepřinesl ani jednoho,“ řekl Tankred.
Arnwald se posadil, chvíli počkal, aby se mu nezatočila hlava, pak vstal a šel za Randwulfem k vodě. Našel ho podle světla louče a podle bot, které nechal na břehu, protože o ně zakopl. Randwulf stál do půli stehen ve vodě, hořící konec větve držel těsně nad hladinou a upřeně zíral do vody. Po chvíli se sklonil, zašátral rukou kdesi u dna a vytáhl ven dobrou píď velkého raka s jako mech zeleným krunýřem. Rak mrskal nohama a klepety a snažil se Randwulfa štípnout. Randwulf si ho se zalíbením prohlížel ze všech stran, foukl mu na tykadla a hodil ho zpátky do vody.
Zase sáhl ke dnu a vytáhl malé ráčátko. I to si pečlivě prohlédl a vrátil je do řeky.
„Hoď mi nějakého,“ požádal ho Arnwald.
„Ty ho sežereš, viď,“ řekl Randwulf. I když šel Arnwald jak nejtišeji dovedl, vycvičené Randwulfovo ucho nepřelstil.
„Bodejť,“ zaplácl si Arnwald komára na předloktí. „Mám raky rád.“
„Já taky, ale živé. Jsou to skvělá stvořeníčka. Prohlédl sis někdy raka, než jsi ho spolkl? Pojď se podívat!“
Arnwald, zcela vyveden z rovnováhy Randwulfovým chováním, vklouzl do řeky a dobrodil se k němu. Randwulf držel v ruce další kořist, parádního raka kamenáče.
„Podívej,“ posvítil na něj Arnwaldovi ohněm. Arnwald koukal na mrskající se nohy a naprázdno cvakající klepeta. Pošimral raka na břiše a rak se začal stavět mrtvým.
„Chytrý,“ zasmál se Randwulf. „Je to už starý sekáč. Prý se dožívají stovky let.“
„Nejlepší maso je pod krunýřem,“ olízl se Arnwald a chtěl vzít raka do dlaně.
„Huš,“ okřikl ho Randwulf, ucukl mu a hodil raka do vody, aby na něj Arnwald nemohl. „Nemáš smysl pro krásu a dokonalost přírody,“ řekl znechuceně. „Žroute. Jsi horší než mí vlci.“
„Myslel jsem, že jsi lovec,“ řekl Arnwald trochu rozpačitě a horečně přemýšlel, jestli Randwulf není blázen.
„Jsem lovec,“ kývl Randwulf. „Jsem dokonce výborný lovec.“
„Tak potom nechápu tvoje počínání,“ vzdychl Arnwald bezradně.
„Protože jsi na to ještě moc mladý a horkokrevný. V tvých letech jsem taky nedělal rozdíl mezi lovcem a pobiječem zvěře.“ Randwulf byl skoro o dva roky starší.
„Když si teď vzpomenu, kolik zvířat jsem zbytečné postřílel, je mi stydno. Lovil jsem pro kožešinu. Nebo pro paroží. Z kůže a peří jsem uměl dělat krásné věci a na jaře jsem je jezdíval prodávat na trhy. Získal jsem si dobrou pověst, získal jsem nějaké jmění, nakonec jsem získal i ženu, kterou zlákala vidina dobrého bydla po boku muže, který jí dokáže zajistit živobytí. Pak jsem dospěl a přišel jsem na to, že nádheře živého zvířete se nic nevyrovná. Zeje hřích vraždit je jen proto, že má huňatou kožešinu nebo bohatě rozvětvené parohy. Já měl možná ještě rozvětvenější,“ dodal sám pro sebe. „Naučil jsem se zvířata pozorovat, zabíjet je jen pro potravu. Jako moji vlci. Šelmy nikdy nezabíjejí zbytečně. Jen když mají hlad nebojsou v nebezpečí. Přestal jsem domů nosit úlovky, co jsem měl našetřeno, se rozkutálelo, žena, která se ve mně zklamala, mi utekla…“ rozhodil rukama. „Taky neměla pochopení. Nabízel jsem jí, ať žije se mnou v lese. Měl jsem tam loveckou chatu, pohodlnou, chodila se mi tam pást srna i s kolouchem. Nechtěla. Co se dalo dělat? Teď už pro ni netruchlím, i když jsem kvůli ní málem přišel o život. Stála víc o mou pověst než o mě. Už jsem se na Udi porozhlížel po jiné. Je tam hezkých děvčat spousta, stačí si vybrat. Slíbil jsem vlkům, že si najdu nějakou, která je bude mít ráda.“
„To budeš hledat dost těžko,“ mínil Arnwald. „Každá se bude bát, že jí jednou ty potvory skočí po krku.“
Randwulfpokrčil rameny. „Uvidíme. Časuje dost.“
„Taky nevím, která z hradních panenek by kvůli tobě vyměnila Udi za loveckou chýši.“
„Nemyslel jsem, samozřejmě, královniny panenky,“ upřesnil Randwulf. „Ty bych se do lesa vzít neodvážil. Ony na to nejsou zvyklé. Aleje tam spousta obyčejných děvčat. Děvečky. Kuchtičky. Komorné.“
„To myslím, že jako králův družiník bys zase tak nízko mířit nemusel.“
„Družiník, nedružiník,“ usmál se Randwulf, „pro ty ostatní jsem pořád jen vesnický drn.“
„Nemysli si,“ odporoval Arnwald. „Šedivý plášť přitahuje každou z nich! Já bych mohl vyprávět…“ smál se při vzpomínce, jak snadno ještě před nedávném trhal ovoce ze stromu nejpřísněji zapovězeného.
„Copak ty,“ Randwulf už o Arnwaldových dobrodružstvích slyšel dost a dost. „Ty jsi starý děvkař,“ řekl a začal se brodit ke břehu.
„Už jdeš ven?“ podivil se Arnwald.
„Za prvé je mi zima a za druhé jsme už všechny raky zaplašili. Mluvili jsme moc nahlas,“ vysvětlil Randwulf.
Arnwald šel tedy za ním, protože neshledával důvod, proč by měl setrvávat v mokré a studené řece sám a potmě. Navíc, když se podíval proti proudu, uviděl na obzoru nebe v jednom místě zbarvené do ruda, jako by tam hořelo, a snadno si domyslil, že to je ohnivá řeka u Červené brány. Vzpomínka na Labyrint mu rozehnala po zádech hejno mravenců a dostal pocit, že ho chce něco ošklivého a slizkého chytit pod vodou za nohu.
Rychle vyskočil na břeh, kde už se mezitím Randwulf obul, a neoddychl si dřív, než se zahrabal do svého pelechu.
Na břehu řeky zůstali ještě příští den a noc a na cestu k Tan-novu dvorci vyrazili až další den ráno. To už se Waltherimu vytratila z obličeje ona příšerná zsinalost, ale stále mohl bledostí soutěžit s režným plátnem. V sedle se však udržel.
Jeli pomalu, z ohledu na Waltheriho, a taky proto, že vcelku nikam nespěchali. Nevěděli o ničem, co by si na ně Gudleifr zase vymyslel, a tak nechali jít koně líně, co noha nohu mine, pokud možno ve stínu, protože slunce dělalo, co mohlo, často zastavovali a užívali si sladkého nicnedělání. Jedinou věc, kterou udělat museli, bylo vrátit ukradenou krávu. Zajeli tedy na samotu, kde se Randwulf před pár dny stavoval. Bylo to stavení praubohé, se stěnami omazanými blátem, u domečku ohrada pro domácí zvířectvo, jehož veškerými zástupci byly čtyři slepice a opelichaný kohout, vzadu za domkem bylo vidět záhonek se zeleninou a mlat, opodál stodůlku ještě rozdrbanější než chalupníkovo obydlí.
U domu seděly tři děti, nejmladší začínalo chodit, nejstaršímu mohlo být deset let. Jakmile uviděly jezdce, spustily přená-ramný jekot a zmizely v chalupě. To nejmenší jim nestačilo, zamotaly se mu nožičky a natáhlo se jak dlouhé tak široké na zem.
Tankred seskočil z koně, vzal je do náručí a vstoupil do chalupy. Ve dveřích se musel hodně sehnout, protože byly příliš nízké.
„Přišli jsme ti vrátit krávu, chalupáři,“ řekl zarostlému vy-záblému muži, za jehož shrbenými rameny se skrývala celá jeho početná rodina. Jen tak zběžně Tankred odhadl, i s manželkou a bez vřeštícího batolete, které měl na ruce, devět hlav. „Pojď si pro ni.“
„Nechoď ven,“ zakvílela žena. „Zabijou tě! Bart říkal, že jsou čtyři!“
„Ženo,“ usmál se Tankred u dveří, „vidíš, že mám v náručí tvé dítě a nijak mu neubližuju. Proč si tedy myslíš, že bych ubližoval tvému muži?“
Chalupník váhavě vyšel za Tankredem ven. Chlapeček v družiníkově náruči se už utišil a snažil se drobnými prstíky vydloubat kroužky z drátěné košile, která se na slunci třpytila a házela mu prasátka do očí.
„Tady máš tu mrchu,“ zahlaholil Randwulf, když uviděl právoplatného majitele krávy. „Měl bys ji porazit, dojí tak málo, že to skoro nestojí za řeč. Tu máš, kup si novou!“ hodil mu váček, ve kterém zbylo už jen pět ridilů. Pro chalupníka to však byl pohádkový poklad, za to se dal bezmála pořídit kůň. Začal překotně děkovat. Žena přistoupila k Tankredovi a vztáhla ruce po dítěti.
„Nech mi ho ještě,“ zaprosil Tankred. „Líbí se mi. Mohl jsem mít právě tak starého synovce. Nebo neteř. Nejradši bych ho odvezl s sebou.“
Všiml si, jak žena hrůzou pobledla.
„Neboj se,“ zasmál se, „nejsem zloděj dětí. Nechám ho tu. Ale slib mi, že až doroste v muže, pošleš ho na Udí jako druži-níka. Podívej se, jak se mu líbí zbroj. Má bystré oči a na svůj věk i sílu. Bude z něj dobrý bojovník. Tak co, slibuješ?“
Žena slíbila a svůj slib splnila o šestnáct let později. Tento chlapec se stal pobočníkem prince a pozdějšího krále Itmara a dostal za manželku jeho sestru. Jmenoval se Digryn.
Pak nasedl Tankred i s chlapcem na koně.
„Podívej se, maličký, jak je svět krásný z koňského hřbetu,“ zasmál se na dítě. Ale chlapeček se výšky bál a začal nakrabo-vat. Tak ho Tankred podal dolů jeho matce.
Arnwald pobídl koně, Randwulf zahodil klacek, jímž poháněl krávu, chalupník stále blekotal díky a jeho žena s dítětem zmizela v chalupě. Družiníci objeli mlází, které tu rostlo, a za chvíli se zase ocitli na kraji lesa, odkud zabočili k chalupě. Mířili přímo na jih a po několika dnech se už doptali na cestu k Tannovu dvorci.
Harald je zřejmě zahlédl už z dálky, protože jim vyjel naproti na neosedlaném koni, rozveselený, že už jsou tady.
„Vítám vás,“ zamával jim, ještě než k nim dojel. „Jaká byla cesta?“
„Cesta dobrá,“ zašklíbil se Arnwald. „Udělali jsme dokonce dobrý skutek.“
„Jak se daří Reiulfovi?“ zeptal se Tankred.
Harald pokrčil rameny.
„Asgeirr z něj asi dostane psotník. Cítí se až moc dobře a snaží se utíkat z postele. V tomhle počasí se mu ani nedivím, já jsem taky věčně u vody. Waltheri, ale tobě není dobře. Jsi zraněný?“ všiml si Waltheriho pokleslých ramen.
„Není,“ sekl jazykem Amwald. „Ale příliš se bratříčkoval s vlkodlakem.“ Stále Waltherimu nemohl zapomenout, že před ním vlkodlaka bránil.
Harald se na něj nechápavě podíval.
„To nic,“ řekl Randwulf. „Oni ti to pak vysvětlí.“
To už vjeli na dvůr usedlosti.
Asgeirr vyšel ze dveří. „No to je dost,“ usmál se. „Kde jste trčeli tak dlouho?“
Arnwald seskočil z koně a hodil po něm kámen. Asgeirr nepatrně uhnul a kámen uštípl třísku z rámu dveří.
„No no no, Arnwalde, to snad přeháníš,“ pokáral ho žertem, věda, že Arnwald schválně nemířil přesně. „Nejenže se dva týdny – bezmála – couráš kdoví kde – prohádal bych moc, kdybych řekl, že v tom byla nějaká sukně? – ale navíc házíš kamení po starším družiníkovi. Styď se.“ S potměšilým úsměvem sledoval, jak v Arnwaldovi klokotá krev vztekem a jak hledá, co ještě by mohl po Asgeirrovi mrštit, ale tentokrát už by mířil přesně.
„Buďte zdrávi!“ zahlaholil za Asgeirrovým ramenem známý hlas. Asgeirrovi naběhla na čele žíla a zaťal pěsti.
„Reiulfe, asi ti zpřerážím i tu druhou hnátu,“ procedil skrz zuby. Reiulf – neboť to byl on, ale pro jeho drobnou postavu ho nebylo za Asgeirrovými zády vidět – se protáhl vedle něj a zamžoural proti slunci na družiníky, kteří už mezitím sesedli z koní. Vypadal naprosto zdráv, až na obvazy a dlahu na noze, která mu nesmírně ztěžovala chůzi. Asgeirr ho chytil do náručí a odnesl ho dovnitř.
„To není spravedlivé!“ slyšeli až ven Reiulřův vzteklý hlas. „To se s nimi ani nemůžu přivítat?“
„Přijdou za tebou, ale nehneš se z postele,“ přikázal mu Asgeirr velice chladným hlasem, „nebo tě k ní přivážu. Tři hodiny jsem se s tou nohou patlal, než jsem dal všechny kosti tam, kam patří, a ty si myslíš, že tě nechám, abys všechnu mou práci zase zhatil, hlavo skopová?“ Asgeirr byl notně rozzlobený, Harald mluvil pravdu. Družiníci zavedli koně do stáje a pak vešli do stavení. Reiulf ležel na posteli navýsost uražený. Asgeirr k tomu chtěl něco podotknout, ale pak jen mávl rukou. Prohlédl Waltheriho a připravil mu nějaký lék, který ho do tří dnů dokonale postavil na nohy.
V podvečer se vrátili ostatní obyvatelé statku z pole. Bylo ve žních, práce dost, ale když se družiníci nabídli, že pomohou, Tann odmítl. Nesluší se, aby host pracoval v domě svého hostitele. Přinesl ze sklípku nenačatý soudek zlaté medoviny, sesedli se v Reiulfově pokoji a Arnwald s Waltherim dlouho do noci vyprávěli o cestě Labyrintem.
Druhý den vstali pozdě, jen Arnwald s Randwulfem byli vzhůru už za kuropění a vytratili se do lesa.
K polednímu na dvorec přiletěl Caradac. Přinesl Arnwaldovi a Waltherimu zpátky vypůjčené amulety.
„Až se vrátíte na Udí,“ řekl, „přijde vás přivítat Gudleifr.“
„Přijde? Jak to myslíš?“ podivil se Tankred.
„Po vlastních nohou. Amulety a stříbrná podkova mu k tomu dopomohly. Caradac by vám to rád vyprávěl, ale nemůže se zdržovat. Musí provázet Siana a Dangruda na cestě do Hnízd, kde se vyklubal z vejce. Mějte se dobře!“ zamával křídly a byl ten tam.
Družiníci po sobě překvapeně koukli. Gudleifr chodí?
„Co se to, u Orlyga, na Udi zase děje?“ zavrčel Arnwald a navlékl si amulet na krk. „Neměli bychom se vrátit?“
Randwulf mávl rukou. „Kdyby nás Gudleifr nutně potřeboval, vzkázal by po Caradacovi.“
„Třeba Caradac zapomněl vyřídit,“ namítl Waltheri.
„Caradac nezapomíná,“ řekl Asgeirr. „Nikdy. Klidně můžeme ještě pár dní počkat.“
Zůstali, dokud se Waltheri úplně nezotavil, ale byli jako na trní, už už by se vydali na hrad. Ale Reiulf mohl, podle Asgeir-rových slov, vyrazit nejdříve za čtrnáct dní, a družiníkům se bez něj odjet nechtělo. Reiulf však na nich poznal, jak je to táhne pryč, a sám jim navrhl, ať jedou napřed.
„Na Udi trefím,“ řekl, „už jsem tam odsud jednou jel. Mám rychlého koně, možná vás ještě doženu.“
Tann musel Asgeirrovi slíbit, že Reiulfovi nesundá jílový krunýř z nohy dřív než za týden, teprve potom Asgeirr váhavě svolil k odjezdu.
Reiulf byl docela rád, že odjeli, protože si mezi nimi připadal jako mrzák. Teď klidně celé dny proležel, hrál si na loutnu, přivolával si na okno ptáky a povídal si s nimi. Sestra Sojka za ním přiletěla ještě jednou, povídali si celou noc a přiznala se mu, že miluje Asgeirra.
„A on tebe?“ zeptal sejí Reiulf.
Pokrčila rameny. „Asi.“
„Tak leť za ním,“ poradil jí.
„Ale Alwara chtěla, abych jí nosila zprávy o tobě. A nestihnu se za jednu noc stavit tady i na Udi.“
„Alwaře řekni, že už jsem zdráv. Za tři dny začnu chodit, už se o mě bát nemusí. A lítej za Asgeirrem.“
„Ale někdy se tady ještě stavím,“ slíbila Sojka.
Stavila se, ale to už byl Reiulf na cestě ke králi. Vyrazil o čtyři dny dřív, než mu Asgeirr dovolil, tři dny po tom, co mu Tann podle Asgeirrova příkazu sundal krunýř z nohy. Poctivě si zesláblou nohu rozhýbal, chodil plavat do tůně, ale přestože cítil, že koleno ještě není tak v pořádku, jak by mělo být, přemluvil Tanna, aby ho pustil na cestu. Koleno si stáhl pruhem látky a povolil si třmen, aby při jízdě neměl nohu tak ohnutou, a na koně nasedl z pravé strany. Hřebeček se trochu lekl, neboť na koně se vždy nasedá zleva, ale Reiulf ho uklidnil.
„To si budeš muset zvyknout, hochu,“ popleskal ho po šíji. Tann mu podal cestovní vak a Reiulf si ho zavěsil na hrušku sedla.
„Tak, Reiulfe, šťastnou cestu, a doufám, že až se vrátíš domů příště, budeš v lepším stavu než tentokrát,“ řekl Tann.
„Vynasnažím se,“ slíbil Reiulf a pobídl koně. Ve vratech se otočil a zamával jim. Stáli na dvoře všichni čtyři – děd, Tann, Inguort i Rina, která co nevidět slehne. Reiulf si pomyslel, jak by byl rád, kdyby se příště shledal se všemi, jak tady jsou. Vzpomněl si na rozmíšky s Noasim, po kterém se zem slehla, na Knaba, kterého před několika lety roztrhal medvěd, a na babičku, která Tannovi nikdy neodpustila, že si vzal za ženu vílu.
Měl by si už co nevidět najít ženu, a jen co mu to služba u krále dovolí, usadit se na dvorci, aby nepřešel do cizích rukou, protože jediným přímým dědicem je Tann a po něm on. Rinu i s jejím druhým mužem děd na dvorci v podstatě jen trpí, protože sám by s Tannem hospodářství nezvládl. Ale nebylo by dobré, kdyby si začala dělat nároky na dědictví. Schopná by toho byla.
Jak tak přemýšlel o všedních věcech, cesta Reiulfovi rychle ubíhala. Za chvíli měl statek z dohledu, minul i dědova pole a pastviny a ocitl se v cizí krajině. Pamatoval si dobře, kudy jet, a věděl, že během několika dnů narazí na kocandu, ve které se stavoval při své první cestě na Udi a kde poslouchal barda Gura.
Hned jak zmizel z dohledu od dvorce, svlékl si Reiulf šedý plášť, drátěnou košili i přilbu a vše pečlivě zabalil a schoval až na dno tlumoku. Jen meč si pro jistotu nechal připjatý u pasu. Nejraději cestoval bez zbroje, aby v něm lidé nepoznali – pokud on sám nechtěl – družiníka.
Otěže zavěsil na hrušku sedla, přes rameno si přehodil popruh loutny a hrál a zpíval z plného hrdla. Jeho hlas se nesl po okolních polích a ženci narovnávali záda a zaposlouchávali se do jeho zpěvu.
Když měl Reiulf ke kocandě ještě půl dne cesty – a bylo už dost po poledni – , zatáhlo se nebe olověně šedými mraky.
„Octi ne,“ zabědoval Reiulf, když viděl, že se na něj řítí prudká letní bouře. Byl už na cestě několik dní, zatím mu počasí přálo a myslil si, že mu bude přát i nadále, a teď mu nezbylo než vylovit z tlumoku plášť a přehodit si ho přes hlavu, schovat pod něj loutnu a pobídnout koně do klusu, aby ke kocandě dorazil co nejdřív. Sotva tohle všechno udělal, dopadly na zem první velké kapky. Plášť byl v mžiku promočený. Reiulf sundal koženou kazajku, zabalil do ní loutnu, doufal, že kůže hned tak nepromokne, vodou nacucaný plášť hodil koni přes zadek a jel dál jen v košili.
Díky bouři se setmělo daleko dřív, začalo hřmít a k zemi sjel první blesk. Reiulf klel jako ďábel a popohnal koně k rychlejšímu klusu. Kůň nespokojeně zafrkal.
„Neodmlouvej,“ napomenul ho Reiulf. „Dostaneš se do sucha, vyhřebelcuju tě a nažereš se ovsa. Ale je na tobě, za jak dlouho to bude.“
Konečně se dostali na cestu, která vedla k hospodě. Byla rozbahněná, Reiulfův kůň se brodil v blátě až po spěnky a bahno od kopyt stříkalo Reiulfovi do vlasů.
Světlo, které se linulo z oken kocandy, působilo velmi hřejivě a Reiulf, roztřesený zimou, se už viděl u krbu s něčím pro zahřátí. Nejdřív však zavedl koně do stáje, do sucha ho vyhře-belcoval, hodil přes něj houni a nasypal mu obroku. Do sena v jeho stání schoval tlumok se zbrojí. Tlumok byl z voskovaného plátna, takže Reiulf neměl starost, že by promokl a že by zbroj zrezla. Teprve pak vešel do hospody.
Uvnitř bylo sotva deset hostů, většina z nich zahnaná dovnitř deštěm, podle věcí, které se sušily na bidlech u krbu.
Mezi hosty rozeznal Reiulf i kupce se dvěma pomocníky, kteří se zjevně chystali k odjezdu a bouře jim ho překazila, a tak tady seděli a kupec si hryzal knír nedočkavostí, kdy déšť přejde nebo aspoň poleví, aby mohli vyrazit. Zřejmě vezl zboží, které bylo citlivé na dlouhou cestu, nebo si u něj někdo zboží objednal, spěchá na něj a když kupec požadované nedodá včas, přijde o peníze.
Reiulf si udělal místo na bidle pro svoje věci, vyždímal plášť a pověsil ho lícem ke zdi, aby si lidé nevšimli červených lemů, černá podšívka tak nápadná není. Vedle pláště hodil košili a zmáčenou kazajku, ze které vybalil loutnu. Stáhl si boty, vylil z nich vodu a opřel je o kraj ohniště, aby vyschly, a studené nohy natáhl vedle nich. Ještě si odmotal pruh plátna, kterým měl stažené koleno, a hodil ho také přes bidlo. Meč byl v pořádku, do pochvy nenapršelo. Povolil struny na loutně a poprosil šenkýřku o vlněný hadřík a číši svařeného vína. Přání bylo v okamžiku vyplněno, za což Reiulf poděkoval tím nejzářivějším úsměvem, jaký dovedl. Odměnou za úsměv mu byla teplá halena, kterou mu šenkýřka hodila přes holá ramena. Jedním douškem vypil víno a pak pečlivě do sucha vytřel půjčeným hadříkem loutnu a postavil ji tak, aby na ni oheň příliš nemohl, ale aby ji teplo krbu dobře vysušilo.
„Budeš jíst?“ zeptala se šenkýřka.
„Když mi něco dáš,“ usmál se Reiulf, „tak rád.“
„Ale nemůžeš jíst na lavici u krbu,“ mínila šenkýřka. „Pojď si sednout ke stolu.“
Reiulf se zvedl a šel za ní ke stolu, kam ho vedla. Přemýšlel, za jak dlouho mu asi uschne loutna, aby si mohl zahrát. A jestli pak bude mít stejně dobrý zvuk jako než zmokla.
Šenkýřka ho dovedla ke stolu, kde seděly čtyři mladé harfe-nice s čtveračivýma očima. Zřejmě si pro něj poslaly. Už z dálky ho hodnotily očima a vypadalo to, že jsou čím dál tím spokojenější. Reiulf sice napadal trochu na levou nohu, což byl následek mučení a s tím nedokázal nic udělat ani Asgeirr, ale čerstvé jizvy na těle vypovídaly o tom, že jde o vadu nikoliv vrozenou, ale získanou, a to, jak si harfenice myslely, nepochybně v boji a v boji nepochybně vítězném. Udělaly mu mezi sebou místo.
„Přisedni si, mládenečku,“ vyzvala ho kyprá černovláska, jejíž oči byly černé jako smůla.
Reiulf se nedal dvakrát pobízet, ale učinil tak s nesmělým úsměvem nezkušeného jinocha. „Kdo jsi a kam jedeš?“ vyzvídala další.
Reiulf si pomyslil, že harfenice nemusí vědět, zeje králův družiník, a že pohádka, kterou balamutil paní Itis, bude dost dobrá i pro ně.
„Jsem potulný bard Ilthe,“ řekl,, jedu, kam mě oči vedou a kůň nese.“
„Kde přijde bard ke koni a meči?“ řekla černovláska tónem, ze kterého bylo jasné, že mu nevěří ani slovo.
„Někteří rytíři bývají štědří,“ pokrčil rameny Reiulf. „A bez meče není bezpečno ani bardovi.“
„Vidím, že meč zřejmě používáš častěji než loutnu,“ ukázala černovláska a jizvy.
„Ty jizvy nejsou od meče, panno,“ usmál se Reiulf a černovláska se zapýřila pod tímto oslovením. „Říkal jsem, že někteří rytíři bývají štědří. Jde však o to, jak v čem.“
„Mluvíš záhadně, hochu,“ pokárala ho drobná dívka s očima jako len.
„Jinak by to nebylo k poslouchání, panenky.“
Když však viděl, že harfenice jsou celé dychtivé po jeho vyprávění, začal si pro ně vymýšlet obdobu Widuwaltovy pohádky a mezi tím ukusoval z kuřete, které mu přinesla šenkýřka.
„Měl jsem rád jednu krásnou dívku, jmenovala se Eiblin,“ začal Reiulf.
„Měl – a už nemáš?“
„Mám,“ posmutněl bard. „Ale vdala se. Otec ji provdal.“
„Dědek protivnej,“ řekl soucitně modroočka.
„Než ji provdal, slíbil ji mně,“ pokračoval Reiulf. „Ale pod podmínkou, že mu přivedu vraníka ze stáje jednoho vysoko postaveného rytíře, jeho jméno říkat nebudu, mám svoje zkušenosti... Koupit toho koně nešlo, řekl jsem tedy onomu rytíři, jak se věci mají, apoprosiljsem ho, jestli by mi koně nedal, že mu budu do smrti sloužit. Rytíř mi koně slíbil za malou službičku, totiž že složím a na hostině zazpívám nestoudnou a na-ctiutrhačnou píseň o jednom jeho sousedovi, se kterým se v lásce zrovna neměli. To pro mě byla hračka. Nevěděl jsem sice, že ten ostouzený na hostině bude, ale i kdybych to věděl, zpíval bych. Moc mi šlo o toho koně a o Eiblin.
Žádná moje píseň neměla nikdy takový úspěch, jako tahle, a takovou odměnu jsem taky nikdy nedostal. Můj rytíř mi dal koně a jeho soused mě dal zajmout, když jsem z hradu odjížděl, a nechal mě mučit. Byl bych vypustil duši, ale můj rytíř se dozvěděl o tom, co mě postihlo, a draze mne vykoupil, nechal mě léčit, a když jsem se pozdravil, nabídl mi, že u něho můžu zůstat. Jenže jájsem musel s koněm za Eiblin. Dostal jsem tedy něco na cestu, vyrazil jsem, ale dojel jsem pozdě. Byl jsem pryč několik týdnů, a to stačilo, aby otec Eiblin přesvědčil, že jsem ji opustil, a přivedl jí ženicha nesporně bohatšího, než jsem byl já. Vrátil jsem se zrovna na veselku. Už po mně ani nevzdychla.“ Reiulf se tak vžil do svých představ, že mu ukápla slza. Černovláska mu ji setřela buclatou dlaní.
„No tak, Ilthe, snad bys neronil slzy pro nějakou takovou, která nedokáže ani pár dní počkat, než sejí miláček vrátí!“
„To já bych na tebe klidně počkala,“ vzala ho kolem ramen harfenička s vlasy jako med.
„Rád věřím,“ usmál se Reiulf a položil jí ruku kolem pasu.
Modroočka prohodila několik slov se svou sousedkou a pak se naklonila přes stůl k Reiulfovi, čímž mu umožnila výhled do tajných zákoutí svého výstřihu.
„Jak vypadala tvoje Eiblin?“ zeptala se.
„Zlatovláska. Měla oči jako pomněnky, pleť hebkou jako labutí křídla, hlavu nosila vztyčenou jako květina. Když se smála, bylo to, jako když rozsypeš šňůru perel. Pas měla útlý tak, že jsem ji skoro objal dlaněmi. Byla milá jako vánek. Byla krásná.“
Modroočka s tou druhou po sobě zase šibalsky koukly a modroočka se zhluboka nadechla.
„EIBLIN!“ křikla z plných plic a Reiulf se lekl a vykulil na ni nechápavě oči. Harfenice se pochichtávaly.
Z kuchyně vyšla dívka, přesně ta, kterou Reiulf před chvílí popsal.
„Děje se něco?“ zeptala se.
Reiulf v němém údivu nechal sklouznout ruku z hnědovlás-činých boků.
„Vy čarujete?“ zeptal se trochu ochraptěle harfenic. Stála před ním panna, kterou si vysnil v lorenské věži ve chvílích nejtěžších, pro kterou zpíval, když čekal na mučení.
„Ne,“ řekla modroočka. „Ona tu slouží. Prý je to krčmářova neteř.“
Ostatní vyprskly smíchy.
„Je to ona?“ zeptala se černovláska.
„Její knerozeznání podobná,“ řekl Reiulf, „aleje mladší.“
„Potřebovaly jste něco?“ zeptala se znovu Eiblin.
„Táhni,“ osápla se po ní černovláska. „Host chtěl vidět nejhorší poběhlici v hospodě, tak jsme mu tě ukázaly.“
Eiblin zrudla a otočila se k odchodu.
„Počkej!“ vykřikl Reiulf. Zle blýskl očima po černovlásce, odstrčil hnědovlásku a skokem stál vedle Eiblin.
„Lžou,“ ukázal bradou na harfenice. Natočil její obličej, aby do něj padalo víc světla, a pečlivě šiji prohlédl. Nevěřícně přitom kroutil hlavou a usmíval se.
„To je k nevíře,“ šeptal, „jsi to skutečně ty. Jestli začnu někdy věřit v nějakého Boha, pak to bude bohyně Rilana.“
Vyvinula se mu a utekla do kuchyně. Harfenice se znovu rozesmály a Reiulf měl chuť jim něčím zacpat ústa. Vběhl za dívkou do kuchyně. Sotva ho zahlédla, vykradla se od topeniště zadními dveřmi ven. Než se mu však stačila ztratit v dešti mezi chlívky ve dvoře, chytil ji za ruku.
„Nech mě, pane,“ vyjekla. „Neubližuj mi!“
„Nechci ti ubližovat, Eiblin,“ řekl Reiulf. „Neboj se mě. Chci ti jen něco říct.“
Upřela na něj oči.
„Ale nechci kvůli tomu moknout. Už jsem dnes promrzl dost.“ Dovedl ji do stáje ke svému vraníkovi a usadil se vedle ní do sena. „Jsem Veselý Reiulf, osmý družiník krále Gudleif-ra,“ řekl, „a přihodilo se mi cosi neuvěřitelného…“
Vyprávěl jí o tom, jak si její podobu i jméno vysnil ve vězení na Lorenu, a proto se tak vyděsil, když ji před sebou uviděl.
„Pokládám to za znamení. Když mi bylo nejhůř, utíkal jsem se k tobě. A teď jsem tě tu potkal. Co mi na to řekneš? Věříš mi?“
„Vidím tě poprvé v životě, rytíři,“ špitla Eiblin. „Nemám, proč bych ti nevěřila, ale nemám taky, proč bych ti věřila.“
„To je pravda,“ řekl smutně Reiulf. Dlouho mlčeli, než se Eiblin zase ozvala.
„Nechtěla jsem tě urazit, pane.“
„Neurazilajsi mě,“ uklidnil ji Reiulf.
„Zmlkl jsi.“
„Přemýšlel jsem o tom, jak ti dokázat, že jsem mluvil pravdu, ale na nic jsem nepřišel. Můžu ti dokázat to, že jsem druzinik, protože v hospodě visí můj šedivý plášť. Ale to ostatní ne. Leda by ses šla zeptat samotné paní Itis,“ pousmál se nevesele. „Ale stejně je to pro mě znamení a znamení se mají uposlechnout. Proto se tě ptám: půjdeš se mnou, dívko Eiblin, aby ses na hradě Udi stala mojí ženou?“ Eiblin na něj mlčky hleděla.
„Nepůjdu,“ řekl pak tiše. „Neznám tě. Žiju tu sice hůř než pes, ale aby se ze mě stala poběhlice, tak nízko jsem ještě neklesla. Ubránila jsem se tomu, aby mě strýc prodával jako ty harfenice, tak se nenechám zkazit o své vůli.“
„Já… jen jsem se tě ptal,“ řekl Reiulf. „Je mi líto, že se mnou nepůjdeš. Nutit tě nemůžu.“
Vstal a šel poplácat svého koně po plecích. Když se ohlédl po Eiblin, už tam nebyla. Vrátil se do hospody, na harfenice se ani nepodíval, i když mu neušlo jejich štiplavé chichotání, sebral si své věci od krbu, řekl šenkýřce, ať ho zavede do volného pokoje a přinese mu tam ještě něco k jídlu a konvici svařeného vína, protože s harfenicemi se moc nenajedl, a odešel z šen-kovny. Usnul brzy a brzy se probudil. Venku svítalo. Dole ho obsloužila ospalá šenkýřka.
Než dojedl, začali se scházet ostatní strávníci. Nejprve přišel kupec s pomocníky, viditelně rozradovaný tím, že přestalo pršet, pak dva muži v zaprášených botách, potom černovlasá harfenice. Zahlédla Reiulfa u stolu a zamířila k němu. Reiulf však naštěstí právě dojedl, a tak kvapně vstal a vyšel ven.
Ať ty kačeny vidí, co jsem zač, pomyslel si vztekle ve stáji, když si navlékal drátěnou košili. Vyvedl vraníka na dvůr a s pláštěm ledabyle přehozeným přes ramena a s přilbou pod paží šel do hospody zaplatit.
Podle pláště všichni poznali Gudleifrova družiníka a harfenice v údivu zapomněla zavřít ústa. Reiulf hodil šenkýřce do dlaně peníz a vešel do kuchyně, jestli tam neuvidí Eiblin. Rovnala dříví do hranicčky pod topeništěm.
„Už mi věříš, Eiblin?“ zeptal sejí.
Dívka sklouzla pohledem po zbroji a pokrčila rameny.
„Jak co,“ řekla.
Reiulf se k ní sklonil a na truc té černovlasé harfenici, která po něm zvědavě pošilhávala skrz dveře, ji políbil na ústa. Eiblin zrudla jako vlčí mák.
„Měj se tu dobře, Eiblin,“ rozloučil se s ní a skoro vyběhl ze dveří. Nasadil si helmu, vskočil na vraníka, pobídl ho a tryskem vyjel ze dvora. Nechal koně běžet, jak dlouho se mu chtělo, a když zpomalil, nepobízel ho. Sundal si přilbu, plášť a košili a vše zase uložil do tlumoku.
„Šaška jsem ze sebe dělal,“ hořce na sebe žaloval koni. „Šaška, nic jiného. Pár pohlavků bych si dal, kdyby to bylo co platné! Co bys na mém místě dělal ty?“
Kůň zastříhal ušima, což se dalo vyložit všelijak, třeba tak, že by si s tím žádnou hlavu nedělal, a nebo tak, že zrovna vůbec neposlouchá, co mu jeho pán povídá.
Když se Reiulf žádné odpovědi nedočkal, sáhl do strun loutny a začal si brnkat, protože to mu dokázalo spolehlivě zahnat chmury z duše.
Když dorazil na Udi, shledal, že se toho na hradě za tu dobu, co byl pryč, hodně změnilo. První, nejpřekvapivější změna, o které jim řekl už Caradac, byla ta, že Gudleifr skutečně chodil, po vlastních nohou, bez berlí a bez hole, jako by nikdy nebyl mrzákem. Reiulf se o tom přesvědčil na vlastní oči, když se šel králi ohlásit a Gudleifr mu vyšel naproti skoro do poloviny síně.
„Vítám tě zase zpátky, Reiulfe,“ usmál se král. Vypadal nejméně o deset let mladší. „Jsem rád, že ses už vrátil.“
„Sám bych na dvorci déle nevydržel,“ řekl Reiulf. „Ale As-geirr mě roztrhne jako hada, odjel jsem dřív, než mi dovolil.“
„Stěžoval si na tebe. Příště prý tě dorazí na místě.“
Reiulf se zasmál. „To by snad neudělal.“
„Mne by tím rozhodně nepotěšil.“ Králi vesele jiskřilo v očích. „Jsem v dobrém rozmaru, Reiulfe, minulý týden se vrátil konečně i Bald ze svého hradu, cesta ho sice ještě trochu zmohla, ale jinak je zdráv jako ryba. Jen co se vrátí Sian a Dan-grud z Hnízd, vystrojím mu svatbu.“
„Ne,“ užasl Reiulf. „Bald se bude ženit? Koho si bere?“
„To je to nejlepší – Sigelindu.“
„Sigelindu? Která – už vím, slyšel jsem o ní, ale neznám ji. Ta napůl vyučená vědma, co zachránila Waltherimu život a cos ji poslal na Sergell. Prý pěkná jezinka.“
„Prý,“ pokrčil král rameny. „Předpokládám, že Bald se svou rozvahou si dobře rozmyslil, koho si bere. Je to konec konců jeho a ne moje záležitost. Jinak, Reiulfe, co jsem řekl ostatním, platí i pro tebe: nemám pro vás zatím žádný další úkol, kromě hlídkování na hranici. Musím počkat, než se vrátí Sian a Dangrud. Pokud zrovna nebudeš na hlídce, můžeš být kde chceš a dělat co chceš, ale někdo vždycky musí vědět, kde tě hledat. Vztahy mezi mnou a Widuwaltem jsou po té záležitosti s podkovou velmi napjaté, nevím, kdy tě budu potřebovat. Kdykoliv mi může vypovědět válku. Takže – vždy k nalezení a při hlídkách navýsost ostražitý. Jasné?“
„Samozřejmě, pane,“ kývl Reiulf.
„Tak se jdi pozdravit s královnou.“
„S královnou?“ vykulil oči Reiulf. Pokud on věděl, Adalhe-it byla na rodném hradě, Gudleifra nechtěla do smrti vidět a Tankreda nechala spráskat podomky.
„Není ti to po chuti?“
„Tone, ale…“
„Tak běž.“
Reiulf zmaten vyšel ven. Zapomněl se i zeptat Gudleifra, jak to, že chodí. To nevadí, pomyslil si. Morcant to bude vědět. Byl tu celou dobu.
Otrokyně ho uvedla do královniných komnat. Adalheit seděla v okenním výklenku a vyšívala. Podle tmavozelených šatů Reiulf poznal, že stále ještě truchlí pro syna, proto hned zahnal myšlenku zeptat se královny, co ji přimělo k návratu. Nepokládal za vhodné jitřit staré rány.
„Buď zdráv, Reiulfe,“ pokynula mu, aby se posadil proti ní.
„I ty buď zdráva, má paní,“ lehce sejí uklonil Reiulf. Adalheit si nechala vyprávět, co Reiulf prožil, když byl pryč.
„Hodně jsi zkusil,“ řekla, když dovyprávěl, a pohladila ho po tváři. „A choval ses nadmíru statečně. To tě šlechtí, Reiulfe. Jsi skvělý muž.“
Reiulf cítil, jak mu ta chvála vhání krev do obličeje. Adalheit uměla družiníky krásně chválit, když pro jejího muže něco vykonali. Podle jejích slov poznávali, jak s nimi byl král spokojen. Král přikazoval a Adalheit odměňovala.
„Dlouho jsem tě neslyšela zpívat, Reiulfe,“ řekla královna. „Támhle je loutna, zazpíváš mi?“
„Rád,“ natáhl se Reiulf pro loutnu. Zahrál královně rozpustilou baladu. Cukalo jí kolem koutků úst, Reiulf viděl, že by se ráda rozesmála, ale že to pokládá za nevhodné. Poklekl před ní na koleno a začal pro ni skládat píseň, takovou, jako zpívají ža-kéři paním svého srdce, a přitom po ní šibalsky pokukoval. Adalheit se ještě chvíli přemáhala, ale když začal Reiulf zamilovaným hlasem tvrdit, že k úplnému štěstí mu schází jen to, aby spatřil, jak její hebká kůže svým jasem zastíní záři měsíce, nevydržela to a rozesmála se.
„Mlč už,“ zakryla mu dlaní ústa. „Kdyby tě slyšel král, nechá tě vymrskat z hradu.“
„Pročpak?“
„Od té doby, co je zdráv, žárlí na každého, kdo se na mě jen podívá.“
„Já bych taky žárlil,“ řekl Reiulf.
„Už ať jsi pryč!“ plácla ho Adalheit.
„Propouštíš mě ze svých služeb, královno?“
„Pro dnešek tě půjčuji svým panenkám. Stýskalo se jim po tobě, když jsi byl pryč, tak jim to hleď vynahradit. Zítra si tě zase dám zavolat.“
„Budu na to čekat jako na spasení,“ slíbil Reiulf a s úklonou odešel.
Královna si pomyslela, že tenhle mládeneček měl být asi opravdu spíš bardem nebo žakérem než královým družiníkem, protože by byla veliká škoda, kdyby hoch tak roztomilý měl padnout v nějaké bitvě.
Reiulf, dobře naložený, že se mu podařilo královnu rozveselit, seběhl do křídla, které obývali družiníci.
„Gudleifr mi slíbil, že mi nic neuděláš,“ oznámil Asgeirro-vi, hned jak ho potkal v hodovní síni. Pro jistotu se mu ještě vyhnul obloukem.
„Tvoje noha, ne moje,“ zavrčel pod vousy Asgeirr. „Večer ke mně zajdeš a uvidíme, jak to s ní vypadá.“
Reiulfův hlas zaslechl na chodbě Harald a doběhl pro ostatní družiníky. Bald s sebou přivedl Sigelindu.
„Tohle je Reiulf, Sigelindo,“ představil jí Reiulfa. „Teď už znáš všechny družiníky.“
Sigelinda se na Reiulfa usmála a Reiulf se uklonil, div se ne-přelomil v pase. V očích mu už zase hrála čtverácká světýlka, ale raději neřekl nic z toho, co ho napadalo o ženáčích a novomanželkách, protože s Baldovou pádnou pravicí se už jednou seznámil a po druhé o to přílišně nestál.
„Rád bych se konečně dozvěděl, co se tady na hradě dělo,“ nadhodil.
„A co by tě tak zajímalo?“ zeptal se Morcant hlasem, který rádoby naznačoval, že se tu toho zase tolik převratného neudalo.
„Všechno,“ odpověděl Reiulf. „Předně: jak to, že král chodí?“
„Lip než já by ti to nejspíš pověděl Sian,“ řekl Morcant, „Protože ten u toho byl osobné. Ale bohužel někde lítá s Dan-grudem a Caradacem, tak ti řeknu já, co jsem slyšel od něj.“

O CESTĚ DO HNÍZD MOUDRÝCHHAVRANŮ

Když letěl Caradac z Lorenu na Udi Reiulfovi pro pomoc, nesl s sebou stříbrnou podkovu a dal ji králi. Král, jat obavami o Reiulfův život, vyslal Arnwalda, Waltheriho, Asgeirra, Randwulfa a Haralda do Skal a ponořil se do moudrých knih, aby zjistil, co je třeba s podkovou podniknout, aby mu vrátila zdraví. Po několika dnech si zavolal Caradaca.
„Potřebuji Waltheriho a Arnwaldův amulet, Caradacu. Dones mi je, víš, kudy šli, do zítřka můžeš být zpátky. Určitě ještě nepřekročili Cynibre.“
„Caradac ti jen nerad něco odmítá, Gudleifře, ale nemůže tvým družiníkům amulety vzít,“ zaskřehotal Caradac.
„Ale já je nutně potřebuju,“ naběhla králi žíla na čele. „Tady v té knize je to psáno,“ udeřil prastarým svazkem o stůl, „a navíc se to dnes v noci objevilo v mé knize.“
Caradac si mlčky čistil zobák o peří.
„Tak poletíš?“
„Ne.“
„Caradacu, myslel jsem, že když ses vylíhl v Hnízdě, že patříš mezi moudré havrany! Copak ti nedochází, že nejde jen o mě, ale o celou zemi?“
„Dochází,“ řekl havran. „Ale tví družiníci co nevidět budou svoje amulety potřebovat víc než ty. Navíc je do úplňku ještě dost daleko.“
„Do úplňku? Co mluvíš o úplňku?“
„Caradac ví, co chceš provést, a pokud to chceš provádět jindy než za úplňku, pak tě varuje. Jindy totiž není cesta z paprsků tak pevná, aby unesla koně. Pokud to v tvých knihách zapsáno není, potom to tam není zapsáno právě proto, aby kouzla podkovy nezneužili hlupáci.“ Uvědomil si, že by to král mohl vztáhnout na sebe, a proto rychle pokračoval. „A aby podkovu mohl správně použít jen ten vyvolený. Vsaď se oč chceš, Gudleiíre, že dříve či později se v knize objeví varování. A jelikož Caradac ví, že jsi svéhlavý, bude tě hlídat, abys za družiníky neposlal někoho, kdo by měl amulety přivézt dřív, než je budou potřebovat. Pokud bys tak chtěl učinit, vyklovne ti levé oko. Amulety přinese Caradac sám, až to uzná za vhodné, a bude to dost včas.“
„Caradacu, řeknu svému nejlepšímu střelci, ať si tě vyhlédne za terč,“ sípěl Gudleifr.
„K čemu by ti to bylo?“ řekl lhostejně Caradac. „Kde bys pak sehnal lepšího zpravodaje a moudřejšího rádce?“
Caradacova neotřesitelná jistota Gudleifra přiváděla na pokraj šílenství. Zuřivě smetl ze stolu knihy a psací náčiní. Duběnkový inkoust se rozstříkl na dlaždicích. Caradac přeletěl na držák pochodně ve vzdálenějším rohu místnosti, kam by po něm Gudleifr nemohl házet věci. Gudleifr přivolal otroka, aby uklidil nepořádek na zemi. Chtěl mu ještě říct, ať zavolá posla a slídiče Skogu nebo vojevodu Igdise, aby je vyslal za družiníky, ale zarazil se. Měl nejasné tušení, že by Caradac svou hrozbu splnil. V bezmocném vzteku se hryzal do kloubů na rukou.
Čekal mnoho dní. Caradac občas zmizel a vrátil se s novými zprávami o družinících na cestě k Lorenu, o Reiulfovi nebo o Baldovi, ale amulety stále nepřinášel.
„Za čtyři dny,“ řekl jednou, „by měli být Waltheri s Arnwal-dem v bezpečí. Pak ti amulety donesu.“
A skutečně čtvrtý den pozdě večer upustil králi do dlaní dva železné přívěsky s různobarevnými kameny.
„Konečně,“ oddechl si Gudleifr. „Dnes je měsíc v úplňku. Byl nejvyšší čas.“ Zazvonil na otroka a kázal zavolat Siana.
Siana to roztrpčilo. Nebyl rád, že ho někdo ruší, zrovna když si osvěžil přetěžké umění číst a prokousával se knihou docela rychle. Navíc v něm dřímal příjemný pocit úlevy, protože rameno, které mu rozdrtil strom v Dankradu a které mu znovu zlomili na Mářu, ho poprvé po dlouhé době přestalo na delší chvíli bolet, a věděl, že jakmile se pohne, bolest se nemilosrdně vrátí.
„Král si žádá Siana Hnědookého,“ uklonil se otrok.
„Kdy,“ zavrčel Sian.
„Okamžitě, pane,“ řekl otrok a zmizel za dveřmi. Sian vztekle uhodil pěstí do lůžka. To si mohl myslet, že s ním bude chtít mluvit král. Odhodil knihu a vstal. V rameni se mu uhnízdila tupá, neodbytná bolest. Zavěsil si ruku na pásku a přes rameno si přehodil plášť, protože pořád ještě pokašlával a, i když bylo venku horko, chodby byly studené. Zvlášť večer a v noci.
Otrok na něj čekal, aby ho dovedl ke králi. Gudleifr byl netrpělivý jako vždy, když se něco neudělalo hned, jak si to přál. Pololežel, poloseděl ve své ložnici, oknem sem svítil měsíc a bylo tu světlo jako ve dne, i když tu nehořela jediná svíce. Prázdný svícen stál na okenní špaletě vedle třpytící se podkovy a Waltheriho a Arnwaldova amuletu. Král počkal, až otrok odejde. Sian na něm pozoroval známky nadšeného vzrušení, které si dával do spojitosti s podkovou, ale dosud netušil, jak.
„Dnes nadešel čas, Siane, kdy mi má podkova vrátit zdraví,“ řekl Gudleifr.
„Ano?“ poznamenal zdvořile Sian, aniž ho to v nejmenším vzrušovalo. Sužovala ho vzrůstající bolest v rameni a tak mu bylo celkem jedno, co král říká.
„Ty mi musíš pomoci, Siane, protože jsi mým prvním druži-níkem,“ pokračoval král.
„Jak?“ zeptal se stejně bezbarvě Sian a král si uvědomil, že jeho družiník je bledý a dívá se na něj naprosto nepřítomně. Nedá se nic dělat, Siane, pomyslil si, musíš to chvíli vydržet. Tak to bylo psáno v knize. Ukázal na předměty v okně.
„Podkovu a amulety upevni do svícnu tak, aby konce podkovy směřovaly k Měsíci. Největší kameny v amuletech se mají dotýkat obou konců podkovy. Musíš v nich vidět Měsíc. Je to nakresleno tady v té knize. Prohlédni si to, ale pospěš si.“
Sian si jak jen mohl nejpozorněji prohlédl poměrně srozumitelný nákres na zažloutlé stránce knihy. Byly tam ještě nějaké poznámky Starým jazykem, ale ten neovládal a tak jim nevěnoval pozornost. Pak se doploužil k oknu a přepečlivě nastavil amulety proti podkově upevněné ve svícnu tak, jak to bylo vymalováno v knize. Dalo mu to dost práce, protože mohl používat jen jednu ruku, králi připadalo, že mu to nejde tak rychle, jak on by si býval přál, a vztekle ho popoháněl. Sian, jak se zdálo, si ho nevšímal. Točila se mu hlava, jak dlouho stál, rameno ho pořád bolelo a cítil, že se o něj pokoušejí mrákoty.
Konečně se mu podařilo svícen natočit tak, aby měsíční světlo dopadalo přesně do středů obou diamantů. Za chvíli bílá zář vyplnila oba drahokamy a roztřpytila konce podkovy. Byla pronikavě namodralá a poznenáhlu se rozlévala až k ohbí podkovy.
„Ustup stranou, Siane!“ vykřikl král, cítil, jak mu vysychá v krku a vzrušením se mu chvěly ruce.
Sian ho sice slyšel zřetelně, ale jakoby přes vrstvu cupani-ny. Chtěl poodejít, jenže zář podkovy ho přitahovala, opřen dlaní zdravé ruky o špaletu hleděl do světla a nemohl od něj odtrhnout oči, jako kdyby ho k sobě připoutávalo.
V okamžiku, kdy se záře v ohbí podkovy spojila, vyšlehly z tohoto místa dva snopce paprsků. Jeden mířil k Měsíci, druhý do místnosti, ke Gudleifrovu loži, a Sianovi, který mu stál v cestě, projel hrudí jako dřevec. Sian se vypjal jako luk, v celém těle cítil divné mravenčení a jakási neznámá síla, které nemohl a ani nechtěl odolat, ho nejdřív donutila, jak se mu zdálo, vznést se do vzduchu a po té ho srazila k zemi.
Gudleifr viděl, jak se Sian prohnul a pak zřítil k zemi, jak mu tělem proběhlo křečovité zachvění a zůstal bezvládně ležet naznak.
Paprsek se zastavil stopu před královým ložem. Sotva se druhý konec paprsku dotkl Měsíce, rozvinuly se obě jeho části ve světelnou cestu a od Měsíce se odpojil tmavý bod.
„Siane!“ zavolal král na bezvládného družiníka, ale Sian neodpovídal. Jen podle toho, jak pravidelně se mu dmula hruď, bylo možno soudit, že ještě žije.
Sian nebyl zcela v bezvědomí. Viděl jasně osvětlenou místnost i přibližující se bod, ale pohnout se nemohl, jako by byl ochromený, a v uších mu hučel nějaký vzdálený vodopád.
Čím byla černá tečka blíž, tím zřetelněji bylo možné rozeznat obrysy jezdce i koně. Zanedlouho projel oknem a zastavil zvíře na okraji paprskové cesty.
Hřebec byl mohutný, čistě bílý, s narůžovělým chřípím, které mu zářilo ohněm a šel z něj dým. I hřívu a ocas měl bílé, spadaly mu až na zem. Jezdec měl na sobě podivnou krásnou zbroj ze skoro černého, modrolesklého kovu, a z pod přilby zdobené perlami mu vykukovaly konce šesti zlatých copů. Z jeho mohutné postavy vyzařovala majestátnost a v rysech obličeje se mu zračila zvláštní rozhodnost a ušlechtilost. Tváří Sianovi nápadně připomínal Wanna, jehož mrtvé tělo a živého ducha viděl v hrobce. Když si jezdec shrnul z ramen plášť, objevil se ještě jeden pár rukou.
Orlyg, potvrdila se Sianovi domněnka. Wannův otec, čtyř-ruký král Bohů. Chtěl se vztyčit, aby mu vzdal čest, ale tělo ho neposlouchalo.
Viděl, jak Orlyg pohybuje rty, říkal něco Gudleifrovi. Potom se kůň vzepjal na zadní a předními kopyty několikrát udeřil do králova těla. Orlyg ke koni promluvil a hřebec seskočil ze světelné cesty, hrábl přední nohou a dotkl se Sianova rozdrceného ramene. Sian nic necítil, jen se mu začalo kalit vědomí.
Pak Orlyg vyvedl koně na cestu a zmizel v dálce. Záře v místnosti začala hasnout a s ní opustily Siana smysly.
Probudilo ho, když mu někdo zatřásl ramenem. Otevřel oči a spatřil nad sebou krále.
„Sláva, Siane, jsi při smyslech?“ usmál se král. „Není ti zle?“
„Mně? Ne. Myslím, že ne,“ zablábolil Sian a posadil se. Rameno necítil. Nebolelo. Hnul paží a měl pocit, jako by ji nikdy neměl zlámanou. Pak si uvědomil, že král nad ním stojí. STOJÍ.
„Pane… ty jsi zdráv?“ nevěřil svým očím.
Gudleifr se rozesmál, v životě ho nikdy nikdo neslyšel smát se tak šťastně jako teď.
„Ano, Siane, tvůj král je zdráv – díky ti za to, pomohl jsi mi. Než ti ale svěřím jeden velice závažný úkol, musím si něco vyřídit.“
A zanechav zkoprnělého Siana v místnosti, rozeběhl se do stáje pro koně a vyrazil k Adalheitinu hradu.
Sian se zvedl z podlahy a přistoupil k oknu, kde dosud ležela podkova s amulety. Byla do černá očazená. Přejel po ní prstem a zůstala na ní stříbrná stopa. Utřel si ukazováček do haleny a vzal do dlaní amulety. Byly vlažné.
Vyšel s amulety v rukou z ložnice a zamířil do svého pokoje. Cestou potkal Dangruda.
„Ty neležíš?“ podivil se Dangrud. „Měl bys. Vypadáš, jako bys viděl zjevení.“
„Nejsi tak daleko od pravdy,“ řekl Sian. Zavedl ho k sobě a vypověděl mu, co se právě přihodilo.
„Moc rád bych věděl, co řekl Orlyg králi,“ zabručel Dan-grud, „neboť mám tušení, že pro nás z toho nevzejde nic příjemného, protože nás král zase někam vyštve. Nešť. Jsem rád, že ses uzdravil.“
Sian položil amulety na stůl uprostřed místnosti, aby si je mohl Caradac, až se tu staví, vzít a odnést je zpátky Arnwaldo-vi a Waltherimu.
Gudleifr hnal koně směrem na severozápad a brzy stanul před hradem své ženy. Od Morcanta převzal zvyk nosit s sebou lesní roh, a tak teď na něj zatroubil svou fanfáru. Za okamžik uslyšel za bránou hluk a pak zavrzaly řetězy spouštějící padací most a veřeje brány se otevřely.
Král mohl vjet na nádvoří a ne bez jistého uspokojení si všiml, jak na něj všichni s úžasem zírají. Jejich chromý král přijel z Udi sám na koni, svižně z něj seskočil a rozeběhl se do paláce. Vyšel po schodech, kudy ho, když tu někdy pobýval, vždy jen nosili otroci, a stanul přede dveřmi královniných komnat.
Prudce rozrazil dveře ložnice, ale Adalheit tam nebyla.
„Adalheit!“ vzkřikl.
Zdálo se mu, že zaslechl kroky ve vedlejším pokoji. Vešel tam a spatřil polekanou královnu.
„Adalheit,“ řekl měkce, hrdlo měl stažené. „Nechtěla ses ke mně vrátit… musel jsem si pro tebe přijít sám. Půjdeš se mnou?“
Adalheit na něj nevěřícně hleděla a do očí se jí draly slzy.
„Gudleifře…“ vzlykla, „ty jsi opravdu PŘIŠEL…“
Král došel až k ní a přitiskl šiji k hrudi.
„Přišel jsem sám, ale vrátím se jenom s tebou.“
Druhý den opustil královnin hrad narychlo vypravený, leč přesto skvostný průvod, v jehož čele jel král Gudleifr a po jeho boku Adalheit s princeznou.
Král byl pryč jen několik dní, ale na Udi z toho bylo boží dopuštění. Marně Sian znovu a znovu vykládal, co se stalo, a přísahal při Orlygovi i Fréár, že skutečně nemá nejmenší tušení, kam král zmizel. Došlo to tak daleko, že ho kdosi nařkl, že krále zavraždil a chce se zmocnit trůnu. Pomluva rozběsnila hradní lid natolik, že se Sian s Dangrudem a Morcantem museli zahradit ve věži.
Ještě než zatloukli dveře trámy, přiběhl za nimi princ Bero-hard s Kaunem.
„Co tu děláte?“ křikl na ně Morcant. „Princi, tady půjde do tuhého, ukliď se někam na druhý konec hradu!“
„V žádném případě, Olbříme Morcante,“ zavrtěl hlavou Be-rohard. „A pusť nás dovnitř.“
„Ani nápad,“ odmítl Sian. „Kdyby se ti tu něco stalo, Gudleifr z nás sedře kůži.“
„V době nepřítomnosti mého otce jsi povinen poslouchat mě,“ řekl Berohard hlasem, který nepřipouštěl odmluvy. „Poroučím ti, Siane Hnědooký, abys mě a mého vychovatele okamžitě pustil dovnitř, protože na schodech už slyším hluk.“
Ne bez reptání a nadávek uvolnili družiníci dveře natolik, aby se Berohard s Kaunem dostal dovnitř, a rychle je zase zatloukli.
„Promiň mi, Siane, způsob, jakým jsem s tebou mluvil,“ řekl Berohard, když byly dveře zajištěné. „Ale nebyl čas tě přemlouvat.“
Za dveřmi zaslechli hlasy čeledě.
„Já ti věřím,“ pokračoval Berohard, „a předpokládám, že se otec brzo vrátí. Když tu budu s vámi, moc si rozmyslí, jestli podpálí dveře, a jinak se sem nedostanou. Ale musíš jim říct, že tu jsem.“
Sian poplácal prince po rameni.
„Díky, Beroharde.“
Pak přistoupil ke dveřím. Právě na ně dopadla první rána sekerou a Dangrud povytáhl obočí. Byla vedena překvapivě velkou sílou.
„Hej!“ křikl Sian. „Vy hňupové! Slyšíte mě?“
„Doufám, zeje tam nějaká vážená osoba, jako třeba vojevo-da Eamondretilis,“ poznamenal Morcant.
„Vojevodové jsou s vámi,“ řekl polohlasně Kaun. „Tohle je jen čeleď a lůza.“
„Jestli mě slyšíte, tak aspoň klápněte zobákem, ať mám jistotu, že vám strachy nezamrzly huby!“ pokračoval Sian, když mu nikdo neodpověděl.
„Nám – strachy? A hňupové?“ ozval se za dveřmi pohoršený hlas. „Kamarádi, necháme si tohle líbit od královraha?“ Řev, který se zvedl, jim nahnal husí kůži. „Ticho, přátelé!“ křičel muž, který se prve ozval, zřejmě vůdce tlupy.
„Podle hlasu bych řekl, že je to štolba Pergult,“ řekl Sian. „Ticho! Neposlechneme si, co ten smraďoch chce? Určitě bude škemrat o milost! A dáme mu ji?“
„NE!“ zahulákal dav. „Ten se cítí,“ zavrtěl hlavou Morcant. „Poslouchám tě, Siane,“ řekl milostivě štolba. „Za prvé bych tě rád požádal, koňáku, aby sis vyčistil shnilé maso z mezer mezi zuby, než vyslovíš moje jméno,“ promluvil rozvážně Sian, „za druhé, abys před něj uctivě vkládal slůvko PANE, popřípadě ti dovolím říkat i můj pane, ale být tvým pánem, to je spíš pohana než čest, a za třetí bych tě chtěl upozornit na to, že v téhle zatracené věži se kromě mě, mého přítele PANA Dangruda a PANA Morcanta nalézá ještě královský vychovatel PAN Kaun a princ Berohard, který tě může ujistit, že král je živ a zdráv více než kdy dříve, ví dokonce, kam jeho otec jel, ale bohužel mu musel slíbit, že se o cíli jeho cesty nezmíní. A jak je král citlivý na dodržování rozkazu, víš stejně dobře jako já.“
Za dveřmi se zřejmě radili.
„Jak ti mám věřit, že nejjasnější princ Berohard je uvnitř ve vaší špinavé společnosti?“
„Už jednou jsem tě žádal o trochu uctivosti při rozhovoru se mnou,“ řekl rozmrzele Sian. „Chápu, že při kydání hnoje jí příliš nepochytíš, ale pak si nemáš troufat otvírat svou smradlavou hubu na osoby vznešenějšího původu, než jsi sám. Až odtud vylezu, pravděpodobně ti udělám něco, co se ti příliš líbit nebude. Co se týče důkazu, že princ Berohard je uvnitř: princi, buď tak laskav a sniž se k tomu, abys promluvil k tomuhle oslovi, který má v hlavě hrst shnilé slámy.“
„Mrzí mě, Pergulte, že nevěříš Sianovi Hnědookému, neboť já v něj vkládám plnou důvěru,“ řekl Berohard. Venku dali opět hlavy dohromady.
„Když pustíš prince ven, postarám se o to, aby vás nechali moji přátelé svobodně odejít,“ slíbil Pergult.
Družiníci s Kaunem se rozchechtali, až jim tekly slzy. „Oh, Pergulte,“ hekal Sian, „jsi tak nesmírně laskav. Staráš se dokonce i o to, aby se nám nepokazila dobrá nálada. Zato já ti ji asi pokazím!“ naklonil se k Berohardovi. „To, co teď tomu hnojikydovi řeknu, neber vážně,“ zašeptal. Pak promluvil zase k Pergultovi. „Jestli okamžitě neodejdete z věže a nedáte nám pokoj, než se král vrátí, podříznu prince jako holoubě.“ Berohard se přidal ke hře.
„Hned odejděte!“ zapištěl. „Mám dýku pod krkem!“ Za dveřmi nastala hlučná porada.
„Jdeme se poradit s vojevodou Igdisem Železným. Pak ti přijdu říct, ty všiváku, jak jsme se rozhodli.“
„A nezapomeň poklidit koním, špatně se o ně poslední dobou staráš! Zřejmě ti ten hnůj stoupl do hlavy!“ křikl za ním Sian.
„Vojevoda Igdis je rozumný a zkušený muž,“ řekl Dangrud. „Už aby se král vrátil,“ řekl pomstychtivě Sian. „Hned jak vylezu z věže, tak si totiž půjdu s Pergultem, s tím drnohryzem a hovniválem, vyřídit toho všiváka. Uřežu mu všechno, co je k uřezání, a vydloubu, co je k vydloubání, a závěrem ho pomažu dehtem a vyválím v peří.“
„Bude zajisté vypadat velmi přitažlivě,“ mínil Kaun. „Nepochybuji,“ souhlasil Sian.
Morcant vylezl po žebříku o patro výš, aby zjistil, jestli je ve věži něco k jídlu. Vzhledem k tomu, že byla používána jako strážní, jídla i pití tu bylo celkem dost, aby hlídky nemusely scházet dolů. Nahoře na ochoze objevil dva muže hradní osádky. „Hlídáte, hlídáte?“ zeptal se, když vkročil na ochoz. „Hlídáme, pane,“ odpověděl ten starší. „Hlavně, jestli se už vrací král, protože pro sedm lidí – i když princ je ještě dítě – jídlo ve věži vydrží tak na tři dni.“
Morcant se zasmál. „Hlavně dávej pozor, brachu, kdyby tu láji napadlo po nás střílet, aby se netrefili. A v hlídkování se s vámi budeme střídat, ať si tu stravu a byt nějak odpracujeme.“ Pergult se vrátil s tím, že vojevoda jim doporučil týden posečkat, s čímž po zralé úvaze souhlasili, protože nemají co ztratit. Pochybují sice, že by se král objevil, protože jsou přesvědčeni o jeho smrti, ale chtějí dát najevo svou dobrou yůli. Přijdou si promluvit opět za týden, pokud by se ovšem Sian a jeho druzi chtěli vzdát dřív, stačí zavolat z okna, protože u věže bude stále stráž. S tím Pergult a jeho doprovod odešel.
„Pevně doufám, že nás tady Gudleifr nenechá hnít tak dlouho,“ řekl Morcant. „Připadá mi dost ponižující být tu zavřený jako slepice v kurníku, které někdo odstavil žebřík.“
„Kdyby se tu alespoň objevil Caradac,“ posteskl si Sian, , jenže ten pták pitomá se nikdy neobjeví, když ho člověk potřebuje.“
„To by si Caradac vyprosil,“ kráknul uraženě havran, který zrovna přistál na okně. „Caradacovým zvykem je právě přicházet, když je toho nejvíc zapotřebí.“
„Odpusť, Caradacu,“ omlouval se Sian. „Nemyslel jsem to vážně.“
„A navíc Caradac dával všanc život, když si sem letěl poslechnout takové urážky, protože jakási odporná osoba se po něm snažila střílet z luku,“ pokračoval havran.
„Ještě jednou se ti omlouvám,“ řekl Sian.
„No dobrá,“ zatřepal blahosklonně Caradac křídly. „Caradac ti pro tentokrát odpouští. Ale příště si, buď tak laskav, dávej pozor na to, co říkáš.“
„Spolehni se,“ slíbil Sian.
„Caradac našel vaše pokoje prázdné, když letěl pro Walthe-riho a Arnwaldův amulet. Znepokojilo ho to a vydal se vás hledat. Zaslechl, co si vykládají lidé na nádvoří, a tak letěl rovnou do věže s úmyslem vám pomoci, ale po tom, co tu byl nucen vyslechnout…“
„Caradacu, prosím tě,“ zaskřípal zuby Sian. „Nestačí, že jsem se ti dvakrát omluvil?“
Caradac měl totiž někdy vrtochy a hrozně rád se nechal do-prošovat.
„Caradac ví, kam odjel král,“ řekl havran, aniž věnoval Sia-novi sebemenší pozornost.
„Kam?“ vyhrkli všichni najednou.
„Dozvíte se. Budete překvapeni,“ zakrákal smíchy havran. „Důležité je pro vás to, že během zítřka Gudleifr dorazí.“
„Díky Bohu,“ řekl Kaun.
„Díky Bohům,“ řekl Dangrud.
„Těš se, Pergulte!“ řekl Sian.
„Caradac se teď pokusí vyhnout dostřelu toho nesnesitelného chlapíka a donese amulety zpátky Arnwaldovi a Waltherimu. Vrátí se co nejdřív, aby si zase někteří lidé nestěžovali, že není tam, kde je ho třeba,“ řekl Caradac.
„Caradacu,“ povstal Sian,, jestli ihned nezmizíš, vytrhám ti všechna ocasní péra.“
„Surovce,“ řekl Caradac a odletěl.
Druhý den už od rána netrpělivě vyhlíželi Gudleifra. Krátce po poledni se na cestě vedoucí k hradu objevil průvod s královskou korouhví. Morcant vyběhl na ochoz a zatroubil na svůj roh břesknou fanfáru – povel k útoku, aby král věděl, že se na Udi něco děje. Odpověděl mu králův roh o něco vyšším a ne tak jasným zvukem. Král troubil k ústupu, z čehož Morcant usoudil, že král pochopil, co chtěl sdělit.
„Prosím tě, s kým se to vrací?“ zeptal se Morcanta Kaun, i když Morcant na dálku viděl stejně tolik jako on.
„Nevím, to by chtělo Tankreda,“ řekl Morcant. „Sian tvrdil, že král odjel sám.“
Chvíli mžourali do dálky, než se průvod přiblížil natolik, aby rozeznali, že v jeho čele jede vedle krále žena.
„Královna se vrací,“ vydechl Morcant a zahrál slavnostní fanfáru, jak nejlépe uměl. Kaun seběhl dolů. „Královna se vrací!“ křikl.
„Mami!“ zavýskl princ a vyletěl nahoru na ochoz. „Mami! Tady jsem!“ křičel, i když ho královna ještě nemohla slyšet, a nahýbal se přes hrazení tak, že ho Morcant musel držet, aby nespadl.
„Beroharde, prosím tě,“ klidnil ho, „počkej dole, tady se ti ještě něco stane.“
Sešel s princem dolů, sesedli se vedle sebe a čekali, až si král v hradě vyjasní situaci. Berohard pobíhal neklidně od okna k oknu ve snaze zahlédnout aspoň jednoho z rodičů, dokud ho Sian nepřitáhl vedle sebe na lavici.
„Dočkáš se, Beroharde, a uč se čekat v klidu. Jako budoucí král to budeš moc a moc potřebovat. Tvůj otec například čekal pětatřicet let.“
Berohard schlípl, až se ho Dangrudovi zželelo, vzal si od Morcanta hrací kostky a hodil je na stůl.
„Vrhcáby umíš?“
Berohard kývl.
„Tak mě to nauč.“
Berohard v mžiku načrtl na desku stolu uhlíkem vrchcábni-ci a začal. Dangrud kostky nikdy nehrál, zřejmě mu to připadalo jako zbytečné plýtvání časem i silami, ale kvůli Berohardovi se obětoval. Berohard ho ještě neznal tak dobře, aby mohl tuto oběť ocenit tak, jak ji mlčky ocenil Sian. Po nekonečně dlouhé době, kdy Dangrud neustále prohrával, aniž ho to v nejmenším vzrušovalo, se za dveřmi ozval králův hlas.
„No tak, moji družiníci, přestaňte se schovávat jako jezevci v noře a pojďte přivítat krále!“
„Okamžik,“ řekl Morcant, odehnal od dveří Beroharda, kývl na Dangruda a vzali trám každý zajeden konec.
„Teď,“ řekl Dangrud a dřevo zapraštělo, jak trám dopadl na podlahu. Stejně urvali i druhý a třetí, pak Sian odemkl dveře a hluboce se uklonil královně, kterou s sebou Gudleifr přivedl do věže jako překvapení. Berohard se prosmýkl kolem Siana a padl jí kolem krku.
„Na Udi je už klid,“ řekl Gudleifr. „Jak mě uviděli, začali svolávat na Pergultovu hlavu hromy a blesky. Byla to vlastně i moje vina, neměl jsem z hradu tak utéct, ale,“ pokrčil omluvně rameny, „i král se někdy dostane do rozpoložení, kdy nejedná tak, jak by se bylo hodilo.“
Sešli na nádvoří, kde je s jásotem přivítal tentýž dav, který by před dobou nedávno minulou ze Siana nejraději stáhl kůži za živa.
„Stádo,“ odfrkl opovržlivě Dangrud. „Jdou za tím, kdo nejvíc bučí.“
„Tím jsi myslel koho, Dangrude?“ loupl po něm očima král.
„Tím jsem myslel Pergulta,“ odtušil Dangrud.
„A, Pergult, kdepak jen je?“ vzpomněl si Sian a rozhlédl se kolem sebe. Oči mu jen hrály. „Rád bych si s tím příjemným mužíčkem popovídal mezi čtyřma – aspoň zpočátku – očima.“
„Pokud s ním máš nějaké účty, Siane,“ položil mu král ruku na rameno, „přenech je mně. Trestat budu já.“
„Jak je tvá vůle, pane,“ podřídil se neochotně namíchnutý Sian.
Pergulta bylo nutno nejprve najít. Poté ho král obvinil z pokusu o převrat, pobuřování a z urážky krále, které se dopustil tím, že urážel jeho družiníky. Prohlásil, že správně by ho měl nechat oběsit, ale vzhledem k tomu, že u něj slouží dlouho a zatím se osvědčil jako dobrý služebník, trest mu zmírní. Dal ho důkladně vymrskat a vyhnat z hradu. Tím celá bouře na Udi skončila a lidé, znající Gudleifra jako neobyčejně popudlivé-ho, přisoudili její poměrně mírný závěr dobrému královu rozpoložení pramenícímu z nenadálého uzdravení a z Adalheitina návratu.
„A nyní si, moji družiníci, pohovoříme o tom, co vás čeká,“ řekl král a zamířil do své pracovny. „Z tvého výrazu, Dangrude, soudím, že příliš nadšen nejsi. Ani já ne, protože tento úkol bude, jak se obávám, velmi obtížný, ale doufám, že mě ani tentokrát nezklamete.“
Usadili se kolem stolu, na němž leželo několik knih a už vyleštěná podkova.
„Když jsem se setkal s Orlygem – Sian vám už bezpochyby vše vypověděl, měl na to ve věži dost času – , řekl mi, zeje třeba pohřbít v královské hoře Mirabatu Udovy kosti, které, jak asi víte, před zhruba čtyřmi sty lety z hrobky zmizely neznámo kam. Udi byl u počátku sváru v zemi Éllad a podle Orlyga musí být i u jeho konce. Na vás teď je, abyste kosti přinesli.“
„Víš, pane,“ řekl rozvážně Dangrud, „že půjdeme, kamkoliv nám řekneš, a přineseme ti, cokoliv chceš, ale musíme vědět, KDE to hledat. Nejsme přece jasnovidci.“
„Dangrud má pravdu,“ podpořil přítele Morcant. „Není v našich silách překopat každou píď země a hledat zpráchnivě-lé kosti. A když nějaké najdeme, poznat, že jsou Udovy.“
Gudleifr potřásl hlavou.
„Vím, zeje to těžké. Zeje to to nejtěžší, co jsem po vás kdy chtěl. Ale když už jsme dospěli téměř k vrcholku hory – vzdáme se jenom proto, že se zdvihl vítr?“
„To by byla spíš pořádná vichřice,“ zahučel Morcant.
„Praotec lesních mužíků je moudrý, poradí vám,“ navrhl Gudleifr.
„Tohle bude těžko Amaler vědět,“ namítl Sian. „Praotcové mužíků čerpají svou moudrost ze čtyř knih, které vznikly při stvoření světa, a tam to být nemůže. Ela-sipona vykládá o zemi, vodě, ohni, vzduchu, tvorech a rostlinách. Kana o léčitelství, Argunna o kouzlech, čárách a jasnovidectví a Orsana o bozích a jejich polobožských dětech. O tom, co se děje ve světě mimo Hvozd, se dozvídají jenom od svých zpravodajů. A ani zpravodaj jim nemůže povědět to, co neví nikdo.“
Caradac na truhle se zřejmě před chvílí probudil.
„Caradac ví, kdo by vám poradil,“ řekl.
„Kdo?“
„Jeho pán a král, Eladac – král moudrých havranů.“
„Caradacu, jsi si jist, že by Eladac věděl, co neví Amaler?“ zeptal se Gudleifr.
„Caradac si je jist, že Eladac ví, kde hledat Uda,“ odpověděl havran.
„Mohl bys tedy k němu doletět a zeptat se ho?“
„Ne,“ řekl Caradac. „S Caradacem musí jít Sian.“
„Proč?“
„Nikomu jinému to Eladac nesmí říct. A může s ním jít Dangrud, protože cesta do Hnízd vede kolem Skal a samotnému jezdci se tam necestuje bezpečně.“
„Caradacu, skutečně bys to nemohl vyřídit sám?“
„Nesmlouvej, Gudleifře,“ zaskřehotal Caradac. „Jestli ti záleží na tom, abys kosti měl, vyšli Siana a Dangruda zítra na cestu. Dej jim koně klusáky, kteří rychle běží, ale není zas taková škoda, když zajdou.“
Sian s Dangrudem po sobě koukli. Caradacovy řeči se jim příliš nezamlouvaly a měli pocit, že havran ví daleko víc, než se uvolil říct.
Vyrazili časně zrána, ještě za šera. Odpočatí čerství koně se brodili trávou mokrou nočním deštěm a bujně pohazovali hlavami. Podle Caradacovy rady si družiníci nevzali své nádherné válečné hřebce, ale vybrali si ze stáda rychlých štíhlých koníků, které používala Gudleifrova jízda.
Jeli přímo na sever ke skalnaté poušti, v jejímž srdci stál Lo-ren. Nedrželi se těsně u hranice mezi Gudleifrovým a Widu-waltovým územím, ale neuhýbali ani příliš na východ. Cestou se dozvěděli, že se Widuwalt chystá vrátit zpátky na Már Jen co bude hrad aspoň z části opraven.
„To si ještě počká,“ zachechtal se Dangrud při vzpomínce na dobývání Mářu. „Nijak jsme se s tím nepárali.“
Sian si spíše než na dobývání pamatoval na železnou podkovu, která se mu vpálila do kůže na lopatce. Jizva zůstala, i když se rameno zahojilo. Často mu teď říkali Sian s podkovou.
Projeli místy, kde stál Tannův dvorec, pohráli si s myšlenkou, že by navštívili přátele, ale pak se rozhodli, že návštěvu odloží, pokud jim zbude čas, na zpáteční cestu, aby se příliš nezdržovali. Brzy na to překročili širokou línou řeku, která pramenila v Dankradu a protékala celou zemí Éllad od východu k západu, kde se vlévala do moře. Vtékaly do ní všechny řeky severní části Élladu, den cesty odtud i Ohnivá řeka, pramenící v Labyrintu a hasnoucí za Červenou bránou. V Cynibre se kdysi nacházelo zlato a zelené polodrahokamy, dnes by zde člověk nalezl jedině lososy a pstruhy a v jejích slepých ramenech prý přebývaly rusalky, dcery bohyně Rilany.
Několik dní na to, co překročili Cynibre, se změnila krajina v travnatou step, která se táhla až k obzoru, kde se zvedaly nevysoké špice strmých a rozeklaných šedorudých skal připomínajících dračí zuby. Ve stepi žila spousta zvířectva, ale hranici úpatí skalnaté pouště překročily snad jen ještěrky a supi.
Až dosud probíhala cesta pokojně. Sotva však minuli sou-těsku, která tvořila Modrou bránu Labyrintu, začaly se dít divné věci.
V předpolí Skal totiž sídlily síly, které přitahovaly zlo v Labyrintu, ale nebyly tak mocné, aby se mohly za bránu odvážit. O to žárlivěji střežily vstup do skal před vetřelci. Byla jen jediná cesta, kterou se mohl člověk dovnitř dostat, a tou se před časem vydal Reiulf k Lorenu. Vyhýbala se Labyrintu a končila u jezera.
První věc, která Siana vyvedla z míry, byl sen, který se mu zdál tu noc, kdy spali na dohled od Skal. Trávou se k němu připlazilo hádě, vztyčilo se, upřeně ho pozorovalo studenýma očima a v tlamě se mu míhal rozeklaný jazyk.
„Sss – sss – Sssiane,“ zasyčelo, „hlídej sssi koně.“
V tom se za hádětem objevil velký had a spolkl je. „Ne-sssmíššš mu věřit,“ řekl. „Kůň odlétne sssám.“
Pak se připlazil had velký jako kláda a pozřel toho, který předtím sežral hádě. Neřekl nic, ale místo jazyku se mu v tlamě kroutil sežraný had.
Sian se probudil celý zpocený. Jako každý rozumný člověk na sny věřil a had je zlé znamení. A že se mu zdálo o třech hadech najednou, to věru nevypadá dobře, i když je trojka šťastné číslo. Jelikož už svítalo, vzbudil Dangruda a svůj sen mu vyprávěl. Dangrud se zachmuřil.
„Až se příště utáboříme na noc, budeme pro jistotu držet hlídky,“ usoudil.
Vydali se na cestu k západu a ostražitě sledovali krajinu kolem sebe i nebe nad sebou a Caradac jim vydatně pomáhal. Nic pozoruhodného se nedělo, což jim vrátilo dobrou mysl. Se setměním zarazili koně, povečeřeli a uložili se ke spánku. Noc byla vlahá a tichá, ve vysoké trávě cvrčely kobylky, obloha byla plná hvězd a vál slabý příjemný větřík. Nikde kolem nich nepřeběhla živá duše, a přesto, i když se střídali na hlídkách, jim do rána zmizel Sianův kůň.
„U Orlyga!“ zaklel Sian, když to po ránu zjistil. „Jak je to možné? Nikde není ani stopa po tom, že by odešel. Tady je zválená tráva, jak ležel, a jinak nic. Musel by odletět! Carada-cu,“ obrátil se na havrana, který seděl na sedle druhého koně. „Znáš to tu lip než my – co se mohlo stát? Kde máme to zvíře hledat?“
„Caradac neví,“ roztáhl havran křídla a zase je pečlivě složil. „V dohledu není, asi se budete muset obejít bez něj.“
„To asi budeme,“ zavrčel Dangrud. Step byla od obzoru k obzoru mrtvá a tichá, ani našedlé srnky, jejichž skupinky byly dříve sem tam vidět, se nikde nepásly.
Sedlo a postroje Sianova koně nechali na místě, ostatní věci naložili na druhého hřebce, Dangrud ho vzal za uzdu a vykročili.
Slunce měli v zádech a jak stoupalo, hřálo čím dál tím víc. Vzduch se tetelil horkem. Dokonce i Dangrud odložil svou kožešinovou hazuku, bez které ho snad ještě nikdy nikdo neviděl. Sian šel svlečený do půli těla, ramena zrudlá žárem.
Marně se rozhlíželi po kousku stínu, kde by přečkali poledne. Trsy suchého křoví, které tu a tam trčely z trávy, poskytovaly stínu tak pro veverku. A i ta by se musela hodně uskromnit.
Náhle se od Skal odlepila jakási bílá narůžovělá skvrna.
„Podívej,“ ukázal na ni Dangrud, který si jí všiml první. „Něco se tam hýbe.“
Sian přimhouřil oči, jak se snažil na dálku a v jasném světle rozeznat, co to je.
„Oh,“ zajíkl se, když to zjistil. „Vyskoč na koně a pryč!“
Sám se vyšvihl do sedla, a než se Dangrud stačil vzpamatovat, seděli oba na hřbetě koně a hnali se tryskem přes pláň. Caradac zmizel ve výšce.
„Bohové, co má tohle znamenat?“ zachraptěl Dangrud, hrdlo hrůzou stažené.
Za nimi úžasnou rychlostí běžela koňská kostra, dosud ne-vybělená, zarůžovělá, a vzdálenost mezi ní a prchajícími se stále zkracovala. Kůň, který je nesl, ržál děsem, od pysků mu stříkala pěna a boky měl zbrocené potem.
„Neujedeme,“ křikl Sian. „Oba nás neunese, strháme ho!“
„Co chceš dělat?“
„Seskočit!“ odpověděl Sian a v plném trysku sklouzl z vlhkého hřbetu. Několikrát se v trávě překulil a zůstal nehybně ležet. Dangrud se vrhl do trávy za ním.
Kostra mířila přímo k Sianovi. Tiskl se k zemi a snažil se splynout s okolím a neřvat strachy. Kostra se však přes něj bez povšimnutí přenesla plavným skokem a Sian zahlédl, že kosti jsou dosud spojeny šlachami.
Kostra se řítila za marně prchajícím koněm, vbrzku ho dostihla a lačně se mu zahryzla do hrdla. V okamžiku, kdy vytryskla krev z tepny, zakroužil nad koněm mrak malých netopýrků, a když zadávený hřebec klesl k zemi, vrhli se na něj a zakryli ho jako živá houně. Kostra stála nehybně opodál a žebra sejí pohybovala, jako by prudce oddychovala.
Když netopýrci nasyceni vzlétli a zmizeli ve Skalách, zvedla se z trávy druhá ěerstvě obraná kostra, očichala krční páteř té první a bok po boku odklusaly do Skal.
Sian vyčkal, až kostry zmizely v horkým vzduchem roztete-lených Skalách, a teprve pak se odvážil doplížit se trávou k Dangrudovi. Celý roztřesený sebou plácl vedle něj.
„Viděls to?“ sténal. „Viděls to, Dangrude?“
„Viděl,“ kývl Dangrud a v tmavých očích mu seděla hrůza.
Zašumění Caradacových křídel je k smrti vyděsilo.
„Caradac je hlupák,“ řekl havran. „Neumí si dát dvě a dvě dohromady, jako by se právě vyklubal z vejce. Ví, že se u Skal ztrácejí koně, proto vám radil, ať si neberete svoje hřebce, a ví, zeje ve Skalách celé stádo mrtvých koní, ale nenapadlo ho, že to má nějakou souvislost. Dnes aspoň viděl, jak se stádo rozrůstá.“
„Caradacu, nevede k Hnízdům nějaká bezpečnější cesta?“ řekl Sian.
„Vede. Aleje o den – dva delší.“
„To je jedno. Já se tu nenechám… sežrat od netopýrků,“ zamračil se Dangrud.
„Když si představím, že by se nám nepovedlo včas seskočit…“
Siana až zamrazilo.
„Caradacu, podívej se, jestli je vzduch čistý,“ požádal Dangrud havrana, „dojdu pro tlumoky a vyrazíme. Oklikou.“
Caradac se vznesl do výšky a chvíli nad nimi kroužil.
„Zdá se, že nikde není ani živé, ani mrtvé duše,“ řekl, když se snesl dolů.
Dangrud se opatrně přikradl k místu, kde se odehrála koňská tragédie. Tráva byla zválená a potřísněná krví. Z koně zbylo jen řemení postroje a sedlo. Opodál se válely tlumoky a Dangrudova hazuka.
Hodil Sianovi jeho vak.
„Vyrazíme tedy na jih?“ zeptal se Caradac.
„Včera bylo pozdě,“ zavrčel Sian.
Vykročili ještě celí rozechvělí co nejrychleji, chvílemi se ohlíželi, jestli jim zase není v patách nějaká ohyzdnost, a oddechli si teprve, když jim poslední špičky skal zmizely za obzorem.
Celý den šli na jih, až narazili na uzounkou vyšlapanou cestičku a po té zabočili opět na západ. Začalo drobně mrholit a pršelo celou noc a celý den, teprve k večeru déšť ustal a dovolil jim rozdělat si oheň a usušit šaty. V noci si to ovšem zase vynahradil.
Ráno, kromě mokra a zimy, probudil Siana nepříjemný zápach. Začenichal svým dlouhým nosem a pak stočil pohled z šedivého nebe do strany. Hleděl do přemítavých očí špinavě bílé ovce. Žďuchl do Dangruda a s předstíraným vzrušením v hlase zašeptal:
„Vstávej! Jsou všude kolem nás!“
Dangrud vyskočil jako srna. Pak se po Sianovi rozehnal a ten se se smíchem odkulil z jeho dosahu.
Kolem dokola je obklopovalo tisícihlavé stádo ovcí.
„Připadám si jako v hrnci s krupicovou kaší,“ řekl Dangrud, když se rozhlédl kolem.
Sian odehnal ovci, která mu zvědavě očenichávala koleno. „Tak z té kaše budeme muset vybřednout,“ odpověděl. „Nasnídáme se někde, kde ty ovce nejsou. Páchnou.“
Dangrud beze slova nakopl nejbližší zvíře a vstoupil do stáda. Ovce se zabečením uskočila, vrazila do jiných a způsobila menší zmatek.
Sian sesbíral svoje věci a vrhl se za Dangrudem mezi ovce.
„Vypadáte, jako byste se brodili vodou,“ smál se jim Cara-dac, protože torny a zbraně nesli nad hlavou.
„Jen se posmívej,“ řekl Sian. „Však ono na tebe taky dojde.“
Ovce se před nimi poplašeně rozbíhaly, vrážely jedna do druhé a dotčeně bečely. Ráno bylo chladné a z teplých kožichů stoupala pára. Ovčí hlasy v mlžném oparu zněly smutně. Konečně se družiníci dostali ze stáda ven.
„Kde jsou ovce, musí být ovčák,“ uvažoval Sian a připínal si opasek. „Ovčák by nás mohl nechat ohřát a mohl by nám dát něco teplého k snědku.“
„To by hojen šlechtilo,“ souhlasil Dangrud.
S nadějí vyhlíželi salaš a skutečně ji za chvíli objevili. Nebyla veliká, ale stěny měla pečlivě upěchované mechem a střechu bez jediné díry – kromě té, kterou vycházel kouř z ohniště. Dým se válel po došcích a klesal k zemi. Pod přístřeškem v ohradě pro ovce si ovčák opravoval nějaké náčiní. Když si všiml poutníků, odložil práci a vyšel jim vstříc.
„Buď zdráv, ovčáku,“ pozdravil Sian.
„I vy buďte zdrávi,“ řekl ovčák. Byl to houževnatý bělovlasý stařík s osmahlou, vráskami rozrytou tváří. V ní mu svítily živé, přívětivé oči.
„Chtěli jsme tě poprosit, ovčáku, jestli bys nás nenechal usušit si u tvého ohně šaty a trochu se ohřát,“ požádal ho Sian. „Jsme už dlouho na cestě a druhý den mokneme na téhle zatracené pláni.“
„Rád se vás ujmu, dokud si pořádně neodpočinete,“ usmál se stařík, „a poskytnu vám všechno, co můj chudý dům poskytnout může. Nestává se často, aby v tyhle končiny někdo zabloudil, uvítám každou zprávu z jihu.“
„Jak víš, že přicházíme z jihu?“
Ovčák se zasmál. „Holenku, kdybyste přicházeli ze severu, jen těžko byste měli lidskou podobu. Tam žije jen čarodějná havěť.“
Otevřel jim dveře do salaše. Ovanulo je teplo. Uprostřed jediné místnosti hořel oheň, ohniště bylo obloženo kulatými kameny a na železných vidlicích zabodnutých do udusané hlíny vedle něj byla položena tyč, na kterou se dal zavěsit kotlík. U stěn stály dvě široké lavice, sloužící zároveň jako lůžka, vysoko nastlaná ovčími houněmi.
Ovčák je usadil na lavice a nakázal jim, aby si svlékli mokré věci. Místo šatů jim půjčil teplé vlněné přikrývky, které sice kousaly, ale zato hřály.
Když se svlékali, všiml si staroch jizvy na Sianově rameni.
„Od čehopak máš tu jizvu?“ zeptal se.
„Kterou?“
„Na pravé lopatce máš vypálenou podkovu.“
Sian se ohlédl přes rameno, jako by se o tom dozvěděl teprve teď.
„Tohle myslíš…“ horečně přemýšlel, co ovčákovi nabulí-kovat. Nemínil mu věšet na nos, jak k jizvě přišel doopravdy.
„Kradl koně,“ řekl Dangrud.
Sian po něm loupl okem. „Má pravdu,“ vzdychl. „A tohle je trest za to, že jsem se nechal chytit. Byla to moje hloupost – a za to se platí. Můžu být rád, že mě nepověsili.“
„Neboj se, ovce ho nezajímají,“ řekl Dangrud ovčákovi.
„Mé ovce by nikdo neukradl,“ ujistil ho ovčák a podal jim misky plné kouřící polévky.
„Jak zvládneš tak obrovské stádo sám?“ zajímal se Sian.
„Nejsem sám. Pomáhá mi jeden mladý chlapec, loni mi ho sem poslal člověk, kterému tohle stádo patří. Je teď s ovcemi někde tím směrem, odkud jste přišli. Kam půjdete dál?“
„K moři,“ řekl víceméně po pravdě Sian.
„K moři? Co u moře?“
Pokrčili rameny.
„Bozi vědí.“
Ovčák zastříhal ušima. „Bozi? Jste mnohověrci?“
„Nemáš mnohověrce rád?“ zeptal se Sian. Stařík znachověl a odložil lžíci do misky. „Já i můj otec, mladíku,“ řekl hrdě a popuzeně, „i otec mého otce a otec otce mého otce, všichni v mém rodě, kam paměť sahá, neuctívali nikoho jiného nežli Orlyga! I když jednověrci vraždili mnohověrce po desítkách, upalovali je a naráželi na kůly, moje rodina vytrvala. A ty, ptáče sotva opeřené,“ Sian se zamračil, protože už mu bylo sedmadvacet, „mi chceš předhazovat, že nemám mnohověrce rád?“
„Nechtěl jsem tě urazit,“ omlouval se Sian, „ale jsme opatrní. Najdou se ještě v Élladu lidé, kteří pro víru vraždí.“
„Kdyby jen pro víru, nebylo by tak zle,“ zabručel Dangrud. Ovčák už se uklidnil. Nabodl na rožeň kus skopového a pomalu jím otáčel nad ohněm, do kterého hojně přikládal, aby se salaš co nejvíc vyhřála a teplo vyhnalo prokřehlým poutníkům zimnici z údů. Za chvíli už bylo tak horko, že družiníci shodili pokrývky z ramen a po tělech jim stékal pot. Teprve teď ovčák nechal dříví vyhořet a dál udržoval jen malý oheň.
Než se dopeklo skopové a než jim proschly šaty, vyprávěli staříkovi novinky z jihu, ovšem jako zcela nezaujatí pozorovatelé. Pak se najedli, oblékli a chystali se rozloučit.
„Můžete tu zůstat přes noc,“ nabízel jim ovčák. „Čtyři se do salaše vejdeme.“
„Máme napilno,“ omlouval se Sian. „Už tak nás déšť zdržel půl dne. Děkujeme ti za pohostinnost, ale máme skutečně nejvyšší čas vyrazit.“
Ovčák je vyprovodil ven. Caradac, který seděl pod přístřeškem v ohradě, přiletěl Sianovi na rameno.
„Cesta k moři je daleká,“ pokusil se je ještě přemluvit ovčák.
„Chceme ji mít brzo za sebou,“ smál se Sian. „Ať se ti dílo daří, ovčáku.“
„I vám, mládenci. Nechť Fréár a Tagira provázejí vaše kroky.“
Když procházeli brankou v ohradě, položil Sian na kůl stříbrný ridil. Jakmile družiníci zmizeli z dohledu, šel se stařík podívat, co nechali u branky.
„Stříbro,“ zavrtěl hlavou a obracel minci v prstech. Kousl do ní zbylými zuby. „A peníz je pravý. Divná věc. Zloději koní, tuláci, uprostřed pláně – a platí stříbrem za kus masa… A ten havran…“
Snad mu to něco připomínalo, ale stará hlava už si těžko vzpomíná.
Družiníci šli ještě několik dní. Počasí se zase trochu zlepšilo, ale taková vedra jako před deštěm už nebyla.
Pak zahlédli na obzoru modrošedý proužek.
„Moře!“ zajásal Sian. I Dangrud proti svému zvyku mírně ožil.
Skutečnost, že mají cíl cesty téměř na dosah ruky, je přiměla k rychlejší chůzi, ale do večera stejně k moři nedošli. Na jeho břehu stanuli až druhý den dopoledne.
Travnatá pláň pozvolna přecházela v pobřeží plné oblázků a tisíců drobounkých škebliček, které předtím vídali družiníci jen v drahých náhrdelnících urozených dam. Oblázky byly ohlazené jako vejce, jak je moře po staletí omývalo, a jazyky vln se natahovaly až k nohám družiníků. Když běžely ke břehu, měly bílé čepičky z pěny, pak jako by je smekly, když se měly setkat se zemí. Moře bylo olověně zelené a zpívalo. Jeho zpěv byl vzdáleně podobný hukotu vodopádu, ale nebyl tak jednotvárný. Sílil a slábl, sílil a slábl… Mísil se s křikem racků a vítr přinášel od vody slanou mořskou vůni. Družiníci stáli, hleděli na nedozírnou mořskou hladinu a poslouchali šumění vln.
Caradac, u moře vyrostlý, se věnoval činnosti prospěšnější. Rozklovával kulaté krunýře malých zvířátek podobných rakům, která vyplavovalo moře a která tu a tam lezla mezi trsy šedozelených travin s nenápadnými kvítky.
Družiníci neodolali, shodili šaty a vrhli se do vln, které jim podrážely nohy, a dováděli ve vodě jako štěňata.
„Br,“ otřásl se Dangrud, když si lokl vody, jak ho Sian potopil. „Co je to za vodu?!“
„Co s ní je?“ zajímal se Sian. „Hořká a slaná. Hnusná,“ prskal Dangrud. Sian nabral vodu do dlaní a napil se. Vzápětí ji vyplivl a za-křenil se. „Fuj!“
Pak zapřemítal. „Dangrude – a co když je ta voda jedovatá?“
„Tolik jedovaté vody?“ váhal Dangrud. „Vždyť moře je od obzoru k obzoru… Ale je pravda, že jsem tu neviděl jedinou rybu.“
„Caradac by mohl vědět, proč má tak divnou chuť,“ napadlo Siana a rozběhl se ke břehu. Moře ho strhávalo zpátky. Dangrud si ještě jednou lízl vody, otřásl se odporem a šel za Sianem. Caradac dolující maso z krunýře zvířátka zaslechl Sianův hlas a zvedl hlavu od potravy. „Už máš moře dost, Siane?“
„Caradacu, proč je ta voda slaná?“ mávl Sian rukou k moři. „Překvapilo tě to?“
„No, spíš vyděsilo,“ přiznal Sian. Mezitím k nim došel Dangrud.
„Voda je slaná proto,“ vysvětlil Caradac, „že jsou to slzy bohyně Fréár, které vyplakala, aby obměkčila Geteneka, který věznil v podsvětí jejího syna, slunečního boha Tagiru.“
„A obměkčila?“
„Slunce ještě svítit nepřestalo, tak zřejmě ano,“ ušklíbl se Dangrud.
„Tagira se mohl dostat na svobodu jinak,“ řekl Sian.
„Getenek ho pustil,“ dopověděl příběh Caradac. „Ale Fréár mu musela dát za manželku svou dceru Samalbrínu.“
„A nevadí, když se člověk v té vodě koupe?“ zajímal se ještě Sian.
„Vůbec ne,“ krákoravě se zasmál Caradac. „Naopak. Čistí rány.“
Sian mu kamenem roztloukl několik škeblí, které vyvrhlo moře, a znovu se vrhli do vody. Když se dosyta vyplavali, vylezli na břeh a lehli si na kulaté oblázky. I když slunce příliš nesvítilo, kamínky docela hřály. Kapky vody jim stékaly po bocích a šimraly je.
„Moře se mi líbí,“ řekl Dangrud. „Je velké a živé. Ty vlny mi připadají, jako když dýchá.“
Šumění moře je brzy ukolébalo do dřímoty. Caradac je však sotva nechal oschnout a popoháněl je, aby se oblékli a šli dál.
Čím dál se dostávali na sever, tím bylo pobřeží kamenitější. Nejdřív oblázky vystřídaly velké kameny, po kterých se strašně špatně šlo, a ty se nakonec změnily ve skály. Zkusili pít mořskou vodu, ale její chuť byla tak odporná, že raději zašli kousek do vnitrozemí a do koženého měchu si nabrali vodu z říčky. Na Caradacovu radu se až k moři nevraceli, protože břeh se začal zvedat a strmě spadal do vody. Druhý den dospěli na dohled od Skal.
„Támhle ta vysoká skaliska u břehu,“ upozornil je havran, „to jsou Hnízda. Tam odtud Caradac pochází.“
Čím blíže byli, tím zřetelněji slyšeli havraní krákání a už viděli i jejich siluety létat kolem skal. Mezi skalami byla jedna tak štíhlá a vysoká, že připomínala sloup a její vrcholek se ztrácel v mracích.
Caradac je dovedl na trávou zarostlou, ale přeci jen patrnou stezičku, která mířila mezi skály. Pak se změnila v úzkou cestu vydlážděnou neotesanými valouny, po které kdysi chodilo dost párů nohou. Vedla je mezi skalisky až na sám kraj a hluboko pod nimi bouřilo moře. Vlny narážely na skaliska tak prudce, že voda zkrápěla družiníkům šaty. Tady moře nezpívalo, ale řvalo. Museli jít opatrně, protože cesta se od kraje neodkláněla a po mokrých kamenech by se snadno dalo sklouznout. Na skalách se začala objevovat první hnízda a rychle jich přibývalo.
„Caradac poletí napřed a řekne Eladacovi, že už jste tady,“ protřepal havran na Sianově rameni křídla.
„Leť,“ nastavil mu Sian hřbet ruky. Caradac na ni přeskočil a Sian ho vyhodil do vzduchu. Caradac zakrákal, ale to zakrákání už nepatřilo družiníkům, nýbrž havranům.
Několik ptáků zaslechlo jeho hlas a rozletělo se mu naproti. Za chvíli se družiníkům Caradac ztratil mezi ostatními.
Havranů na skalách přibývalo, stejně jako hnízd, a zdálo se, že nevidí vetřelce rádi. Houfovali se kolem nich, kroužili jim nad hlavami a podrážděně krákali.
„Mám z toho husí kůži,“ svěřil se Sian Dangrudovi.
„Ty potvory nás můžou uklovat, než bys řekl švec,“ zavrčel znepokojeně Dangrud.
Ale to už jim letěl v ústrety Caradac doprovázený dvěma havrany, kterým v křídlech zářilo několik bílých per. Jakmile ostatní tyto havrany uviděli, přestali si mužů všímat.
Caradac se usadil Sianovi na rameni a bělopeří havrani kroužili kolem nich.
„Eladac Siana očekává,“ řekl Caradac. „Ty, Dangrude, budeš muset počkat dole.“
„Co se na mně Eladacovi nelíbí?“ zamračil se Dangrud.
„To, co Eladac ví, se týká více Siana,“ řekl Caradac, jako by tím bylo vše vysvětleno.
Mezitím došli k úpatí jedné z vysokých skal, ve které byl vytesán úzký vchod, leč ne úzký tak, aby se dovnitř neprotáhli.
„Vnitřek skály je lidským dílem,“ řekl Caradac, „takže bez obtíží všude projdete.“
Dangruda zanechali v první komůrce hned za vchodem, kde dosti velké okno poskytovalo výhled na moře. Siana vedli havrani po strmých a vyšlapaných schodech vytesaných do skály nahoru. Na schodiště dopadalo světlo úzkými štěrbinami proraženými ve stěně. Tu a tam ze schodů odbočila chodbička vedoucí do nitra skály.
„Je tu spousta místností, místnůstek i sálů,“ vykládal cestou Caradac. „Skála je provrtaná jako červavé jablko. Sem se slétáme, když je potřeba o něčem rokovat, nebo sem schováváme mláďata a vejce, když se blíží nebezpečí. A tady sídlí Eladac.“
Byli na nejvyšším stupínku schodů. Před nimi byl klenutý vchod do poměrně rozlehlého sálu. Uvnitř sedělo na zemi nebo na různých výstupcích po zdech asi dvacet ptáků. Všichni měli v křídlech několik bílých pírek jako ti dva, kteří Siana doprovázeli. Jenom jeden byl celý černý. Byl nápadně velký a kolem krku měl tenký fíligránový obojek ze zlatých drátků, ve kterém byl zasazen průzračný zelený kámen. Sian si snadno domyslel, že je to král moudrých havranů.
„Dál půjdeš sám, Siane,“ řekl tiše Caradac a slétl mu z ramene. „Caradac počká tady.“
Dovnitř doprovodili Siana jenom dva bělopeří havrani a ztratili se mezi ostatními.
Všichni havrani byli zticha, ani jeden nezakrákal, a všichni příchozího bedlivě pozorovali.
Kromě otvoru, kterým sem Sian vstoupil, vedl do trůnního sálu ještě jeden vchod a dvě okna, takže tu bylo dost světla. Je to král, řekl si Sian, i když jen havraní, a sluší se, abych se k němu jako ke králi choval. Poklekl tedy před Eladacem najedno koleno a se skloněnou hlavou vyčkával, až ho král osloví.
„Vítej, Siane s podkovou,“ promluvil Eladac.
I tohle už o mně ví, podivil se Sian.
„Hnízda tě už dlouho očekávají. Zdá se, že věštba konečně dojde svého naplnění. Tvůj přítel Caradac mi řekl, co tě sem přivádí. Snad tě potěší, když ti řeknu, že odpověď na svou otázku s mou pomocí snadno získáš.“
Siana překvapilo, že o sobě Eladac mluví v první osobě. Od Caradaca na to zvyklý nebyl.
„Budu ti vděčen, králi moudrých havranů, za jakoukoliv pomoc nebo radu,“ řekl.
„Nastav mi ruku, Siane,“ poručil Eladac a přeletěl na podávanou levici.
„A jdi, kam ti ukážu.“
Vedl ho druhým vchodem ze sálu ven, na úzký kamenný můstek, spojující tuto skálu s jinou, která z dálky připomínala sloup. Kolem ní se vinulo schodiště. Vedlo z hloubky pod nimi a ztrácelo se nahoře v oblacích.
„Nahoru,“ nakázal Eladac.
Sian opatrně přešel můstek. Měl pocit, že balancuje na provaze, můstek byl sotva dvě stopy široký, neměl zábradlí a pod ním se rozvírala dobrý sáh široká strž mezi skalisky.
Schody, po kterých pak šplhal nahoru, nebyly o moc širší, ale mohl se přidržovat alespoň pravou rukou skály a nebyly tak vyšlapané jako ty v Eladacově hradu.
Zdálo se mu, že jde celou věčnost, každou chvíli se musel zastavit a zatřepat hlavou, aby se mu přestala točit. Krajina se kolem něj míhala stále dokola – pláň, Eladacův hrad, moře, Skály, pláň, hrad, moře, Skály… Oddechl si, když mu ten kolotoč zastřely bílé husté mraky, které se kolem nich brzy začaly válet. Mraky se roztrhaly, až když schody končily. Sian se octl na jakési velké hladké plošině, možná sto, sto padesát sáhů zdéli a stejně z šíře, která měla tvar štítu a zdála se být ne z kamene, ale z kovu, alespoň podle toho, jak se rozezněla Siano-vými kročejemi.
Sian stál na jejím širším konci a na druhé straně, u špice, přímo proti němu, se k nebi tyčily dva světlé, zdobené sloupy, vysoké zhruba dvanáct sáhů a dva nebo tři sáhy od sebe vzdálené. Mezi nimi visel za ruce na řetězech připoutaný muž.
Na dálku nemohl Sian rozeznat rysy jeho obličeje, ale podle dlouhých, jako mléko bílých vlasů odhadoval, že to bude stařec více než padesátiletý.
„Tento muž,“ promluvil k Sianovi Eladac, „se jmenuje Or-land Hialranidul. Pochází z daleké země za mořem, z Jižního Edagwonu. On odvezl před čtyřmi sty lety Udovy kosti pryč ze země Éllad do své vlasti, ale odmítá říct přesně kam. Přísahal, že to prozradí jenom tobě. Už tenkrát věděl, že přijdeš na svět. Tak si s ním promluv.“
Sian se zhluboka nadechl a zahulákal: „Hej! Orlande Hial-ranidule! Slyšíš mě?“
K jeho překvapení mu odpověděl mladý, znělý hluboký hlas.
„Bodejť bych neslyšel. Řveš jako býk! Přivedl tě sem Eladac?“
„Přivedl.“
„Jestli je s tebou, příteli, prokaž mi laskavost: zakruť tomu hnusnému ptačisku krkem!“
Sian koukl na Eladaca.
„Nemá mě příliš v lásce,“ vysvětlil havraní král a křikl na Orlanda: „Ani tě nezajímá, kdo přišel?“
„Ne,“ zněla nakvašená odpověď. „Beztak je to zase nějaký hlupák, který se vydává za Siana Hnědookého. To už mě pěkných pár set let nebaví.“
„Ale já jsem skutečně Sian Hnědooký,“ zvolal králův družiník.
„Jestli jsi o tom pevně přesvědčen, tak pojď blíž, ať si tě můžu prohlédnout,“ vybídl ho Orland.
„Jen běž,“ řekl Eladac, když Sian zaváhal, a slétl mu z ruky.
Sian vykročil a jeho kroky rozeznívaly plošinu tak, že se zdálo, jako by bil zvon. Jen na jednom místě byla hluchá, tam, kde ji přetínal pruh šedé barvy.
Stanul před sloupy a pohlédl nahoru na Orlanda.
„Tak co?“
„Jsi Sian,“ usmál se Orland. „Tak vyšplhej sem nahoru a odvaž mě.“
Po ozdobách tesaných do hloubky se lezlo docela snadno. Sian vyšplhal až k vrcholku sloupu, kde byl do kamene zasazen železný kruh a k němu připevněn řetěz vedoucí k Orlando-vu zápěstí. Sian roztáhl oko řetězu, které bylo navlečeno v kruhu.
„Pozor,“ varoval Orlanda a vyvlékl článek. „Pouštím!“
Orland kývl, zeje připraven, Sian pustil řetěz z ruky, Orland se zhoupl na pravé, dosud připoutané paži ke druhému sloupu a zachytil se ornamentů.
Sian se postavil na vrcholek sloupu, pečlivě si vyměřil skok a přeskočil na sloup, kde teď byl Orland. Dopadl oběma nohama na rovný vršek hlavice, zavrávoral a málem spadl, ale včas získal ztracenou rovnováhu.
„Už jsem tě viděl dole,“ podotkl Orland. „Já se tam taky viděl,“ řekl Sian a slezl k němu, aby ukroutil řetěz, který Orlanda ještě poutal ke sloupu. Když se pak spustili na zem, zbavil Orlanda i okovů, které mu svíraly zápěstí. „Vřelé díky,“ usmál se Orland. „Máš sílu jako medvěd.“ Sianovi neušlo, že úsměv byl poněkud kyselý, a zeptal se Orlanda, co mu kazí radost z toho, že se konečně ocitl na pevné zemi.
„Zkus viset tak jako já třeba jen jeden den,“ ušklíbl se Orland, „a budeš skučet, až tě odvážou.“
„Pomůžu ti,“ nabídl se Sian a důkladně mu prohnětl ramena a paže. Bolest opravdu ustoupila.
„Jsi čaroděj,“ zavrtěl hlavou Orland.
Zblízka si ho mohl Sian pořádně prohlédnout a byl nucen svůj první odhad poněkud poopravit. Nehledě na bílé vlasy byl Orland stěží tak starý jako Sian. Tu část obličeje, kterou nezakrývaly dlouhé tmavé vousy, měl do bronzova opálenou a pod černým obočím mu jiskřily oči čistě hnědé jako lesní med stíněné houštinou dlouhých řas. Všechny Orlandovy rysy byly ušlechtilé a souměrné, měl krásně modelovaný nos, plné rty a zářivě bílé zuby. Droboučké vějířky vrásek u vnějších koutku očí prozrazovaly, že se často směje. Byl velmi vysoký, Sian odhadoval, že mu mnoho neschází do Morcan-tovy výšky, nebyl však tak hřmotný. Měl široká ramena, úzké boky a zvláštní houpavou chůzi mužů, kteří často pobývají na moři. Sian si byl na první pohled jist, že Orland nepatří mezi neurozené.
„Díky,“ řekl ještě jednou Orland, když vstal a vlnivě si protáhl tělo. „A teď půjdeme ulovit Eladaca. Nejdřív ho dohola oškubu a pak ho budu pomalu opékat nad ohněm.“
„Proč máš na Eladaca tak spadeno?“
„Udělal mi dost zlého,“ procedil skrze zuby Orland. „Až budeme pryč, budu ti o tom vyprávět.“
Znovu se rozezněla plošina, když vykročili. Eladac jim přilétl naproti. Orlandovi se vyhnul a usedl Sianovi na hřbet ruky.
„Tak ses konečně dočkal, Orlande Hialranidule,“ řekl. „Víš, že mi budeš chybět, až odejdeš?“
„To věřím,“ zavrčel hladově Orland a hleděl, jak by havrana nejlépe chytil. „Nebudeš mít koho otravovat, provokovat, rozčilovat, týrat a přivádět na pokraj šílenství.“
„Vím, Orlande, že mě hodláš chytit a sežrat,“ řekl Eladac, „dej si zajít chuť. Teď půjdete do Hnízda, tam si vezmeš svoje věci a spolu s Dangrudem opustíte moje království. Pokud se mě budeš snažit ulovit nebo se budete zdržovat v Hnízdech příliš dlouho, moji poddaní vás uklovou.“
S těmi slovy vzlétl a usadil se na vrcholek svého skalního hradu. Orlandovi hněvivě pulsovala na krku tepna. Mlčky sešli dolů do trůnního sálu. Uprostřed síně ležela hromádka šatstva a zbroje a u ní seděli dva havrani. Jinak byl sál prázdný.
„Alderac! Caradacu!“ radostně zavýsknul Orland, když havrany spatřil. „Caradacu, tebe už jsem jak dlouho neviděl!“ Havraní se mu slétli do rukou a nadšeně ho zdravili. „Caradacu, vy se znáte?“ nestačil se divit Sian. „Jak by mě neznal?“ zasmál se Orland. „Vždyť –“
„To si povíte pak,“ skočil mu do řeči Caradac. „Máte málo času. Siane, jdi napřed za Dangrudem, ať se připraví, že vyrazíte. Orland se teď rychle převlékne. Dangrud je celý netrpělivý, čekal tam dole celé dva dny.“
„Dva dny?“ zhrozil se Sian. „Vždyť jsem nebyl pryč déle než hodinu!“
„Ale byl jsi na štítě. Tam ubíhá čas pomaleji – jeden rok je tam stejné dlouhý jako sto let na zemi. Tak běž!“
Zmatený Sian seběhl dolů do místnosti, kde na něj čekal Dangrud. Cestou ho napadlo, že teď se konečně vyplnila slova vědmy Kotarky, že Wannův meč má nosit starší Ragnarův syn, protože on je teď o dva dny mladší než Dangrud. Svůj poznatek Dangrudovi hned sdělil spolu s tím, co se nahoře seběhlo. Dangruda to velice zaujalo a prohlásil, že když je teď Sian mladší, že ho bude muset poslouchat, ale Sian namítl, že je zase chytřejší, takže se to vyrovnává.
Převléknutí trvalo Orlandovi poměrně krátce, vzhledem k tomu, že se stihl i ostříhat a upravit si vous. Měl na sobě cizokrajnou a starodávnou zbroj – koženou přiléhavou suknici po-šitou hustě drobnými kovovými šupinkami, s kroužkovými rukávy a kroužkovou suknici až ke kolenům, kroužkovou kuklu kryjící i ramena a prsa a přilbu s nánosníkem, která chránila hlavu jen k uším. Pod zbrojí měl mužskou suknici barvy červeného vína a ze stejné látky měl i úzké nohavice, které končily ve vysokých světlých botách z jemné, ale pevné kůže. Boty měly vnější stranu kotníku chráněnou stejnými šupinkami, jako byly na zbroji, a byly zdobené kožešinou nějakého neznámého zvířete.
Jeho meč byl daleko kratší a o něco širší než zbraně používané v Élladu, měl i zvláštně tvarovaný a zdobený jílec. Velký mandlový štít dokázal i vysokého Orlanda krýt od očí po kolena. Byl dřevěný, potažený kůží a zpevněný po okrajích i uprostřed kovovými puklicemi.
Zbraně i zbroj svědčily o tom, že Orland prošel nejednou tuhou bitvou a že je někdo velice pečlivě opravoval.
„Tak to je Orland Hialranidul,“ představil více než pohledného příchozího Sian. „A tohle, Orlande, je Dangrud Zadumaný, můj bratr po otci a druhý družiník krále Gudleifra.“
„Jsem rád, Dangrude, že tě poznávám,“ natáhl Orland k Dangrudovi pravici a Dangrud ji pevně stiskl.
„A toto je Alderac, moje družka,“ řekl Caradac, který právě přiletěl a usadil se Sianovi na rameno. Alderac si sedla Orlandovi na ruku.
„Buď zdráva, Alderac,“ usmál se Sian. „Caradac se nám s tebou nepochlubil. Poletíš s námi?“
„Kdepak. Alderac se jenom přišla rozloučit s Orlandem, protože si nemyslí, že by se sem ještě někdy vrátil,“ řekla samice. „Alderac tu má mláďata a musí se o ně starat.“
„I rodinu jsi zapřel, Caradacu, styď se,“ vyčetl havranovi Sian.
Orland se dojatě rozloučil s Alderac a vyšli z Hnízda.
„Orland vám bude vyprávět svůj příběh,“ řekl Caradac, ‚jednak vám cesta rychleji uběhne, jednak pochopíte, proč právě on vám může pomoci.“
„Je jediný v celé zemi, kdo ví, kde jsou Udovy kosti,“ řekl Sian. „O tom už se Eladac zmínil.“
„A je také jediný, kdo ví, jak se staví velké lodě.“
„K čemu to?“ pojal podezření Dangrud.
„Povídej, Orlande!“ vybídl Hialranidula Caradac. „Caradac tvůj příběh sice zná, ale rád si jej vyposlechne znovu.“
„Nevím, můj milý, co se ti na něm tak líbí,“ vzdychl Orland a začal vyprávět.

O CESTĚ ORLANDAHIALRANIDULA

Orland, Hialranův syn, pocházel z Jižního Edagwonu. Edagwon je země přívětivá a úrodná, podél pobřeží se táhne pás nízkých hor a za nimi se prostírá široká nížina. Na severozápadě přechází v rozlehlou poušť, kde žije národ Lakarínů. Na půlnoc sousedí Jižní Edagwon se Severním Edagwonem, kam raději nikdo necestuje, protože celý kraj je zabrán neprostupným lesem, kde žijí Zergylové, a malé vesničky jsou pouze při pobřeží. Lidé ze Severního Edagwonu jezdí na lodích obchodovat na Jih.
U moře vyrostly tři veliké přístavy. Nejseverněji, téměř u hranice se Severním Edagwonem, leží Uxacona, o něco již-něji Peanfaleh a docela na jihu Vilgar. Další velká a výstavná města člověk najde, až když překročí hory.
Orland se narodil ve Vilgaru v rodině dobře postaveného šlechtice, který, stejně jako všichni majetní lidé na pobřeží, vlastnil několik velkých korábů a ty mu vynášely dost peněz. Orland byl odmalička vychováván k tomu, aby rozuměl moři, a už v šestnácti letech velel úspěšné válečné výpravě do jižních končin země, kde bylo několik malých státečků, které se nechtěly Edagwonu podrobit. Jeho loď se brzy stala známou po celém pobřeží. Měl skvělé námořníky, se kterými se mohl odvážit čehokoliv, protože se na ně mohl bezvýhradně spolehnout.
Když mu bylo devatenáct, došla do Vilgaru zpráva, že jakýsi odvážný mořeplavec objevil neznámou pevninu, která leží několik měsíců cesty na východ od Edagwonu. Lidé prý tam věří v mnoho bohů, umí čarovat a k vidění je tam nespočet bájeslovných zvířat. Kdesi ve vnitrozemí je údajně ukryt nevídaný poklad.
Když se o tom doslechl tehdejší panovník Jižního Edagwo-nu, Vartegar Altux, rozhodl se vyslat do neznámé země výpravu, která by přinesla podrobnější zprávy a případně i ten poklad. Vyplulo dvanáct lodí, za rok a dva měsíce se vrátily jen čtyři. Muži z ostatních korábů se rozhodli v cizí zemi, v zemi Éllad, zůstat. Námořníci o zemi nadšeně vyprávěli a přivezli s sebou hodně stříbra a vzácných kožešin, a Vartegar se tedy rozhodl vyslat další dobyvatele. Zprávy o pohádkovém bohatství vznítily touhu po dobrodružství zvláště u mladíků Orlan-dova věku.
I Orland se rozhodl, že zkusí štěstí jako ostatní. Otec mu to nerozmlouval, naopak, a s Orlandem se vydalo na cestu i několik jeho dobrých přátel. Do Élladu vyrazili s nadšením, slyšeli o něm jen ty nejlepší zvěsti, protože nikdo z těch, kteří se vrátili, tam nezažil zimu. Dvanáct Vartegarových korábů do Élladu dorazilo na jaře a ty čtyři, co se vrátily, odplouvaly koncem léta. Orlandova výprava přistála u břehů v zimě, to už bylo Or-landovi přes dvacet. Přivítaly je sněhové bouře, ledová tříšť lámající vesla, třičtvrtěsáhové závěje sněhu, které začínaly hned u břehu, zamrzající moře a třeskuté mrazy. To v Edagwomme-znali. Několik námořníků zmrzlo, ještě než se dostali na břeh.
Na ty, kteří se vylodili, číhali lstiví nepřátelští obyvatelé a napadali je ze zálohy. Orlandovi krajané, kteří v Edagwonu zůstali, totiž z chtivosti po stříbře vybíjeli celé vesnice a jako záminku si brali odlišnost víry. V jejich stopách zůstávala spáleniště, vdovy a zášť.
Většina Éllaďanů ze strachu před jednověrci, jak dobyvatelům začali říkat, zavrhla své Bohy, ale zůstalo mnoho těch, kteří byli Orlygovi a Fréár věrní, a ti se potom mstili nejen
Edagwoňanům, ale i svým soukmenovcům, kteří se k nim přidali. V zemi Éllad vypukly nepokoje, mnohověrci byli pronásledováni jako divá zvěř, uchylovali se do lesů a do hor a nepřestávali vzývat své Bohy, aby seslali smrt a zkázu na muže, kteří přijeli do Élladu na velkých lodích.
Orland svým námořníkům zakázal obyvatelům ubližovat. Chtěl získat poklad a rychle se vrátit domů, a nepokládal za nezbytné kvůli tomu vyvraždit půlku země. V hloubi duše se za své krajany styděl.
V místě, kde se do moře vlévala řeka a kde se mohly koráby dobře ukrýt před rozbouřeným mořem, postavili několik domků a obehnali je bytelnou kolovou hradbou. Tam zanechal Orland část své posádky a se zbytkem se vydal do vnitrozemí hledat onen bájný poklad. Nepodařilo se jim však dobýt ani jeden z velkých hradů v srdci země, ve kterých měl být ukryt. To už se blížilo jaro a chtěli se z rozvrácené a nebezpečné země vrátit domů, ale příčilo se jim odejít s prázdnou. Vnikli tedy aspoň do ohromné rodové hrobky králů, vyhloubené v hoře Mi-rabat, v domnění, že mrtví panovníci budou obloženi šperky a drahocennými zbraněmi. Zmýlili se. Králové sice své mrtvé pohřbívali okázalým způsobem, s tryznami a slavnostmi, ale do hrobů je ukládali prostě oblečené s železným mečem po boku. Zklamaní a rozčarovaní Edagwoňané si tedy vymysleli aspoň malý podvod.
Odnesli z hrobky truhličku s nejstaršími kostmi, které už byly tak zetlelé, že se vešly do schránky velké jako kniha, a dohodli se, zeje budou vydávat za ostatky svatého Ybelga, oblíbeného Vartegarova světce, jehož hrob nebyl dosud nalezen. Na truhlu vyryli několik Ybelgových znamení a spolu s těmi, kteří nehodlali v Élladu dál setrvávat, odpluli do Edagwonu.
Vartegar Altux na podvod nepřišel, naopak, odměnil je tak, že už žádný poklad hledat nepotřebovali a do konce života by nemuseli hnout prstem. Orland byl navýsost spokojen a začal chystat svatbu. Chtěl se konečně oženit se svou milou Hane-tou, kterou si chtěl vzít už před výpravou, ale otec ho přemluvil, ať svatbu odloží.
Jenže Vartegar Orlanda neočekávaně poctil svou přízní. Jmenoval ho velitelem třetí výpravy do země Éllad. Vyplout se mělo do tří týdnů. Pro Orlanda byla tato zpráva jako rána dýkou do srdce, ale protivit se Vartegarovu rozkazu – to znamenalo vyřknout ortel smrti nad sebou samým. Vartegar byl dobrý král, ale v tu chvíli ho Orland z celého srdce nenáviděl.
Otec ho opět přemlouval, ať se svatbou počká, ale syn tentokrát prosadil svou. Oženil se týden před odjezdem.
Orland si umiňoval, že se z výpravy vrátí co nejrychleji, nejdéle za rok, jenže osud si usmyslel, že to bude všechno jinak. A možná ani ne tak osud, jako Bohové země Éllad.
Když vyjeli, počasí jim přálo. Vál příznivý vítr a vypadalo to, že jim cesta bude trvat o něco méně než posledně. Když už se měla na obzoru každým dnem objevit pevnina, zčistajasna se nebe zatáhlo a začala vichřice, která je hnala na severovýchod. Vlny byly tak vysoké, že se přelévaly přes palubu, stěžně praskaly jako třísky. Než byli na dohled od pevniny, z osmi lodí zbyly dvě. Na první lodi, která klesla ke dnu,, zahynul Orlandův nejlepší přítel a druh z první výpravy Hert ímylgardadul.
Pobřeží, ke kterému je bouře zanesla, bylo skalnaté, nepřívětivé, a moře bylo plné zrádných útesů, které pod vodou nebyly vidět a byly ostré jako nůž.
Jedna z lodí najela na útes půl míle od břehu. Zůstala na něm viset, ale než stačili námořníci spustit čluny, ohromná vlna loď ze skály strhla a během okamžiku byl koráb pod vodou. Z námořníků nedoplaval na břeh ani jediný.
Orland měl štěstí, že byl na poslední zbylé lodi a té se díky vynikajícímu lodivodovi Alákovi a neméně skvělému kormi-delníkovi Smýkredovi podařilo bezpečně přistát.
Sotva však vstoupili na pevnou zem, vrhly se na ně tisíce havranů, kteří ve skalách sídlili, čekali, až loď přistane, a jichž si námořníci do té chvíle nevšimli, protože havrani byli nepřirozeně tiší. Až ve chvíli, kdy slétli ze skal, spustili křik. Než stačili vyčerpaní a vyděšení námořníci cokoli udělat, havrani zobáky doslova rozštípali loď. Zatímco jedni ničili koráb, druzí zaútočili na lodníky. Nebylo možno se před nimi schovat. Nedovolili jim, aby utekli do skal, vyháněli je z moře, kam se zoufale vrhali. Nebe zčernalo jejich křídly a pobřeží zrudlo krví námořníků. Orland se chránil svým mandlovým štítem, ale ten dlouho zobákům neodolal. Zobáky byly ostré a rány vedené silou u takových ptáků nevídanou. Netrvalo dlouho a zkrvavený Orland se skácel na zem v bezvědomí.
Probrala ho zima. Obloha byla zakrytá olověně šedými mračny a vytrvale pršelo. Ze zbroje měl cáry, šaty rozervané a tělo plné ran. Kolem ležela zohavená těla jeho druhů. Nikde nespatřil ani jednoho havrana.
Zkusil se odplazit někam jinam, pryč z toho děsného místa, ale byl příliš slabý. Pak skrze dešťovou clonu zahlédl, jak k němu přichází vysoký světlovlasý muž. Za uzdu vedl koně, kterému žhnuly nozdry ohněm, a měl dva páry rukou.
Orland věděl, kdo to je: Orlyg, nejvyšší ze zdejších Bohů, o němž už mnohokrát slyšel. Pomyslil si, že buď už je tedy po něm, nebo se jeho poslední hodinka kvapem blíží.
Orlyg nechal koně stranou, došel až k Orlandovi a dřepl si vedle něj. Vypadal smutně, dlouho mlčky hleděl mladému námořníkovi do tváře, než promluvil.
„Jsi teď jediný smrtelník v celé zemi Éllad, Orlande Hialra-nidule, kdo ví, kde jsou kosti otce rodu Miltidů Uda, které jsi ukradl z královské hrobky! Postarám se o to, aby sem už nikdo z tvé země nepřijel a nepáchal zde to, co tvoji krajané, a postarám se taky, aby se nikdo z nich už domů nevrátil. Země Éllad pro Edagwon zanikne. Udovy kosti si odtamtud muži z rodu Miltidů sami přivezou, až přijde čas. Ty zůstaneš v Hnízdech moudrých havranů, abys jim mohl poradit, kam se pro Udovy pozůstatky vydat. Zůstaneš tu tak dlouho, dokud nepřijde na svět muž jménem Sian, jemuž budou přezdívat Hnědooký. Dobře si to jméno zapamatuj, protože to je jediný člověk, kterému smíš prozradit, kams kosti odvezl. Ani havranům to ne-řekneš. Než se Sian narodí, může uplynout mnoho let… Ber to jako trest za krádež v královské hrobce.“
Víc Orland neslyšel, znovu ho opustilo vědomí. Probudil se v Eladacově trůnním sále. Kolem sebe viděl houf ptáků, byli zticha a jen na něj nevraživě pohlíželi. Eladac byl sotva dorostlý havran, nastoupil na trůn po předčasné smrti svého otce Neridaca.
„Dobře vím, námořníku,“ promluvil k Orlandovi, „žes odvezl Udovy kosti. Prozraď mi kam, a budeš volný.“
Orland se vlastně až od Orlyga dozvěděl, čí pozůstatky vzal. Měl jeho slova dobře na paměti, a proto Eladacovu nabídku s omluvou odmítl.
„Když nepovíš, Orlande,“ varoval ho Eladac, „nechám tě uklovat jako tvoje námořníky.“
Orland nepověděl. Bál se Orlyga víc než zobáků havranů. Když Eladac viděl, že Orland nepromluví ani pod ranami, nakázal havranům, aby ho nechali.
„Však já to z tebe jednou dostanu,“ řekl výhružně, „pokud dřív nevypustíš duši.“
Na to havrani Orlanda odnesli nahoru na plošinu a přikovali ho mezi sloupy.
Ta plošina, to je Getenekův štít, který pukl v souboji Gete-neka s Orlygem. Spravoval ho božský kovář Varandur, ale Orlygova rána byla tak silná, že štít nešel opravit tak, aby vydržel další boj. Getenek si tedy raději nechal od Varandura vyrobit nový štít a ten starý odložil na vysokou skálu vedle Hnízd. Na štítě ubíhá čas stokrát pomaleji než ve skutečnosti, sto let tam znamená pouhý rok. V blízkosti štítu živí tvorové stárnou pomaleji, proto se havrani dožívají i několika stovek let.
Orland by byl zašel na rány a hladem, nebýt havrana Fréir-daca, který ho ošetřil a nosil mu potravu a vodu. Přinášel mu i zprávy z kraje, tak se Orland dozvěděl, že brzy po jeho nepodařeném přistání se část Edagwoňanů pokusila vrátit do vlasti, ale bouře jejich koráby zahnala někam na jih a nikdy nikdo už o nich neslyšel. Orlyg splnil svůj slib.
Orland věděl, že v osadě, kterou založili u pobřeží při své zlodějské výpravě, se usadil stavitel lodí Geix, kterého Orland dobře znal. Vzkázal mu po Fréirdacovi, co se stalo. O Udovi se nezmiňoval, jen Geixe poprosil, aby svému loďařskému umění vyučil i své syny, protože přijde čas, kdy bude jejich dovednosti zapotřebí.
Fréirdac se dožil úctyhodného stáří a po jeho smrti se o Orlanda začal starat jeho syn Caradac s družkou Alderac.
Eladac se snažil z Orlanda všemožnými způsoby jeho tajemství vylákat. Nečinil to už tak krutým způsobem jako při jejich prvním setkání, používal různých lstí. Věděl, že se Orland svěří jen jakémusi Sianovi, vodil tedy za ním nahoru všelijaké dobrodruhy, kteří se za Siana vydávali. Fréirdac však dal Orlandovi radu: ať nechá přejít dotyčného přes ten úzký pruh na štítě, který má světlejší barvu. Tam kdysi praskl štít pod Orly-govou ranou a kov je v těch místech tak slabý, že neunese nikoho, kdo by měl svědomí obtížené nějakou lží. Lháři se tedy zřítili do propasti a Orland se Eladacovi pokaždé vysmál.
Varandur vždycky přišel štít opravit a někdy se zdržel a bavil se s Orlandem. Dal mu do pořádku i zbroj a šaty zničené havrany. Poměrně snadno se mu podařilo Orlanda obrátit na víru země Éllad, protože Orland jednak na svého Boha zanevřel, protože ho nechal bez pomoci v cizí zemi, a pak, kdo by neuvěřil tomu, co vidí sám na vlastní oči?
Posledních několik měsíců – podle Orlanda, ve skutečnosti to bylo několik let – se Caradac ukazoval stále řidčeji a o Orlanda se starala hlavně Alderac. Caradac zato přinášel Orlan-dovi čím dál tím povzbudivější zprávy. Sian Hnědooký spatřil světlo světa a rychle dospíval v muže. Orland netrpělivě očekával jeho příchod.
„Dnes jsi konečně přišel,“ ukončil své vyprávění Orland. „Víš, jak dlouho jsem na tebe čekal? Víc než čtyři sta let. Zestárl jsem o čtyři roky. Někdy před čtyřmi stoletími zemřela v Jižním Edag-wonu moje žena. Nikdy se nedozvěděla, co se se mnou stalo, a já se nikdy nedozvím, co se stalo s ní. Jestli mi porodila dítě. Jestli mi zůstala věrná, nebo odešla s jiným, protože byla přesvědčená, že jsem zahynul na moři. Jestli na mě zapomněla…“
Orland zmlkl, v očích se mu třpytily slzy.
„No,“ vzdychl, „to je asi tak všechno, co jsem za mizerných čtyři sta let prožil.“
„Není toho zas tak málo,“ podotkl Sian.
„Ale nestojí to za nic.“
„Jedno mi vrtá hlavou,“ řekl Dangrud. „Když jsi byl vlastně v Hnízdech jen čtyři roky, jak to, že máš vlasy bílé, jako kdyby ti skutečně bylo těch čtyři sta let?“
„Nezbělely mi stářím,“ vysvětlil Orland, „ale hrůzou. Tehdy, když havrani uklovali mé námořníky.“
Dlouho šli mlčky.
„Bohové, pročs musel ty kosti odvážet?“ zaúpěl znenadání Sian. „A za moře? Nemám nejmenší pochyby o tom, že nás tam král vyštve!“
Orland lehce ožil. „Poplujete do Edagwonu?“
„Asi nám nic jiného nezbude,“ řekl temně Dangrud.
„Pak ale budete potřebovat lodě. Měli bychom se pokusit najít Ligur – pokud ještě stojí – a potomky loďaře Geixe, pokud dostál svému slovu a naučil je stavět lodě.“
„Ligur je co?“
„To je ta osada, kterou jsme založili s Hertem.“
„A najdeme ho kde?“ zeptal se Dangrud, protože západní část země včetně pobřeží neznali, tady vládl král Widuwalt a nebylo radno se sem příliš odvažovat.
„Ligur leží – nebo ležel – těsně u moře, v místě, kde se do moře vlévá široká řeka s takovým zvonivým jménem. Zapomněl jsem ho. Nemůžeme ho minout, když půjdeme pořád na jih.“
„Cynibre,“ řekl Caradac.
„Cože?“
„Ta řeka se jmenuje Cynibre a Ligur stále stojí.“
„To jsem rád,“ řekl Orland.
„Ale o tvém loďaři, Orlande, ví Caradac právě tak málo jako nic,“ řekl havran.
Šli několik dní na jih, než před sebou spatřili malé městečko, rozkládající se ve větším ze dvou zálivů. Krajina tady byla trochu zvlněná, zem se k moři svažovala a Ligur jako by ležel na dně misky. Dívali se na něj z návrší, kde stál maličký prostý kostelík se zvláštní dřevěnou střechou.
„Ten kostelík jsme stavěli my,“ řekl Orland. „Krovy dělal Geix, proto je střecha podobná lodnímu kýlu.“
Zašli dovnitř. Kostelík se od Orlandových dob nijak nezměnil, jen trámy střechy zčernaly a zdi zevnitř obyvatelé Liguru nahodili hrubou omítkou. Holou nechali pouze stěnu, ve které byly zasazeny prastaré náhrobní desky. Orland pročítal jména vytesaná do kamene, občas na některé ukázal a řekl: „Toho jsem znal.“
Našel i jméno loďaře Geixe a jména všech mužů, kteří se s ním a s Hertem plavili na osudné výpravě, ta tam nechal vytesat na památku Geix, protože od Fréirdaca věděl, že všichni mimo Orlanda zahynuli.
Orland byl rád, když vyšli ven. Nebylo mu veselo, když, sám živý, četl jména dávno zesnulých druhů.
Sešli do mělkého údolí, kde stálo městečko. Protékala jím Cynibre a ústila do moře, přes její široké koryto vedl jeden jediný chatrný most.
„Řeka je – tedy tenkrát byla, ale snad se to moc nezměnilo – v těchto místech dost hluboká,“ vykládal Orland. „I lodě s velkým ponorem mohly zajet až do osady a tam kotvit. Neohrožovaly je bouře. Skvělé místo pro přístav. Ale teď tu žádné lodě nevidím.“ Začal ztrácet naději, že se s někým z Geixových potomků setká. U mořského břehu se pohupovaly jen rybářské bárky.
Vešli do Liguru a Sian se zeptal prvního člověka, kterého potkali, zda mu něco neříká Geixovo jméno.
„Loďař Geix?“ řekl muž. „Znám ho, má bratra, sedm synovců a čtyři neteře. Ale ve městě ho nenajdete. Bydlí na břehu druhé zátoky. Nejrychleji se tam dostanete, když půjdete po pobřeží.“
Šli, kudy jim muž ukázal, minuli výběžek vršku, na – němž stál Orlandův kostelík, a ocitli se ve druhé, menší zátoce. Stál tu jen jeden dům, postavený z kamene, a Sianovi trochu připomínal jeho rodný dům v lese na Stříbrné. Zabušili na dveře.
Otevřel jim muž asi čtyřicetiletý, tmavovlasý, nepříliš vzrostlý, ale širokých ramen. Zpytavě šije prohlédl.
„Co vás sem přivádí?“ zeptal se.
„Jsem Orland Hialranidul,“ řekl Orland, „a hledám potomka loďaře Geixe.“
„Já jsem loďař Geix, ale děti nemám.“
„Mám na mysli loďaře Geixe Armanidula,“ upřesnil Orland. „Žil asi tak před čtyřmi sty lety.“
„Jak že jsi říkal své jméno?“ zamračil se přemítavě Geix.
„Orland Hialranidul.“
„Pojďte dovnitř,“ vyzval je loďař.
Vešli do úzké tmavé chodbičky, odkud vedly dvoje dveře a jedny schody. Geix otevřel jedny dveře a vstoupil do skromně, ale ne chudě zařízené místnosti, kde se všude po zemi i po stolech válely náčrtky koster lodí, některé byly dokonce pověšené na zdech. V nákresech se přehraboval plavý mladík.
„Nigalde, buď tak laskav a nech nás o samotě,“ požádal hocha Geix.
„Můj synovec,“ vysvětlil, když Nigald odešel.
Pak přistoupil k truhle, vyndal z ní kožené pouzdro a položil je na stůl. „Rozbal to,“ přikázal Orlandovi.
Orland rozvázal šňůrky a vyňal z pouzdra stařičký pergamen, na kterém byla nakreslená mapa. „Poznáváš to?“ zeptal se Geix.
„Aby ne!“ zazářil Orland. „To je Geixova mapa. Měl zvláštní způsob, jakým si zaznamenával na mapy důležitá místa,“ vysvětloval. „Jednak sama barva, kterou mapu kreslil, byla neobvyklá, nevím, z čeho ji připravoval, ale ať ležela mapa ve vodě jak dlouho chtěla, kresba se nikdy nerozpila, a jednak používal zvláštní značky, které uměl číst jen on, já a Hert ímylgardadul. Na mapy nikdy nepsal obyčejným písmem. Tohleto, to je mapa Jižního Edagwonu. Ta se vám bude hodit, až tam pojedete,“ obrátil se na družiníky. „Tady je Vilgar, moje město, tady Peanfaleh, tohle Uxacona. Tři přístavy. Tady, blízko pouště, je královské město Lakarína. Jsou tu ještě nějaká velká města, ale ta vás zajímat asi nebudou. Sidermum, na jihu Byrus. Byruské víno bylo nejlepší ze všech v celé zemi. Na západě je poušť. Severní část Geix neza-kreslil. Nebylo proč, tam se stejně nikdy nikdo nepouští.“
Vrátil mapu Geixovi.
„Mýlil ses, Orlande, když jsi tvrdil, že ty značky uměl číst jen Geix, ty a tvůj přítel,“ řekl Geix. „Geix to naučil i svého syna, ten zase svého… a můj otec to naučil mě. Přečetls je všechny správně, zřejmě jsi tedy opravdu ten, pro kterého se můj rod učí stavět lodě. Ještě mi ale ukaž svůj meč.“
Orland vytáhl zbraň z pochvy a podal ji loďařovi. Geix pečlivě prohlédl jílec a porovnal jej s kresbou na rubu mapy.
„I tohle souhlasí,“ vrátil Orlandovi meč a napřáhl k němu pravici. „Vítej, Orlande! Kolik lodí budeš potřebovat a kdy?“
Orland se usmál. „Kdy potřebujete vyplout?“ obrátil se na družiníky.
„Jak znám krále, včera bylo pozdě,“ zavrčel Sian.
„Posílá vás Widuwalt?“ řekl Geix.
Dangrud se téměř urazil. Pak si uvědomil, že jsou vlastně na Widuwaltově území.
„Jsme družiníci krále Gudleifra,“ vysvětlil Sian. „Já jsem Sian Hnědooký a toto je můj bratr po otci Dangrud Zadumaný.“
Geix pokýval hlavou.
„Moji synovci právě dokončují svá mistrovská díla,“ řekl. „Během měsíce spustí na vodu tři koráby.“
„Tři lodě stačí,“ mínil Orland. „Máš někde plány? Rád bych si je prohlédl.“
Geix ukázal kolem sebe. Orland se vrhl do nákresů. Po chvíli zvedl hlavu.
„Plány vypadají velmi dobře, ale je tu pár věcí, které by se daly udělat lépe. Mohl bys mi své synovce zavolat?“
„Jsou tu dnes jen čtyři,“ řekl Geix, „ostatní se vrátí z loděnice zítra.“
Vyšel na chodbu a domem se rozlehlo jeho volání. Ve chvilce se objevili čtyři světlovlasí mládenci ve věku zhruba od sedmnácti do dvaceti tří let. Byli si navzájem dost podobní.
„To jsou moji synovci, Nigaldové,“ představil je Geix. „Můj bratr Efix je z lenosti nebo z hlouposti, těžko říci, čeho se mu dostává více, pojmenoval všechny stejně, každý však má jiné přízvisko. Tři nejstarší – Svárlivec, Sekyrka a Poutník – jsou v loděnici. Tady to jsou Nosáč, Kvítko, Rybák a Jedno-očka. Chlapci, to je Orland Hialranidul, jehož jméno jste si měli vštípit do paměti a doufám, že se vám z ní nevysypalo, a toto jsou družiníci krále Gudleifra, Sian Hnědooký a Dangrud Zadumaný.“
„A toto je Caradac,“ představil se havran, uražen, že ho opominuli, přestože celou dobu ukázněně seděl družiníkovi na rameni.
Loďaři ztuhli.
„Ono to mluví?“ užasl Nigald, který měl přízvisko Nosáč. Skutečně mohl se Sianem co do délky nosu směle závodit.
„Caradac by si vyprosil,“ namíchl se havran, „aby se o něm mluvilo jako o „tom“!“
„Caradacu, buď zticha,“ řekl Dangrud.
„Caradac pochází z Hnízd moudrých havranů,“ vysvětlil Sian.
„Pokud se neurazíte, měl bych několik připomínek k vašim nákresům,“ řekl Orland a kývl na mládence, aby šli blíž. Pak se zabrali do rozhovoru spolu s Geixem. Sian s Dangrudem chvíli poslouchali, ale jelikož nabyli dojmu, že lodníci buď mluví jim cizí řečí, nebo že rozhovor nemá hlavu ani patu, vytratili se brzy ven. Caradac ovšem zůstal a občas si neodpustil nějakou poznámku. Nigaldové z toho byli zpočátku celí nesví, ale brzy si zvykli.
Sian a Dangrud seděli na kamenné lavičce před domem a cítili se poněkud odstrčení. Dokonce i Caradac se s nimi přestal bavit, jakmile Orland rozložil na stole podivně počmárané kusy pláten.
„Ach jo,“ povzdychl si Sian. „Orlanda nám byl čert dlužen.“
Dangrud souhlasil.
„Mám ho rád, ale když si představím, že se kvůli němu budeme vláčet někam přes moře – Getenek aby ho zatratil!“ pokračoval Sian. „V životě jsem nejel na loďce jinak než po řece. A teď – představ si, že kolem tebe bude jen a jen voda. Nikde ani kousek země. A pod tebou – jak je asi hluboké moře?“
„Nevím,“ pokrčil Dangrud rameny. „Hodně. Orland říkal, že měli velké lodě a zmizely v něm beze stopy.“
„Tak vidíš.“ Sian nebyl dobře naladěný.
Geix vyšel ze dveří.
„Orland by chtěl vidět lodě. Nabídl jsem mu, že zajedem do loděnice. Chcete se k nám přidat?“
„Proč ne,“ pousmál se Sian. „Aspoň uvidíme, co nás čeká.“
„A taky se projedete po moři,“ slíbil jim Geix.
Sešli spolu s Nigaldy a Orlandem k zátoce a Nigaldové spustili na vodu člun.
Sian si všiml, jak Orlandovi září oči, celý ožil. Byl ve svém živlu. Hned se hrnul ke stožáru, vykasal plachtu, Geix se posadil ke kormidelnímu veslu na zádi.
Družiníci se na rozdíl od Orlanda příliš ve své kůži necítili. Veslovat na loďce, budiž, ale aby ji poháněl kus hadru? V životě se s něčím takovým nesetkali. Orland si k nim přisedl a začal jim vykládat o lodích.
„Plachetnice jsou lepší než veslice,“ soudil. „Napneš plachtu – a loď jede sama. Dáváš jen pozor na vítr. Na veslici se nadřeš. Ale oplachtěná veslice – ta předčí i plachetnici. Když je bezvětří a plachetnice nemůže z místa, pádluješ a pluješ dál. Všechny moje lodě měly vesla i plachty. A Geix staví zrovna takové.“
Orland se tak zabral do vyprávění, že si ani nevšiml, že přistáli u ostrova poměrně vzdáleného od pobřeží, jehož tvar trochu připomínal podkovu. Zátoka, která z něj podkovu dělala, byla na odlehlé straně ostrova, a právě tam je teď Nigaldové vedli. Už z dálky cítili kouř. Tři nejstarší bratři vařili ve velkých kotlích smůlu. Na břehu na dřevěném lešení stály tři velké koráby, ještě světlé, protože nebyly ani vysmolené, ani natřené dehtem.
Sianovi se zatajil dech. „Orlande, tohle popluje?“
„A jak!“ zasmál se Orland.
„Lodě potřebují už jen vysmolit a napnout plachty. Pak je vyzkoušíme a zapálíme,“ řekl Nigald Kvítko.
„Proč zapálit?“ vytřeštil na něj Orland oči. „Vždyť ty lodě jsou – soudě podle nákresů – víc než dobré!“
„To je zvyk,“ vysvětlil Geix. „Tajemství stavby velkých lodí se v našem rodě dědí z otce na syna. Když se mladý loďař vyučí, postaví loď. Vydá se s ní na cestu podél pobřeží, je jedno, jestli na sever nebo na jih. Já jel na sever. Tam je moře nebezpečné, plné útesů a nakonec zamrzne. Dál už to nejde. Když se loďař vrátí ze své mistrovské cesty, loď zničí. Většinou zapálí. Aby se nikdo nedozvěděl, jak se lodě staví. Chránili jsme to tajemství pro tebe, Orlande. I místo pro loděnici vybrali moji předci výborně. Moře je tu plné zrádných proudů a vírů, kdo neví přesně, kudy jet, nikdy se k ostrovu nedostane. A loděnice není vidět ani ze břehu. Vyplutí velkou lodí ze zátoky je samo o sobě pro mladého lodníka dost velkou zkouškou. O svoje synovce ale strach nemám.“
Za řeči se dostali až k lodím. Zblízka vypadaly ještě majestátněji.
„A to si představ, až budou mít plachty a budou sedět na vodě!“ bájil Orland.
Opět rozložil s Nigaldy plány a hned se vrhli na úpravy, které jim navrhl. Jen nejmladšího Nigalda, Jednoočku, nechali hlídat smůlu. Družiníci shodili pláště a šli jim pomoci.
Když večer uléhali na dně lodi, kde si Nigaldové upravili lůžka, už načichlí loďařskou smůlou, mořským větrem a Or-landovým nadšením, optal se Dangrud Orlanda, za jak dlouho budou lodě schopné vyplout.
„Za tři neděle. Připočti ještě pár dní na vyzkoušení. V pěti týdnech můžete být na cestě.“
„Můžete – ty nepojedeš?“
„Abych pravdu řekl, jsem pořád na vážkách,“ přiznal se Or-land. „Mě vlastně v Edagwonu nic nečeká. Příbuzní, přátelé – všichni jsou mrtví, kdo ví, jestli ještě stojí moje město. Jenže tady jsem na tom úplně stejně. Taky nikoho nemám. Ale jak se říká – člověk má umřít doma. Asi pojedu. A vy stejně budete potřebovat lodivoda. Nigaldové – i když nechci zlehčovat jejich schopnosti – by moře přeplout nedokázali. U pobřeží, kde to znají, je to něco úplně jiného než na širém moři. Pojedu.“
Dangrud potřásl hlavou, že se Orland rozhodl rozumně.
„Když říkáš, že za pět neděl můžeme vyplout, nezbude nám nic jiného, než zítra hezky zčerstva vyrazit na cestu domů,“ usoudil Sian.
„Já tady zůstanu,“ upozorňoval hned Orland. „Pomůžu Ni-galdům dostavět lodě.“
„Nic proti tomu nemám,“ řekl Sian. „Králi o tobě řekneme, tady budeš víc platný.“
„Taky mám ten pocit,“ usmál se Orland a zachumlal se do pláště.
Cítil se stejně dobře jako šnek, když se vrátí do své ulity. Vdechoval důvěrně známé vůně dřeva, dehtu a vody, hukot moře a křik racků mu připomínal doby strávené na cestách u edagwonského pobřeží. Ty čtyři roky, které prožil jako vězeň v Hnízdech, jako by se vytratily. Byl zase námořníkem.
Když se ráno probudil, chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že není na palubě své lodi, ale kdesi na břehu úplně cizí země, v úplně jiném čase, a že z jeho lodi nezbyla ani tříska. Skryl tvář do pláště a nikým neviděn si hořce poplakal.
Družiníci vyrazili na cestu ke králi. Geix je dovezl na břeh, popřál jim šťastnou cestu a přidal jim jídlo na cestu. Caradac je vedl trochu zpátky na sever, aby se vyhnuli Cynibre, protože přes řeku už Widuwaltovy hlídky tak často nezajížděly. Sian poslal Caradaca napřed, aby králi oznámil, co a jak, aby se mohlo začít s přípravami na cestu. Orland jim vypočítal, kolik zhruba budou potřebovat nasoleného masa a kyselého zelí a sudů s pitnou vodou. Že bude voda zapotřebí, to mohli potvrdit z vlastní zkušenosti. Caradac se vrátil se zprávou, že se Bald bude ženit a že s obřadem čekají jen na ně.
„Bere si Sigelindu,“ oznamoval havran škodolibě.
„Proč?“ divil se Sian. On se před ní většinou cítil trapně. Její sekavý jazýček ho uváděl do rozpaků.
„Proč ne?“ řekl Dangrud. „Je hezká, chytrá a umí si se vším poradit.“
„Ale ta její vyřídilka!“
„Bald ji zvládne. Hlavně, když má dobré srdce,“ mínil Dangrud. On byl kromě Asgeirra a Waltheriho jediný, koho Sigelin-da nevyváděla z míry. Waltheriho proto, že byl mírný jako lesní potůček a přirostl jí k srdci, když ho léčila, Asgeirra proto, že si na něj netroufla, a Dangruda proto, že jej vyvedlo z míry skutečně máloco. Její řeči mu letěly kolem uší jako vánek.
Na Udi vládlo boží dopuštění. Rozruch působily jednak přípravy na cestu, jednak přípravy na svatbu, protože Gudleifr si počínal, jako by ženil syna.
Pod záminkou, že zve svatební hosty, shromažďoval na Udi muže, které zamýšlel spolu se svými družiníky poslat do Jižního Edagwonu, a tak se na hradě sešel výkvět Západního království.
Přijeli Morcantovi švagři – blíženci Ainer, Emled, Brigh a Wener, Baldův švagr i s ženou a už třemi dětmi, Tankredovi starší bratři Segodur, Dalior a mladší Rilan, kteří se až teď dozvěděli o smutném osudu nejmladšího z nich, Gundkeriho. Praotec Amaler sám poslal na hrad dva lesní mužíky, Arra a Traga. Ten večer, kdy dorazili na Udi Sian s Dangrudem, přibyl z Karlady i otec Uodalrích, který měl snoubence oddat.
Bald nemohl dlouho do noci usnout. Myslel na zítřek a těšil se. A myslel na to, že bude muset brzy odjet od své ženy jako Orland, o kterém mu vyprávěl Dangrud, a srdce se mu svíralo úzkostí. Hlavně myslil na Sigelindu. Ještě si na Udi nezvykla a nezvykla si ani na družiníky, i když by její štiplavé poznámky mohly svědčit o opaku. Jenže Bald věděl, že Sigelindina hrdost a jízlivost je jen hradbou proti cizímu neznámému světu, který se jí tady na královském hradě otevřel. Doufal, že to chápou i jeho druzi, ale na druhou stranu si uvědomoval, že Sigelindu znají příliš krátkou dobu na to, aby pronikli do jejího svérázného nitra. On sám ji poznával tolik týdnů, než se dobral toho pravého jádra, když ležel na Sergellu víc mrtvý než živý a ona se o něj tak něžně starala. O odjezdu družiníků se tenkrát dozvěděl až od ní, byli se s ním sice rozloučit, ale byl v bezvědomí. Zůstali na hradě sami. On, Sigelinda, Anshelm a pes. Vzpomínal, jak hleděla, aby mu co nejvíc zmírnila utrpení. Jak u něj sedávala celé dny a noci a vydržela mu vyprávět celé hodiny, jen aby ho rozptýlila. Nejdřív mu vykládala pověsti a pohádky, a když už žádné nevěděla, tak o sobě. Dokázala čarovat nejen bylinkami, ale i hlasem. Když někdy nemohl usnout ani po jejích dryácích, její hlas zněl čím dál tím hlouběji a měkčeji, předla skoro jako kočka, brzy přestával rozlišovat slova a usínal tvrdým spánkem. Držela ho za ruku jako dítě, byla něžná, laskavá a trpělivá. Vzpomínal, jak ho učila znovu chodit. On sám kolikrát vzteky brečel, když ho sotva zahojená noha nechtěla poslouchat, a nejednou se obořil na Sigelindu a pak mu bylo stydno. Na oplátku ji učil jezdit na koni. Anshelm postavil Baldovi doprostřed nádvoří špalek, aby si mohl sednout, a Bald nechal na dlouhé oprati kolem sebe běhat koně se Sigelin-dou na hřbetě. Jezdili na vyjížďky a chodili často až k bráně Stezky. Dál už ne. Bald neměl chuť a Sigelinda se neodvážila. Ale nechával tam váček s kořením pro svého démona.
Když už se cítil lépe, začal Sigelindu učit i bojovat mečem. Potřeboval s někým cvičit, aby se mu vrátily síly, a s Anshel-mem to nešlo. Sigelinda byla překvapivě učenlivá žačka. Když odjížděli, slíbil Bald Anshelmovi, že až se příště vrátí, zůstane tu už natrvalo.
Svatba trvala tři dny. Když Bald vešel do síně, kde se měl obřad konat, nikdo ho nepoznal, protože měl na sobě poprvé oděv jiné barvy než černé. Vymohla si to Sigelinda, protože černaje barva smutku, a Bald si nechal ušít svatební šaty smetanově bílé se zelenými nohavicemi a podložením rukávů. Si-gelindiny šaty byly královniným darem. Adalheit přepečlivě vybírala barvu, která by dala vyniknout záři Sigelindiných vlasů. Zvolila látku, která připomínala lesní mech nebo vodu hlubokých tůní. Svědkem byl, na Baldovo přání, Morcant. Byli stále velkými přáteli, už od doby, kdy společně, leč marně, hledali Marcelínu.
Gudleifrovi neušlo, že se během obřadu družiníci o něčem dohadují. Zprvu si myslel, že chtějí Baldovi provést nějaký žertík, jak je to při svatbách zvykem, ale když v jejich středu viděl Asgeirra, tenhle nápad zavrhl, protože na to byl Asgeirr příliš vážný.
Družiníci přemlouvali Asgeirra, ať vezme Sojku a nechá se taky oddat, když mají před sebou tak dlouhou cestu, ale Asgeirr se vzpěčoval, nezdálo se mu to vhodné. Nakonec Arnwald, když viděl, že Morcant dosvědčil a že se Uodalrích chystá odejít, popadl Sojku za ruku a přitáhl ji k oltáři.
„Otče Uodalríchu, počkej chvilku,“ volal. „Máme tu ještě jednu svatbu! Asgeirre, jestli okamžitě nepřijdeš, vezmu si ji sám!“
Asgeirr raději přišel, protože, pokud šlo o ženy, byl Arnwald schopen všeho.
„Nemohl se do poslední chvíle rozhodnout, kterou si vezme,“ vysvětlil Arnwald Uodalríchovi a dostal za to od Asgeirra ujištění, že mu to spočítá i s úroky. Zasmál se a postavil se za pár jako svědek. Uodalrích pohlédl na krále, Gudleifr pokrčil rameny, ať Uodalrích dělá, jak myslí. On že je od svých druži-níků zvyklý na ledacos. Bald se smál. Tak se na Udi slavily dvě svatby najednou.
Družiníci si docela oddychli, když se po třech dnech Bald objevil opět ve svém obvyklém černém šatě. Tři dny si totiž, podle starodávného zvyku, nesmějí novomanželé převléknout šaty, aby s nimi nesvlékli štěstí.
Nedlouho po tom vyrazili do Liguru. Původně chtěl Gudleifr vzít s sebou i královnu a celý dvůr, aby rozloučení bylo jaksepatří okázalé, ale pak se rozhodl, že čím méně lidí pojede, tím lépe. Sám se ovšem do přístavu vydal, chtěl vidět lodě.
S ostatními – včetně novomanželek – se musela výprava rozloučit už na Udi. Caradac letěl k loďařům se zprávou, že mají přichystat lodě k vyplutí, a vrátil se s odpovědí, že lodě už jsou hotové, zbývá je jen vyzkoušet. „Jak plachtí, to zvládneme sami,“ vzkazoval Orland, „ale na veslování je nás málo.“ Každá loď měla dvaatřicet párů vesel.
Jeli opět po pravém břehu Cynibre, aby se o jejich výpravě dozvěděl Widuwalt co nejpozději. Že se nedozví vůbec, to bylo tak málo pravděpodobné, jako že slunce zezelená, protože šest set mužů se těžko ukryje. Caradac stále hlídkoval po okolí. Do Liguru dojeli dost včas, Widuwalt už o nich sice věděl, ale než do přístavu dorazil, byly lodě za obzorem a král na cestě zpátky. Geix se stačil ukrýt u bratra Efixe.
V Liguru je srdečně přivítal loďař Geix se svým bratrem, jeho ženou a čtyřmi neteřemi.
„Lodě jsou přichystané, králi, ráno se chlapci vrátili ze zkušební plavby. Jsou v loděnici.“
Geix vypůjčil od rybářů ještě několik člunů, zajel pro Nigal-dy a začali převážet budoucí posádku lodí i náklad na ostrov.
Orland seděl na přídi jedné lodi. Když viděl přicházel krále s družiníky, seskočil dolů a šel jim v ústrety. Lodě už nestály na dřevěných kozách, jako když tu byl Sian s Dangrudem. Přídí částečně vytažené na břeh se hrdě pohupovaly na vodě. Dřevo bylo ztmavlé dehtem a smůlou, na skasaných plachtách Gudleifr s potěšením zaznamenal svoje barvy.
Lodě byly dlouhé kolem dvaceti sáhů, spíš o něco delší, široké asi čtyři sáhy. Příď i záď byly zvednuté, uprostřed lodi stál jeden stěžeň. Od něj vedla lana, o jejich účelu neměl nikdo kromě loďařů zdání. Na zádi každé lodi byl z plachtoviny upraven přístřešek proti nepohodě.
„Jsem Orland Hialranidul,“ představil se Orland králi.
„Jsem král západní části této země,“ usmál se Gudleifr. „Družiníci mi o tobě vyprávěli. Na svůj věk vypadáš mladě.“
Orland se uchechtl. „Kdy chcete vyplout?“ zeptal se věcně.
„Co nejdřív.“
„Nech tedy do lodí nastoupit veslaře, ať si zkusí, jak budou loď ovládat. Náklad naložíme teprve potom, protože kdyby loď převrhli, byla by ho škoda.
„K čemu veslaře, když lodě nemají vesla?“ podivil se Gudleifr.
„Ale mají,“ ujistil ho Orland. „Zkoušeli jsme zatím jenom plachty a vesla by nám nebyla k ničemu. Jsou támhle ve skladišti. Ke každé lodi patří dvaatřicet párů, ke každému veslu dva muži. To je na každou loď sto dvacet osm veslařů.“
„To přece ta loď nemůže unést!“ zhrozil se král.
„Hravě by jich unesla dvě stě padesát,“ zasmál se Orland. „I s nákladem. Počítali jsme schválně jen s dvěma sty mužů na jednu palubu. Pro jistotu. Ale vydrží daleko víc.“
Nigaldové spustili lodě na vodu a král nařídil mužům, kteří si vzali ze skladiště vesla, nastoupit na palubu. Ošívali se a nechtělo se jim, nevěřili lodím a poslechli teprve, když jim Gud-leifr slíbil, že kdo bude odmlouvat, místo na vlnách se bude houpat na větvi.
Nigaldové vyšplhali na palubu dvou lodí, třetí si vzali na starost Geix s Orlandem.
„Do večera jsme zpátky!“ zavolal z paluby Geix.
Ještě chvíli stály lodě na místě a bylo slyšet, jak loďaři vysvětlují veslařům, k čemu vůbec ta čtyřsáhová prkna jsou. Po chvíli se z otvorů v bocích lodi Nigalda Sekyrky váhavě vysunula první vesla, Nigald vydal povel a loď se skasanou plachtou se trhaně a neochotně vydala na cestu. Brzy po ní vyplula i loď Orlandova a Nosáčova.
„Bohové, ono to jede,“ v bezmezném úžasu zíral na lpdě Waltheri.
Gudleifr nevěřícně a zároveň spokojeně kroutil hlavou. Muži, kteří zbyli na břehu, vynášeli ze člunů náklad a vzrušeně si povídali o nastávající cestě. K večeru se v ústí zátoky objevily vracející se lodě. Pluly jistě a vesla se nořila do vody pravidelně, jako když tepe srdce. Kus od břehu se vesla zvedla nad hladinu, lodě vlastní rychlostí vyjely přídí na břeh a muži se-skákali z bortů.
„Máš skvělé muže, králi,“ pochvaloval si Geix.
„Naučili se veslovat jako ostřílení námořníci,“ dodal Orland.
„Máte skvělé lodě,“ oplatil pochvalu Gudleifr a vložil Gei-xovi do dlaně těžký váček. „To je jejich cena.“
„Dám ti s sebou své syny,“ řekl loďařův bratr Efíx. „Bude zapotřebí lodivodů a Orland sám nemůže řídit tři lodě.“
„Tvým synům to proti srsti nebude?“
Geix se zasmál. O ničem jiném Nigaldové nemluvili, než o cestě za moře.
Ještě než zapadlo slunce, byly lodě naložené, Orland s Gei-xem naposledy prohlédli lanoví a trupy lodí a na břehu ostrova se uložili muži ke spánku. Mnohé při pomyšlení, zeje to jejich poslední noc strávená na pevné zemi, mrazilo v zádech. A jistě by je mrazilo ještě víc, kdyby tušili, že pro nejednoho z nich je to poslední noc strávená v téhle zemi vůbec.

EPILOG
Já, Ceredig, byl jsem pověřen králem Itmarem, abych pro jeho syna Lagdwise zapsal osudy jedenácti družiníků krále Gudleifřa. Poslušen přání svého krále byl jsem vylíčil předivo událostí, které přivedlo tyto muže na dvůr Itmarova děda, a tak svědomitě, jak jen je toho má stářím unavená mysl schopna, jsem též brkem zachytil vše, co ve službách Gudleifřa Miltida vykonali majíce na zřeteli jediné – pomoci králi Gudleifrovi, jejž si k tomu zvolili bohové, znovu sjednotit zemi Éllad, kterou před čtyřmi staletími byl rozdělil svár mezi bratry Údem a Márem. Anžto Udi stál u počátku bojů, které zemi Éllad po čtyři sta let sužují, v nichž bratr hubí bratra, otec syna a syn otce, Orlyg, nejvyšší z bohů, které mnohověrci v naší zemi vyznávají, rozhodl, že Udi musí být i u toho, až v zemi Éllad opět zavládne kýžený mír. Chvěje se mi ruka, když píši tyto řádky, a není to tentokrát věkem. Neboť přede mnou leží úkol svěřit pergamenu vše, co se odehrálo na výpravě pro Udovy ostatky do země Jižního Edagwonu, na výpravě, jíž jsem se coby chlapec s bradou dosud holou na přání otce Uodalrícha zúčastnil. Jest mi tedy vrátit se do dob mé mladosti, setkat se v duchu se všemi, kteří již nežijí, ale s nimiž mne poutalo ať přátelství, ať vědomí společně prožitých nelehkých chvil. Ano, na přání svého krále popíšu cestu do Jižního Edagwonu, o níž ještě nikdo tak podrobně nevyprávěl.
Obsah

Adam Andres
Wetemaa – kniha osudu jedenácti družiníků krále Gudleifra.
Díl 2. – Cesty

Obálka a grafická úprava Grigory Vyatkin
Odpovědný redaktor Jiří Vlček
Jazyková redakce Zuzana Kupková
Vydalo Nakladatelství Jiří Vlček
Wolf Publishing
Javorová 346
Měšice u Prahy, v Praze roku 2005 jako svou
11, publikaci
Tisk Finidr, s. r. o.
Lipová 1965
Český Těšín
Vydání druhé, v nakladatelství Wolf Publishing první
ISBN 80-239-6678-2