Družiníci
Adam Andres
Wetemaa – kniha osudu jedenácti družiníkůkrále Gudleifra.
Díl 1.

PROLOG

Já, Ceredig, byl jsem pověřen králem Itmarem, abych pro jeho syna Lagdwise zapsal osudy jedenácti družiníků krále Gudleifra, Itmarova děda, aby se Lagdwis poučil z jejich činů a ve svém počínání si z nich bral příklad. Píši tedy o těchto jedenácti mužích, a o králi Gudleifrovi se zmiňuji jen málo, protože o něm vypráví mnohá kronika. A jelikož se nezabývám toliko popisováním důležitých událostí, alebrž, a to především, životními příběhy družiníků, nazval jsem svůj spis ne kronikou, ale Ságou.
O příbězích družiníků jsem se dozvěděl několikerou cestou. Především z vyprávění králova družiníka Arnwalda Askuta Drakobijce, pod jehož velením jsem se několikrát plavil na královských lodích a od něhož jsem se obstojně naučil Starému jazyku, než jeho vyprávění bylo dosti kusé. Pak z vyprávění dalšího králova družiníka, Reiulfa Veselého, Arnwaldova pozdějšího pobočníka, a z vyprávění posledních dvou družiníků, kteří zůstali v královských službách, Haralda, syna Morcantova, a Randwulfa Vlčího čenichu, kteří mi mnohé, co jsem věděl od Arnwalda a Reiulfa, upřesnili. Dále z vyprávění Černého Balda, taktéž bývalého králova družiníka, kterého jsem navštívil na jeho rodném sídle při úpatí Dankra-du, kam se, opustiv královské služby, se svou ženou uchýlil, a z vyprávění Asgeirra Lékaře, kterého jsem navštívil cestou z Dankradu. Konečně mi velmi posloužila kniha Wetemaa, kterou jsem pečlivě za pomoci lesních mužíků, a nikolivěk bez nesnází, pročetl.
Měl jsem v úmyslu navštívit ještě poslední dva družiníky, kteří zůstali krom Balda, Haralda, Reiulfa a Asgeirra naživu, totiž Olbříma Morcanta a Tankreda Bystrozrakého, než jak jsem ke svému žalu seznal, Morcant již také zemřel – na horkou nemoc – a o Tankredovi nemá nikdo žádné zprávy, ani jeho bratr Dalior, od kterého jsem se dozvěděl některé podrobnosti týkající se cesty do Jižního Edagwonu a Velké bitvy pod královskou horou Mirabatem, druhé v pořadí, které se-stejně jako cesty – sám též zúčastnil, ještě se dvěma bratry, Rilanem a Segodurem.
Jelikož mohu, bohužel, zapsat jenom to, co jsem slyšel, či viděl, či četl v neúplných zprávách ve Wetemae, jsou místy v Sáze nepřesnosti. Ku příkladu je jisto, že Arnwald žil již tři roky mezi lidmi, než vstoupil do královských služeb, avšak není jasné, co po celé ty tři roky dělal, ví se jen, jak prožil rok první a poslední. Nelze ani přesně určit, kde se setkal s Ulme-rem a Jerechem. Rovněž sporná je například délka cesty skálou Lorenem, neboť někteří uvádějí tři dny a jiní den a noc. A takových nepřesností je více, než nebudu se o nich již zmiňovat, jsouť bez vlivu jak na činy družiníků, tak na jejich statečnost, odvahu, čest, vytrvalost, moudrost, obmyslnost etc, a mně jest zabývati se toliko těmito věcmi.
V Sáze jsem se pokusil věrně a podrobně vše zachytit, aniž bych zapisoval různé bajky a pověsti, kteréž nyní po zemi o družinících kolují, jako že se Sian s podkovou uměl proměňovat v havrana, což vzniklo beze vší pochyby z toho, že Sia-na doprovázel mluvící havran Caradac z Hnízd moudrých havranů na březích moře, a jiné a jiné.
Sepsání Ságy mi trvalo, počítaje v to cestu za Baldem, cestu za Morcantem, cestu do Hvozdu k lesním mužíkům, kteříž mi pomohli přeložit Wetemau – neboť Waltheriho překlad se nedochoval – a navíc mi mnoho o svých schovancích řekli, a marné hledání Tankreda, šest a půl roku a dopsal jsem ji u padesátého sedmého roku věku svého.

O ZEMI ÉLLAD

Země Éllad je veliká a rozlehlá. Na jihu ji ohraničuje hustý Hvozd, ve kterém žijí lesní mužíci, potomci lidí ze země Éllad a lidí ze země za duhou. Na východě je země Éllad pustá a mrazivá. Je tam skalnatá pustina a věčná zima, jaro a léto tam trvá dohromady čtyři měsíce. Žije tam hodně stvůr a málo lidí, a ta hrstka, která tu vydržela, se uzavírá v nepřístupných skalních obydlích. Divoké skály pak pomalu přecházejí ve vysoký horský masív, tak strmý, že jej ještě nikdo krom Strážce Stezky nepřekročil, a tak nehostinný, že se ho nikdo ani neodvážil přeletět na koni létavci ze stájí paní Haduwig, proto lidé ze země Éllad nemají tušení, co se nalézá na druhé straně Dankradu. Západní břehy Élladu omývá moře. Zem je tu bohatá a úrodná, s háji ovocných stromů a s žírnými pastvinami. Muži této země se však ještě nenaučili stavět velké koráby, a proto se plaví jen na rybářských bárkách při pobřeží a na obzoru pro ně končí svět. Sever země Éllad je hornatý a zrádný. Hory mezi sebou skrývají žhavé pouště a skalní bludiště, a tam někde stojí na vysoké skále hrad Loren, z jedné strany chráněn jezerem a z druhé Labyrintem.
Ve vnitrozemí jsou mírně zvlněné roviny, je tu více lesů než polí a žije tu mnoho lidí. Uprostřed těchto plání stojí dva hrady. Od jednoho k druhému se dá dojet za den a noc. Ty dva hrady postavili před věky bratři Udi a Már a jména hradům zůstala, i když na bratry si už málokdo pamatuje, a málokdo si pamatuje i to, že Udi a Már se zprvu velmi milovali a potom se stejnou měrou nenáviděli, a že v bojích, které spolu vedli, padlo mnoho lidí. Těch válek bylo tolik, že to pobouřilo samotné Bohy. Rozhodli, že když lidé tak baží po válce, země Éllad se nikdy nedočká klidu, protože krev Udova a krev Má-rova se nikdy nesmíří, ale nakonec šije Udi mnoha oběťmi naklonil a Bohové zmírnili svou sudbu. Zemi Éllad může přinést mír jen král z Udova rodu s jedenácti nejlepšími muži z celé země, ale ne dřív, dokud se nenalezne Wannův meč a Udův hrob. Wanne byl mladý polobůh, který zahynul v poslední bitvě svedené bratry Údem a Márem, v níž padli i oni dva, a jeho meč se tenkrát ztratil a nikdo jej už nikdy nenalezl, i když mnoho potomků krále Uda sjezdilo celou zemi, aby meč našli. Poznenáhlu se zapomnělo i na věštbu Bohů, i na Wanna a jeho meč, ale nenávist mezi rodem Miltidů, který vzešel z Uda a jehož posledním synem je král Gudleifr, a mezi rodem Kúnů, který se odvozuje od Mářa a jehož posledním výhonkem je král Widuwalt, trvá dál.
Blíží se však čas, kdy se slova Bohů naplní, protože králi Gudleifrovi bylo při narození předpovězeno, že s jedenácti muži sjednotí Éllad, ale tato věštba se zdá lidem nepravděpodobná, protože král je od narození chromý.
Jen málo starých a moudrých lidí ví, že věštby neklamou a že se stane zázrak, který postaví Gudleifra na jeho chromé nohy.
Mezi hrady Udi a Márem teče úzká říčka a říká sejí Stříbrná. Vine se lesem, kam málokdo vkročí, a po jejím břehu vede sotva znatelná cestička. U Stříbrné stával kamenný dům krásné vdovy Amalbergy a v tomto domě se narodil první družiník krále Gudleifra, jeden z předpovězených jedenácti, Sian Hnědooký, kterému později říkali také Sian s podkovou. Ve stejnou chvíli, kdy spatřil Sian světlo světa, dala v lese nedaleko odtud divoká žena, která ve dne vypadala jako člověk a v noci jako rys, život Dangrudovi Zadumanému, který měl se Sianem společný osud. Setkali se, když jim bylo jedenáct let. Jejich příběh začal ve chvíli, kdy vojáci krále Widuwalta vtáhli do lesa, kterým protéká říčka Stříbrná a který tvoří hranici mezi územím Kúnů a Miltidů, aby pomstili útok krále Gudleifra.
O SIANOVI HNĚDOOKÉMA DANGRUDOVI ZADUMANÉM
Dům vdovy Amalbergy byl úzký a nepříliš vysoký. Měl jedno patro, kde byly tři malé místnůstky, a přízemí s jedinou velkou síní. V jedné malé komůrce nahoře spala Amalberga, ve druhé Sian, ve třetí se jedlo dohromady s čeledí, která přespávala dole. Dole se taky pracovalo a přes zimu se tam ustájila pěkná bílá kravka s hnědou skvrnou přes oko a hřadovalo tam šest slepic. Z venku byl dům skoro bílý, tak světlý byl kámen použitý na zdi, jen střecha a podlaha v patře byly z černých trámů, rok co rok natíraných volskou krví. U domu byla malá zahrádka, kde služka pěstovala zeleninu, pro mouku musel jezdit Leif, osmahlý chytrý čeledín, do nejbližší vesnice, vyměňoval ji za kožky ulovených zvířat.
Nikdo jiný kromě Leifa les neopouštěl, a tak Amalberžin syn Sian vyrůstal se čtyřmi lidmi v domnění, že tím končí svět. Otce neměl, a protože ho ani nikdy nepoznal, neptal se po něm. Odmalička byl zvyklý běhat sám po lese a měl přísně zakázáno přeplavat říčku Stříbrnou, která tekla nedaleko jejich domu. V místě, kde dům stál, byla mělká a mírná a Sian se v ní často koupal, ale čím dál proti proudu, tím byla divočejší a prudší a bylo v ní stále víc a víc oblých šedých kamenů.
Sian nijak netoužil Stříbrnou přeplavat, protože les na tom druhém břehu mu připadal příliš hustý a příliš neznámý a navíc se, podle Amalberžiných slov, hemžil všelijakou nečistou havětí. Ostatně ani Leifa druhý čeledín nechodili na protější břeh.
Jednou se Sian dostal na svých toulkách hodně daleko proti proudu, do míst, kde ještě nikdy nebyl, k malému, leč divokému vodopádu. V korytě řeky tu bylo víc kamení než vody a přes vodopád ležel padlý kmen vysokého smrku.
Siana najednou posedla neodolatelná touha přejít ten mechem obrostlý kmen a strčit nos do tajemství na druhém břehu. Že tam nějaké je, tím si byl jist, a protože ve věku jedenácti let lákají tajuplná místa všechny chlapce, utáhl si opasek, kterým měl přepásanou kazajku, zhluboka se nadechl, poprosil Orlyga, nejmocnějšího z bohů, aby ho ochránil před skřítky a všelikou jinou zlomyslnou drobotinou, a vstoupil na kluzký vývrat. Vodopád několik stop pod ním syčel a kypěl a bílá pěna se svíjela jako jiskřivý had a třísnila kapičkami strom, po němž Sian šel, a skrápěla mu nohy ve vysokých kožených botách.
Když Sian na druhém konci smrku seskočil na zem, podivil se, protože tenhle les byl úplně stejný jako ten jeho, ze kterého přišel. Byl jen trošku hustší. Lehce zklamán se vydal dál od řeky do nitra hvozdu.
Les pořád nevypadal nijak zvlášť tajemně, ptáci tu zpívali stejně jako na druhém břehu a vyplašení zajíci neutíkali o nic rychleji než jejich bratři za řekou.
Po nějaké době však začal mít Sian pocit, že ho někdo sleduje. Nikoho ovšem nezahlédl, a tak usoudil, že to budou ti drobní skřítci, se kterými si jako maličký hrával, stvořeníčka velká zrovna tak, aby se vešla do tříleté dětské dlaně, s moudrýma borůvkovýma očima a s čepičkou z žaludové misky. Skřítečci přicházívali za Sianem a povídali mu pohádky o lese, a tak mu nenápadně vštěpovali svoji moudrost. Jakmile však dospěl do věku, kdy velcí dětem začínají věřit, že to, co žvatlají, nejsou výmysly, zmizeli, aby je Sian neprozradil.
Sian si už na ně pamatoval jen mlhavě a zanedlouho na ně zapomene docela, ale teď si byl jistý, že to, co ho sleduje, jsou oni, a přestal si toho všímat. Skřítečků se netřeba bát.Když se dostal mezi borůvčí obsypané modrými kuličkami, žaludek mu připomenul, že od rána nejedl, přičapl si tedy ke keříčku a začal ho obírat o sladké bobule.
Náhle ho vyrušilo žuchnuti, jak nedaleko něj dopadlo měkce na zem něco ne právě těžkého.
Překvapen prudce vzhlédl a střetl se s pohledem páru černých očí, připomínajících řeřavé uhlíky, které patřily hochovi tak starému, jako byl Sian. Podle všeho právě seskočil ze stromu, jehož větve se ještě kývaly. Ztuhnul tak, jak doskočil na zem, přikrčený ve dřepu, dlaněmi opřen o mech.
Když se Sian nehýbal, vstal a popošel několik kroků k němu. Měl na sobě jen kožešinovou hazuku, bezpochyby zděděnou po někom velmi urostlém, takže mu zakrývala ruce až k loktům a sahala mu skoro pod kolena. Byl bos, zřejmě uvyklý chodit po lese bez bot, v ruce držel luk a přes rameno měl toulec s šípy.
Sian se rovněž vztyčil, a když viděl, že se neznámý zastavil, vztáhl k němu ruku. Nic lepšího ho nenapadlo, když se Leif vracel ze vsí anebo když odjížděl, taky mu všichni potřásali pravicí.
Tmavovlasý vážný chlapec v liščí kožešině chvíli přemítal, pak se usmál a nabízenou dlaň pevně sevřel. Měl velkou sílu a Sian mu stisk mimoděk oplatil. Stáli tam hodnou chvíli proti sobě a tiskli si ruce stále větší silou, až jim vyrazil pot na čelech a zatínali zuby.
„Dost,“ řekl najednou hoch a zároveň rozevřel dlaň. „Jsi silnější.“
Sian ho pustil a za okamžik mohl jen podle chvějícího se listí tušit, kudy jeho nový známý bleskurychle a neslyšně zmizel. Jen to, že měl na ruce dosud bílé otisky prstů, ho utvrzovalo v tom, že to nebyl přelud.
Vrátil se raději do svého lesa a večer vyhledal Leifa a pověděl mu o svém zážitku.
„Ten kluk, to mohl být jedině syn Rysí ženy,“ tvrdil Leif. „Ona je ve dne člověkem a v noci rysem, ale její syn se neproměňuje. Jmenuje se Dangrud. Zní to, jako když zavrčí rys. Amalberze to radši neříkej, asi by ti řádně vyhubovala, žes šel přes řeku.“
„Odkud víš o Rysí ženě a Dangrudovi?“
Leif pokrčil rameny.
„Tolik se toho napovídá… tady… ve vsi… Ani nevím.“
Sianovi nešla Rysí žena a její syn z hlavy. Rád by se vypravil druhý den na to samé místo, jenže vdova Amalberga ho držela pevnou rukou – jeden den směl lítat po lese do sytosti, druhý den se učil číst z knihy, kterou chovala jako oko v hlavě, takže příští den byl nucen strávit doma.
Když znovu zavítal do lesa za vodopádem, Dangrud na něj čekal tam, kde se prvně sešli.
Rychle se spřátelili a brzy jeden bez druhého neudělali ani krok. Dangrud byl pro svého přítele dokonce schopen takové oběti, že s ním často sedával nad Amalberžinou knihou ve dnech, kdy Sian nesměl do lesa. Tak uběhly tři roky.
Sian s Dangrudem se cvičili ve střelbě lukem. Sian bez obtíží rozčísl svou střelou Dangrudův šíp, Dangrud se pokoušel o totéž, a zabrali se do střelby natolik, že si všimli, že by už měli jít domů, až když terč nebyl v šeru téměř vidět. Sian měl domů notný kus cesty, protože – jako většinou, aby je nerušili Amalberžini čeledíni – dleli v Dan-grudově půlce lesa, rychle tedy posbíral své věci, aby se vydal na cestu k domovu.
Dangrud se zachmuřil.
„Nechceš dnes raději přespat u nás?“
„Proč?“ podivil se Sian.
„Lesy nebudou tuto noc bezpečné.“
„Já nehodlám chodit ven z domu,“ ujistil ho Sian.
„Obávám se, že ani tvůj dům nebude dnes v noci pro tebe bezpečný,“ řekl Dangrud.
„Co tím myslíš?“
„Nic,“ pokrčil rameny Dangrud. „Říkám jen to, co jsem slyšel od své matky. Pojď spát k nám.“
Sian, znepokojen přítelovými slovy, tedy šel.
„Vítám tě, Siane,“ řekla Rysí žena, když vyšplhali po větvích do jejího příbytku, „i tebe, synu. Máte hlad?“
„Jako vlci, mami,“ ujistil ji Dangrud a Sian horlivě přitakal.
Rysí žena stáhla z rožně králíka, kterého v noci ulovila, a dala ho na dřevěný okřín před chlapce. Sotva spolykali večeři, zahnala je na kutě, a než si Sian vzpomněl, že sejí chtěl zeptat, co se to vlastně děje, proměnila se v rysa.
„Dobrou noc,“ zahučel Dangrud a zavrtal se do kožešin.
„Dobrou noc,“ odpověděl Sian. Usnout však nemohl. Přestože bylo obydlí Rysí ženy skryto v koruně vysokého a mohutného dubu, budil ho neznámý hluk a světla a začal si vyčítat, že nechal matku samotnou jen se služkou a dvěma čeledíny. Rysí žena nešla té noci ven, ležela u dveří a podrážděně vrčela. Sian viděl, jak jí ve tmě zeleně svítí oči.
Jednu chvíli už to nevydržel, sklouzl z lůžka a chtěl sejít podívat ven, ale Rysí žena se hrozivě naježila a Dangrud ho strhl zpět.
„Blázne,“ zasyčel na něj šeptem. „Chceš nás všechny zabít?“
„Vysvětli mi, u Orlyga, co to má všechno znamenat,“ odpověděl mu Sian stejně tiše. „Mám strach a bojím se o matku.“
„Spi a o nic se nestarej, nikomu stejně nepomůžeš,“ řekl Dangrud. „Lesem táhne vojsko krále Widuwalta.“
Sian se chytil za hlavu a zoufale zakvílel. „Bohové, a to mi říkáš jen tak? Víš, co to znamená?“
„Vím,“ zavrčel Dangrud, „ale takhle jsi to přežil alespoň ty –“
Sian zabořil hlavu do přikrývky, zdálo se, že pláče. Dangrud mu položil ruku na rameno.
„Sám bys stejně nic nezmohl…“
Po půlnoci hluk pomalu utichl, ale Rysí žena dál bedlivě střežila vchod a s ušima nastraženýma poslouchala, co se děje venku. Sian nakonec usnul, Dangrud spal už dávno.
Probudily je první sluneční paprsky a vůně kaše, kterou jim Dangrudova matka, teď už v lidské podobě, připravila. Sian sotva zhltl svůj díl a hrnul se ze dveří ven.
„Počkej,“ zarazila ho Rysí žena. „Dangrud půjde s tebou.“
Sešplhali po větvích dolů a rozběhli se ke Stříbrné. Ucítili pach spáleniště, a když se dostali na okraj lesa, spatřili trosky domu vdovy Amalbergy, ze kterých dosud stoupal dým. Sian vykřikl a vrhl se do zkaleného proudu. Na prahu domu našli Amalberžina čeledína v tratolišti krve. Sian u něj poklekl a zatřásl mu rameny.
„Leife! Leife! Prober se, prosím tě! Řekni mi, co se tu stalo! Kde je matka?“ volal.
Leif mátožně otevřel oči, když poznal Siana, usmál se. „Jsi naživu… ty rošťáku… měl jsem o tebe strach…“
„Leife! Matka je uvnitř?“
„Nechoď tam, Siane… Všichni jsou mrtví… jsou spálení na uhel…“
„Všichni?“ vzlykl Sian. „A kdo zapálil? Kdo tě posekal? Leife, řekni, kdo to byl? Widuwaltovi vojáci?“
Leif kývl a omdlel.
Odnesli ho k říčce a omyli mu rány, čeledín se však už neprohrál, a tak mu vykopali mělký hrob pod ožehlou borovicí.
„Dangrude,“ řekl pak Sian, „tady nad tím hrobem a před tím, co bývalo mým domovem, přísahám, že tohle zaplatí Wi-duwalt vlastním životem. Zabiju ho tímhle mečem,“ zvedl z trávy Leifovu krví zbrocenou zbraň.
„Pokud ti to nebude proti mysli, rád ti v tom pomůžu,“ nabídl se Dangrud.
„Jistěže mi to nebude proti mysli,“ odpověděl Sian a pak si slíbili přátelství do posledního dechu.
Když se vrátili k Rysí ženě, vyprávěl jí Dangrud, ač jindy nemluvný, co se přihodilo, a Sian bez ohledu na svých mužných čtrnáct let tonul v slzách.
„Dnes v noci,“ řekla Rysí žena, když Dangrud zmlkl, „se začal odvíjet váš osud, a proto vám musím říct ještě jednu věc. Až se stane, že se jednoho rána nevrátím domů, vezměte své zbraně a odejděte z lesa k lidem.“
„A pak?“
„Pak už nic. Pak už všechno záleží jen na vás.“
Sáhla za trám a vytáhla zpoza něj velký stříbřitý meč s průzračným kamenem, zasazeným v hlavici jílce, a podala ho Dangrudovi.
„To je meč tvého otce, synu, teď patří tobě a hleď, abys ho byl vždy hoden.“
Víc už se o noci, kdy lehl popelem dům vdovy Amalbergy, nemluvilo. Sian zůstal u Rysí ženy a brzy se ze ztráty domova vzpamatoval. Rysí žena oba hochy vychovávala jako vlastní syny.
Plynula léta a Sian s Dangrudem dospěli v muže. Dangrud připomínal mladého medvěda, byl vysoký a mohutný, a stejně jako z tváře této šelmy ani z Dangrudova obličeje se nedalo vyčíst jakékoliv duševní pohnutí. Věčně podmračený a nemluvný působil dojmem, jako by veškeré dění jeho osobu zdaleka míjelo, což mu také vyneslo přídomek Zadumaný. Jinak se ovšem nedalo říci, že by jeho souměrný obličej působil nepříjemně, pokud se ovšem zrovna jeho svítivé, hluboko posazené dravci oči nezavrtaly člověku až kamsi do žaludku. Husté tmavé vlasy mu spadaly do obličeje, neuvazoval si kolem čela stužku jako Sian, zato vous měl vždy pečlivě upravený. Chřípí se mu chvělo jako nozdry ušlechtilého koně.
Sian svého druha nedorostl o půl hlavy, byl celý trochu útlejší, spíš než medvěda připomínal divokou kočku. Jeho svaly nebyly tak uzlovité a tolik pod kůží nevystupovaly, silou se však mohl s Dangrudem směle měřit. Měl úzké boky a široká ramena, pružnou chůzi a mrštné pohyby. Sianově tváři vévodil veliký, opravdu veliký nos, který mu sice na kráse nepřidal, ale ani neubral, a pár nádherných hnědých očí vroubených houštinou černých řas, jejichž jediný pohled dokázal okouzlit bez výjimky každou dívku. Nutno dodat, že první okouzlení brzy vyprchalo, sotva nějaká paní či panna prohodila se Sianem několik slov, protože Sian Hnědooký se choval ve společnosti žen a dívek tak plaše, že dívky dávaly přednost povrchním, ale zábavným vtipálkům. Proto se Sia-novi nepodařilo žádnou pannu získat, což bylo možná dobře, protože by byl po sobě zanechal velmi mladou vdovu. Tvář měl Sian ostře řezanou, lícní kosti mu dosti výrazně vystupovaly, a protože nosil vous stejně upravený jako Dangrud, nezdál se jeho obličej být tak špičatým, jakým byl ve skutečnosti.
Stalo se, že Sian našel v lese havrana se zlomeným křídlem. Pták byl o hodně větší, než obvykle havrani bývají. Sian ho chtěl vzít do ruky, zatím nerozhodnut, jestli ho dorazí, nebo se pokusí vyléčit. Vztáhl po něm ruku.
„Nemůžeš dávat trochu pozor?“ zaskřehotal havran, sotva se ho dotkl, a Sian ucukl, jako by sáhl na žhavé železo. „Cara-dac má pocit, že si zlomil křídlo, a tys mu do něj ještě vrazil!“
Sian na havrana tupě zíral. Tak se zděsil, že zapomněl zařvat hrůzou. Havranovi to zřejmě nevadilo.
„Caradac by ti byl vděčen, kdybys mu pomohl,“ pokračoval. Pak si všiml Sianovy vylekané tváře.
„Promiň, Caradac si neuvědomil, že není časté nacházet po lese havrany, kteří mluví,“ omluvil se. „Zapomněl se ti představit. Caradac pochází z Hnízd moudrých havranů na mořských útesech na západě země Éllad. Umí mluvit lidskou řečí a rozumí mnoha řečem zvířecím, zná věci, které už se staly, i ty, které se teprve stanou, ale nemá tolik rozumu, aby ho napadlo, že není vhodné létat v lese, když je takový vichr, jako dnes v noci. Pak to bere takovéhle konce,“ dodal smutně.
Sian už se částečně vzpamatoval z prvního leknutí. „Ehm… Caradaca jsi mi už představil, ale rád bych věděl, kdo jsi ty.“
„No přece Caradac,“ řekl nevrle havran, roztrpčen mladíkovou nechápavostí.
Sianovi došlo, že havran o sobě mluví jako o někom třetím.
„Ach tak,“ řekl. „A já jsem Sian Hnědooký, umím číst a psát a bydlím u Rysí ženy. Jestli chceš, zanesu tě tam a křídlo ti ošetřím.“
„To by se Caradacovi skutečně ulevilo,“ řekl havran.
Sian ho tedy odnesl domů a Caradac tam pak zůstal, dokud mu křídlo nesrostlo. Zvykli si na sebe, a když Caradac odlétal domů, měl Sian v očích slzy. Neuplynul však ani týden a probudil ho známý skřehotavý hlas.
„Siane, Caradac se vrátil. Stýskalo se mu, rozhodl se, že zůstane s tebou.“
„Caradacu!“ vymrštil se Sian z lůžka.
„Co děláš,“ zavrčel Dangrud rozmrzele, jelikož ho Sianův radostný výkřik nemile vytrhl ze spaní.
„Caradac se vrátil,“ oznámil Sian, na Dangrudův vkus trochu moc hlasitě vzhledem k tomu, že byla noc a on chtěl spát.
„Caradacu, asi si tě upeču k obědu,“ pronesl chmurně. „Tos nemohl přiletět ráno? Mohlo tě napadnout, že tenhle blázen vzbudí půlku lesa. Mě, samozřejmě, protože mám tu smůlu a musím s ním sdílet jednu místnost, jako prvního.“
„Nehudruj, příteli Dangrude, možná budeš ještě rád, že se dnes Caradac vrátil,“ řekl havran.
„To bych rád věděl proč,“ zapochyboval Dangrud, přetáhl si kožešinu přes hlavu a chtěl spát dál.
„Podívej, Caradacu, jak ses měl,“ vybídl havrana Sian, a to bylo na Dangruda příliš.
„Je noc, má se spát a ne žvanit,“ zahřměl,, jestli ještě jeden z vás klapne zobákem, vyrazím s vámi dveře!“
„Nečerti se, Dangrude,“ broukl Sian, mrkl spiklenecky na havrana a zavrtal se do postele. Caradac se usadil na své oblíbené místo na polici, strčil zobák pod křídlo a usnul.
Ráno je probudilo nezvyklé ticho. Touhle dobou už Rysí žena vždycky lomozila nádobím a připravovala snídani, ale dnes se nikde nic nepohnulo. Dangrud zamžoural do světla, které sem pronikalo oknem, pak zívl a vykulil se z pelechu.
„Mami?“ zeptal se polohlasem, aby nevzbudil Siana, protože ten ještě vyspával s blaženým úsměvem nemluvněte na rtech, ale nikdo mu nedopověděl. V chaloupce také nikdo kromě něj, Siana a Caradaca, který si čistil peří na polici, nebyl. Vykoukl tedy ze dveří a rozhlédl se po okolí, kam až mu to větve dubu dovolily, ale Rysí ženu nikde nezahlédl. Připadalo mu to divné a pak si vzpomněl na to, co jim řekla v den, kdy shořel dům vdovy Amalbergy. Prudce zacloumal Sianem.
„Vstávej!“
„Co je,“ zamžoural na něj Sian jako ospalý kocour.
„Vstávej, dneska si vaříme snídani sami!“
Sian neochotně spustil nohy přes okraj lůžka. Když Dan-grud uviděl jeho rozespalou a nechápající tvář, popadl mísu s vodou a chrstl mu její obsah do obličeje.
Sian vyletěl, jako by ho bodl sršeň.
„Zbláznil ses?!“
„Musíš se rychle probrat, protože budeš potřebovat bystrou mysl. Matka se nevrátila.“
„Zaběhla daleko a vrátí se později,“ pokrčil rameny Sian.
„Nesmysl,“ mávl rukou Dangrud. „Pamatuješ se přece, co nám tenkrát řekla.“
„Jistě,“ kývl Sian a utíral se do lněného ručníku. „Jistě. Takže se oblékneme, najíme a hezky si to posypeme podél Stříbrné z lesa pryč?“
„Tak,“ řekl Dangrud.
„Jen to mi nejde do hlavy, Dangrude, proč máme odejít, když se tvoje matka nevrátila,“ vzdychl Sian.
„Ptal jsem sejí. A ona mi řekla, že jsou věci, kterým lidé-tím myslela tebe a mě – nerozumí. O ni že se bát nemusím, je prý docela možné, že se jí bude dařit lépe než nám, a že bych na ni měl zapomenout.“
„Je třeba udělat to, co se udělat má, aby se nepřetrhla nit osudu,“ ozval se Caradac, „protože to by mělo zlé následky pro celou zemi Ellad. A navíc se v lese probudily nedobré síly.“
Překvapeně na něj pohlédli, ale nezdálo se, že by byl Caradac ochoten dál jim něco vysvětlovat.
Oblékli se tedy, do cestovních vaků si dali nejnutnější věci a trochu jídla na cestu a po skrovné snídani vyrazili.
Dangrudovi se u pasu blyštěl meč, který dostal od své matky, přes rameno mu visel toulec se šípy a luk a tvářil se, pokud to bylo vůbec možné, ještě zachmuřeněji než jindy.
Sianova dlaň spočívala na jílci meče, který našel vedle umírajícího Leifa, za pasem měl dýku a na rameni mu seděl Caradac. Po chvilce si havran raději přesedl na levé rameno, protože na pravém se píchal o šíp vyčnívající z toulce.
Zamířili ke Stříbrné, tam, kde stával dům vdovy Amalber-gy. Okolí zbytků domu bylo zarostlé trávou, kopřivami a křovisky a z jedné strany přiléhala ke zřícené zdi malá, shnilá chaloupka, která tam nikdy dříve nebývala. Pravda je, že Sian s Dangrudem do těchto míst již drahně let nezavítali.
„Co to je?“ povytáhl obočí Sian.
„To se ptáš mě?“ odpověděl otázkou Dangrud.
„Když vás to tolik zajímá,“ ozval se Caradac, „nechtěli byste se tam jít raději podívat? Takhle se toho moc nedozvíte.“
Ale to už byl Dangrud po kolena ve vodě a Sian ho hbitě následoval.
K chaloupce se chtěli přikrást potichu a nepozorovaně, ale sotva vylezli na druhém břehu říčky z vody, ozval se z chýše chraplavý ženský hlas.
„Jen se nebojte, vy hrdinové, a pojďte dál!“
Sian s Dangrudem na sebe zaraženě koukli, ale Caradac je zvesela pobídl:
„Nu – na co čekáte? To má jít dovnitř Caradac sám, když nás tak pěkně zvou?“
Sian opatrně šťouchl do vetchých dvířek a ovanul ho pach lektvarů, myšiny a hniloby. V chaloupce byla tma a jediné sporé světlo sem pronikalo nevelkým okénkem zalepeným zvířecí blanou. Když se rozkoukal, spatřil starou ženu, předoucí na kolovratu.
„Buď zdráva,“ řekl a heknul, jak do něj vrazil Dangrud.
„Proč stojíš hned za dveřmi?“ osočil Siana navíc. „Jak tě mám v té tmě vidět?“
„Nehádejte se mi tu!“ okřikla je žena. „Nezvala jsem vás, abyste se tu prali.“
„Kdo jsi?“ otázal se Sian.
„Do toho ti zatím nic není, mládenče,“ odsekla mu staru-cha, „a už vůbec není slušné vyptávat se starších a moudřejších lidí na to, kdo jsou, obzvláště v jejich vlastním domově. Ovšem protože vím, kdo jsi ty, tak ti tvoji nevychovanost prominu a dokonce ti i řeknu, co toužíš vědět. Jsem stará vědma, na jméně zdaleka nesejde, protože si ho už beztak nikdo nepamatuje, a znám mnoho věcí, které jiní lidé neznají. Proto taky vím, co předpověděli Bohové zemi Éllad před těmi dávnými věky, kdy jsem byla ještě malé děvčátko. Nevypadám na to, kolik mi je, což?“ zachechtala se. „Vsadím se, že byste mi hádali tak osmdesát, nanejvýš devadesát-jenže já už počítám svoje léta na stovky, milánkové!“
Její věk Siana nezajímal. „Co předpověděli Bohové?“ zeptal se.
Stařena po něm šlehla nevraživým pohledem, pak znovu rozhýbala kolovrátek a rozpovídala se o zemi Éllad.
„Nikdo neví,“ řekla nakonec, „kam se poděl Wannův meč. Jenom já. Protože já jsem viděla, kdo po bitvě odnášel z bojiště mrtvé Wannovo tělo i s tím mečem.“
„Kdeje?“ vyhrkl Sian.
„Přijď za tři roky a povím ti to a povím ti ještě mnoho jiných věcí,“ odtušila vědma.
„Proč mi to nechceš říct teď? A proč jsi to nikomu neřekla dřív?“
„Možná, synku, že k tomu mám své důvody. Třeba, že se mi nechtělo.“
„Jsi zlomyslná,“ usoudil Sian.
„To nepopírám,“ ušklíbla se. „Ale jestli za tři roky nepřijdete, budete možná litovat.“ Odmlčela se a pak vyštěkla:
„Na co ještě čekáte? Víc vám nepovím. Až za tři roky.“ Znovu se rozchechtala. Mládenci vyšli ven. „Ta ženská je bláznivá,“ pronesl polohlasem Dangrud, „ale ví toho hodně.“
„Kdepak, ona není bláznivá,“ zakrákoral Caradac. „Caradac o ní hodně slyšel a ona vždycky dobře ví, co dělá.“ Sian mlčky potřásl hlavou.
Šli po stezičce na břehu Stříbrné a Sian se ještě jednou otočil zpátky, kde skrz stromy prosvítaly bílé kameny jeho domu, ze kterých už déšť dávno smyl černé stopy ohně. Trochu se mu sevřelo srdce, ale rázně vykročil dál. Šli bez přestávky skoro celý den. Stezka se jim chvílemi ztrácela a pak se museli prodírat hustým křovím a prosekávat si cestu, anebo jít říčkou, to v místech, kde byl břeh tak srázný a zarostlý, že by se na něm neudrželi. Caradac občas letěl napřed okouknout cestu. Les stále nekončil a už se snášel soumrak.
Sešli tedy z cesty a u kořenů statného smrku se uložili ke spánku. Les jim tu připadal cizí a nepřátelský a v noci je budily divné zvuky, ale do rána se nepřihodilo nic, co by stálo za zmínku, a tak vyrazili na další cestu. Tentokrát šli rychleji, protože netoužili po tom strávit v lese druhou noc bez střechy nad hlavou a se spoustou neznáma kolem sebe, ale přesto došli na kraj lesa až po setmění. Kus od posledních stromů se posadili do vysoké, voňavé trávy. Před nimi se prostírala travnatá rovina, mírně zvlněná, protnutá říčkou Stříbrnou jako třpytivou nití. Jen občas se na té pláni objevily shluky stromů. Za nimi strměl jako černá hrozivá hradba les.
„Nikdy mě nenapadlo, že se jednou budu dívat na les s odporem a strachem,“ řekl smutně Dangrud.
„Zlé síly v lese už se ujaly své moci, Dangrude, tím to je,“ řekl Caradac. „Kdybyste neposlechli radu Rysí ženy a zůstali, dopadlo by to s vámi prabídně.“
„A matka?“ zachvěl se Dangrud.
„O tu neměj strach. Odešla včas. A pokud ti Caradac může radit, nestřílej rysy.“
„A co ta vědma?“ zeptal se Sian.
„Ta se o sebe umí postarat. Když chce, bojí se jí i devítihla-vá saň.“
Sian se pousmál. Ani by se té sani moc nedivil. Ještě teď, když si na stařenu vzpomněl, mu bezděky přejel po zádech mráz. Podíval se na oblohu.
„Netušil jsem, že je nebe tak veliké a že je na něm tolik hvězd,“ zapřemítal. Byl zvyklý vídat oblohu skrze husté větve stromů.
Když se ráno probudili, vydali se podél Stříbrné dál. Za chvíli jim les zmizel z očí a brzy na to se nezřetelná cestička připojila k vozové cestě plné blátivých výmolů. Zřejmě tudy nikdo nechodil, protože v brázdách vyrytých koly vozů rostla tráva a nikoho nepotkali. Nicméně se po cestě šlo pohodlně a už po poledni se dostali do malé vesničky. Dangrud zapřemítal, jak to, že si tolik lidí – ve vesnici bylo asi osm chalup – neleze vzájemně na nervy.
Vesničané se na ně dívali podezřívavě a nedůvěřivě. Pravděpodobně neměli s ozbrojenými muži dobré zkušenosti.
Osadou jen prošli a dostali se na cestu vedoucí ze vsi, která byla daleko víc používaná než ta, po které přišli. Vypadalo to, že touhle mrňavou ukoptěnou vesničkou končí svět, dál k jejich lesu že se nikdo nepouští. Co Siana zaujalo, byly vozy tažené koňmi. V životě totiž koně neviděl a tady potkali hned dva za sebou. Kůň mu připomínal trochu jelena a trochu krávu a udivovalo ho zejména, když mu Caradac řekl, že na koních se i jezdí.
„Lidé ve vesnicích chovají spoustu zvířat, krávy, slepice, králíky, prasata…“
„K čemu je jim to dobré? Krávu chápu, dává mlíko, slepice snášejí vajíčka – ale to ostatní? Vždyť les je tak blízko, můžou si nalovit.“
„Tomu porozumíš, až budeš nějaký čas žít mezi lidmi,“ ubezpečil ho Caradac.
„Musí to být náramně znamenitá věc, cestovat v sedě,“ zauvažoval Dangrud, kterému zřejmě Caradacova slova vrtala hlavou. „Poslouchej, Caradacu, vyznáš se lip než my. Poraď nám, jak takového koně získat.“
Caradac se krákoravě zasmál.
„Jet dlouho na koni prý není moc pohodlné. Bolí z toho zadek. A získat koně dá taky práci. Musíš mít peníze, aby sis ho mohl koupit. Nebo ho můžeš ukrást, ale to čestní lidé většinou nedělají. Pak si musíš obstarat sedlo a postroj, naučit se jezdit, což prý není také nic lehkého, shánět pro koně žrádlo, čistit ho, hřebelcovat, kovat… Ale na druhou stranu, kdo má koně, je pán.“
Siana vidina koně taky zaujala.
„Peníze… Leif získával peníze tak, že prodával kožešiny. Kolik kůží může vydat zajedno zvíře, na kterém se dá jezdit?“
„Hodně, milý Siane,“ řekl havran. „Tak bys šetřil rok, možná dva i déle.“
Probírali spolu všechny možné způsoby nabytí koně, ty slušné i méně obvyklé, a ani si nevšimli, jak jim cesta utíká, že už se zase stmívá a že jsou na dohled od další, trochu větší vsi.
Před vesnicí však stál shluk lidí vyzbrojených holemi, vidlemi a kosami, rozhodnutý bránit své chaloupky do posledního dechu.
Mládenci z lesa se nerozhodně zastavili asi patnáct kroků od nepřátelsky naladěných vesničanů. Z hloučku se prodral vetchý stařík opřený o berličku a zahrozil jim pěstí.
„Táhněte, odkud jste přišli!“ křikl na ně třaslavým hlasem, o kterém se dalo těžko říci, zda se chvěje strachy, zlostí nebo stářím, pravděpodobně však vším dohromady, a olízl si oschlé pysky bezzubých úst. „Táhněte zpátky! My svoje domovy proti lesu ubráníme!“
Sian s Dan gradem se na sebe nechápavě podívali.
„Proti jakému lesu?“ zeptal se Sian vzteklého staříka.
„Proti jakému lesu? Je snad tady v okolí víc lesů než ten jeden, z kterého jste přišli? Koukejte se ztratit, holoto čarodějná, nečistá!“
„Jak ví, že jdeme z lesa? A co to mele o čarodějné holotě?“ zajímal se Dangrad. „Nestraší mu v hlavě?“
„Někdo z té první vesnice jim musel říct, odkud jsme přišli, ale co proti lesu mají?“ pokrčil Sian rozladěně rameny.
„Pravděpodobně slyšeli nějakou pověst nebo pověru a lesa se bojí,“ usoudil Caradac. „Nejlepší bude, když se vesnici vyhneme.“
„No dobře,“ řekl Sian, „ale kam půjdeme? Noc je na krku a pustit se jen tak nazdařbůh tady po těch mokrých loukách se mi zrovna dvakrát nechce. A řeky se držet nemůžeme, protože protéká vesnicí a cesta vede podél ní a ti lidé jsou zřejmě schopní hlídat cestu od vesnice k vesnici, pokud s těmi dalšími udržují stejně dobré styky jako s tou první.“
„To je pravda,“ zamračil se Dangrad. Vesničané si všimli, že se příchozí domlouvají s havranem, srotili se kolem staříka a ten jim cosi horlivě vykládal. Pak se rozestoupili a vykročili odhodlaně proti nezvaným hostům.
„Vypadá to, že nás jdou vyprovodit,“ poznamenal Dangrud. „Co se mě osobně týče, šel bych raději sám.“
„Počkej, zkusím s nimi promluvit,“ zadržel ho Sian.
„Neblázni,“ chytil ho za rukáv Dangrud. „Nedělej to. Ještě je podráždíš víc.“
„Jsou jako vosí hnízdo, příteli Siane,“ varoval ho Caradac. „Strčíš do něj klacek a dostaneš tucet žihadel!“
Ale Sian je neposlouchal.
„Lidi!“ křikl. „Proč se nás bojíte? Les přece není začarovaný!“
Vesničané se zarazili a Sian pokračoval.
„Kdyby byl začarovaný, copak byste mohli pít vodu ze Stříbrné? Vždyť pramení v lese!“
Dangrud ho tahal za loket pryč a Caradac nespokojeně klapal zobákem.
„Siane, nech toho. Koukej, ať zmizíme.“
„Ale proč? Podívej, už se zastavili, třeba si dají říct a nechají nás jít po cestě dál.“
Bohužel si v nastávajícím šeru nevšiml, že se muži zastavili jen proto, aby si nasbírali kamení a mohli tak vetřelce zahnat, aniž by se k nim museli přibližovat na nebezpečně malou vzdálenost. To Sianovi došlo až ve chvíli, kdy ho dobře mířená rána zasáhla do hlavy.
Caradac zděšeně zamával křídly a vzlétl. Dangrud popadl Siana za ruku a vlekl ho za sebou pryč. Zastavili se až za hodnou chvíli, sotva dechu popadali. Vesničané je nepronásledovali daleko, a tak sebou plácli do vlhké trávy.
„Ty hlupáku,“ ulevil si Dangrad, když se trochu vydýchal. „Doufám, že se ti po té ráně v hlavě aspoň trochu rozsvítilo.“
Sian nespokojeně zafrkal. Svoje první setkání s lidmi si tedy představoval úplně jinak.
Ztemnělým nebem zašuměla křídla a do trávy se snesl Ca-radac.
„Caradac myslí, Siane,“ řekl, „žes odsoudil vesnici ke smrti žízní, protože po tom, co se dozvěděli, že Stříbrná pramení v lese, se z ní už asi nikdo ze samého strachu nenapije.“
„Patřilo by jim to,“ zavrčel Sian, stíraje si krev ze spánku.
Tentokrát šli spát s prázdnými žaludky, protože se neodvážili rozdělat oheň, aby na sebe neupozornili nerudné vesničany, a syrové maso žvýkat nechtěli.
Ráno vyrazili dál a obloukem se vyhýbali všem vesnicím, kterých bylo stále víc a víc. Začaly se také objevovat lesíky, sice malé a řídké, ale přece je jako úkryt uvítali s radostí. Po několikadenním putování, když usoudili, že zdejší lidé žijí dost daleko od lesa a Stříbrné, takže k nim snad nedojdou poplašné zvěsti od oněch zapšklých vesničanů, se rozhodli zamířit do nejbližší vsi s úmyslem jít do služby a nastřádat si na koně, jak jim Caradac poradil. Vyšli tedy z lesa a blízko něj objevili poměrně velkou usedlost, která mohla patřit zámožnému člověku. Zdálo se jim lepší zkusit štěstí tady než v osadě, a tak po krátké poradě, kdy jeden druhému dodával odvahy, vykročili ke statku.
Vrata byla zavřená, ale odemčená, a tak mohli volně projít na prostorný dvůr ze všech stran obestavěný dřevěnými hospodářskými budovami. Po levé straně bylo obytné stavení. Uprostřed dvora stála studna a v rohu páchlo hnojiště. Nikde nebylo vidět ani živáčka. Chvíli nerozhodně přešlapovali u vrat.
„Je tu někdo?“ zavolal Sian, když se stále nikdo neobjevoval.
Nic se nedělo a pak z jedněch dveří vykoukla statná ženština.
„Chcete něco?“ houkla na ně.
„Hledáme práci,“ odpověděl Sian.
Žena vyšla na dvůr, utřela si ruce do zástěry a bedlivě si je prohlédla.
„Vypadáte spíš jak zbrojnoši než jako čeledíni,“ poznamenala. „Ale počkejte tu, než se vrátí muž. Ten už si rozhodne sám, jestli vás vezme nebo ne.“
„A kdy se vrátí?“
Pokrčila rameny.
„Těžko říct. Jel na trh, tak možná k večeru.“
„To je dost dlouhá doba.“
„Jestli jste tak žhaví do práce,“ zasmála se, „tak zatím můžete naštípat dříví.“
„Proč ne?“ pokrčil rameny Sian a usmál se na ni. „Kde ho máš?“
Dovedla je do kolny, kde byly srovnané hrubě nařezané kmeny.
„Tady máte špalek a támhle sekery.“
Pustili se do práce. Za chvilku se svlékli do půl těla a po zádech jim stékal pot, protože slunce začalo pálit a při práci se zahřáli. V poledne je hospodyně zavolala k obědu.
„Čeleď je na poli, musí se včas sklidit, proto jsem tu sama,“ řekla. „Myslím, že se budete muži líbit, o takové siláky je nouze.“
Zatímco jedli, vyzvídala, odkud jsou, jak se jmenují, kam měli namířeno, a Sian ochotně vyprávěl. Dangrud mlčel, nanejvýš, když se ho žena přímo zeptala, jednoslabičně odpověděl.
„Tvůj přítel není moc hovorný,“ řekla hospodyně Sianovi.
„Není,“ přitakal s plnými ústy.
„Ale nemusí to být na škodu,“ zauvažovala. „Mluviti stříbro, mlčeti zlato.“
Zmínka o tom, že přišli z lesa, ji zaujala jen v tom smyslu, že to asi nebudou mít moc ponětí o hospodaření na statku, ale, jak dodala, to se snadno naučí. Ona se za ně u manžela ráda přimluví, moc sejí zamlouvají.
Než se hospodář vrátil z města, měl polovinu dříví v kůlně rozštípanou a srovnanou do úhledných hraniček.
„Elmo!“ zavolal od vrat, hned jak si dříví složeného pod stříškou všiml. „Kdo to nasekal? Všichni přece měli být na poli!“
Hospodyně vyšla na zápraží.
„Jen se sám pojď podívat, mužíčku, kdo to naštípal. Myslím, že bys mohl být rád, kdyby tu chtěli zůstat. V hospodářství se sice nevyznají, ale síly mají za tři a jsou pracovití a ochotní, ne jako ti lenoši, cos je loni přivlekl z města.“
Sian a Dangrud vykoukli ze dveří. Elmin manžel byl malý, podsaditý mužík s rukama jako lopaty, se začínající pleší a s bystrýma očima. Právě seskakoval z vozu, do kterého měl zapraženého mírného plavého valacha. Pod hrubou režnou košilí se rýsovaly mohutné svaly a bylo vidět, že nejde pro ránu daleko.
„Kde jsou?“
Elma ukázala palcem za sebe. Dangiud se Sianem povystoupi-li zpoza jejích macatých ramen a hospodář se na ně se zájmem zadíval. Pak k nim došel kolébavým krokem, pevně se rozkročil a dal Dangrudovi takovou ránu do prsou, že mládenec zakolísal. Rozladěně se zamračil a mlčky mu ji vrátil i s úroky. Hospodář si kecl na zem, chvíli překvapeně hleděl na Dangruda a pak se rozesmál.
„Tak tohle se už hodně dlouho nikomu nepovedlo, aby mě porazil jednou jedinou ranou. To se mi líbí. A co ty,“ kývl na Siana, „taky máš takovou silu?“
„Chceš to vidět?“ nabídl se Sian.
„Ne, díky,“ odmítl hospodář a začal se sbírat ze země. „Beru vás, oba. Zatím na zkoušku, pak se domluvíme, jak dál. Jak dlouho byste tu chtěli zůstat?“
„Dokud si nevyděláme na dva koně,“ odpověděl Sian.
„Jeden kůň stojí šest zlatých ridilů, a to u mě můžete mít za rok. Takže si plácneme?“
Sian za oba přikývl a všichni tři si potřásli pravicemi. Pak jim Elma ukázala, kde budou společně s ostatními spát.
„Zítra vás asi Knutr pošle na pole,“ řekla jim, „takže uvidíte, jak se pracuje v hospodářství.“
Než se setmělo, vrátila se domů Knutrova čeleď. Celý den sklízeli obilí a teď vezli domů dva vozy snopů. Nějak je ani nepřekvapilo, že Knutr najal další lidi, bylo to ve žních a asi taky byli zvyklí, že se tu čeleď rychle mění.
Prvních pár týdnů se Sian s Dangrudem setkávali s mnoha novými věcmi, pak si na ně zvykli a brzo jim ani nepřišlo, že by to či ono dřív neznali nebo neuměli. Začala zima, přišlo jaro, a když nastalo nové léto, poslal Knutr Siana, Dangruda a Acika, jednoho ze svých čeledínů, do města na výroční trh.
Acik byl mazaný mládenec a pro přítele by podvedl kohokoliv. Jmenoval se vlastně Acikleus, ale to všem připadalo moc dlouhé, zvlášť pro takového skrčka, který měřil sotva pět a půl stopy. Knutr často posílal na trhy Acika místo sebe, protože s jeho obmyslností, kterou předčil kupce v širokém dalekém okolí, si mohl být jistý, že škodu neutrpí. Sian a Dangrud jeli s Acikem, aby si ve městě koupili koně.
Knutr byl dobrý hospodář, proto měl na zimu vždycky bohaté zásoby, a tak mohl na jaře a začátkem léta, kdy ostatním obilí docházelo, výhodně přebytky prodávat. Acika poslal na trh s vozem plným pytlů mouky.
Město bylo obehnané šedivou kamennou hradbou se třemi branami. Do všech teď proudily zástupy lidí, pěšky, na koních i na vozech. Výroční trh byl velikou slavností a sjížděli se sem všichni i ze vzdálenějších končin, a to nejen proto, aby tu prodali a nakoupili, ale hlavně kvůli hrám, které tu pořádal král Gudleifr.
Acika něco takového vůbec nezajímalo, pro něj bylo důležité, aby dobře prodal a co nejvíc na tom vydělal. Když zaplatili v bráně mýtné, zajel vozem ke krámku obchodníka s obilím a začal vychvalovat své zboží.
Sian s Dangrudem stáli opřeni o postranici vozu a pozorovali ruch kolem sebe. Stánky kramářek svítily pestrými barvami nabízených šátků a útek, na pultech zbrojím se leskly umně vyvedené nože a meče, ve vzduchu čpěl pot koní a lidí promísený s vůněmi vzácných mastí a kadidel, které opodál prodával jakýsi plesnivý stařec. Sluch ohlušovaly pronikavé hlasy vyvolávačů, křik dětí a nadávky hrnčíře, kterému kdosi povalil stánek i s jeho křehkým obsahem. Vítr sem zanesl dusivý kouř z přenosné výhně, na které kovář spravoval železné náčiní.
Když se touto podívanou nasytili a Acik stále ještě nebyl se svým handlováním hotov, rozhodli se, že si město trochu prohlédnou, když už se sem dostali.
Prodírali se davy lidí a dávali pozor, aby nějaké trhovkyni nesrazili krámek se zbožím, a dostali se na druhé náměstí, kde se prodávat nesmělo. Bylo skoro prázdné, jen uprostřed stála velká dřevěná ohrada. Domy tu byly honosnější, převážně kamenné, a na jedné straně náměstí posedávali a postávali vesměs ozbrojení muži s krásnými mohutnými koňmi.
Mládencům zvědavost nedala, přešli náměstí a prvního člověka, kterého potkali, se začali vyptávat, co se to bude dít.
Chlapík se na ně podíval jako na úplné hlupáky.
„Na tomhle náměstí se po poledni, vždycky, když je výroční trh, konají hry, které pořádá král,“ vysvětlil jim.
„Vždyť tu skoro nikdo není a poledne je za chvilku,“ namítl Dangrud.
„Jen se neboj, oni přijdou. Brzo už budou mít prodáno i nakoupeno, což je jejich prvořadá starost, a pak se půjdou koukat, jak se bijeme. To tu nebude k hnutí.“
Sianovi zasvítily oči.
„A kdo všechno se může her zúčastnit?“ vyzvídal.
„Kdokoliv,“ odpověděl muž. „Pokud máš meč, zbroj a koně, můžeš taky.“
„Kolik stojí taková zbroj?“ zeptal se Sian a v duchu odhadoval cenu lesklé kroužkové košile, kterou měl chlapík na sobě.
„Zhruba čtyři zlaté ridily i s přilbou, možná míň, možná víc, ale ne o moc,“ řekl ozbrojenec a dál už si jich nevšímal. Odešel ke svému koni.
„Čtyři ridily!“ protočil Sian panenky. „A kůň šest. Taková drahota!“
„Víš, kolik to dá práce, vykovat tak malinkaté kroužky a pospojovat je dohromady, aby z toho byla celá košile?“ řekl Caradac.
„Určitě hodně. Jenže kde teď nahonem seženu deset zlatých?“ bezradně rozhodil Sian rukama.
„Na co deset?“ podivil Dangrud. „Kůň přece stojí šest, a to máš.“
„Ale zbroj stojí čtyři a to je dohromady deset,“ vysvětlil mu netrpělivě Sian.
„Na co chceš kupovat zbroj?“ tvářil se Dangrud, že mu stále nic nedochází.
„Na co asi,“ plácl se do čela Sian.“Bez ní mě do okolu nepustí.“
„Ty se tu chceš dnes bít?“
„Ty snad ne?“
„Ovšemže ne,“ řekl Dangrud. „Vždyť to neumíme.“
„Cože?“
„No jistě. Bil ses někdy na koni? Já tedy ne. A nerad bych tu přišel k úhoně, když si do příště můžu v klidu našetřit na zbroj a v boji se zdokonalit. Proč se do všeho hrnout jako blázen? Letos si to tu jen okoukneme a napřesrok to můžeme zkusit taky.“
Sianovi se tohle řešení sice pranic nezamlouvalo, ale nezbylo mu než uznat, že Dangrud má pravdu. Hlavně ovšem neměl potřebné peníze. Jinak by se nejraději pustil do her už dnes.
Vybrali si dobré místo u ohrady, která vyčleňovala z náměstí prostor určený pro klání, a čekali, až hry začnou.
Sotva zvony odbily poledne, z trhovního náměstí se sem začali ve větších i menších hloučcích trousit lidé, kteří si odbyli své kramářské záležitosti a teď se rozhodli trochu se pobavit. Netrvalo dlouho a byla tu hlava na hlavě.
„Tady jste!“ ozval se za Sianem a Dangrudem známý hlas. „Hledal jsem vás pomalu po celém městě, pak mě napadlo, že asi budete tady.“
„Už jsi prodal, Aciku?“ zeptal se Dangrud.
„To víš, že jsem prodal,“ zašklebil se Acik. „A myslím, že Knutr bude spokojený. Ačkoliv na druhou stranu ho asi bude mrzet, že už odejdete.“
„Zůstaneme ještě rok,“ prohodil Sian a zadumaně hleděl na kolbiště.
Acik povytáhl překvapeně obočí.
„Co vás k tomu přimělo?“
„Sian mermomocí chce, aby mu tady někdo zpřerážel hnáty. Jediné, co mu v tom letos zabránilo, je, že nemá zbroj.“
Sian podrážděně vrčel, ale Acik se rozzářil.
„Kolik stojí?“
„Čtyři zlaté ridily,“ řekl Dangrud. „A kůň šest,“ dodal pochmurně Sian.
„A peněz máte kolik?“ vyzvídal Acik.
„Dohromady dvanáct zlatých.“
„To je celé jmění!“ zajásal Acik. „Jestli chcete, pořídím vám za to koně, zbroj, přilbu i štít pro vás pro oba a odvažuju se tvrdit, že takovou, jakou by vám záviděl leckterý z támhletěch rytířů!“ kývl hlavou směrem k ozbrojencům na protější straně náměstí, kteří už se připravovali k boji.
Sianovi zajiskřily oči. „Aciku, ty bys to dovedl?“
Acik se hrdě napřímil v celé své výši pěti stop a sedmi palců. „Když to říkám, tak je to snad pravda, ne?“ řekl téměř uraženě.
„Poslouchej, Aciku, ale není to od tebe rozumné, protože jestli tady Sianovi zlámou hřbet, bude to i tvoje vina, když mu seženeš zbroj,“ varoval ho temně Dangrud, „a pak zvalchuju já tebe.“
Caradac se zachechtal. „Jen je nech, Dangrude! Ať si Sian jede pro výprask, ono ho to poučí!“ Dangrud pokrčil rameny, dál že se do toho míchat nebude. Sian s Acikem odešli. Caradac se usadil na břevno vedle Dangruda a upravoval si peří.
Už se chýlilo k začátku her, přijel královský průvod a Dangrud si mohl konečně prohlédnout chromého krále, když pro něj přiběhl Acik. „Pojď,“ popadl ho za rukáv a táhl ho pryč.
„Kam mě vlečeš?“ bránil se Dangrud. „Ztratíme tu místo a nic neuvidíme!“
„Ale jo, budeme se koukat z druhé strany.“
„Tam je to vyhrazené pro ty, kteří se budou bít, a jejich doprovod,“ namítl Dangrud.
„No vždyť,“ řekl Acik.
„Ach Bohové,“ vzdychl Dangrud, posadil si na rameno Ca-radaca a klestil si cestu zástupem za mrňousem, který se pro-smýkal mezi lidmi jako štička.
Acik ho dovedl na druhou stranu náměstí k Sianovi, který se nadšeně zaobíral svým koněm. Bylo to vskutku nádherné zvíře, hnědák, s mohutnou hrudí, hřívu po kolena a ocas tak dlouhý, že ho musel mít zapletený do copu a podvázaný, aby se mu neplou-hal po zemi. Nozdry se mu chvěly, oči svítily a pevnýma nohama netrpělivě hrabal. Každá žilka na něm hrála. Na hřbetě měl prosté, ale pevné kožené sedlo vyztužené dřevěnou kostrou a pobité kovovými puklicemi, přes prsa se mu táhl široký náprsní řemen, na kterém byl připevněn kroužkový závěsník chránící koňovu hruď.
Sian měl na sobě drátěnou košili dlouhou až ke kolenům, vepředu i vzadu skoro do pasu rozdělenou, aby mohl sedět na koni, na ramenou zesílenou kovovými kulatými štítky, chránícími klouby, a přes ni si přehodil svoje prošívané krzno. U pasu se mu houpal Leifflv meč a na hlavu si posadil přilbu zdobenou jediným tepaným proužkem, bez hledí, jen s nános-níkem, ale na první pohled jaksepatří bytelnou. K jejímu spodnímu okraji byl přinýtován pás drátěného pletiva, který mu chránil krk a vepředu spadal až na prsa.
Když Sian uviděl Dangruda, zasmál se na něj.
„Acikleus je poklad. Támhle ten kůň je tvůj.“
Acik zrovna přiváděl statného hřebce ryzáka. Přes sedlo měl přehozenou kroužkovou košili a po straně visela přilba a štít. Dangrud koně zálibně poplácal po šíji.
„Je vidět, Aciku, že se vyznáš, ale k tomu, abych se dneska nechal zmrzačit, mě nepřemluvíš. Ty jsi pevně rozhodnutý, Siane?“ obrátil se na přítele.
„No jistě,“ ubezpečil ho Sian a vyšvihl se do sedla. Těžkou zbroj jako by ani necítil.
„Jak myslíš,“ pokrčil rameny Dangrud a podal mu štít.
„Tak hodně štěstí,“ popřál Sianovi Acik a Dangrud mu ukázal, že mu drží palce.
„Hlavně moc neponič zbroj,“ kladl mu na srdce Caradac. „Novou hned tak mít nebudeš!“
Sian kývl hlavou, pobídl koně a odklusal.
Dangrud s Caradacem na rameni poodešel k ohradě a opřel se o ni lokty.
„Tak co myslíš, Caradacu, jak Sian dopadne?“
„Ehm, hm,“ odkašlal si havran. „Caradac se domnívá, že dnes tu Sian velké slávy nedobude. Umí sice jezdit na koni, to ano, i mečem vládne dobře, ale tihle bijci jsou desetkrát lepší než on a Caradac by se nesmírně divil, kdyby byl Sian v boji na koních stejně zběhlý, jako oni. Pravděpodobně dostane výprask hned od toho prvního.“
„To je i můj názor,“ zašklebil se docela zlomyslně Dangrud. „Proč se do všeho tak bezhlavě žene?“
„Nemá ještě takovou rozvahu jako ty, Dangrude, ale jednou z něj možná bude lepší bojovník než z tebe.“
„Už teď mě porazí, kdy si zamane,“ řekl Dangrud bez závisti v hlase.
Acik přivedl Dangrudova koně k nim.
„Nenechávej ho samotného,“ poradil Dangrudovi. „Takové zvíře by si hodně lidí rádo odvedlo domů.“
„Nepochybuji,“ kývl hlavou Dangrud. „A kde ty máš Knut-rův vůz s valachem?“
„Na dvoře u toho obchodníka. Obvykle ho tam nechávám.“
„A teď mi ještě, Aciku, řekni, jak jsi dokázal za dvanáct ri-dilů pořídit tolik, co jiní za dvacet.“
Acik se samolibě usmál.
„Víš, na zbroji se moc ušetřit nedá. Tam usmlouvám tak půl, nanejvýš – a to se musím hodně snažit-jeden ridil. Ale u koně, to je něco jiného! Dokážu zdravého hřebce přimět, aby kulhal. Koňák ho raději prodá pod cenou, než abych udělal takový poprask, že by se seběhli všichni okolo. Pak by mu nešly obchody, vědělo by se, že za špatného koně chtěl tolik, co za zdravého. On si to na jiném vynahradí, hlava mě pro něj bolet nemusí. Takže koně po třech ridilech, zbroj po třech ridilech, to je dohromady přesně dvanáct, všichni jsou spokojení…“ Acik pokrčil rameny. „Samozřejmě, že teď už koně nekulhají,“ vysvětlil Dangrudovi.
„O tom jsem na okamžik nezapochyboval,“ řekl Dangrud. Chtěl ještě něco podotknout, ale to už vjeli na kolbiště první bojovníci.
„No, podívej se na to, copak něco takového může Sian umět?“ rozhodil rukama, když viděl, jak rytíři zápasí. Koně řídili jednou rukou, a když bylo zapotřebí, jen nohama, obratně zachycovali rány a bleskurychle je vraceli, koně kroužili kolem sebe a pouštěli se do sebe stejně zuřivě jako jejich jezdci. Vypadalo to spíš jako tanec než jako boj, Sianovi to tak připadalo taky a napadlo ho, že Dangrud měl pravdu, ale že by od svého úmyslu upustil, to mu ani na mysl nepřišlo. Rozhlížel se kolem sebe a odhadoval své protivníky. Vyhlédl si dva nebo tři, se kterými by se rád utkal, protože vypadali stejně nezkušeně jako on, a skutečně na něj jeden z nich vyšel. Do kolbiště proto vjel s lehkým srdcem a s nadějí na vítězství v něm. Jenomže už při prvních několika úderech meče své mínění o protivníkovi podstatně změnil. Jeho soupeř byl patrně znamenitý válečník a Sian, který se do té doby bil jen cvičně s Dangrudem, měl co dělat, aby odrazil všechny jeho rány a do útoku se pomalu ani nedostal. Přesto diváky jeho mrštnost nadchnula, a když se mu podařilo zvlášť obratně uniknout, odměnili ho potleskem. Domnívali se totiž, že Sian chce nejdřív soka uhonit a vyčerpat marnými útoky a pak že ho rychle porazí, ovšem Sian byl této myšlenky dalek. Jeho protivník brzy prohlédl Sianovu nezkušenost a útočil čím dál tím dotěrněji. Nakonec Siana prudkým úderem vyhodil ze sedla. Sian se rozplácl jako žába, ale hned vyskočil na nohy a zuřivě vyzval rytíře, aby slezl dolů a utkal se s ním pěšmo, pokud není zbabělec, ale ten si ho už nevšímal, protože vyhozením soupeře ze sedla souboj končil a on se stal vítězem.
Sian tedy chytil svého koně a schlíple jej odváděl pryč. „No ty ses vyznamenal,“ přivítal ho Dangrud. „Ovšem letěl jsi skvěle, to se musí uznat, netušil jsem, že tě Caradac učí i létat.“
Sian po něm nevraživé loupl okem a mlčky ze sebe začal stahovat košili. Dangrudovi se jeho smutného obličeje zžele-lo.
„Nejsi jediný, kdo tak dopadl, a mnozí se v sedle neudrželi ani tak dlouho, jako ty,“ vzal ho kolem ramen. „Pojď se podívat, ať něco pochytíš.“
Sian se opřel o ohradu vedle Dangruda a Acika. Pot se něj řinul a ve vousech měl krev, jak sletěl s koně.
„Příští rok,“ pronesl Sian pomstychtivě, „si ho tu najdu a nandám mu, co se do něho vejde.“
„Nepochybně,“ kráknul Caradac tónem, ze kterého nebylo možno vyčíst, zda to myslí vážně nebo posměšně. Sian se na něj tázavě podíval, ale Caradac předstíral, že ho velmi zajímá okolí, kde už se honili další dva bojovníci. Dangruda, jak se zdálo, nějak nezajímalo nic a Acik vřískal a poskakoval a povzbuzoval zápasníky.
Bylo zvykem, že král Gudleifr nabídl vítězům her, aby vstoupili do jeho služeb. Málokterý rytíř však této nabídky využil, protože král byl velice popudlivý.
K Sianově nesmírné nechuti se mezi vítězi objevil i ten, který ho porazil, a jako jediný královu nabídku přijal. Sian si dobře zapamatoval jeho jméno – jmenoval se Asgeirr – s tím, že příští rok mu porážku, jak už řekl Dangrudovi, oplatí.
Když se vrátili na Knutrův statek, prohlásil Sian, že pokud se chtějí příští rok her zúčastnit oba a dopadnou lépe než on letos, měli by se s hospodářem rozloučit a začít vyhledávat šarvátky, ve kterých by svůj válečnický um zdokonalovali.
„Doufám totiž,“ řekl, „že nechceš nadosmrti hnít na nějakém statku jako čeledín, a myslím, že bojovat se nebudeme učit jen kvůli královským hrám. Bude asi hodně chvil, kdy nám půjde o krk, a bude jen dobře, když si ho budeme umět bránit. Samozřejmě se můžeme prát i s klackem v ruce, ale když už máme meče a díky Acikovi koně a zbroj, bylo by škoda nechat to ležet ladem.“
„V tom s tebou souhlasím,“ řekl Dangrud a Caradac potěšené klapal zobákem.
Rozloučili se potom s Knutrem a s Elmou a odjeli ze statku.
Za rok se vraceli do města už jako ostřílení bojovníci, o čemž svědčily i početné šrámy na jejich tělech a štítech. Dangrudovi se přes čelo táhla jizva až k obočí a vypadal ještě zachmuřeněji než dřív.
Dorazili několik dní před začátkem her, zajeli se podívat na statek, a když o pár dní později vjížděli do okolu, byli si jisti, že tentokrát se bude mít král nač dívat.

O ČERNÉM BALDOVI

Na východě, pod úpatím Dankradu, stojí malý, ale pevný a starodávný hrádek. Muž, jenž ho postavil, pamatoval ještě doby Uda a Mářa, a skryl se tu právě před jejich zlobou. Byl to muž udatný a smělý, neboť se odvážil do těchto nehostinných a nebezpečných krajů sám, jen s koněm a mečem, a dokázal si tu získat přátelství démonů z pohoří a holýma rukama vybudovat kamenný dům. Jeho potomci hrad hodně přestavovali, takže původní podobu úplně smazali, ale přesto jsou kdesi v hlubokých sklepeních zdi, o nichž věří, zeje postavil první z jejich rodu. Ten muž si sem posléze přivedl manželku, kterou unesl z jejího rodného hradu proti vůli otce, a jejich potomci prý jsou udatní a odvážní po něm a pohlední a lstiví po ní.
Bohové vědí, kolikátému potomkovi těchto dvou se tady na skalním hradě Sergellu narodily tři děti, dva synové a dcera. Dceru otec provdal do nížin a nedlouho po tom skonal. Jeho žena jej za rok následovala a o hrad se tehdy začal starat starší z obou bratrů, Bald. Měl přízvisko černý, pro tmavou barvu vlasů a očí a proto, že po smrti svých rodičů nosil stále černé šaty. I koně měl vraného. Mladší syn, Éraharti, zahynul v Dankradu, když se pokusil přejít sám pohoří po Stezce, jejíž tajemství bylo úzkostlivě střeženo jeho otcem, a které se v rodě Strážců Stezky dědilo z otce na syna pod přísahou, že nebude prozrazeno.
Když se tenkrát Baldův bratr přes veškeré varování vydal po Stezce do Dankradu a po týdny se nevracel, rozhodl se Bald, že ho půjde hledat, aby mohl alespoň pohřbít jeho kosti.
Začínala tuhá zima. Éraharti vyšel někdy v polovině podzimu. Bald Stezku znal dobře, šel po ní s otcem asi třikrát, ale nikdy nedošli až na druhou stranu. Kdo se chce stát Strážcem, musí Stezkou projít sám. Éraharti šel tudy jen jednou, a rozhodl se překročit Dankrad. Jak pošetilé! Dlouho mu to Bald rozmlouval, ale Éraharti byl tvrdohlavý a nakonec vyrazil. Nechtěl, aby ho Bald doprovázel, nevzal si s sebou dokonce ani svého psa.
Bald se za ním dlouho díval z okna věže, dokud mu nesply-nul s šedí skal, a pak čekal, kdy se vrátí. Jenže Éraharti nešel, a tak se vydal za ním. Vzal si s sebou jeho psa, velké, huňaté zvíře, koně svěřil do opatrování starému Anshelmovi, který žil na hradě od dob dětství Baldova děda a vypadalo to, že snad přežije i Baldovy děti, bude-li Bald kdy nějaké mít.
Stezka začínala daleko od hradu kamennou bránou, kterou vytesal kdosi z Baldových předků. Byla vklíněná mezi dva skalní bloky tvořící soutěsku tak úzkou, zejí prošel jen jeden člověk. Ozdobné reliéfy a ornamenty i Orlygův znak, který byl vytesán uprostřed, byly časem, větrem a deštěm tak ohla-zené, že už skoro nebyly vidět.
Sotva prošel Bald pod obloukem brány, rázem se zhoršilo počasí. Začal padat sníh a zvedl se vichr. Bald věděl, že takhle vítá Dankrad vetřelce, kteří se opovažují porušit hranice jeho království. Možná, že to nemá na svědomí ani tak sám Dankrad, jako spíš nečisté síly, které v něm sídlí.
Bald se s nimi setkal za tu dobu, co žil na Sergellu, dosti často, a věděl, co na ně někdy platí, ale teď ještě nepovažoval za vhodné si je usmiřovat, chtěl počkat, až to bude doopravdy nutné. Ještě pořád se totiž mohlo stát, že ho nechají projít jen tak, bez přemlouvání. Někdy se to stávalo, ale pak bylo vhodné chovat se jak se patří uctivě a zlé síly si proti sobě nepopudit, protože k tomu, kdo zneužil jejich blahosklonnosti, by se zachovaly velmi nepěkně, a o to Bald ani v nejmenším nestál.
Sníh padal stále hustěji a hustěji a Bald si blahořečil, že si vzal kožešinový plášť s kapuci. Vítr zesílil a Bald musel kráčet pomalu a hodně předkloněný, aby mohl náporům větru čelit. Pes se statečně prodíral závějemi za ním.
Stezka začala příkře stoupat a Baldovi podkluzovaly na sněhu nohy. Několikrát upadl, rukavice měl plné sněhu a mrzly mu ruce. Zastavil se, aby šije vytřepal, ale vichr mu je vyrval z dlaní a zavál je někam daleko, kam neviděl a kam by se ani neodvážil, protože si nebyl jistý, zda tam nezačíná nějaká propast. Zaklel, schoval ruce do podpaží a vykročil dál. Pes pobíhal kolem něho a nezdálo se, že by si nějak uvědomoval tíživé ovzduší Dankradu. Zato Bald si ho uvědomoval zatraceně dobře. Ve vánici už nebylo na krok vidět. Co chvíli se mohl zřítit do propasti.
Zdá se, že síly vládnoucí Dankradem nemají náladu na návštěvy, pomyslil si. Je na čase pokusit se o smír.
Zavolal na psa, vyhrabal ve sněhu dosti hlubokou jamku, dal do ní suchý troud, který si nesl spolu s jinými užitečnými věcmi ve vaku, a chráně ji pláštěm před poryvy větru pokusil se rozdělat oheň. Podařilo se mu to až na čtvrtý pokus. Ohníček skromně plápolal a sníh okolo něj rychle tál. Bald vyňal z tlumoku malý kožený váček a vysypal z něj hrst koření, které vhodil do ohně. Plamen zaprskal a zbarvil se do růžová, kouř omamně zavoněl. Bald slastně přivřel oči. Nejen nadpřirozené bytosti mají rády vůni koření Iáes. Uspává a osvěžuje a někdy naopak bystří smysly, ale v každém případě alespoň na chvilku usmíří i zavilého nepřítele.
Bald usnul. Když ho probudil pes tím, že ho šťouchal studeným čumákem do obličeje, po sněhové bouři nebylo ani památky. Jen tu a tam, ve stínu, se krčily malé bílé ostrůvky.
Zamžoural do slunce jako ospalý kocour a protáhl se.
„Tak co?“ řekl psovi. „Půjdeme dál, kamaráde?“
Pes štěkl, což mohlo znamenat souhlas, a tak si to také Bald vyložil, i když lze těžko předpokládat, že by se vrátil, kdyby byl pes líný pokračovat.
Hodil si tlumok přes rameno a vyrazil. Podle slunce odhadoval, že je brzy ráno, musel spát déle než noc, už od odpoledne, ale hlad kupodivu neměl, a tak šel hezky bystře. Slunce zlatilo vrcholky hor od obzoru k obzoru a v kotlinách dosud ležela studená a vlhká modrá tma. Stezka se vinula na boku strmého srázu v podobě úzké skalní římsy a vlevo pod ní otevírala chřtán jedna z hlubokých strží, jejichž dno bylo tak hluboko, že člověk nedohlédl, a kam se zřítilo hodně odvážlivců, kteří vstoupili do Dankradu.
Balda zamrazilo v zádech při pomyšlení, že nebýt jeho ohníčku a koření, byl by tam pravděpodobně skončil také, a mohl tam teď někde ležet roztříštěn o skaliska i jeho bratr, ale tuhle myšlenku zavrhl, protože Éraharti měl s sebou také notnou dávku koření Iáes a Bald silně pochyboval, že by byl tak nerozvážný a nepoužil ho. Tady na začátku pohoří totiž vždycky zuřila bouře, pokud nebyli obyvatelé Dankradu svolní nechat cizince projít, ale vždy se dala utišit dýmem z koření. Érahartimu se muselo přihodit něco neočekávaného, kdy neměl možnost rozdělat oheň, a muselo se to stát o něco hlouběji v pohoří.
Teď po ránu byl Dankrad krásný a tvářil se jako to nejnevinnější pohoří. Zlaté a růžové skály zbarvené slunečními paprsky se ostře odrážely od modře a černě hladových propastí, nebe bylo čistě azurové bez jediného mráčku, dokonce na něm poletovali dva nebo tři ptáci jako malé černé tečky.
Sem tam se na skalách objevily trsy náhodně uchycených rostlinek, malých, houževnatých a už bez květů, nebo zakrslý stromek, poskytující trochu stínu. Nebylo horko, vzduch po bouři byl dosud zimní a mrazivý, ale vypadalo to, že do poledne se oteplí. Baldův pes skotačil po Stezce a vesele porafá-val, až ho musel Bald krotit. Nic nenasvědčovalo tomu, že by tady sídlilo něco jiného než pár divokých svišťů, jejichž pronikavé varovné výkřiky odrážela ozvěna, a myší, které Bald zahlédl občas prchat trávou a šplhat po kamenech. Jenže Bald dobře věděl, že tomu tak není, a proto měl stále nastražené uši, aby zaslechl každý podezřelý zvuk. Zatím se však nic nedělo.
Došel k místu, kde Stezku přetínala hluboká strž, přes kterou vedla visutá dřevěná lávka, postavená před bůhvíkolika lety a všemi muži Baldova rodu pečlivě opravovaná a udržovaná. Strž byla široká několik sáhů a hluboká tak, že mohutné smrky na jejím dně se odtud jevily jako jehličí. Když šel Bald přes tuhle lávku poprvé, s otcem, raději ji přešel se zavřenýma očima, aby ho nepřepadala závrať a nezřítil se dolů.
Teď však nalezl na místě můstku bídné trosky. Bald zavzdychal. Od otcovy smrti tu nebyl a lávku nechal zchátrat. Ačkoliv za dva roky nemohla přijít do tohohle stavu, protože když tu byli s otcem naposledy, vyměnili skoro všechny trámy a lana. Někdo ji musel zničit schválně. Že by skončil Éraharti svoje putování tady?
Bald obhlédl vetché zbytky můstku, zda by se po nich dostal na druhou stranu. Pokud se totiž chtěl spustit do strže – a to on chtěl – a hledat tam zbytky svého bratra, musel jít z druhé, méně strmé strany, jelikož sráz na té jeho tvořila téměř kolmá stěna.
Při troše odvahy a štěstí by se mu to mohlo podařit, usoudil nakonec, a snad by přenesl i psa.
Nacpal zvíře do tlumoku, který byl dost prostorný, aby se tam vešlo, i když psovi se to ani v nejmenším nezamlouvalo. Hodil si ho na záda, trochu se při tom prohnul. Přivázal si tlumok kolem pasu, aby měl obě ruce volné, a vstoupil na lávku.
,‘! i Z můstku zbyly v podstatě jen dva silné trámy, které vedly 11 z jednoho kraje na druhý a tvořily nosnou konstrukci, několik kulatinek, kterými byl můstek pobitý, a lano, na němž visely j I chatrné trosky zábradlí.
Bald obratně balancoval na jedné kládě, přidržet zábradlí se ji bál, protože si nebyl jist, jestli by roztřepené lano nepovolilo [ hned, jak by se ho dotkl, a tak rovnováhu udržoval rozpažený-i! ma rukama. Pes na jeho zádech funivě oddechoval a občas, 11 když se Bald povážlivě naklonil, slabě zakňučel. Bald ho poli každé okřikl, aby byl zticha.
Sunul opatrně jednu nohu za druhou a nebylo mu do zpěvu. Teď se do mě může kdokoliv čímkoliv krásně strefit a já mu; ‚ ani neuhnu, protože kdybych sebou cuknul, spadnu dolů jako lijiil zralá švestka. A to možná spadnu, i když po mně nikdo nic
I házet nebude, dodal si zachmuřeně, když stočil pohled z kláII dy dolů pod sebe. Byl už skoro ve třech čtvrtinách cesty, když j! začal vát slabý vítr. Bald zaklel. Jestli vítr zesílí, má pramalou naději na to, že nesletí. Zrychlil své hlemýždí plazení a vítr II zafoukal víc.
i I To je snad schválně, pomyslil si vztekle, a pak mu došlo, že ti I to asi opravdu schválně je.
Vítr rozhoupal trosky lávky tak, že měl Bald dost co dělat, I aby se na trámu vůbec udržel, na další chůzi nebylo ani pomýšlí lení. |l I Pes zoufale zavyl a učinil chabý pokus dostat se z tlumoku,
I ale Bald ho okřikl a pomalu si sedl. Spustil nohy dolů a pro i nic za nic plivl do strže. Okamžik se díval, jak slina padá k zemi, pak objal rukama trám a sesunul se z něj. Klátil noha-L ma ve vzduchu a hbitě ručkoval na druhou stranu. Vítr jím
II cloumal a Bald si chvílemi připadal jako kus prádla pověšený [i I na šňůře. Přesto, že vítr se do něj opíral čím dál tím zuřivěji a
.’lij: otloukal ho o trosky lávky, podařilo se Baldovi přelézt na i.
pevnou zem. Když konečně spočinul na Stezce, ulehčené si oddychl a pustil psa z pytle. Pak jen tupě zíral, jak se lávka s rachotem řítí do propasti. Zdálo se mu, že slyší něčí zlomyslný smích, ale mohlo to být jen skučení větru ve skalách.
„Bože můj,“ zašeptal, „jak se dostanu zpátky?“
Odpovědí mu bylo jen kvílení vichru.
Začal se opatrně spouštět do strže a záviděl psovi jeho čtyři nohy, protože tomu snad vůbec šplhání po prudkém srázu nevadilo. Zdálo se mu, že se nehýbe z místa, protože stromy dole byly pořád stejně daleko, ale když se podíval nahoru, kde býval můstek, zjistil, že už sestoupil o hodný kus cesty dolů.
Pes se točil stále kolem něj, občas měl sice chutě odběhnout do křoví, ale to mu Bald zakázal. Chtěl ho mít raději stále na očích.
Když začal padat soumrak, byl přibližně v polovině cesty a únavou už sotva lezl. Jakmile se setmělo, našel si příhodné místečko k přenocování na malém rovném skalním výběžku a uložil se ke spánku.
„Hlídej,“ nakázal psovi a sám spal jen najedno oko, každý šustot ho vzbudil.
Když nebe trochu zbledlo a bylo vidět aspoň z části na cestu, posnídal a vyrazil dál. Na dno strže se dostal krátce po poledni.
Dole tekl uzounký potůček, voda v něm byla průzračná a chladivá, jak Bald i pes s uspokojením zjistili, když se z něj napili, a rostla tu přes to, že začínala zima, hebká tráva. Bald si všiml, že tady v kotlině je mnohem tepleji než nahoře na hřebenech. Sundal si kožešinový plášť, který už na sobě nesl známky putování pohořím v podobě několika trhlin a mnoha šmouh, a uložil ho do tlumoku. Pak zauvažoval, kudy dál.
Náhle pes zakňučel. V jeho hlase se ozýval děs a zároveň hrozba. Srst se mu zježila a oči mu žhnuly, stál s ocasem staženým mezi nohama a se hřbetem nahrbeným.
Bald se podíval ke křoví, kam směřoval psí pohled. Dech se mu zatajil a z hrdla se mu vydralo přidušené zavytí hrůzy.
Pod větvičkami dosud obalenými listím stála na zemi hlava bez trupu. Byla to hlava jeho bratra a šklebila se na něj. Pak poposkočila k němu.
Pes zavyl a utekl.
Bald byl hrůzou tak ochromen, že se na útěk nezmohl.
V očích Érahartiho hlavy tkvěl velmi zlý pohled. Tak se bratr nikdy nedíval a Bald nepochyboval, že se do lebky nastěhoval nějaký nedobrý démon.
Hlava doskákala až k němu a povzbudivě na něj mrkla.
Bald si olízl suché rty a sebral veškerou svou odvahu.
„Co chceš v těle mého bratra?“ zahromoval.
Hlava se shovívavě pousmála.
„V jakém těle, prosím tě?“ řekla Érahartiho hlasem. „Ukaž mi tu nějaké tělo.“
„Dobře, tak v jeho hlavě.“
Hlava se zamyslila.
„Zřejmě se mi tak zalíbila, že jsem šiji vypůjčil. To víš,“ pokračovala, „sem nikdo nepřijde, a tak uvítám rád každou příležitost, jak se po vyrazit.“
„Povyrážet se můžeš pro mě za mě až do aleluja, ale nebudeš přitom hanobit tělesnou schránku mého bratra!“ Balda zřejmě počáteční děs už trochu přešel a zmocnil se ho spravedlivý hněv. „Koukej z ní vypadnout, než se rozčílím!“
Hlava se posměšně zachichotala.
„Co bys udělal, kdyby ses rozčílil, no? Udeřil bys snad svého bratra?“
Bald schlípl. Démon měl pravdu. Érahartiho by neudeřil.
„Anebo by ses se mnou chtěl utkat?“ pokračovala hlava.
„Ne,“ odpověděl popravdě Bald.
„Tak co tedy?“ vyzvídala hlava.
„Opusť, prosím tě, Érahartiho hlavu,“ požádal Bald démona.
Hlava sebou zavrtěla. „Kdepak. Líbí se mi tu,“ a vrhla po Baldovi nenávistný pohled. „Ale ty se mi nelíbíš. Kliď se odtud, než se rozzlobím já. Už jsem s tebou měl beztak hodně trpělivosti!“
„Přišel jsem najít bratrovo tělo, a nemíním se svého úmyslu vzdát kvůli tvým proměnlivým náladám,“ prohlásil svéhlavě Bald a hlava se rozzuřila…
„Teď jsi mě urazil, pokud sis toho, ty člověčí ubožáku, nevšiml,“ prohlásila zlověstně a oči se jí zablýskaly. Pak se vymrštila s vyceněnými zuby proti Baldovu hrdlu a ten jen taktak stačil nastavit útočníkovi předloktí. Hlava se mu pevně zahryz-la do svalů. Bald seji snažil setřást, ale cítil, že stisk je stále pevnější, začal mít obavu o své kosti. Otloukal hlavu o stromy, ale ona na něj zlomyslně mžourala a zatínala zuby hlouběji do masa. Teprve když se mu podařilo vytasit volnou pravačkou dýku a pokusil se ji vrazit hlavě do oka, pustila ho a seskočila na zem.
Olízla si krev ze rtů.
„Chceš si dát ještě jedno kolo?“ nabídla Baldovi.
„Ne, děkuji,“ řekl Bald a otřásl se bolestí, když se dotkl poraněné ruky, ze které mu crčela krev. Zdravou rukou vytáhl z tlumoku váček s kořením. Jediná možnost, jak si popudlivé-ho démona naklonit. Vyndal křesadlo a ocílku a pokusil se jednou rukou vykřesat jiskru. Hlava ho se zájmem pozorovala a nezdálo se, že by se chystala k dalšímu útoku.
„Co to děláš?“ zeptala se a přiskákala blíž.
„Chci vykřesat oheň,“ vysvětlil Bald a překonal v sobě nutkání praštit ji křesadlem. Hlava už se dál neptala a dívala se, co Bald dělá. Konečně troud chytil a Bald do ohně nasypal koření.
Hlava labužnicky nasála vůni do nosu.
„To je krása,“ prohlásila. Pak jí poklesla čelist, oči se obrátily v sloup, zakolébala se a skácela do trávy. „Začínáš se mi líbit, chlapče,“ ozvalo se za Baldem.
Bald vyskočil jako jelen a uviděl za sebou modravě šedého průsvitného démona. Jeho obrysy se trochu rozplývaly, ale dalo se rozeznat, že má na sobě kůži podobnou kůře stromů a jeho tvář že je šupinatá a nehezká a trochu připomíná tvář starce, pokud by ovšem starci měli červené oči a kančí kly.
„No co na mě tak koukáš, takovou dobu se tu spolu vybavujeme, a ty se tváříš, jako bys mě neznal.“
Bald si uvědomil, že démon už nemluví hlasem Érahartiho a že jeho hlas je podobný tomu skučení větru nahoře na hřebenech.
Démon se usadil k ohýnku proti Baldovi a s potěšením začenichal.
„Hoď tam ještě trochu,“ požádal a Bald mu vyhověl.
„Tělo tvého bratra leží támhle za keřem,“ ukázal rukou ke křovisku, zpod kterého vyskákala Érahartiho hlava, a pohybem ruky ji tam poslal zpět.
„Jak zemřel?“ zeptal se Bald.
„Zabil se pádem tam z lávky,“ řekl démon.
„Tu hlavu… si urazil při pádu?“
„Ale vůbec ne. Tu si roztřískal na padrť. Vůbec se celý roz-třískal na padrť.“ Démon se zasnil, jako by to bylo něco okouzlujícího, vidět člověka rozmláceného o skály na kousíčky. „Poslepoval jsem si ho dohromady. Až ho uvidíš, ani na něm nepoznáš, že spadl tam odtud.“
Bald seděl mlčky s hlavou sklopenou a na zkrvavené ruce mu kanuly horké slzy. Teprve za hodnou chvíli promluvil.
„Ta lávka,“ zeptal se, „byla rozbitá, už když sem přišel?“
„Jistě,“ přitakal démon. „Snad si nemyslíš, zeje mou zálibou zabíjet lidi tak hloupým způsobem? Loni v zimě byly velké bouře a můstek vzal za své při nich. Moc jste si toho nehleděli, vy lidi, té vaší cestičky,“ dodal káravě.
Bald potřásl hlavou. Tak přece jen je to jeho vina.
„Ty za to nemůžeš,“ řekl démon, jako by mu četl myšlenky. „Co nestačila zničit bouře, dodělali skalní duchové. Tvůj bratr by byl sám nespadl.“
„Někdo mu pomohl?“ vzhlédl prudce Bald.
„Právě jeden z těch skalních duchů,“ řekl démon, „ale ani se nenamáhej zjistit, který. Žije jich tam víc a jsou nedůtkliví, i tebe se pokoušeli shodit. Ty by sis nenaklonil bylinkami jako mě. Já jsem v podstatě dobrák, ale někdy do mě něco vjede a pak se neznám.“
Bald si pomyslil, zeje překvapivé, jak mohou být démoni upovídaní, i když on, kdyby žil po léta sám v pustině, by si asi také rád popovídal s kýmkoliv, kdo by mu přišel pod ruku. Jenže on je člověk. Ale démon?
Zpozoroval, že oheň hasne. Přihodil do něj pár větviček a plamínky se zase roztřepetaly.
„Chceš si bratra odnést domů?“ zeptal se démon.
„Chtěl jsem,“ přiznal Bald. „Ale teď si myslím, že bude lepší ho pohřbít tady. Nevím, jak bych se odtud dostal na Stezku s mrtvolou na zádech a s pokousanou rukou.“
Démona zmínka o pokousané ruce zřejmě pobavila. Bald sice netušil, co je na tom k smíchu, ale raději držel jazyk za zuby, aby démona nevydráždil.
„Máš pravdu, chlapče,“ řekl démon. „Pohřbi ho tady a já ti slíbím, že ho nevyhrabu. Nenapadlo by mě, že jsou lidé na tyhle věci tak hákliví. Ale nech mi tu za to ty tvoje bylinky.“
„Dobře,“ souhlasil Bald a podal mu váček. Pak přidal ještě křesadlo a ocílku. Ty mu však démon se smíchem vrátil.
„Ne, tohle opravdu nepotřebuju. Já si umím rozdělat oheň mnohem jednoduššími prostředky.“
Baldovi se cosi otřelo o koleno.
„Už jsi se vrátil, ty hrdino?“ podrbal psa za ušima a pes mu na oplátku olízl ruku.
„Kdybys mi přinesl ještě jeden takový pytlíček, mohl bych ti zajistit úplně bezpečnou cestu domů,“ navrhl mu démon.
Baldovi přišlo, že se démon chová jako koňský handlíř, a musel se usmát. Ale na druhou stranu si dobře uvědomoval, jaké měl štěstí, že narazil právě na tohohle a ne na nějakého zavilého a nedůtklivého skřeta.
„Nechám ti koření u brány naší Stezky,“ slíbil.
Pak vyhrabal tesákem hrob pro Erahartiho a pes mu při tom pomáhal. Démon si musel dát s Erahartiho tělem opravdu práci, protože mládenec vypadal, jako když spí, a Bald musel přiložit ucho na jeho hruď a dlouho poslouchat, než uvěřil, že je doopravdy mrtev. Když hrob zaházel a navrch položil bílý kámen, znovu mu vstoupily do očí slzy.
Démon počkal, až se Bald vypláče ze svého žalu a vstane.
„Drž si to zvíře,“ řekl, „ať tady zbytečně nepobíhá.“
Bald chytil psa za obojek.
„No,“ pokračoval démon, „takže tohle sis odbyl a teď se rozloučíme.“
Podal mu ruku, Bald ji stiskl a ucítil, jak se propadá do mdlob.
Když se probral, ležel u brány Stezky a byla noc.
„To byla opravdu bezpečná a rychlá cesta Dankradem,“ prohodil k psovi, který se probíral vedle něj, vstal a vykročil k Sergellu. Po několika krocích se zastavil, vyndal z tlumoku plášť a zabalil se do něj. Než došel domů, začal padat první sníh a padal tak hustě, že nebylo vidět na cestu, i když už se rozednívalo.
Bald zabušil na bránu.
„Kdo je to?“ ozval se zevnitř stařecký Anshelmův hlas.
„Já, Bald,“ řekl unaveně.
Anshelm otevřel.
„To jsem rád, že ses vrátil, pane. Ty čtyři dny, cos byl pryč, se nad Dankradem děly podivné věci, bál jsem se, že tam zůstaneš.“
„Proč bych to dělal?“ podivil se Bald. „Ale musím se tam ještě vrátit.“
„Nedělej to, pane!“ varoval ho stařík. „Dankrad je nebezpečný!“
„Strážce Stezky by se neměl pohoří bát,“ namítl Bald.
„Ty ses jím ještě nestal,“ řekl Anshelm.
„Ale brzy se jím stanu,“ opáčil Bald. „Neměj strach, půjdu jen k bráně, pak se hned vrátím.“
„Zapomněl sis tam něco, pane?“
„Ano,“ zamumlal Bald, protože mu cosi říkalo, že o jeho setkání s démonem nemusí Anshelm vědět.
Vzal ze své komnaty koření, které démonovi slíbil, a vydal se znovu na cestu k Dankradu. Položil váček u brány a hned šel zase zpátky, protože počasí bylo čím dál tím horší a mrazivý vítr pronikal i kožešinou jeho pláště. Když se po několika krocích mimovolně obrátil, váček byl ten tam.
Usmál se. Démon tu čekal, jestli splní svůj slib. Kdo ví, co by se stalo, kdyby zapomněl.
„Kdo je to?“ zeptal se Anshelm, když Bald znovu zabouchal u brány.
„Já, samozřejmě,“ křikl Bald do větru.
„Kdo-já?“ Bald zaklel.
„Já, Bald! Kdo si myslíš, blázne, že by se sem asi vláčel jiný?!“ Anshelm konečně otevřel. „Udělalo se pěkně škaredé počasí, pane,“ řekl.
„Tak toho jsem si ráčil všimnout už cestou,“ zavrčel Bald, který vůbec neměl náladu na to vybavovat se o počasí. Byl unavený, že sotva stál na nohou, promrzl, ruka ho bolela, že se z toho mohl pominout, a dostával horečku. Přeběhl malé ná-dvoříčko a u dveří do paláce ze sebe setřepal závěje sněhu. Pak vešel dovnitř a vylezl po schodech do velkého sálu, kde se usadil ke krbu, ve kterém příjemně praskala velká smolná polena. Shodil ze sebe mokrý plášť a natáhl zkřehlé ruce k ohni, aby se zahřál.
Vešel Anshelm. Od brány mu to trvalo přece jen déle než Baldovi.
„Musíš se převléknout, pane, jsi celý promáčený. Máš hlad?“
„Mám,“ řekl Bald. „Jako vlk. Ale nejdřív mi, prosím tě, pojď ošetřit ruku.“
„Co se ti stalo?“ lekl se Anshelm, protože teprve teď si všiml, že má Bald levý rukáv celý nasáklý krví, která venku zmrzla a teď v žáru ohně pomalu roztávala a kanula na podlahu.
„No,“ řekl Bald, „pohádal jsem se s jedním démonem. Vlezl si do Érahartiho hlavy… nepadli jsme si do oka… prostě, porvali jsme se a on mě hryznul.“
Anshelmovi zacukalo kolem koutků úst.
„Je to jistě náramné povyražení, když někdo přijde k úhoně,“ řekl vztekle Bald, „ale můžu tě ujistit, že mně do smíchu není. Bolí mě to a rád bych se dostal brzy do postele, tak buď tak laskav a tu ruku mi zavaž.“
„Nečerti se, pane,“ konejšil ho stařík. „Hned to bude.“
Odešel a za okamžik se vrátil se vším, co k ošetření potřeboval.
„Ehm, Anshelme,“ odkašlal si nedůvěřivě Bald, „k čemu tu dýku? Chceš mě snad dorazit?“
„Ale ne, pane. Rána se ovšem musí rozříznout a vypálit, aby se nezanítila,“ vysvětloval Anshelm. Bald si odevzdaně vyhrnul rukáv a nastavil mu paži. Anshelm znaleckým okem prohlédl ránu, smyl z ní sedlou krev, rozpálil v ohni nůž a vnořil ho do masa.
Bald zaskřehotal.
„Už to je, pane,“ řekl Anshelm a zastavoval krev, která se z rozjitřené rány vyřinula. „Bohu díky,“ vydechl Bald na pokraji vědomí a otřel si pot z čela.
„Snad to tolik nebolelo?“ zeptal se soustrastně stařík.
„Nene, vůbec,“ zašklíbil se Bald. Obklad, který mu na ránu Anshelm přiložil, mu ulevil. Zatímco mu Anshelm obvazoval ruku, vyprávěl mu o svých zážitcích z Dankradu. Anshelm chvílemi spínal ruce nebo vyrážel nesouvislé výkřiky.
„Chudák Éraharti,“ řekl nakonec. „Tak mladý a tak ošklivý konec. A ani nespočine vedle svých dědů. Věčná škoda,“ pokýval hlavou. „Ale aspoň že ty jsi se vrátil. Myslím, že chybělo málo a Sergell osiřel úplně.“
„Pročpak?“ zeptal se Bald.
„Nu, pár hodin po té, co jsi odtud odešel, se nad Dankra-dem stáhly husté mraky a převalovaly se tam celou tu dobu, co jsi byl pryč. Jednou byly černé, jindy červené, pak zase modré, létaly mezi nimi blesky a až sem bylo slyšet divný hluk, pane, jako by tam řvaly stovky běsů.“
Bald se zamyslel. Ničeho takového si nevšiml, od chvíle, kdy skončila bouře, bylo nebe čisté jako sklo od obzoru k obzoru. Ale vykládá se, že jiné věci jsou vidět v Dankradu a jiné v okolí.
„Hlavně, že už jsi doma, pane,“ usoudil Anshelm, když udělal poslední uzel na obvazu.
„A ještě něco,“ vzpomněl si na odchodu. „Oba koně byli celou tu dobu neklidní. Zklidnili se, až když jsi podruhé zabouchal na bránu.“
Anshelm si otevřel loktem dveře – v rukou totiž nesl mísu s krvavou vodou, jak vymýval Baldovi zranění – nohou za sebou zavřel a Bald osaměl. Slyšel staříkovy šouravé kroky po chodbě, hleděl do ohně a přemýšlel.
Zůstal sám. Samozřejmě ne docela, kdesi v nížinách má sestru a tady na hradě je Anshelm, ale přesto je sám. Sestru neviděl dva, možná tři roky, nemá o ní zprávy, a Anshelm je věčně někde zalezlý a většinou spí. Zdálo se mu, že tu na něj všechno padá. Jako by se mu Sergell odcizil. Jako by zpustl. Osiřel. Uvědomil si, jak jsou kameny staré a studené. A náhle věděl, že tu nemůže zůstat, aniž by se zbláznil.
Vhodil do krbu poleno.
Jakmile se mu rána trochu zahojí a přejde horečka, vyrazí do nížin. Nejdřív navštíví sestru a pak se uvidí.
Seděl u ohně ještě dlouho. Anshelm mu přinesl suché šaty a vydatnou večeři. Balda mile překvapilo, když zjistil, že mu maso Anshelm rozkrájel na malé kousky, aby nemusel se zraněnou rukou vůbec hýbat.
Když oheň začal dohoří vat, vzal ze stěny louč a připálil ji o žhavé uhlíky, aby šijí posvítil na cestu do své ložnice.
Svlékl se, uhasil louč ve štoudvi s vodou a pohodlně se zavrtal do kožešin na lůžku. Ještě než usnul, napadlo ho, že by si měl před odjezdem pročíst prastaré knihy a pergameny v otcově pracovně ve věži. Jednou se mu otec zmínil, že tam je i list pocházející od jejich prapředka, který položil základy hradu Sergellu.
Z knih moc moudrý nebyl. Většina z nich byla psaná Starým jazykem, který už málokdo uměl. Bald mezi těmito několika ke své vlastní nelibosti nebyl. Starým jazykem se v zemi Ellad psalo, když tu vládli Bohové. A to už je pár století.
Přesto se mu podařilo najít pergamen, o kterém mluvil jeho otec. Byl to stařičký, spíš hnědý než zažloutlý list, a na něm byl dosti nezřetelně namalován plánek Sergellu v té podobě, ve které ho zakladatel rodu postavil. Bylo na něm mnoho značek, Balda zaujala malá, červená podkovička nakreslená skoro uprostřed hradu. Zaujala ho právě svou barvou, protože ostatní bylo nakresleno černě. Napadlo ho, že v těch místech stávala konírna, ale bylo to divné, protože to bylo v místech dnešní velké věže a co on věděl, ta stála odjakživa tam, kde teď. Na druhé straně listu bylo cosi napsáno drobným úhledným písmem, byla toho plná stránka a Bald by se hrozně rád dověděl, co tam je, jenže pergamen byl pochopitelně psán Starým jazykem, což ho znechutilo.
V knihách, které uměl přečíst, byly povětšinou rodokmeny a význačné činy jeho předků. Některé si přečetl se zájmem, jiné ho nudily. Našel i staré kuchařské předpisy a velkou, krásně vázanou a zřejmě i drahou a vzácnou knihu věnovanou umění lékařskému, ve které bylo mnoho vyobrazení rozku-chaných lidských těl, kostí a lékařských nástrojů, které spíš vyhlížely jako nástroje mučící.
Za několik dní usoudil, že ruka už je dost zdravá. Rozloučil se s Anshelmem se slovy, že by se rád ještě někdy vrátil, a vyrazil do nížin. Bratrova koně a psa Anshelmovi nechal, aby nezůstal uprostřed skal na úpatí Dankradu sám, a pevně si umínil, že až si sem jednou přivede ženu, postará se o to, aby hrad trochu ožil. Najme víc služebnictva, protože žena by se asi těžko spokojila s jedním vetchým sloužícím, který by byl kuchařem, klíčníkem, komornou a stráží zároveň. Mohl by si dovolit i víc koní. A možná rozšíří obytné křídlo.
Anshelm se za ním z hradu díval tak dlouho, dokud mu jezdec nezmizel z očí, a Balda zamrazilo, když si uvědomil, že Anshelm stojí na stejném místě, jako stál před týdny on, když Eraharti vyrazil k Dankradu.
Jenže já jedu od pohoří, pomyslil si.
Což ovsem nic neznamená, dodalo jeho škarohlídštější já, zabít mě může kdokoliv a kdekoliv.
Pokud se nechám.
A byl pevně rozhodnut se nenechat.
Čím níže se Bald dostával, tím více se oteplovalo, a tak kožešinový plášť putoval do tlumoku. V podhůří Dankradu sice už začínala zima, ale v nížinách bylo dosud pozdní léto.
Když už byl asi dva dny cesty od Sergellu – skalní poušť ještě neskončila – s hrůzou si uvědomil, že mu úplně vypadlo z hlavy jméno hradu, na kterém teď žila jeho sestra.
„Kat aby to spral,“ uklouzlo mu.
Neznal totiž ani cestu, protože u sestry na návštěvě v životě nebyl, svatba se odbyla na Sergellu a do nového domova doprovázeli rodiče nevěstu jen s Érahartim, protože Bald byl tenkrát nemocný. Určitě jméno hradu doma padlo, ale většinou se mluvilo o tom, že Gunn žije „tam v nížinách“. Pro obyvatele skalních sídel pod Dankradem se svět dělil na nížinu a pohoří. No a Gunn bydlela v nížinách a každý věděl, co se tím myslí.
Ještě že si pamatuju, jak se jmenuje její manžel, povzdechl si Bald. Snad se nějak doptám.
Pátral tedy po jakémkoliv lidském obydlí, ale v těchto končinách jich bylo stále ještě poskrovnu, až k večeru objevil po pravé straně velký mohutný hrad.
Když se k němu chtěl dostat, musel se vrátit trochu zpátky k Dankradu, což ho otrávilo, protože to byla docela slušná za-jížďka, ale nic jiného mu nezbývalo.
Pobídl tedy koně a odbočil k hradu. Cesta mu netrvala tak dlouho, jak se obával, když zabušil na bránu, bylo ještě trochu vidět.
„Kdo se to sem, u všech všudy, takhle pozdě večer dobývá?“ ozval se zevnitř nevrlý hlas. Z malého okénka ve zdi vykoukl zarostlý vrátný.
„Kdo je?“ houkl na Balda.
„Jsem Bald ze Sergellu,“ odpověděl tázaný, „syn Strážce Stezky.“
„Počkej chvíli,“ zavrčel vousáč a zmizel.
Bald se opřel o šíji koně, udělalo se mu trochu slabo. Napadlo ho, že měl možná s cestou ještě nějaký den počkat.
Zavrzaly veřeje brány.
„Pojď dál, pane,“ řekl vrátný a Bald vjel na nádvoří.
Vrátný za ním zase zavřel.
Nádvoří bylo mnohem rozlehlejší než na Baldově rodném hradu a u brány jej osvětloval oheň, který si tu rozdělal vrátný, aby se měl kde ohřát. V záři ohně uviděl Bald vysokého plavého muže modrých očí a příjemného, byť hrubě řezaného obličeje.
Seskočil s koně.
„Vítám tě na hradě čtyř blíženců, Černý Baldě,“ pokročil muž k hostu. „Jsem Wener, nejmladší z nich.“
„Děkuji za přivítání, Wenere,“ odpověděl Bald. „Odpusť, že jsem tě vyrušil tak pozdě večer, ale nezdržím tě dlouho.
Chci se jen zeptat na cestu k Sigwaldovi, manželovi mé sestry Gunn. Doufám pevně, že ho znáš.“
„Ovšem že ho znám,“ usmál se Wener. „Je to můj dobrý soused, a bude-li ti po chuti, ráno tě k němu doprovodím, pokud ovšem přijmeš mé pohostinství a zůstaneš přes noc.“
„Rád,“ poděkoval s úsměvem Bald. „Tvoje nabídka mi přišla velice vhod.“
Wener zavolal strážného, aby ustájil Baldova hřebce, a dovedl svého hosta do jídelny.
„Jsi snad raněný?“ zeptal se, když si všiml, že se Bald cestou zapotácel.
„Nic to není,“ zavrtěl hlavou Bald, „udělalo se mi jen trochu divně.“
Přesto však Wenerovi vyprávěl, jak ke zranění přišel.
„Takové rány se dlouho a špatně hojí,“ řekl blíženec a Bald se zachmuřil. „Nebylo příliš rozumné vydávat se na dlouhou cestu tak brzy. Mě a mé bratry by potěšilo, kdyby sis u nás několik dní odpočinul.“ Bald se v odpověď jen usmál, padla na něj taková únava, že sotva šel.
Prospal potom skoro dva dny a mezitím se na hrad vrátili Wenerovi starší bratři Ainer, Emled a Brigh a jejich švagr Morcant se svým synem. Zrovna se o něčem radili, když do místnosti vstoupil Bald. Dva dny odpočinku mu udělaly dobře, cítil se zcela zdráv.
„To je Černý Bald ze Sergellu, syn Strážce Stezky,“ představil ho Wener. „Zavítal sem na cestě ke svému švagrovi Sigwaldovi.“
„Vítám tě, Baldě,“ potřásl mu pravicí Ainer, nejstarší z bratří. Balda ohromilo, jak si jsou bratři podobní. Jednoho od druhého by těžko rozeznal. Ale to je prý u blíženců obvyklé. Zato Morcant, jejich švagr, byl čtyřčatům úplným protikladem, toho by si s nimi nespletl ani za bezměsíčné noci. Byl tmavovlasy a mohutný, převyšoval je skoro o hlavu. Jeho osmiletý syn se vyvedl spíš po matčině straně, byl ještě vytáhlý a hubený, obličej mu rámovaly světlé kudrny, oči však měl velké a hnědé po otci.
„Ty jedeš navštívit Sigwalda?“ zpozorněl Morcant.
„Ano,“ odpověděl Bald.
„Bylo by ti proti mysli, kdybych jel s tebou?“
„Jistěže ne.“
„Díky. Sigwaldův otec je prý velmi moudrý,“ obrátil se na vysvětlenou Morcant ke čtyřčatům. „Snad by mi dovedl poradit.“
„To je dobrý nápad,“ pokýval hlavou Brigh. „Haralda tu ovšem raději necháš, ne?“ Morcantův synek chtěl pravděpodobně něco namítnout, ale otec ho nepustil ke slovu.
„Ano, nechám ho tu. Není vyloučeno, že se sem od Sigwalda nevrátím, a nemyslím, že by byl Harald natolik velký, abych ho mohl tahat s sebou po čertech ďáblech.“
„Morcant cestu k Sigwaldovi zná, takže nebude nutné, abych s vámi jel,“ řekl Wener Baldovi.
„Samozřejmě,“ kývl Bald.
Vyrazili asi za hodinu. Z počátku jeli mlčky a Baldovi se zdálo, že Morcanta něco trápí. Nepokládal za vhodné se ho na to vyptávat, Morcant mu však svůj příběh začal vyprávět sám od sebe, a než dorazili k Sigwaldovi, věděl Bald o Morcantovi téměř všechno a na oplátku mu řekl ledacos o sobě.

O OLBŘÍMU MORCANTOVIA JEHOSYNU HARALDOVI

Morcant pocházel z nevelké vodní tvrze, která stála na hranici nížin a podhůří. Byl šestým dítětem svých rodičů, a jelikož byl zároveň jejich jediným synem, tvrz zdědil on. Spravoval ji celkem dobře, a vzhledem k tomu, že mohl svým sestrám přichystat pěkné věno, všechny se – až na tu nejstarší-brzy provdaly. Ta nejstarší se vdávat nechtěla, a to Morcanto-vi nešlo na rozum, protože byla ze všech jeho sester nejhezčí. Ale Unna si postavila hlavu. „Podívej, Morcante,“ řekla mu, „ty jsi věčně někde pryč. Bůhví jestli se na ukážeš čtyři měsíce v roce. Kdybych se vdala a odstěhovala, tak by sis musel najmout správce, který by se o dvůr staral, zatímco ty si budeš lítat po celém kraji. A to bys brzo přišel na buben, protože co si člověk neohlídá sám, to mu ukradnou. Až se oženíš a o tvrz se bude starat tvoje žena, můžeš mě provdat taky.“
„V tom případě z tebe bude stará panna,“ ušklíbl se Morcant, „protože já tam žádnou vhodnou nevěstu nenašel.“
„Jelikož žádnou nehledáš,“ oplatila mu Unna úšklebek. „Zřejmě ti vyhovuje, když se o tebe starám já. Jenže s ženěním bys měl přichvátnout, už ti bude jednadvacet a brzo budou všechny holky věkem k tobě pod čepcem.“
„Jak to, že žádnou nehledám?“ ohradil se Morcant. „Kam myslíš, že pořád jezdím?“
„To by mě právě hrozně zajímalo,“ řekla Unna a odešla nakrmit slepice.
Nasadila mi pěkného brouka do hlavy, pomyslel si. To je pravda, že tu svobodné nejsou, kde by se taky vzaly, když v okruhu bůhví kolika mil jsou čtyři usedlosti – i s tou naší – a kromě mých sester tu byly jen dvě dívky. Jednu si vzal sousedův mladší syn a druhá se vdala někam do vnitrozemí. To je k vzteku. A lidé žijící dál od Dankradu nechtějí své dcery dávat mužům z podhůří. Rád bych věděl, proč. Z úvah ho vytrhl štěkot psa.,, Lehni!“ okřikl ho a vyšel na zápraží, aby se podíval, co psa vydráždilo. U vrat postával otrhaný žebrák s citerou. „Hledáš někoho?“ zavolal na něj Morcant.
„Nocleh hledám,“ odpověděl žebrák. Morcant si uvědomil, zeje noc na spadnutí, a jelikož byl v jádře dobrák, pozval poutníka dál.
„Kam máš namířeno?“ zeptal se ho.
„Jdu na hrad čtyř blíženců,“ svěřil se žebrák.
„O tom už jsem slyšel,“ řekl Morcant. „Stojí prý v úpatí Dankradu, což není tak daleko od nás, ale ještě nikdy jsem tam nebyl, protože se nepouštím často tím směrem.“
„Ano,“ pokýval hlavou žebrák, „Hrad tam vybudoval jejich předek před mnoha lety, snad ještě dřív, než se do Dankradu uchýlil první Strážce Stezky,“ muž se potichu zachechtal.
„Čemu se směješ?“
Žebrák mávl rukou.
„Napadlo mě, jak se budou tvářit blíženci, až se dozví, že jejich předek byl i můj předek.“
„Jsi s nimi příbuzný?“ podivil se Morcant.
„Kdybych nebyl, nechlubil bych se tím. Ale blíženci jsou na svůj rod pyšní. Těžko jim bude při pomyšlení, že toulavému žebrákovi koluje v žilách stejně ušlechtilá krev jako jim.“
„Jak to přijde, že příbuzný čtyř blíženců chodí o žebrácké holi?“ vyzvídal Morcant. „Ztratil jsi majetek?“
„Já žádný nikdy neměl,“ zavrtěl hlavou tulák. „Moje matka byla pradlena a můj otec ras. A jeho matka, moje bába, byla dcerou chudého chalupníka, který neměl než tu střechu nad hlavou. Ale byla prý moc hezká. Zalíbila se i dědovi čtyř blíženců. Na jedinou noc.“
„Takže tvůj otec byl jeho levoboček.“
„Přesně tak.“
„A proč se už on neucházel o svoje práva?“
„Neměl možná tolik odvahy jako já,“ pokrčil rameny žebrák. „Možná nechtěla bába. Brala si mého dědka nahonem, a tak chtěla, aby si myslel, že můj otec je jeho syn. Dokud dědek žil, mysleli si to všichni. Teprve po jeho smrti se rozpovídala, ale otec s tím nic neudělal. A tak jsem se rozhodl zkusit štěstí já.“
„Jsem zvědav, jak dopadneš, poutnice.“
„Jmenuji se Itar,“ řekl žebrák.
Jeho vyprávění mohlo být docela pravdivé. O dědovi čtyř blíženců se všeobecně vědělo, že dokud mohl, jedinou sukni nenechal na pokoji, a Itar měl v obličeji rysy ušlechtilé a hrdé, takovou tvář těžko mohl zdědit po obecním rasovi.
Ukázalo se, že příchozí je člověk hovorný. Znal spoustu balad, příběhů a písní, a bavil jimi a hrou na citeru Morcanta až dlouho do noci. Unna se sice v místnosti několikrát objevila, aby bratrovi naznačila, že už je čas jít spát a že tolik medovi-ny na noc by nemuselo mít dobré následky, ale Morcant šijí příliš nevšímal. Když konečně usnul s hlavou na stole, táhlo už k ránu.
Spal tvrdě a probudil ho až podrážděný sestřin hlas.
„Morcante, vstávej!“ třásla mu rameny.
„Co je,“ zvedl malátně hlavu, „proč mě nenecháš vyspat?“
„Protože ten tvůj včerejší host, milý bratříčku, si klidně odjel na mém koni. Nebo jsi mu ho snad půjčil?“ V Unnině hlase se ozval vztek. „Mohl jsi mi to aspoň říct.“
„Cože?“ vyskočil Morcant „Já mu žádného koně nepůjčoval!“
„V tom případě ho ukradl a jsem zvědavá, kde ho teď budeš honit.“
Unna nakvašeně pokrčila rameny a odkráčela.
Morcant chvíli tupě civěl před sebe a snažil se ze sebe shodit zbytky kocoviny po včerejší pijatyce. Pak se otřepal a jako zajíc běžel do stáje pro koně.
„Kam jedeš?“ křikla na něj z okna Unna, když vyváděl hřebce na dvůr.
„Za ním,“ odpověděl Morcant a vyšvihl se do sedla. „Snad ho někde najdu a pak mu uřežu všechny uši.“
Unna se ušklíbla a zavřela okno.
Kůň vyrazil ze vrat jako šipka. Ne nadarmo se říkalo, že Morcant má nejrychlejšího koně v okolí, a bylo štěstí, že tulák vzal sestřina líného plaváka.
Podle slunce bylo ještě docela brzy, ale zloděj před ním mohl mít šestihodinový náskok. To znamenalo, že už mohl být někde v podhůří pod Dankradem. A tak pobízel Morcant koně k ještě rychlejšímu běhu a v duchu si vymýšlel tresty pro žebráka.
Když už bylo poledne a stále nikdo nebyl v dohledu, napadlo ho, že ho Itar obelhal a vůbec k blížencům namířeno neměl.
„Bože, jsem to hlupák!“ vzkřikl vztekle Morcant a zarazil koně. „Že mě nenapadlo podívat, se kam vedou stopy!“
Obrátil hřebce a vracel se zpět. Když ujel asi dvě nebo tři míle, začal kůň kulhat.
Morcant zaklel a seskočil. Prohlédl koni kopyta a zjistil, že ke vší smůle hřebeček ztratil podkovu.
„Tak to mi ještě scházelo,“ prskl. Vzal koně za uzdu a vykročil. Jak šel se skloněnou hlavou, všiml si, že v prachu jsou špatně zřetelné otisky podkov, kterých si v trysku nemohl všimnout. Zprvu se domníval, že jsou to stopy jeho koně, ale pak dospěl k názoru, že při nejlepší vůli to ubohé zvíře nemůže podezřívat z toho, že by mělo osm nohou.
„Kat aby to spral,“ ulevil si. Tak on opravdu jel tam, kam říkal, a já tady lítám sem a tam jako blázen. Potřeboval bych vylít na hlavu vědro studené vody, aby se mi z ní ta kocovina vypařila!“
Obrátil koně a vydal se zpět.
„Pěšky tam dojdu někdy k večeru, domů se dostanu zítra v poledne, no to jsou vyhlídky. Snad tam bude aspoň to Unni-no zvíře a kovář, který by mi okoval koně, protože pěšky se vracet nehodlám a na tom dobytčeti, na kterém jezdí Unna, bych se jet neodvážil, protože to je tak tvrdohlavá bestie, že jsem ještě něco takového neviděl. Jak na tom může jezdit? Panebože, jak se dostanu domů? To snad, abych ho napřed zaříznul. Ne, že by mi to bylo proti mysli…“ Morcant si bručel pod vousy a cesta mu přitom docela utíkala. K hradu došel ještě než se slunce dotklo obzoru.
Před branou zatroubil na roh. Nosil ho stále s sebou, protože mu někdo kdysi řekl, že to přináší štěstí. Když mu ho o několik let později rozšlápl v jedné bitvě kůň – podotkněme, že vlastní – a byl nucen chodit bez rohu, zjistil, že výsledek je stejný. Ale teď to ještě nevěděl, a proto mohl na roh směle zatroubit.
„Co se děje?“ zeptal se strážný. „Chceš snad vzít hrad útokem?“
„Bude-li to nutné, pak ano,“ odpověděl Morcant, „ale pokud mi řekneš, co bych si přál vědět, možná ho ušetřím.“
„Ptej se,“ vybídl ho strážný.
„Nepřijel sem během dneška mladý žebrák na těžkém plavém koni?“ řekl Morcant a popsal strážnému tmavovlasého Itara.
„Přijel,“ odpověděl strážný.
„Je dosud v hradu?“
„Ano.“
„A kůň?“
„Samozřejmě.“
„A mohl bych s tím vykukem mluvit?“
„Ne.“
„Proč?“
„Protože je mrtev.“
„Jak zemřel?“
„Zadušením.“
„Cože?“
„Zadusil se, protože smyčka na jednom konci konopného provazu se utáhla příliš těsně.“
„Blíženci ho tedy pověsili?“
„Pochopitelně.“
„Proč?“
„Nechoval se zřejmě tak, jak se jim zdálo, že by se chovat měl.“
„Říkal, že jeho otec byl levobočkem jejich děda.“
„Možná tobě.“
„Jim ne?“
„Ne. Jim tvrdil, zeje poslem jejich strýce, a že má k němu odvézt jejich sestru Marcelínu.“
„A nebyl?“
„Pravděpodobně ne, když se houpe na provaze.“
„A co ten kůň?“
„Jaký kůň?“
„Ten, na kterém přijel.“
„Je ve stáji. Stejně mi nejde na rozum, kde přišel žebrák k takovému koni. To ho musel někomu ukrást.“
„Pročpak myslíš, že jsem tady?“
„Ten kůň patří tedy tobě?“
„Mé sestře. Nevím, jak ho dokázal přimět k jízdě, protože je to neskutečně tvrdohlavé zvíře, které poslouchá jen mou sestru – pokud se mu zachce.“
„Jsou lidé, kteří to se zvířaty umí,“ řekl strážný a zmizel z okénka, aby Morcanta vpustil dovnitř.
První, čeho si Morcant na nádvoří všiml, byl košatý strom, na jedné straně sežehlý od blesku a tím pádem uschlý, na jehož spodní větvi se houpala na provaze Itarova mrtvola. Měla fialový nateklý obličej.
„To je on,“ řekl strážný.
„Vidím. Poznal jsem ho.“
„Kulhá ti kůň,“ upozornil ho vrátný.
„Ztratil podkovu,“ řekl Morcant. „Máte tu kováře?“
„Máme,“ kývl strážný.
Na nádvoří vyšel plavovlasý muž.
„Kdo přijel?“ zeptal se strážného.
„Jmenuji se Morcant,“ představil se návštěvník sám. „Hledal jsem zloděje, který ukradl mé sestře koně, a našel jsem ho támhle na stromě,“ kývl bradou k oběšenci.
„Říkal jsem si, že ten kůň nemůže být jeho,“ potřásl hlavou blíženec. „Zrovna jsme se s bratry domlouvali, že se pojedeme zeptat po usedlostech, komu se ztratil. Tak jsi nám ušetřil cestu.“
„Ten muž o sobě tvrdil, zeje levoboček vašeho děda,“ nadhodil Morcant.
Plavému muži se zablýsklo v očích.
„To je lež,“ prohlásil rozhodně, „a jestli něco takového o dědovi roznášel, trpce lituji, že nesešel ze světa nepříjemnějším způsobem. Nechápu ovšem, co tím sledoval, nám se o tom slovem nezmínil.“
„Třeba nenašel odvahu.“
„Té měl až dost,“ mávl rukou Brigh. Byl druhý nejstarší ze čtyřčat.
Morcant tázavě po vytáhl obočí.
„Chtěl unést Marcelínu, naši sestru,“ vysvětlil Brigh. „Přijel, že ho posílá strýc, ale ten u nás byl do včerejška na návštěvě. Očividně lhal. Když viděl, zeje v úzkých, vytasil na Ainera dýku a zranil ho na ruce. Tak jsme ho pověsili. Myslím, že jsme udělali dobře.“
Morcant pokýval hlavou.
„Měl bych k tobě prosbu, pane. Můj kůň ztratil cestou podkovu, nemohl by mi ho tvůj kovář okovat?“
„Jistě,“ řekl Brigh a zavolal kolemjdoucího zbrojnoše, aby odvedl Morcantova koně do kovárny.
„Pojď dál,“ pozval pak hosta do domu.
V sále, kam ho doprovodil, seděli zbylí bratři a byli si podobní jako vejce vejci. S nimi tu byla i Marcelína. Mohlo jí být patnáct let, měla dlouhé, medově zlaté copy skoro po kolena, a veliké vlahé hnědé oči, na rozdíl od svých modrookých bratří. Byla půvabná a Morcantovi se líbila.
Brigh řekl bratrům, koho to s sebou přivedl, a když Marcelína viděla, že se bratři baví s hostem, nenápadně se vytratila z místnosti.
Morcant se zdržel do rána, pak mu Ainer vrátil sestřina koně a doprovodil ho na půl cesty.
„Doufám, že se zase někdy uvidíme,“ řekl Morcant, když se loučili. „Pokud budete mít cestu kolem mé tvrze, budu rád, když se zastavíte.“
„Tvé pozvání mě těší,“ řekl Ainer, „a myslím, že jej rádi i s Marcelínou využijeme. Ráda cestuje, ale nemá k tomu mnoho příležitostí.“
Pak se rozjeli každý na jinou stranu.
Unnin kůň se až doposud choval jako beránek, ale teď dospěl k rozhodnutí, že už toho pro Morcanta udělal až dost, a začal střečkovat. Morcant zuřil a hádal se s ním, nakonec se mu podařilo zatvrzelé zvíře přimět k jakés takés poslušnosti a ranami plochým mečem přes zadek ho hnal k domovu.
Unna ho přivítala s radostí, a když jí Morcant vyprávěl, jak honil zloděje, vysmála se mu. Morcant se urazil a zalezl do své komůr-ky.
Blíženci vzali jeho pozvání vážně a objevili se už příští měsíc. Zdrželi se ale jen dva dny, protože spěchali ke strýci, jehož jméno si vzal za štít nebožtík žebrák Itar.
„Stejně by mě zajímalo, kdo to vlastně byl,“ řekl Emled. „Možná jsme to z něj měli dostat. Podle toho, jak se choval, než jsme ho pověsili, by to nedalo moc práce.“
„Nač by nám to bylo?“ pokrčil rameny trochu útlocitný Wener. „Zbytečně by nás tížilo svědomí.“
„Možná máš pravdu,“ pokýval hlavou Ainer.
„Třeba se mu Marcelína líbila a věděl, že žebrákovi byste ji nedali,“ zauvažoval Morcant. „Chtěl sejí zmocnit lstí.“
„Jak by ji mohl znát?“ zamračil se Brigh. „Nepamatuji se, že bych ho někdy na hradě viděl.“
„Nemůžeš si pamatovat všechny lidi, které kdy uvidíš,“ řekl Morcant. „Mohl mít vousy a teď šije oholil.“
„Pustíme ho z hlavy,“ navrhl Wener. „Teď už stejně nic nespravíme.“
V tom měl pravdu. Později se sice dozvěděli, kdo skutečně Itar byl, ale sami by na to nikdy nemohli přijít.
Morcant a blíženci se potom navštěvovali velmi často a Morcantovi se několikrát podařilo zůstat s Marcelínou chvilku o samotě. Nezdálo se mu, že by jí jeho přítomnost byla nepříjemná, a proto si dodal odvahy a v polovině zimy požádal blížence o její ruku. Nebyl odmítnut, ba naopak, bratři jeho žádost přivítali s radostí. Svatba se slavila koncem zimy a pak si Morcant odvezl svou ženu na tvrz.
„Tak teď se můžeš taky vdát,“ řekl Unně.
„No, já pospíchat nebudu,“ odpověděla, „protože si nemyslím, že by se Marcelína v hospodaření moc vyznala. Celý život se o ni starali rodiče a bratři a chovali ji jako v peřince, takže s tím nebude mít žádné zkušenosti. Uvidím, jak brzy hospodářství porozumí.“
Marcelína se do hospodaření vpravovala velmi těžko. Tři čtvrtě roku po svatbě sejí narodil syn. Morcanta zklamalo, že byl mrňavý a hubený, ale Unna mu tvrdila, že on byl stejně maličký jako Harald. To jí Morcant nevěřil, ale klouček se měl k světu, a to ho uklidnilo.
Když byly Haraldovi čtyři roky, začal ho učit jezdit na koni a vládnout mečem. V osmi letech ho vzal s sebou poprvé na delší cestu. Marcelína s nimi nejela, protože čekala další dítě a nechtěla cestovat.
Morcant jel zajednou svou sestrou, která se vdala daleko od rodné tvrze, na jih směrem k Hvozdu. Cesta tam trvala skoro měsíc, protože kvůli Haraldovi nechtěl jet Morcant příliš rychle, i když Harald byl na svůj věk dobrý jezdec. U sestry pobyli několik týdnů, takže se domů vrátili až za čtyři měsíce.
„Je tu někdo?“ křikl Morcant, když seskočil z koně na dvoře své tvrze a shledal, že je tu jak po vymření.
„Mami?“ zavolal Harald a slezl ze svého zvířete.
„No tohle?“ podivil se otec. „Kde všichni jsou?“
Nechal stát koně na dvoře a vešel do domu.
„Marcelíno!“ zavolal v síni. „Unno!“
Konečně se otevřely dveře do komory a vyšla jeho sestra. Byla přepadlá a smutná.
„Vítám tě doma, Morcante,“ řekla nevesele. „Kde máš Ha-ralda?“
„Myslím, že zůstal na dvoře,“ odpověděl Morcant. „Kde všichni vězíte? Je to tu jak po ráně morové.“
„Čeleď je na poli,“ řekla Unna.
„A Marcelína?“
Unna svěsila hlavu a neodpovídala.
„Proč mlčíš, Unno? Stalo se něco?“
Unna potřásla hlavou a z očí jí vytryskly slzy. Morcant cítil, jak mu srdce tuhne hrůzou.
„Tak přece mluv!“ vykřikl.
„Marcelína zmizela.“
„Zmizela?“ vykulil oči Morcant. Obával se horší zprávy. „To nechápu.“
„Já taky ne,“ vzdychla Unna, „a nikdo to nechápe. Jak se mohla ztratit ze zamčeného pokoje?“ bezradně rozhodila rukama.
„Ze zamčeného pokoje? Unno, prosím tě, co to plácáš? Přestávám rozumět, o čem mluvíš!“
„O tvé ženě,“ odtušila Unna.
„To jsem pochopil. To jediné. Ale co to ostatní? Řekni mi, co se tu stalo, hezky popořádku.“
Unna znovu vzdychla a dala se do vypravování.
„Je to asi čtrnáct dní, Marcelína šla večer dřív spát, protože ji bolela hlava – nebo to aspoň tvrdila – a ráno pak dlouho nešla dolů, myslela jsem, zejí není dobře, a nechala jsem ji být. Když se ale neukázala ani k polednímu, začala jsem mít strach, vždyť už dítě čekala ani ne za dva měsíce, mohlo se něco přihodit, a šla jsem nahoru. Dveře měla zamčené, a když jsem klepala, neodpovídala. Tak jsem došla pro čeledína, aby dveře vyrazil. No a když jsme se dostali dovnitř, byl pokoj dočista prázdný. Oknem vyskočit nemohla, to by se zabila nebo by si polámala kosti a dole pod věží by zůstaly nějaké stopy. A taky – proč by to dělala? Byla spokojená. Nemohla se dočkat, až se vrátíš.“ Unna se odmlčela. „Pokoj byl zamčený zevnitř, klíč ležel na stole. Postel byla ustlaná.“
„To není možné,“ zavrtěl hlavou Morcant. „To opravdu není možné. Jsi si jistá, že šla večer do svého pokoje?“
„Sama jsem ji tam vedla a slyšela jsem, jak za sebou zamyká.“
„To opravdu není možné,“ opakoval Morcant. „Tomu nemůžu věřit. Nedomluvily jste se na mě?“ Unna zavrtěla hlavou.
„Možná bych se měl podívat do jejího pokoje,“ řekl Morcant. „Poslyš, víš určitě, že ten klíč byl v pokoji? Že ho tam někdo nepodstrčil potom, aby to vypadalo, že zamkla zevnitř?“
„Ne, šla jsem tam první, nikdo tam nemohl nic dát,“ potřásla hlavou Unna.
Morcant vyběhl po schodech do věže, kde měla Marcelína svou komnatu. Dveře byly zamčené, ale klíč trčel v zámku. Odemkl si a vešel dovnitř. Pátravě se rozhlédl kolem sebe, ale nic zajímavého neobjevil, pokoj vypadal, jako když odjížděl. Marcelíniny šperky, které běžně nosila a které na noc vždy sundávala, byly pečlivě srovnané na stolku. V posteli nikdo nespal, na přikrývce byly složeny Marcelíniny šaty, které nestačila uložit do truhly. Boty zastrčila pod postel.
Otevřel truhlu a prohrábl svršky své ženy. Ani jedny šaty nechyběly, musela zmizet v noční košili, bez šperků a bosá. Určitě neutekla z vlastní vůle, to by si s sebou vzala alespoň pár nejoblíbenějších tretek. Ale kdo by ji proboha mohl unést tak, aby si toho nikdo nevšiml, aby neztropila žádný hluk a aby nezůstaly žádné stopy? Tajné dveře odtud nevedly, tím si byl jist. Dveře byly údajně zamčené zevnitř. Mohla se ztratit jedině oknem. Čili – uletět. Ale bože, copak měla Marcelína křídla? zeptal se Morcant sám sebe. Neměla, toho by si za těch devět let, co spolu žili, určitě všiml. Ale v tom případě je musel mít ten, kdo ji ukradl.
„Vědí to už blíženci?“ zeptal se Unny, když seběhl dolů.
„Ne,“ zavrtěla hlavou, „Čekala jsem na tebe, abys to věděl dřív. Tvoji lidé zatím pročesali široké okolí, ale mamě.“
„Zajedeme za nimi.“
„Zajedeme?“
„Já a Harald. Rád bych ho měl s sebou.“
„Chápu,“ řekla Unna.
„Nic ti nevyčítám, Unno,“ pohladil ji po rameni. „Vím, že kdybys tomu mohla zabránit, že bys tomu zabránila. A jestliže jsi tomu nezabránila ty, pak by tomu nezabránil nikdo na světě.“
Vyšel na dvůr.
„Haralde!“ zavolal na syna. „Skoč na koně, jedeme ke strýcům!“
„Víš,“ otočil se ještě k sestře, „pokud nebude Marcelína tam – o čemž pochybuji-, pojedu ji hledat, a tak bych rád, kdyby se Haraldovy výchovy ujali blíženci. Vychovají z něj dobrého bojovníka.“
„To jistě,“ řekla Unna. „Počítáš, že budeš na cestách tak dlouho?“
„Nevím,“ pokrčil rameny Morcant a vyšvihl se do sedla. „Zatím sbohem, Unno!“
„Sbohem,“ zamávala jim Unna, když vyjížděli ze vrat.
Cestou Morcant krátce vysvětlil Haraldovi, co se stalo. Chlapec zesmutněl, ale jinak na sobě nedal nic znát a Morcant si řekl, že z něj bude dobrý a statečný muž, když dokáže už v tak útlém věku přemáhat city. Vždyť on sám měl co dělat, aby zadržel slzy, které se mu draly do očí. Připadal si jako v horečce, údy se mu chvěly a tváře mu hořely. Svíral ho strach a nejistota. Harald díky svému dětskému srdci chápal jen zpola, co se stalo, a to mu pomohlo zármutek překlenout daleko snáz, než se to podařilo Morcantovi, který si vše uvědomoval velice dobře a týral sám sebe těmi nejděsivějšími představami, co se mohlo Marcelíně stát.
Na hradě čtyř blíženců se setkali s Černým Baldem a Morcant s ním pak vyrazil k Sigwaldovi. Haralda zanechal u švagrů, kteří mu slíbili, že píď po pídi převrátí celé okolí, jen aby mu pomohli Marcelínu nalézt.
Sigwald byl příjezdem svého švagra mile překvapen.
„Musím poslat pro Gunn, aby tě přišla také přivítat,“ řekl. „Chystali jsme se, že se vypravíme na Sergell, protože dcerce jsou už tři měsíce a mohli bychom se té cesty odvážit i s ní.“
„Máte dítě?“
„Holčičku. Jmenuje se po manželce. Byl bych býval radši, kdyby prvorozený byl syn, ale nenaříkám si. Je to čiperné dítě. Přijel s tebou přítel, kdo je to?“
„Olbřím Morcant,“ řekl Bald.
„To přízvisko mu sedí,“ zachechtal se Sigwald. „Nechtěl bych se s ním pustit do křížku.“
„Morcant má k tobě prosbu, Sigwalde. Rád by si o něčem promluvil s tvým otcem.“
„Ale ovšem,“ kývl Sigwald a zavedl Morcanta ke svému otci. Mezitím sešla dolů Baldova sestra Gunn s dítětem v náručí. Bouřlivě se s Baldem přivítala a hned se ptala na rodiče a na nejmladšího bratra, Érahartiho.
„Bohužel pro tebe nemám dobré zprávy,“ řekl Bald. „Otec zemřel před dvěma roky, matka je mrtvá rok. A Eraharti se zabil v Dankradu letos v zimě.“
Gunn zaplakala a pak Balda požádala, aby jí všechno podrobně vyprávěl.
„Je to osud,“ řekla potom, „a proti tomu se nedá nic dělat. Sergell osiřel. Ty, doufám, zůstaneš u nás.“
Bald pokrčil rameny.
„Asi spíš ne než ano, Gunn. Láká mě to do kraje.“
Když se Morcant vrátil od Sigwaldova otce, tvářil se zachmuřeně.
„Tak co ses dozvěděl?“ zeptal se ho Bald.
Morcant rozhodil rukama.
„Všechno jsem mu dopodrobna pověděl, řekl mi na to jedině, že si myslí, že ji mohl unést Merrdin, a pak že by mi nedoporučoval Marcelínu hledat. Je to prý nějaký mág či co, ale to ho ještě neopravňuje k tomu, aby mi kradl ženu. Ptal jsem se, kde sídlí, ovšem to prý nikdo neví. Já ho zkusím najít. Nemůžu přece nechat Marcelínu jen tak… aniž bych se aspoň pokusil…“
„Rád bych ti pomohl,“ nabídl se Bald a Morcant jeho pomoc přijal.
Za několik dní tedy odjeli ze Sigwaldova hradu a po čtyři roky potom pročesávali celou zemi Éllad v marné snaze najít stopu po Marcelíně nebo po jejím únosci. Na zimu se vraceli buď na Morcantovu tvrz, nebo na Sergell, nebo na hrad čtyř blíženců.
Na počátku pátého roku se dostali do města, kde král Gud-leifr pořádal bojové hry.
O KRÁLOVSKÝCH HRÁCHVE MĚSTĚ SOTARBĚ
Bylo k polednímu. Z trhového náměstí se pomalu začínali trousit první zvědavci ke kolbišti. V noci pršelo, na zemi se ještě leskly louže vody a bláta, ale lidé déšť přivítali s povděkem, protože sucho a dusno trvalo už týden, báli se o úrodu a věděli, že v horku by ani klání nestálo za nic. Teď byl ale vzduch svěží, provoněný nočním deštěm a načechrávaný slabým vánkem. Slunce se odráželo v zrcadlech kaluží a jenom občas je zakryl malý mráček.
Na jedné straně náměstí se chystali ti, kteří se rozhodli zkusit štěstí v boji. Někteří tu byli poprvé, jiní se her účastnili už po několikáté a lidé je podle toho, zda jim byli milí či ne, při vjezdu do kolbiště zasypali jásotem nebo spadanými jablky.
Několik sluhů dosud upravovalo kolbiště. Sbírali větší kameny a větvičky, aby se bojovníci při pádu nezranili nebo aby neklo-pýtl kůň, rozmetávali hrboly a zasypávali výmoly a louže. To se lidu pramálo líbilo, neboť ta cháska zlomyslná měla velké potěšení z toho, spadl-li nějaký rytíř zrovna do bláta, a čím bohatěji byl oděn, tím větší radost lidé měli. To ovšem dobře věděl i král, a přestože i jemu působilo jisté potěšení vidět rytíře válejícího se v bahně, nezdálo se mu vhodné vystavovat muže tak znamenité posměchu obyčejných sedláků a drnohryzů více, než bylo zdrávo.
V okamžiku, kdy zvony odbíjely poledne, vjel na náměstí královský průvod. Lid ho přivítal s jásotem a ustupoval mu z cesty, aby mohl projet přelidněným náměstím k tribuně. Když krále Gudleifra usadili do jeho křesla a zapřeli ho poduškami, dal znamení rukou, že hry mohou začít.
Po jeho pravici zůstal stát jeho družiník, vítěz loňských her, Asgeirr Lékař.
Do kolbiště vjížděli bojovníci jeden za druhým a předváděli zbroj a zvířata. Mnohému chalupníkovi se nad jejich koňmi sliny sbíhaly a rád by byl viděl takové zvíře zapražené do svého pluhu.
Pak zazněl roh a kolbiště se vylidnilo. Na druhé zatroubení vjeli do okolu první dva soupeři. Král sledoval zápas se zájmem, jeho družiník však hleděl na bojovníky nepřítomně a trochu smutně, jako by ho rány, které si rytíři zasazovali, bolely.
Když se v okolu vystřídali všichni bojovníci, dal král znamení k přestávce, po které se měli mezi sebou bít vítězové tohoto kola.
Do vyprázdněného kolbiště vběhli kejklíři a předváděli své kousky. Napodobovali souboje, které se tu dnes odehrály, s dřevěnými meči, některé tak věrně, že jim to vyneslo potlesk od diváků a pár kopanců od těch, které zesměšňovali, házeli si s dýkami a hořícími pochodněmi, metali kozelce a tancovali po laně, které si napnuli v jednom rohu kolbiště.
Když potom kejklíře vystřídali rytíři – a některé jedovaté huby tvrdily, zeje to prašť jako uhoď-, pokynul Gudleifř svému zamyšlenému družiníkovi, aby rovněž oblékl zbroj a dostavil se na kolbiště. Asgeirr Lékař uposlechl králova přání a za okamžik projel bránou kolbiště. Zařadil se jako poslední do řady rytířů a čekal, až mu vůdce her přidělí protivníka.
I s ním jich bylo třináct, čili on, jakožto králův družiník, měl právo na dva soupeře, a také měl právo vjet do okolu první. Bojovat se dvěma muži najednou je těžké, ale Asgeirr jednoho soupeře srazil ze sedla skoro hned, což mu vyneslo potlesk, protože diváci vždycky ocenili, když rytíř ukázal svou sílu a obratnost. Druhý muž mu dal víc práce, ale nakonec, když mu vyrazil meč a zlomil topor sekyry, se mu podařilo porazit i jeho.
Spokojeně objel kolbiště a vyklusal ven. Pak se zájmem pozoroval další souboje. Bojový duch, který do něj při utkání vjel, z něj setřásl veškerou předchozí zamyšlenost.
Druhé klání bylo krátké, tak krátké, že si snad poražený ani neuvědomil, že už není v sedle. Vítěz byl nápadně mohutný, ostatní muže převyšoval dobře o hlavu.
Třetí souboj skončil nerozhodně, porážkou pro oba bojovníky, protože se shodili z koní navzájem a ve stejný okamžik. Z řad diváků se ozval nespokojený pískot.
„Viděl jsem, jak jsi srazil z koně svého protivníka,“ řekl Asgeirr obrovi, který se postavil vedle něj. „Ještě nikdy mi žádný muž nepředvedl tak dobrou, silnou a rychlou ránu.“
„Myslím, že divákům se líbí spíš takový tanec, jaký tam teď předvádí můj přítel,“ pousmál se hromotluk, „ale v bitvě je lepší můj způsob boje.“
To, co bylo na kolbišti k vidění teď, byl skutečně spíš tanec. Poněkud nebezpečný. Bojovníci kolem sebe kroužili jako dravci, a když se setkalo ostří s ostřím, sršely jiskry.
„Který z nich je tvůj přítel?“ zeptal se Asgeirr. „Ten v černém,“ řekl obr. „Ten, co právě vyhrál.“ Štíhlý černě oděný rytíř skutečně v ten okamžik úderem štítu o štít shodil soupeře ze sedla a vyrazil vítězný ryk. Doklusal k nim na koni s úsměvem na rozzářené tváři.
„Nechápu, Baldě,“ zavrtěl hlavou jeho druh, „proč se s ním tak dlouho patláš. Vždyť by stačila jedna jediná, dobře mířená rána…“
„Zapomínáš, že nemám tvou váhu, Morcante,“ zasmál se Bald a černé oči mu jen jiskřily. „Ale teď se budu dívat, jak dopadne ten nespokojený nosatec, co pořád hudral, že se nemůže utkat s tebou, pane,“ otočil se k Asgeirrovi.
Asgeirr se zájmem povytáhl obočí. „Pokud o to stojí, já si to s ním klidně rozdám,“ řekl.
„No, v tom případě budeš mít co dělat,“ utrousil Morcant s pohledem upřeným na kolbiště, „s tím bych se nerad pouštěl do křížku i já.“
„No vida, on to vyhrál,“ podivil se Bald, když souboj skončil. Vítěz zamířil rovnou k Asgeirrovi.
„Rád bych ti, pane, oplatil porážku, kterou jsem tu utrpěl loni. Bohužel jsme se nemohli utkat během her, takže tě budu muset požádat, abys mi věnoval trochu svého času po skončení klání.“
„Když ti na tom tolik záleží, samozřejmě neodmítnu,“ usmál se Asgeirr. „Klidně se ti budu věnovat hned po vyhlášení vítězů. Ostudy se nebojím, proto je mi srdečně jedno, jestli mě uvidí na zemi všichni tihle chrapouni včetně krále nebo ne.“
„Děkuji ti, pane,“ lehce se v sedle uklonil nosatý mladík. Poslední souboj byl nejdelší ze všech. Drahnou dobu neměl nikdo odvahu říci, kdo z těch dvou by mohl zvítězit, zdálo se, že síly soupeřů jsou vyrovnané. Jeden z nich neustále zuřivě útočil, druhý jeho ránám nastavoval štít a klidně je zachycoval. Do útoku přešel, až když viděl, že jeho protivník začíná být unavený. Pak netrvalo dlouho a ten druhý se válel v prachu na zemi.
Roh odtroubil konec klání a bylo na čase vyhlásit vítěze dnešních her. Ti čtyři vjeli do kolbiště v plné slávě a Asgeirr zůstal skromně stát vně šraňků, protože králův družiník se sice směl her zúčastnit, bylo-li to královým přáním, nemohl však zvítězit. Tak to bylo v nepsaných pravidlech her už od dob, kdy je pořádal Gudleifrův děd a praděd.
Herold nejprve poděkoval všem, kdo se her zúčastnili, povzbudil poražené a pochválil vítěze za jejich statečnost.
„Vítězi dnešního turnaje se stali tito čtyři chrabří rytíři,“ hřímal, „Sian Hnědooký, Černý Bald, Olbřím Morcant a Dan-grud Zadumaný. A nyní se vás jménem krále táži, zda chcete vstoupit do jeho služeb.“
Sian a Dangrud souhlasili bez váhání, Bald a Morcant spolu nejdřív prohodili několik tichých slov.
„Chceme,“ řekl pak Bald, zatímco se Morcant zachmuřeně díval do země.
Sian popojel k heroldovi a něco mu řekl, herold se pak obrátil ke králi, položil mu tichou otázku, Gudleifr přikývl a herold oznámil, že se Sian chce utkat s Asgeirrem Lékařem, královým družiníkem.
Vyzvaný vjel do okolu a udeřil taseným mečem o Síanův štít. Pak odklusal do středu kolbiště.
Sian se patrně rozhodl oplatit Asgeirrovi porážku do puntíku, protože kdyby si někdo pamatoval, jak probíhal jejich souboj před rokem, byl by nucen připustit, že si snad pouze vyměnili role. Tentokrát to byl Sian, kdo nepustil soupeře do útoku a nutil ho neustále se jen bránit, a Asgeirr, kdo brzy začal litovat, že se nechal k souboji vyprovokovat. Když se mu konečně podařilo přejít k útoku, Sian se mu obratně vyhnul a prudkým úderem ho vyhodil ze sedla. Asgeirr zůstal několik okamžiků ležet jako bez života, ale když Sian seskočil z koně a rozběhl se k němu, už se pomalu sbíral ze země. Sian mu pomohl vstát a sundat přilbu. Asgeirr trochu krvácel, jak narazil čelem na kov, a pobledlý po chvilce bezvědomí potřásl Si-anovi pravicí.
„Jsi první, komu se podařilo shodit mě z koně, a stálo to tedy za to,“ řekl.
Pochytali své koně, kteří se rozběhli po kolbišti, snad aby si užili chvilky svobody bez jezdců, a vrátili se k ostatním.
Teprve teď se lidé vzpamatovali a vypukli dílem v jásot a dílem v nesouhlasný řev, to podle toho, jestli drželi palce Sia-novi nebo Asgeirrovi.
Když potom večer pořádal král hostinu na počest nových družiníků, vyprávěli mu každý svůj příběh a král spokojeně pokyvoval hlavou. Zdálo se, jako by to, co mu vyprávějí, znal, i když možná jen v náznacích, anebo že se mu jejich příběhy zamlouvají. K půlnoci hodovní síň opustil, nechal si do své ložnice přinést knihy, které si přivezl z Udi sem, a dlouho do rána si v nich četl.
„Ještě šest mužů,“ vzdychl, když je zavřel. „Ještě šest mužů a postavím se na vlastní nohy a pak…“ Zazvonil na otroka, aby ho uložil ke spánku.
Asgeirrův příběh byl tak obyčejný, jak jen to bylo možné. Ovšem jen do té chvíle, než vstoupil do králových služeb. Když však vyprávěl o svém životě novým přátelům, neměl ještě o dobrodružstvích, která ho čekají, nejmenší potuchy. To ostatně žádný z nich.
Když se Asgeirr narodil, byl jeho otec šedovlasý stařec a právem podezíral svoji mladičkou manželku, že Asgeirr není jeho syn, a nechával si od něj říkat strýčku. Asgeirrovu matku to jaksepatří hnětlo a nezřídka se kvůli tomu s manželem pohádala.
„Byl bys tak laskav a vysvětlil mi, jak bych ti asi tak mohla být nevěrná, když mě celé dny a noci držíš pod zámkem, jako kdybych byla truhla plná zlaťáků a někdo mě mohl ukrást? Vždyť mě nepustíš ani na trh, ani na návštěvu k přítelkyni, nikam!“
„Rozumně jsem si počínal, když jsem tě nikam nepouštěl, ale měl jsem si vést ještě přísněji, protože, jak je vidět, jsi práskaná jak liška a stejně jsi mě převezla,“ láteřil stařec. „A
na oplátku buď tak laskavá zase ty a vysvětli mi, jak by ten kluk mohl být mým synem, když moje první dvě manželství byla bezdětná, a to jsem byl mladý a při síle, a najednou, když už jsem dědek takřka nad hrobem, se mojí mladé a krásné ženě narodí dítě, které mi nota bene není vůbec podobné?“
„Jak to, že není?“ zlobila se krásná nevěrná paní. „Podívej se na něj, vždyť má úplně stejný oslí výraz ve tváři jako ty, drobeček můj zlatý!“
„Tím chceš říct, že jsem osel?“ rozhněval se manžel. „Máš pravdu, jsem, když mi může žena nasazovat parohy, kdy sejí zlíbí a s kým sejí zlíbí!“
Na ta slova zpravidla ženuška práskla dveřmi a šla kvílet k sobě do pokoje, zeji manžel neprávem podezírá z nevěry. Jelikož chlapec byl svému otci, ať už skutečnému nebo ne, trnem v oku, poslal ho, jakmile trochu povyrostl, ke vzdálenému příbuznému, který byl znamenitým lékařem a Asgeirr se měl u něj tomuto umění naučit. Podle slov starého pána byl tento muž skutečně velmi vzdálený Asgeirrův příbuzný, asi tak, jako sám král, čímž samozřejmě narážel na to, že Asgeirr není jeho syn.
Asgeirra učení brzy začalo bavit a dělal velké pokroky k radosti svého učitele i matky.
„Poslouchej, brachu,“ řekl jednou lékař Asgeirrovu otci, když k němu přijel na návštěvu, „ta tvoje ženská tě opravdu musela podvést, protože tak chytré dítě ty bys mít nemohl. Už mě pomalu dohání. Ale neměj jí to za zlé, aspoň máš dědice a to je dobře, protože by byla škoda, kdyby tak velký a pěkný dům, jako máš ty, měl přijít do cizích rukou.“ Stařík na to ne-řekl tak ani tak, jen se potutelně zašklebil. Když bylo Asgeirrovi osmnáct let, jeho učitel těžce onemocněl. Přestože už tenkrát byl Asgeirr lékař nad jiné vynikající, nedokázal mu pomoci a starý doktor záhy zemřel. Asgeirr ho se smutkem doprovodil k hrobu, pak si sebral pár svých věcí a několik lékařských knih, které podědil, a vrátil se do rodného domu. Nalezl zde už jen matku, protože starý pán se odebral na věčnost asi před třemi lety, a povídalo se, že ne o vlastní vůli, alebrž o vůli své dosud pěkné ženušky, ale nikdo jí to dokázat nemohl, a tak si vdovička žila pěkně v poklidu. Její muž po sobě zanechal závěť, ale přál si, aby nebyla otevřena dřív, než se vrátí Asgeirr. Do té doby že vše patří bezvýhradně manželce.
Asgeirr tedy otevřel zapečetěný list a matka ho požádala, aby ho přečetl nahlas, protože ona číst neuměla.
„Tímto odkazuji všechno své movité a nemovité jmění své manželce s jednou podmínkou, totiž že vyplatí svému synu Asgeirrovi čtyřiadvacet zlatých ridilů a dá mu nějaké šatstvo a koně, a on nejpozději do tří dnů po otevření závěti opustí navždy tento dům. Pokud by ona či on nedodrželi, co je tu psáno, ztrácejí veškeré nároky na dědictví a všechno jmění připadá mému bratrovi.“
„No to je hezké,“ rozkřikla se žena. „Tak on tě klidně vyžene s holým zadkem na ulici jen kvůli své potrhlé utkvělé představě, že nejsi jeho syn!“
„A jsem snad?“ pousmál se vědoucně Asgeirr.
„Nejsi, pochopitelně, ovšem to neznamená, že z tebe musí být žebrák!“
„Co mi dal, to není tak málo,“ řekl Asgeirr. „Čtyřiadvacet zlatých – to je cena čtyř koní.“
„Mohl ti dát daleko víc.“
„Ale nechtěl.“
„Nechtěl, lakomec jeden,“ přikývla matka.
„Nu, co se dá dělat,“ pokrčil rameny Asgeirr. „Budu se muset živit vlastníma rukama.“
Vzpomněl si na jednoho rytíře, kterému před rokem léčil rány a který ho lákal do svých služeb.
„Takového lékaře, jako jsi ty, Asgeirre, bych chtěl mít stále u sebe,“ řekl mu tenkrát. „Není nad dobrého ranhojiče, alespoň pro takové, jako jsem já, kteří se hrnou do každé bitvy. Přijď kdykoliv a vždycky budeš vítán. Pokud už nebudu pod drnem, cha cha.“ Rytíř byl veselá kopa.
Asgeirr se tedy rozloučil s matkou a vyrazil za bojechtivým rytířem. Štěstí mu přálo, rytíř dlel zrovna na svém dvorci a Asgeirra přivítal s otevřenou náručí.
„Já to věděl, můj milý Asgeirre, že se rozmyslíš a zavítáš do mého domu s úmyslem být mým osobním ranhojičem!“ Z radosti nad Asgeirrovým příchodem uspořádal velkolepou žranici a Asgeirra, který přes svůj věk nebyl pití uvyklý, v krátké chvíli zpil do němoty. Zjištění, že Asgeirr je žalostně nezkušený nejen v pitkách, ale i v zacházení s jakoukoliv zbraní, přinutilo dobrosrdečného rytíře k rozhodnutí, že se musí ujmout Asgeirrovy výchovy a udělat z něj pořádného muže.
Tři roky trpělivému rytíři trvalo, než se z mírumilovného lékaře stal na slovo vzatý bijec, i když se Asgeirr bil jen z donucení a s nechutí. Zpočátku se rytíř ptával sám sebe nebo všech králů světa, jak se mohlo pod sluncem vůbec něco tak nešikovného narodit, ale dokázal Asgeirra štiplavými poznámkami vy-dráždit natolik, že se mládenec chopil zbraně s nečekanou vervou a rytíře vbrzku mile překvapilo, jaké dělá jeho svěřenec pokroky.
Za tu dobu, kterou strávil Asgeirr u tohoto rváče a veselého kumpána, měl nesčetněkrát možnost vyzkoušet svůj lékařský um na pánových ranách či na ranách jeho zbrojenců. Kolikrát už nikdo nedoufal, že Asgeirr posekaného rytíře zachrání, ale mladý lékař se po takových slovech vždycky zarputil a nakonec rytíře vyléčil.
Jednou byl ale na kmotričku smrt přece jen krátký a potom vzal koně a odjel pryč.
Cesta ho zavedla zrovna do města, kde měly být co nevidět královské hry. Asgeirr se to dozvěděl od jednoho kupčíka a vyptával se ho tak dlouho na všechny podrobnosti, až věděl o hrách první poslední a rozhodl se, že zkusí štěstí, protože by to nebylo tak špatné vstoupit do královských služeb. Ubytoval se v hostinci a netrpělivě očekával den, který podle jeho mínění bude rozhodujícím mezníkem v jeho životě, což také byl.
Jako jediný z vítězů tehdy vstoupil do služeb krále Gudleif-ra a nikdy toho kupodivu nelitoval.
O ARNWALDOVI DRAKOBIJCIA WALTHERIM, LESNÍM MUŽÍKOVI
Na jihu země Éllad, tam, kde pramení veliká řeka Aslég, začíná hustý hvozd, v němž žijí lesní mužíci. Předkové lesních mužíků přišli do země Éllad ze světa za duhou v dobách, kdy bohové ještě žili na zemi a kdy se Orlyg s Getenekem v urputných soubojích utkávali o přízeň své sestry Fréár. Část lidí ze světa za duhou stranila Orlygovi, část Getenekovi, a když byl svár mezi bohy rozhodnut, metali lidé ve světě za duhou los, kteří z nich opustí vlast a budou si hledat nové domovy, protože jednou zasetý rozkol nebylo lze utišit. Getenekovi příznivci vyhráli, podrželi si sídla ve světě za duhou a Getenek jako dík za to, že stáli při něm, zakázal do jejich světa přístup smrti, bolesti a dalším strázním, kterým vládl. Ti druzí odešli do země Éllad a jejich krev se tu smísila s krví lidskou. Proto jsou lesní mužíci sice odolnější než něžné plémě zpoza duhy, ale křehčí než lidé. Jsou plavovlasí a zelenoocí, nosí vysoké měkké boty, úzké nohavice a kazajky bez rukávů. V oblibě mají barvy lesa – šedou, zelenou, hnědou a modrou. Málokterý lesní mužík obstojí v boji s hrubou lidskou sílou, proto si oblíbili zbraň, jíž mohou bojovat na dálku – luk. Lesní mužíci a ženky mluví a píší Starým jazykem, kterým mluvili lidé ze země Éllad v dobách, kdy opouštěli svou vlast za duhou. Jen málokterý z mužíků umí řeč, kterou lidé hovoří teď. Orlyg odměnou za věrnost, s níž stáli po jeho boku, odměnil vyhnance ze světa za duhou zvláštní přízní – svěřil jim do opatrování čtyři posvátné knihy země Éllad – Kanu, Argunnu, Or-sanu a Ela-Siponu.
Srdcem Hvozdu protéká Zelená řeka. V místech, kde je její tok nejširší, je mnoho sáhů vysoký vodopád. Tam, kde voda přepadává přes strmou skalní stěnu, vede pod proudem, ukrytá za hučící vodní stěnou, úzká skalní římsa široká sotva tak, aby prošel kůň. Uprostřed šířky vodopádu je ve skále otvor a tudy se vchází do jeskyní, které se táhnou daleko do hloubky i šířky. Čtvrt míle proti proudu se na pravé straně Zelené řeky zvedají skály a v těchto skalách jsou jeskyně propojené s těmi, do kterých se vstupuje u vodopádu.
Tady je domov všech lesních mužíků a nazývají to tu Dům. Jakmile sejde sníh, zdržují se tu zřídkakdy, hlavně v létě je tu prázdno, ale v zimě se sem stáhnou obyvatelé Hvozdu ze všech jeho koněin.
V Domě sídlí i praotec lesních mužíků, Amaler. Je velmi moudrý a dokáže se ptát tajemných sil na věci minulé i příští. Jeho pracovna, sousedící s Velkou jeskyní, kde v zimě přebývá mnoho lesních mužíků a kde se konají sněmy, je-li toho zapotřebí, je přeplněna moudrými knihami a starými pergameny. Tady tráví Amaler většinu svého času. Z jeho pracovny vedou pevné dveře do dalších jeskyní, do kterých se nedá jinudy vejít, a ty dveře jsou vždycky pevně zamčené a ještě žádný z lesních mužíků neviděl, co je za nimi.
Jako obvykle Amaler pročítal své knihy, když ho z práce vytrhl podivný hluk. Bylo léto, brzy odpoledne, doba, kdy Dům býval zcela prázdný, proto ho udivilo, když slyšel hlasy lesních mužíků ve Velké jeskyni. Vyšel z pracovny ven.
Ve dveřích se málem srazil s jedním mužíkem.
„Co se děje, Arro?“ zeptal se ho.
„Podívej, otče Amalere, co jsme našli. Je to hrozně roztomilé,“ ukázal Arro do hloučku svých soukmenovců, odkud se najednou ozval pronikavý dětský pláč. Lesní mužíci se polekaně rozprchli a Amalerovi se naskytl pohled na řvoucí lidské dítě.
„To vůbec není roztomilé,“ utrousil. „Kde jste to sebrali?“
„Kousek odtud,“ řekl Arro.
„A velké lidi jste tu neviděli?“
Lesní mužík zavrtěl hlavou.
„Poslouchej, Arro, vezmi s sebou ještě někoho a pročesejte celý Hvozd, jestli nenajdete lidskou ženu nebo lidského muže, kteří by postrádali dítě, a přiveďte je sem.“
Arro spolu se dvěma jinými mužíky vyrazili, ale k ránu se vrátili s nepořízenou. Dítěte se zatím ujaly tři mladičké lesní ženky a hrály si s ním.
„Nikde jsme žádného člověka nenašli,“ řekl unavený Arro Amalerovi.
„V tom případě to dítě musí zůstat u nás,“ rozhodl Amaler, „a budeme mu říkat Arnwald.“
„Táta,“ řekl Arnwald a natáhl ruce k Arrovi.
„No výborně,“ zasmál se Amaler. „Tátu si už vybral.“
Arro se na něj nechápavě podíval, ale Amaler mávl rukou a zmizel v pracovně.
Chlapeček si na nový domov brzy zvykl a lesní mužíci si brzy zvykli na něj. Nikdy předtím neviděli takhle mrňavého človíčka, protože do Hvozdu se odvážilo jen málo lidí, a když, tak jen dospělí. Amaler uložil Arrovi, aby Arnwalda, až povyroste, cvičil v běhu a střelbě lukem a jízdě na koni, a jinému lesnímu mužíkovi, který se jmenoval Trag, aby Arnwalda učil zápasit a bojovat mečem a kopím. Sám se ujal Arnwaldovy výchovy duchovní. S lesními mužíky Arnwald sice mluvil Starým jazykem, ale Amaler ho učil i jazyk nový a učil ho číst a psát staré i nové písmo a četl mu ze svých knih.
Když bylo Amwaldovi deset let, spřátelil se s o rok mladším mužíkem Waltherim. Od té doby vychovával Amaler Waltheriho stejně jako Arnwalda s jediným rozdílem: jakmile se Arnwald naučil slušně vládnout mečem, vodíval ho Amaler těmi tajnými dveřmi ve své pracovně dolů do jeskyň, kam nikdy žádný z mužíků – ani Waltheri – nevkročil. Tam byl uvězněn Irdwinn, starší bratr mága a vládce draků Merrdina. Irdwinn byl víc zvíře než člověk a proměňoval se ve dračí stvůry.
Sem tedy vodil Amaler Arnwalda a učil ho bojovat s draky. Vždycky stál nablízku s modrou holí v ruce připraven zasáhnout, kdyby Arnwaldovi hrozilo přílišné nebezpečí, a skutečně to bylo ze začátku často nutné, ale později se stalo pravidlem, že Ar-nwald nad svým protivníkem zvítězil. Když mu bylo patnáct let, byl v boji s draky zběhlý natolik, že se mu nevyrovnal ani Amaler.
Úderem patnáctého roku se však v Arnwaldovi začala ozývat lidská krev, ačkoliv nemohl tušit, kdo jsou jeho rodiče, a táhla ho pryč z Hvozdu. Svěřil se s tím Waltherimu a sdělil mu i svůj úmysl tajně prchnout do světa lidí. Přemlouval svého druha, aby šel s ním, ale Waltheri odmítl. Pomohl mu však s přípravami na útěk a vor, na kterém se potom Arnwald plavil po proudu řeky Áslég, sroubili společně.
Waltheri doprovodil Arnwalda Hvozdem až k pramenům řeky Áslég.
„Řekni otci Amalerovi, aby o mě neměl strach,“ požádal ho Arnwald, „ale až za dva dny, abych se stačil dostat dost daleko.“
„Spolehni se,“ řekl Waltheri.
„Já se stejně vrátím,“ slíbil Arnwald. „Nechci odejít na-vždycky. Možná se vrátím za rok. Možná za dva nebo za víc, ale vrátím se určitě.“
„Budu tu na tebe vždycky touhle dobou čekat,“ řekl Waltheri.
„Dobře,“ souhlasil Arnwald a skočil na vor. Waltheri odvázal provazy, které poutaly prám ke kůlu na břehu, a odstrčil vor do proudu.
„Sbohem!“ zavolal Arnwald.
„Sbohem,“ odpověděl Waltheri a sledoval svého druha, jak odstrkuje vor bidlem, dokud mu nezmizel v zátočině.
Arnwald stál pevně rozkročen na prámu a mocně zabíral tyčí. V prsou se mu uhnízdil krásný pocit svobody, i když nemohl říct, že by byl u lesních mužíků nějak omezován. Ale teď vzal svůj život do vlastních rukou a byl přesvědčen, že jeho první čin byl nadmíru rozumný a statečný.
Po chvilce přestal píchat a nechal vor unášet proudem, jen hlídal, aby nenarazil do břehu. Trvalo ještě celý den až do večera, než se dostal z lesa ven, a první noc strávenou za hranicí Hvozdu pokládal za nejkrásnější ve svém dosavadním životě.
Ráno se rozhodl pokračovat dál pěšky, protože Áslég začala být kamenitá a klikatá. Vytáhl tedy vor na břeh, tlumok si hodil na záda, luk a toulec přes rameno a s kopím v ruce vyrazil vstříc světu lidí.
K obědu si zastřelil zajíčka a zbytek dojedl k večeři. Další noc nebyla tak příjemná jako předešlá, protože lilo jako z konve a Arnwald se klepal pod stromem zimou, a navíc pršelo ještě celý druhý den.
Cekal skoro do poledne, jestli pršet nepřestane, ale marně, a tak si hodil přes hlavu plášť a vyrazil dál. K večeru déšť trochu polevil a přešel v drobné mrholení, drobné, ale lezavé, a tak se Arnwald zase nevyspal. Ráno konečně déšť ustal a vysvitlo sluníčko. Arnwald ze sebe s radostí shodil promočené šaty a rozložil je na velké oblé kameny, aby se usušily, a sám si opodál našel suché místečko, kde se natáhl a s rozkoší nastavil prokřehlé tělo slunečním paprskům, aby ho zahřály.
Protože už dvě noci skoro nespal, příjemné teplo, které se mu se stoupajícím sluncem rozlévalo po těle, ho pozvolna ukolébalo do dřímoty, ze které ho vytrhly cizí hlasy.
Nastražil uši, ale vetřelci mluvili potichu a ničemu nerozuměl. Překulil se na břicho a opatrně vystrčil hlavu z vysoké trávy, která ho jinak úplně zakrývala.
Ke svému zděšení zjistil, že se v jeho věcech přehrabují dva zarostlí a zanedbaní chlapi. Hořce zalitoval, že své dračí kopí nechal u šatů, a honem hledal nějakou jinou zbraň. Zrak mu padl na hranatý, jako pěst velký kámen. Natáhl pro něj ruku a potěžkal ho. Zdál se mu pro účel, k jakému si ho vybral, docela vhodný. Nadzvedl se, chvíli pečlivě mířil a pak jím zasáhl jednoho ze zlodějů do lebky. Chlap hekl a složil se na zem a Arnwald zase zmizel v trávě.
„Co je, Jerechu?“ zeptal se druhý zloděj. Pak zřejmě uviděl krev, protože přidušeně vykřikl.
„Kdo je tu?“ zavolal, ale Arnwald měl dost rozumu, aby se nepřihlásil.
Muž zvedl ze země meč – Arnwaldův meč – a postavil se. Arnwald se přitiskl ještě víc k zemi a napjal sluch, kam ten druhý půjde. Jeho nebetyčná drzost, s jakou se chopil Arnwal-dova meče, mládence pobouřila na nejvyšší míru. Zloděj nešel přímo k Arnwaldovi, což Arnwalda potěšilo a dodalo mu odvahy k tomu, aby vystrčil hlavu z trávy.
Chlap byl otočen napůl bokem, napůl zády k němu, a tak se Arnwald bleskově proplížil k hustému keříku, který rostl pár stop od něj, a schoval se tam. Doufal jen, že si zloděj nevšimne kývajících se stébel, ale naštěstí začal foukat větřík, který rozvlněnou stopu smazal. Jelikož však byl studený a zároveň přihnal mrak, který zakryl slunce, a znovu začalo mžít, naskočila Arnwaldovi na holém těle husí kůže a rozdrkotaly se mu zuby. Jeho největším přáním teď bylo dostat se k šatům a zabalit se honem do teplého pláště.
Muž se rozhlížel kolem sebe, ale nikoho neviděl. Přesto nechtěl uvěřit tomu, že by jeho společníka skosil někdo neviditelný.
Na to byl příliš protřelý světem. Koukl ještě jednou po ležícím zloději a z toho, jak upadl, odhadl, odkud kámen mohl přiletět.
Arnwald si poblahopřál, že měl tak dobrý nápad a zmizel odtamtud. Počkal, až se muž dostane dost daleko od jeho věcí, a pak vyskočil a jako zajíc běžel ke zbraním. Popadl luk a šíp a napjal tětivu, jenže ta vlhkem tak povolila, že z luku nešlo střílet. Když se o to Arnwald pokusil, vydala zvuk jako přetržená struna, a ten upoutal zlodějovu pozornost. Prudce se otočil a zůstal stát jako solný sloup, když spatřil vedle svého bezvládného druha nahého mládenečka se střelby neschopným lukem v ruce.
Přes veškerou vážnost situace se nemohl udržel, aby se nerozchechtal.
Arnwald se zamračil a uchopil do ruky kopí.
„Jestli se nebojíš,“ řekl zloději, „tak pojď a rozdáme si to.“
Aniž z muže spustil oči, volnou rukou si kolem těla omotával plášť.
„To si piš, že se nebojím,“ odpověděl zloděj, „ale nemám chuť se s tebou prát.“
„Ale já mám chuť,“ řekl Arnwald, „protože jsi mě chtěl okrást a vzal jsi mi můj meč.“
„Máš si věci hlídat, když ti na nich tolik záleží,“ ušklíbl se zloděj. „A přestaň už tu šaškovat s tím klackem.“
„To není klacek,“ řekl uraženě Arnwald a sklonil kopí hrotem k zemi.
Zloděj šel bezstarostně k němu.
„Jak se jmenuješ, mladíku?“
„Arnwald,“ odpověděl tázaný.
„Br,“ otřásl se muž. „Na tom aby si člověk jazyk zlámal.“
„Jak se jmenuješ ty, když se ti moje jméno zdá těžko vyslo-vitelné?“ popudil se zase Arnwald.
„Ulmer. A už by ses měl obléknout, jinak dostaneš zápal plic a umřeš,“ poradil mu.
Zatím co se z míry vyvedený Arnwald oblékal, Ulmer se věnoval svému potrefenému druhovi. Omyl mu krvavou ránu na hlavě a zavázal mu ji ušmudlaným šátkem. Pak ho probral sprškou studené vody.
„Tak co, Jerechu, jak se cítíš?“ zeptal se ho Ulmer, sotva raněný otevřel oči.
„Co se tu, kat aby to spral, dělo?“ zasténal Jerech a ohmatával si natlučený zátylek.
„To se zeptej támhle toho… toho Arnwalda,“ poradil mu zlomyslně Ulmer.
Jerech se na neznámého mládence tázavě podíval.
„Praštil jsem tě kamenem,“ zahučel už oblečený Arnwald.
„Mušku špatnou nemáš,“ uznal Jerech. „Ale házet po lidech kamení se nevyplácí. Teď se cítím slabý jako moucha, ale za tři dny ti to s chutí vrátím. Pokud se odvety nebojíš, mladý muži, řekni mi, kde si tě budu moct najít.“
Arnwald pokrčil rameny.
„Neznám to tu a nemám ani žádný cíl. Řekni si sám, kde na tebe mám počkat.“
„Dobře. Rozmyslím si to.“
Arnwald sesbíral rozházené věci do tlumoku, hodil si ho přes rameno a chystal se vyrazit.
„Tak kde?“
„No, jak tak o tom uvažuju – neznáš to tu, takže když ti řeknu místo, nenajdeš ho, a kdo ví, jestli bys ho vůbec chtěl najít – nejlepší bude, když půjdeš s námi, a až se budu cítit na to, že bych ti tu ránu splatil, tak ti ji splatím. Souhlasíš?“
„To, že pochybuješ o tom, že bych přišel, mě nutí, abych tvou nabídku přijal,“ řekl chladně Arnwald.
Způsob jeho řeči a tón, jakým mluvil, jen utvrdil oba zloděje v přesvědčení, že Arnwaldův otec není jen tak ledaskdo. Protože který selský synek by mluvil tak vybraně? Arnwald tak mluvil, protože mu Amaler od malička vštěpoval, že i k nepříteli se člověk má chovat slušně, ovšem s jistou dávkou odměřenosti.
Domněnka, že Arnwald je mladý šlechtic, vedla Ulmera k tomu, že pozval mládenečka k ohni, který rozdělal a nad nímž opékal nedávno střelenou křepelici.
„Posaď se, pane. Nemáš nic k jídlu, to jsme si stačili všimnout, než jsi nás vyrušil od práce, a určitě máš hlad. Soudím podle sebe, protože já v tvém věku jedl od rána do večera jako nezavřený.“
Arnwald rád poslechl, protože v žaludku mu skutečně pořádně kručelo. Shodil tedy tlumok zase do trávy a sedl si. Když křepelka na povrchu zčervenala a začala se z ní šířit libá vůně, stáhl ji Jerech z prutu, který sloužil místo rožně, a rozdělil ji spravedlivě na tři díly.
„No,“ řekl Ulmer, když pečlivě olízal všechny kostičky ze svého dílu po marné snaze vysrkat z nich morek, „povídáš, pane, že nevíš, kam jdeš. To je hezké. A to tě rodiče nechají běhat samotného po světě s lukem a kopím, bez jediného ridi-lu v měšci, takové kuře neopeřené?“
Arnwald se chtěl urazit, ale na poslední chvíli si to rozmyslel. „Rodiče nevědí, že chodím sám po kraji,“ zalhal, protože rodiče neměl. „Ačkoliv teď už to možná vědí. Utekl jsem z domova.“
„No ty jsi mi pěkný ptáček,“ uchechtl se Jerech. „Utečeš z domova a mlátíš kameny své bližní.“
„Pročpak jsi utekl?“ vyzvídal dál Ulmer.
„Já…“ zarazil se Arnwald. „Chtěl jsem zkusit poznat svět na vlastní pěst,“ řekl pak a byla to docela pravda.
„Milý hochu, poznávat svět na vlastní pěst není tak lehké, jak si myslíš,“ pokýval hlavou Ulmer. „Soudě podle tvých šatů nejsi na cestě zatím déle než tři dny a určitě se ti to až doposud zdálo velice zábavné. Ale podívej, co jsi už zažil: stačilo málo a byl bys tu nahý jak palec a možná mrtvý. Netajím se s tím, že kdybys na mě tím kopím zaútočil, bez rozpaků bych tě propíchl jako křížalu. Ale dopadlo to dobře. Jenže ne vždycky to tak dopadne. Chápeš, co tím chci říct. Stane se, že narazíš na opravdové hrdlořezy. My dva, já a Jerech, jsme spíš pobertové než lapkové, ale víc je těch horších, a ti by tě nenechali tak lehce vyváznout životem. Neradím ti, aby ses dál potloukal sám. Na samotného si spíš někdo troufne, zvlášť, když je tak mladý jako ty.“
„A co mám podle tebe dělat?“ rozhodil Arnwald bezradně rukama.
„Hezky rychle se vrátit domů.“
„To nejde,“ vzdychl Arnwald.
„Pročpak by to nešlo? Myslíš, že by ti tatík neodpustil, kdyby ses vrátil s kajícnou tváří?“
„To ne,“ řekl Arnwald a dodal: „Já totiž otce nemám.“
Ulmer se zamračil.
„Tak tys nechal matku samotnou, místo aby ses o ni postaral? Jsi už dost velký. Měla by ti být hanba.“
„Nemám ani matku,“ řekl po pravdě Arnwald.
„Tak proto říkal, že rodiče nevědí, kde se toulá,“ zabručel si pod vousy Jerech.
„Ale to mi pověz, chlapče,“ provrtal Arnwalda Ulmer očima jako nebozízkem, „když jsi sirotek po otci i po matce, kdes vzal tak zvláštní zbroj?“
„Od pěstouna. Nechal mi ji udělat.“
„Zřejmě tě bude mít rád, když vydal bezpochyby velkou sumu za tvé brnění. Tak nechápu, proč se k němu nechceš vrátit.“
„Hanbou bych se propadl,“ přiznal se Arnwald. „Chci mu dokázat, že už jsem dospělý.“
Jerech se zařehtal.
„Milý zlatý, takhle se dokazuje spíš pravý opak! Vrátíš se domů se staženou oháňkou jako spráskaný pes, až si na něčem rozbiješ hubu!“
„Nejsme tvoje chůvy, abysme ti radili, co máš a co nemáš dělat,“ řekl Ulmer. „Domluvil jsi se s Jerechem, že teď půjdeš pár dní s námi, a až si vyřídíte svoje účty, sám se rozhodneš, co dál.“
Ještě chvíli poseděli u ohně, pak se zvedli a vyrazili na cestu. Třetí den připomněl Jerech Arnwaldovi jeho prohřešek a dal mu vybrat mezi ručním prakem a holí. Arnwald sáhl po holi, protože si myslel, že když umí kopím přemoci draka, dokáže klackem zdolat muže, jenže Jerech měl trochu jiný způsob boje než draci a trochu pádnější úder než lesní mužíci a zmydlil Arnwalda tak dokonale, že ho do chatrče u opuštěného milíře, kde přebývali, musel donést v náručí a dobře týden se o něj staral jako o malé dítě. Sotva se Arnwald pozdravil, začal na Jerecha dorážet, ať ho naučí bojovat holí. Jerech mu to rád slíbil.
Arnwald se o odchodu z uhlířské chaty nezmiňoval a zloději ho nevyháněli. Tak jako on zjistil, že Ulmer s Jerechem jsou sice drsní, ale v jádru dobří kumpáni, tak jim zase k srdci přirostl veselý a neohrožený mládeneček. Brzy ho začali učit svým kouskům a brali ho s sebou na své pochůzky. Věděli přesně, kdy je v okolí jaký trh, a vždycky z něj něco přinesli, aniž by utratili jediný měďák.
Amwald sice necítil potřebu krást, protože jídlo si mohl ulovit a peníze opatřit tím, že by prodal kožky ze zabitých zvířat, ale bavilo ho provádět lidem zlomyslné kousky. Jeho přičiněním se na tržišti vždycky strhla nějaká mela, ovšem hlavní viník nikdy svůj díl neschytal a jen se bavil pohledem na rozvaděné trhovce, samozřejmě z úctyhodné vzdálenosti.
Ulmer se na Arnwalda často zlobil, že na ně zbytečně upozorňuje, ale pak ho napadlo, že kdyby Arnwald odpoutal pozornost nějakou neplechou na druhém konci tržiště, měli by větší klid na práci, a začal Arnwalda využívat jako zeď.
Jenže lidé nebyli slepí, a i když si Ulmer, Jerech a Arnwald počínali opatrně a nikdy nekradli dvakrát u jednoho krámku, všimli si, že kde se něco děje, tam je štíhlý tmavovlasý mladíček mrštný jako štička, a kde se něco ztratí, tam že se většinou ochomýtají dvě zarostlá chlapiska, a jedno z nich – Ulmer – že kulhá.
Ulmer a Jerech s Arnwaldovou pomocí hospodařili na trzích v okolí tímhle způsobem déle než rok, když se utrhlo ono pověstné ucho od džbánu.
Byl zrovna výroční trh, lidu jako much a spousta cizích tváří. Arnwald už znal od vidění téměř všechny sedláky a kupce, kteří jezdívali na pravidelné týdenní trhy, ale těch bylo nepatrné množství proti tomu, kolik se jich sjelo na trh dnes. Ulmer se z toho radoval, protože si byl jist, že v takovém množství lidí si jich nikdo nemůže všimnout. Jerech jeho nadšení sdílel, Arnwaldovi to bylo jedno.
Potloukal se po tržišti a vyhlížel si vhodnou oběť pro své zlomyslné kousky. Padl mu do oka žlučovitý kupčík, který prodával údajně zázračný lék na všechny nemoce. Arnwald věděl, že je to nesmysl, ale důvěřiví chalupníci si kupovali maličkaté lahvičky za neuvěřitelné ceny.
Arnwald se potutelně zachechtal a skočil si ukrást rybu. Vybíral pečlivě nějakou, která je už trochu zasmrádlá, a obratně ji ukryl pod košilí. Oklepal se, protože studila, a vrátil se zpátky k zázračnému lékaři. Všiml si, že lektvar uchovává ve velkém hliněném džbánu, který byl Arnwaldovi lehce pod pás, a čas od času z něj doplňuje nové lahvičky, kterých měl plné dva koše.
Arnwald si vyčíhl nestřežený okamžik a bleskurychle strčil milou rybu pod víko džbánu. Pak si stoupl opodál a čekal.
Jenže nic se nedělo a tak šel sehnat další věc, kterou by tekutinu vylepšil. Tentokrát mu nějak nebylo nic vhod a cestou potkal Jerecha, kterému slíbil, že za chvíli začne tanec a ať jsou připravení. Nakonec našel u zdi nějaké zahrady chcíplou kočku. Srdce mu zaplesalo a kočka putovala za rybou.
Arnwald přestal myslet na to, že má dělat svým společníkům zeď, a začalo ho bavit nenápadně zpestřovat složení kupčíkova lektvaru a třásl se zadržovaným smíchem, jak se bude kupec tvářit, až to všechno objeví, a co teprve, jak se budou tvářit napálení venkovani.
V džbánu už byl kromě kočky a ryby kus starého řemenu, dvě shnilá jablka, živý zelený skokan, kterému to tam zřejmě svědčilo, a kupec si stále ničeho nevšímal, takže Arnwald pojal podezření, že špatně vidí, a rozhodl se urychlit sled událostí.
Prošel kolem krámku a jakoby náhodou zavadil o džbán. Pochopitelné ho svrhl a chtěl se nenápadně ztratit, než vypukne ta pravá vřava, ale něčí silné ruce ho zadržely.
„A máme tě, darebáku,“ uslyšel za sebou vítězoslavný hlas.
Oklamaní sedláčci už zjistili, co bylo obsahem džbánu se zázračným lékem, a vychytralý kupec měl co dělat, aby vyvázl se zdravou kůží. To už ale Arnwald neviděl, přestože na to se nejvíc těšil, protože měl co dělat se dvěma hromotluky, kteří ho obratně svázali.
„Tak teď ještě chytit ty druhé dva vykuky a máme to z krku,“ otřel si jeden z nich čelo.
„Jaké druhé dva?“ udělal Arnwald udivené oči, přestože moc dobře tušil, o kom jde řeč.
„Hele, ty to možná víš lip než já,“ řekl mu druhý chlápek. „Ty dva, co jim děláš zeď těma svejma povedenejma kouska-ma, aby mohli nerušené krást. Nemám pravdu?“
„Nějak pořád nechápu, o čem mluvíš,“ řekl rozpačitě Arnwald.
„Ale chápeš,“ utrhl se na něj ten, který ho chytil, a utáhl mu pevněji pouta kolem zápěstí.
„To ani nemuselo být,“ zašklebil se Arnwald, protože ho to zabolelo.
„Já si zase myslím, že muselo. Oni takoví šikulkové jako ty se dovedou z provazu vy kroutit jedna báseň.“
„Hele, už je vedou,“ zavýskl jeho druh.
Arnwald stočil pohled směrem, kterým ukazoval lapiduch, a viděl Ulmera a Jerecha, kteří na tom byli stejně jako on.
„Ono se to vymstí, pokoušet osud a trpělivost starosty, holenkové,“ hlaholil velitel stráží. „To pak stačí si počíhat někde u krámku a hup,“ naznačil pohyb, jako by někoho chytal, „a máme vás.“
Ulmer a Jerech se k Arnwaldovi nehlásili. Pochopil, že mu tak chtějí pomoci, protože když ho nebudou znát, jak by jim mohl pomáhat?
Strčili je do vězení společně a zamkli za nimi.
„Tak, a co teď?“ pokýval hlavou Jerech.
Ulmer pečlivě prohlédl dveře a pak nespokojeně našpulil rty. „Jsou bytelný. Těma to nepůjde.“
„Co okno?“ nadhodil Arnwald.
„Moc vysoko a moc úzký,“ namítl Jerech. „Ačkoli kdybych tě vysadil… Ty jsi přeci jen štíhlejší než já nebo Ulmer. A obratnější. Možná by se ti to povedlo, kdybys dokázal vysadit tu mříž.“
„No jo, ale co vy?“ staral se Arnwald.
„To víš, šibenice není sice dvakrát pohodlná, ale zvykneš si na ni,“ řekl rozvážně Jerech.
„To přece nemyslíš vážně!“ zděsil se Arnwald.
„Hele, nekecej a lez,“ okřikl ho Ulmer a udělal mu pod oknem stoličku.
Arnwald se mu vyšvihl na záda a opatrně vykoukl z okénka.
„Dobrý?“ zeptal se ho Jerech.
Arnwald kývl. Okénko bylo necelý sáh nad zemí, pak byla jakási zarostlá zahrada a zeď z hrubě tesaných kamenů, kterou by nebylo těžké přelézt.
Zkusil, jak je pevná mříž. Trochu se viklala, ale opravdu jen trochu. Trhl za ni a Ulmer mu vynadal, že ho dloube do lopat-ky.
„Promiň,“ omluvil se Arnwald a zalomcoval mříží znovu.
„Jde to?“ zeptal se Ulmer.
„Jo, jde,“ procedil skrz zaťaté zuby Arnwald a na Ulmera se sesypala sprška písku, jak se drolila malta.
„Tak seskoč, ať mě může vystřídat Jerech.“
Arnwald hupnul dolů a pak vylezl na záda Jerechovi.
„Teď se drž, Jerechu,“ řekl mu.
„Hlavně, abys nespadnul ty,“ oplatil mu varování Jerech a pevněji se rozkročil.
Arnwald se zapřel kolenem o zeď, chytil se mříže a napjal všechny síly.
Ulmer se ani nestačil leknout, když mříž povolila a Ar-nwald se mu rozplácl u nohou. Trochu se při pádu potloukl, ale hned stál zase na nohou.
„Ještě že jsem ti říkal, abys dával pozor,“ zakroutil nad ním hlavou Jerech a tiše opřel mříž o zeď.
„To nic není,“ řekl Arnwald a utřel si krev, která mu crčela z lokte.
„No tak lez,“ pobídl ho Ulmer.
„A ty? A Jerech?“
„My nic. Buď budeme viset, nebo se budeme divit. Ale tím okénkem se neprotáhneme. To je nemožné.“
Arnwald tedy znovu vylezl Jerechovi na záda, a ještě než se vytáhl do otvoru, který zbyl po vylomené mříži, otočil se k Ulmerovi a chtěl něco říct, ale Ulmer ho nenechal.
„Buď zticha a lez, nebo ti na mou duši na rozloučenou pár vrazím. V pekle budeme pozdravovat, neboj.“
„Tak sbohem,“ vzdychnul Arnwald a začal se soukat na svobodu.
„Sbohem,“ řekl Ulmer.
„Měj se lip než my,“ popřál mu Jerech a narovnal se, když Arnwald přestal potřebovat jeho záda.
Arnwald se skulil do trávy u zdi a chvíli zůstal bez hnutí ležet a naslouchal, jestli neuslyší nějaký podezřelý zvuk. Všude bylo ticho, a tak rychle přeběhl vzdálenost, která ho dělila od zídky, vyšplhal se na ni jako veverka a ke své radosti zjistil, že na druhé straně je opuštěná, pravděpodobně málo používaná ulička.
Spustil se do ní, zase se obezřetně rozhlédl, jestli tudy náhodou někdo nejde, a vzal to podle svého soudu nejkratší cestou z města pryč. Věděl, že jakmile se objeví jeho zmizení, bude mít v patách hordu ozbrojenců, a přestože měl o svém šermířském umění vysoké mínění, nějak na rvačky neměl chuť, navíc neměl ani zbraň, a chtěl být raději z města pryč co nejdříve, protože po lese ho honit nebudou, a i kdyby honili, nebude jim to nic platné.
Štěstí mu přálo a za chvíli měl hradby nepřívětivého města za sebou. Viditelně si oddychl, a i když ho trápilo pomyšlení na Ulmerův a Jerechův osud, cítil se jako znovuzrozený.
Zamířil do uhlířské chaty, která mu teď sloužila jako domov, s pevným úmyslem ji opustit a opustit celý tento kraj, kde, jak se domníval, si teď nemůže být jistý životem, protože poznat ho někdo z těch, kterým vyváděl svoje lumpárny, ukamenují ho nebo vsadí do vězení a pověsí na nejbližší větvi.
Převlékl se tedy do toho, v čem utekl z hvozdu a co mu Ulmer rozmluvil nosit, jak říkal, za prací, sbalil si svých pět švestek a odešel do lesa.
Potuloval se po něm několik dní jen tak, spal na holé zemi a pořád ho nenapadalo, co dál.
Náhoda to vyřešila za něj v okamžiku, kdy do lesa vjeli honci a les se rozezvučel štěkotem psů a zvukem rohů.
Arnwald to ovšem netušil, protože toto se odehrávalo na druhé straně lesa, a pokojně si kráčel hebkou lesní trávou a nadával na osud.
Náhle ho vyděsilo ržání koně a volání o pomoc. Rozběhl se tím směrem a naskytla se mu podívaná na obrovského kňoura, který vztekle dorážel na splašeného hnědáka. Stále se mu nevedlo obratně uskakující zvíře nabrat na kly. Na koni seděl asi jedenáctiletý kluk, křečovitě se ho držel kolem krku a křičel o pomoc.
Arnwald byl dost daleko na to, aby se do kance pustil kopím, což byla jeho nejmilovanější zbraň, a protože se bál, aby nebyl divočák rychlejší než on a nerozpáral koně dřív, než se k němu dostane, střelil po něm šípem, aby odlákal jeho pozornost. Střela se zaryla zvířeti do štětinatého hřbetu, kanec se otočil po novém nepříteli, hrozivě zarachtal klektá-ky a rozběhl se proti Arnwaldovi s hlavou skloněnou k zemi a s krví podlitýma očima.
Arnwald Drakobijec sevřel v rukou kopí a pevně se rozkročil, aby čelil náporu útočícího divočáka. Když se zdálo, že ho kanec už už rozpáře, uskočil a zabodl mu kopí za levou lopatku mezi žebra. Kanec zaryl kopýtky k zemi, jak náhle zabrzdil, prudce se otočil, a než stačil Arnwald uhnout, roztrhl mu nohu od kotníku až ke koleni. Arnwald vytáhl tesák, ale použít ho už nemusel. Zvíře padlo na bok, zaškubalo sebou a zcepenělo. Arnwald si otřel dlaní potem zbrocené čelo a do-potácel se ke koni. Hřebeček se zapletl do potrhaných postrojů a do větví tak důkladně, že se nemohl ani pohnout, jen stál a třásl se strachy. Arnwald k němu mluvil tichým hlasem a hladil po ho hlavě a po krku tak dlouho, dokud ho neuklidnil. Pak přeřezal řemení a sundal kluka ze sedla.
„Co tu děláš, sám v lese, na koni a s kancem po boku? Víš, jak bys dopadl, kdybych se tu nenachomýtl?“ obořil se na něj, jak byl podrážděný bolestí.
„Vím,“ kývl plačky kluk. Klepal se strachy víc než jeho hřebeček.
„Jsi tu skutečně sám?“
„Byl jsem na honu.“
„Byl? Už nejsi?“
„No… jsem. Ale ostatní se mi nějak ztratili,“ kluk si utřel nos do rukávu.
„Jestli to nebylo spíš naopak,“ ušklíbl se čím dál tím nevr-lejší Arnwald. „Jestli ses spíš ty neztratil jim.“
„Hm…“
„Asi je budeme muset najít,“ usoudil Arnwald. „Už kvůli tomu divočákovi, toho by byla škoda nechat shnít bez užitku. Ale lepší by bylo, kdyby oni našli nás. Máš roh?“
„Mám,“ řekl kluk a vyndal ho ze sedlové brašny. Arnwald mu ho vzal z rukou, se zájmem si ho prohlédl a zkušeným okem zlodějským usoudil, zeje to drahá a vzácná práce. Pak zatroubil a podle jeho názoru by měl kluk žasnout nad sílou a bravurním provedením halali, ale to se přepočítal. V hochově hlase byl sice slyšet náznak obdivu, ale skutečně jen náznak.
„Troubíš skoro tak dobře jako tatínek,“ ohodnotil ho.
Arnwald po něm loupl okem a nic neříkal. Vrátil roh do brašny a vykročil k divočákovi. Po dvou krocích šťavnatě zaklel, zakňučet bolestí by se před malým klukem styděl.
„Pojď sem,“ zavolal kluka. „Jak se jmenuješ?“
„Ioann Miltid.“
„Já jsem Arnwald. Pojď ke mě, opřu se o tebe.“ Položil mu paži kolem drobných ramen a snažil se o něj opírat co nejméně. Došli k mrtvému kanci a Arnwald se se zasyknutím posadil do trávy. Ioann si dřepl vedle něj.
„Co budeme dělat teď?“ zajímal se.
„Čekat,“ odtušil Arnwald a rozšněrovával si roztrženou botu.
„Na co?“
„Až nás najdou, to dá rozum, ne?“ odsekl Arnwald a opatrně se dotkl rány.
„Krvácíš, pane,“ upozornil ho Ioann a Arnwald se chtě nechtě musel pousmát chlapcovu postřehu.
„Všiml jsem si.“
„Bolí to?“ zvedl k němu Ioann s obavami oči, když si všiml bílých a semknutých rtů svého zachránce.
Arnwald se ušklíbl. Neměl nic, čím by zastavil krev a ovázal ránu, leda by si utrhl kus košile, ale nechoval víru v její přílišnou čistotu. Řekl si však, že je lepší něco nežli nic, a že kančí kly byly beztak plné špíny, takže už je to jedno, a košili roztrhal na obvaz.
Už to bylo hodnou chvíli, co zatroubili, a stále se nikdo neobjevoval. Poslal Ioanna ke koni pro roh a zatroubil znovu, silněji.
„Asi jsou daleko,“ poznamenal Ioann.
„Asi jo,“ souhlasil Arnwald. „Ale jestli mají psy, tak nás najdou. A my zatím stáhneme úlovek.“
Ioann se zájmem pozoroval, jak obratně stahuje štětinatou kůži, a zasypával ho přehršlemi otázek. Arnwald trpělivě odpovídal a nakonec vytrhl ze spodní čelisti divočáka velké, několik palců dlouhé klektáky a podal je Ioannovi.
„Tumáš. Kance jsem sice ulovil já a trofeje patří mně, ale nevím, co bych s nimi dělal. Pověs šije na krk.“
Chtěl se znovu pustit do práce, když zaslechl štěkot psů.
„Už nás našli!“ zaradoval se Ioann, jehož sluch nebyl horší než Arnwaldův, a Arnwald pro jistotu ještě jednou zatroubil. Odpověděl mu jiný roh a za chvíli se honci prodrali na mýtinu.
„Tady je!“ zajásal jeden.
„Mám chuť spráskat tě jako malého kluka, princi,“ láteřil černovlasý lovec a seskočil z koně. „Buď si jist, že příště tě na lov nevezmu, kdyby se král na hlavu stavěl. Neříkal jsem ti, aby ses mě držel?“
„Říkal,“ špitl Ioann.
Arnwald seděl pokojně u divočáka a pozoroval ruch kolem.
„To je princ?“ zeptal se.
„Vždyť jsem ti říkal, jak se jmenuju,“ řekl Ioann a zase se cítil trošku důležitější než ve chvíli, kdy byl peskován svým vychovatelem.
„Aha,“ zabručel Arnwald.
Ioannovo jméno mu mělo pravděpodobně říct víc, než řeklo. Ovšem kde se mohl dozvědět, jak se jmenuje králův syn?
Byl rád, když mu Ulmer sdělil jména králů. Zloději se o takové věci příliš nestarají.
„A ty jsi kdo?“ otočil se lovec, který předtím plísnil Ioanna, na Arnwalda.
„Jsem Arnwald a říkají mi Drakobijec.“
„A proč?“
„Umím bojovat s draky. Od třinácti let jsem z bojů s nimi vyšel vždycky jako vítěz.“
Lovec uznale pokýval hlavou, ale příliš ho to neomráčilo.
„Zachránil mi život,“ ozval se princ Ioann, „Zabil toho kance, který mi chtěl rozpárat koně.“
„Skutečně?“ podivil se lovec.
Arnwald pobaveně trhl rameny. Přišlo mu trochu k smíchu, že lovec víc žasl nad tím, že zapíchl kance, než nad tím, že podřezává draky jako holoubata. Zřejmě to bude muž z vnitrozemí, který se ještě s žádným netvorem nesetkal, a myslí si, že Arnwald blábolí nesmysly. „Jedeme zpátky do Karlady!“ zavolal černovlasý lovec na ostatní. „Ty jeď s námi, Arnwalde. Král ti bude chtít poděkovat za syna a někdo ti musí ošetřit ránu.“
Zavolal jednoho honce, aby dal Arnwaldovi svého koně a pomohl mu do sedla.
Arnwald byl pevně rozhodnut zkusit u krále vyprosit milost pro Jerecha a Ulmera, ale když vyjeli z lesa a dostali se k městečku, kde Jerecha s Ulmerem věznili, zahlédl po pravé straně šibenici a na ní dvě známá těla. Odvrátil se a hrdlo se mu stáhlo zadržovaným pláčem.
Když projížděli městem, měl Arnwald hlavu co nejhlouběji skloněnou, aby ho někdo, Bohové nedopusťte, nepoznal.
Jeli ještě dál, asi čtrnáct nebo patnáct mil. V Karladě to Arnwald neznal, tam se Ulmer s Jerechem neodvážili, protože tu sídlil otec Uodalrích a všichni zloději a zlodějíčkové se od tohoto města drželi raději dál, a tak se tu Arnwald cítil poměrně bezpečně. Navíc byl v družině královských honců, což mu samo o sobě skýtalo nedotknutelnost.
Král Gudleiřř dlel zrovna na návštěvě u otce Uodalrícha a Io-anna pustil na lov s jeho vychovatelem Kaunem – to byl ten černovlasý lovec – jen proto, že potřeboval klid najednání a Ioann byl neodbytný jako čtvrtodenní zimnice. Kaun byl teď zamračený, protože si byl jist, že dostane od krále vynadáno. Doufal sice, že se ho královna Adalheit zastane, jako vždy, šlo-li o nějakou princovu lumpárnu, protože věděla, že Ioann je jako z hadích ocásků, svéhlavý a umíněný, a uhlídat ho že je věc téměř nadlidského úsilí, což král vědět nemohl, protože viděl synka sotva při obědě, ale přesto mu vyhlídka na nejbližší budoucnost kalila náladu. Nesnášel, když na něj král řval, zvláště před lidmi.
Otec Uodalrích si nechal vybudovat kamenný palác na jižní straně náměstí, přímo proti chrámu. Kostel stál výš než Uo-dalríchův dům, protože náměstí se k jedné straně svažovalo, a tak to otci vyhovovalo, protože tím chtěl ukázat, zeje pokorný sluha Páně krčící se u nohou Všemohoucího.
Jeho dům byl z hladce otesaných kvádrů, strohý a šedý, s úzkými lomenými okny. Prosté průčelí paláce se ostře lišilo od bohatě zdobeného portálu chrámu, což podtrhávalo zásadu, kterou Uodalrích hlásal a sám sejí držel, totiž že církev má žít v chudobě.
Uodalrích chodil v prosté tmavé suknici a kožených botách, jediné klenoty, kterými.se zdobil, byl zlatý prsten s ostatky a křížek ze vzácného dřeva.
Vnitřek jeho domu byl zařízen velice prostě. Nikde žádná ozdoba krom kříže nebo svatého obrazu, které byly v celém paláci všeho všudy tři a všechny pocházely z odkazu zámožného rytíře, který dal také postavit chrám.
Přesto, že byl Uodalríchův dům zařízen jednoduše a neokázale, byl pohodlný. Měl čtyři patrová křídla svírající mezi sebou malý čtvercový rajský dvůr, kde Uodalrích rád rozjímal a vedl učené debaty. Když ho navštívil Gudleifr, většinou rokovali tady pod arkádami, které dvůr vroubily. Proto šel Kaun najisto a věděl, že tu svého pána najde. Doprovázel ho jen schlíplý Ioann a unavený Arnwald, ostatní se raději uklidili z dosahu králova hromobití, které očekávali.
Uodalrích s Gudleifrem seděli ve stínu loubí a byli tak zabráni do rozhovoru, že ani nezpozorovali jejich příchod. Kaun si klekl najedno koleno, sklonil hlavu a vyčkával. Ioann nepoklekl, protože jakožto princ nemusel, a Arnwald nepoklekl, protože se obával, že by pak těžko vstával. A tak zůstal stát, a aby se neřeklo, hleděl po Kaunově vzoru do země a prohlížel si kamenné dlaždice.
Když si jich král stále nevšímal, Kaun si nenápadně odkašlal. Teprve teď si Gudleifr uvědomil, že tu někdo je, „Co se stalo, Kaune, že jste se vrátili tak brzy?“ podivil se. „To jste nemohli ani nic ulovit.“
„Nech si vyprávět od prince, králi,“ povzdechl si Kaun, „co jsme ulovili.“
Arnwald se nepokrytě zachechtal, ale než po něm stačil Gudleifr střelit vražedným pohledem, tvář mu zkameněla.
U Orlyga, jsem to hlupák! pomyslil si. Když mě Amaler nenaučil, jak se chovat při slyšení u krále, neznamená to ještě, že musím vypadat jako křupan. Rozhodl se, že si bude brát příklad z Kauna, aby neprovedl další nepřístojnost, a nasadil zkroušený výraz kajícníka. Uodalrích si té několikeré změny obličeje všiml a pousmál se; cizí mladík mu začal být sympatický.
Princ zatím vyprávěl otci, co se přihodilo. Mluvil stručně a rychle a ani se nesnažil nějak ospravedlňovat, protože z vlastní zkušenosti věděl, že by mu to nebylo nic platné.
Když skončil, obrátil na krále nevinné oči.
„Nevím, na koho z vás se mám zlobit víc,“ řekl král a na čele mu naběhla žíla,, jestli na tebe, synu, že jsi neposlechl Kauna, nebo na tebe, Kaune, že jsi na Ioanna nedával lepší pozor. Královna mi ale už několikrát kladla na srdce, abych vaše spory soudil spravedlivé. A proto myslím, že větší vina leží na straně Ioannově, protože ten už by se měl umět chovat jako následník trůnu, a tak, přesto, že ho už dost vytrestal ten kanec, se domnívám, že bude nanejvýš spravedlivé, když se odebere do svého pokoje a tři dny z něj nevystrčí ani špičku nosu. A abych nezapomněl, Ioanne, každý den opíšeš dvě stránky z matčiny knihy.“
Ioann utrápeně vzdychl, ale vědom si své viny nesl trest statečně. „A obrázky musím překreslovat taky?“ zeptal se jen.
„Překreslovals je minule?“
„Ano.“
„Tak v tom pokračuj. Ať je kniha opsaná celá a pak se můžeš chlubit dětem, že je to tvoje dílo.“
„Můžu jít?“
„Jistě,“ kývl Gudleifr. „A krasopisně, synku, krasopisně!“ křikl za odcházejícím princem.
Kauna mile překvapilo, že se král nerozlítil jako minule. Zvedlo mu to náladu.
Když Ioann zmizel, obrátil se král na Arnwalda. „Chtěl bych ti poděkovat, Arnwalde Drakobijče, za život svého syna. Máš-li nějaké přání a bude-li to v mých silách, rád ti je splním.“
Arnwaldovi vytanula na mysli šibenice s popravenými druhy a zalitoval, že se s králem nesetkal dřív. Už už chtěl říct, že nechce nic, když si vzpomněl na svůj dávný sen.
„Koně! Chtěl bych koně, pane!“ vyhrkl.
„Máš ho mít,“ usmál se král. „Až se ti zahojí rána, vybereš si v mých stájích, kterého budeš chtít. A teď tě Kaun odvede nahoru a zavolá ti lékaře.“
S tím je Gudleifr propustil a věnoval se dál svým panovnickým záležitostem.
„Ten mladík, co zachránil tvého syna, synu,“ řekl otec Uo-dalrích a trochu se zarazil na tím, jak větu formuloval, „se mi velice zamlouvá. Na tvém místě bych se ho pokusil získat do svých služeb. S tou ránou se tu nějakou dobu zdrží a mezi tím si s ním můžeš promluvit a přesvědčit se, zda by toho byl ho-den.“
„Copak hoden,“ mávl rukou král, „hlavně jestli má taky mozek a umí kromě lovení divokých prasat i myslet.“
Arnwald zůstal v Uodalríchově paláci skoro tři neděle a za tu dobu si ho chromý král několikrát zavolal do své komnaty a dlouho s ním rozprávěl. Velice ho překvapilo, když se dozvěděl, že Arnwald zná Starý jazyk, a často s ním pak hovořil touto řečí. Arnwald to uvítal s radostí, protože to byla vlastně jeho rodná řeč. Amaler ho sice učil jazyk lidí, a když Arnwald opouštěl Hvozd, mluvil jím plynně, ale ještě několik let mu byla řeč lesních mužíků bližší než řeč lidská.
Gudleifr brzy shledal, že Arnwald je dosti vzdělaný a má notnou dávku přirozené moudrosti na to, aby se mohl měřit s mnoha učenci žijícími na královském dvoře.
Když mu Arnwald po třech nedělích oznámil, že chce odjet, a jestli si tedy může vzít toho koně, nabídl mu, aby zůstal.
„Urazím tě, králi, když odmítnu?“ zeptal se Arnwald opatrně, protože už dobře znal Gudleifrovu vznětlivost.
„Ne, neurazíš,“ řekl král, „ale rozmysli si to.“
„Kolik času mi dáš na rozmyšlenou?“ otázal se Arnwald.
„Kolik bych chtěl?“ oplatil mu otázku král.
„Rok.“
Král se zasmál.
„Myslel jsem, že řekneš den nebo dva. Ale budiž. Za rok tě budu čekat. Najdeš mě buď tady, nebo na Udi.“
Arnwald se rozloučil, ve stájích si vybral krásného šedáka s černou hřívou a širokým krkem. Nozdry měl růžové a to prozrazovalo ohnivou krev. Nádavkem dostal postroj a váček, ve kterém zvonilo třicet stříbrných ridilů.
Nějakou dobu se bezcílně potuloval po kraji. Občas se dostal do nějaké půtky, občas si vyzkoušel, jestli ještě nezapomněl své zlodějské kousky, mnohokrát jeho divoké srdce vzplálo láskou k nějaké panně, ale stále ještě nebyl rozhodnut, zda vstoupí do Gudleifrových služeb nebo ne. Nakonec dospěl k názoru, že nejlepší bude, když se poradí s Amalerem, a zamířil na jih ke Hvozdu.
Čím blíž se dostával, tím víc se ozýval stesk po domově, a když projížděl místy, kde se seznámil s Ulmerem a Jerechem, nejraději by měl křídla, aby se dostal do Velké jeskyně co nejdříve.
Vor, na kterém před dvěma a půl rokem plul po řece Aslég, byl už dávno shnilý, a tak mu nezbylo nic jiného, než si srou-bit nový, tak velký, aby unesl jeho i koně. Zvíře se zprvu zpěčovalo na prám vstoupit, ale nakonec si dalo říct a Arnwald mohl odrazit od břehu. Zdálo se mu, že cesta zpátky trvá déle, než když jel z Hvozdu, ale buď to bylo tím, jak se těšil domů, nebo tím, že tentokrát se plavil proti proudu.
Cestičku vedoucí od Aslég k vodopádu na Zelené řece málem přehlédl, jak byla zarostlá, a musel šiji prosekávat tesákem.
Další potíž nastala, když po hřebečkovi chtěl, aby prošel po skalní římse za vodopádem. K tomu ho nepřiměl, protože kůň nebyl zvyklý jako malí, chytří a rychlí koníci lesních mužíků vracet se den co den z pastvy do jeskyně na noc.
Arnwald ho tedy odsedlal a nechal ho popásat se venku. Nejdřív sice měl obavu, že mu ho někdo ukradne, ale pak si uvědomil, že už je doma ve Hvozdu, a že lesní mužíci mají daleko do lidské zkaženosti, a klidně ho tam nechal. Potom přešel po římse až ke vchodu do Domu a vstoupil do chodby.
Podlahy nejpoužívanějších chodeb v Domě byly hladké, zbavené kamení a krápníků, kromě těch několika, které byly ponechány proto, aby se na ně daly upevnit louče. Stejně tak byly otlučeny velké krápníky i ze stropů. Chodba, která ústila na římsu, se pozvolna svažovala a vedla do velké hloubky, klikatila se a rozvětvovala v mnoho menších chodeb a chodbiček a jeskyní. První velká jeskyně u vchodu byla vyhrazena koníkům a Arnwald doufal, že naučí do jeskyně chodit i svého hřebce.
Konečně stanul na prahu Velké jeskyně a se zjihlým srdcem se rozhlédl kolem sebe.
Velká jeskyně vypadala jako pokrytá modravým ledem. Byla rozlehlá a tak vysoká, že přesto, že se do ní sestupovalo dlouhou klesající chodbou, sem shora pronikalo denní světlo. Ze stěn jeskyně ústilo množství otvorů do jiných, menších jeskyněk nebo chodeb, byly plné výklenků, říms, schodišť – ať už vytesaných do kamene, nebo náhodně vzniklých – a modře a žlutě planoucích pochodní. Jeskyně byla členěna mohutnými krápníkovými sloupy a plošinami, které tvořily terasy a balkony.
Na pravé straně Velké jeskyně měl Amaler svou pracovnu, nízkou, širokou, leč krátkou jeskyni, oddělenou stěnou z krápníků, které z podlahy vyrůstaly a u stropu končily.
„Otče Amalere!“ zavolal Amwald.
„Vítám tě doma, chlapče,“ ozval se hluboký Amalerův hlas z pracovny. „Pojď dál.“
Amwald odhrnul závěs, který tu byl místo dveří, a vstoupil dovnitř.
„Tak jsi se konečně vrátil,“ pokýval stařec hlavou a zavřel knihu, ve které si právě četl. Pohybem ruky zarazil Arnwalda, který se zrovna nadechl, aby něco řekl.
„Hlavně se neomlouvej za to, že jsi utekl. Já věděl, že se k tomu chystáš, a dokonce jsem poslal Traga, aby se podíval, jestli jste ten vor postavili pořádně.“
„Jak jsi to mohl vědět, otče Amalere, že chci odejít z Hvozdu?“
„Málo věcí se dá utajit tak, aby se o nich nikdo nepovolaný nedozvěděl,“ usmál se Amaler.
Arnwalda napadlo, jestli třeba nemluvil ze spaní, ale nahlas to neříkal, a pak Amalerovi vyprávěl, co za ty necelé tři roky ve světě lidí prožil, Amaler někdy souhlasně pokyvoval hlavou a někdy nespokojeně mručel. Pak ho poslal, ať si odpočine, a zavolal Waltheriho, aby se přišel se svým přítelem přivítat.
Arnwald se doma zdržel několik měsíců, a než znovu odjel, zašel ještě jednou za Amalerem a teprve teď se ho zeptal na to, kvůli čemu se vlastně vrátil a na co úplně zapomněl.
„Otče Amalere, poraď mi, mám jít ke králi Gudleifrovi nebo ne?“
„Jdi, Arnwalde, jdi. Vychovával jsem tě k tomu a nebylo by dobré, kdybys neuposlechl toho, co ti bylo souzeno. Jdi a vezmi s sebou i Waltheriho, je mu sedmnáct, tak už je dost starý na to, aby dokázal snášet krutost lidského světa. Vy dva, ty a Waltheri, jste byli předurčeni jako jedni z jedenácti družiníků krále Gudleifra, chovejte se tedy podle toho, ať na vás mohou být lesní mužíci hrdí. Dostanete ode mne tyto dva amulety,“ přisunul k Arnwaldovi dva krásné tepané oválné plíšky z modročerného kovu, v nichž bylo zasazeno několik barevných průzračných kamenů. „Ty vám pomohou, budete-li ve velké nouzi.“
Arnwald poděkoval a odešel, aby se s Waltherim připravili na dalekou cestu. Pak se rozloučili s Amalerem a s Velkou jeskyní a vyrazili do světa lidí.
Vyjeli v době, kdy zima je teprve na ústupu a kdy se mezi sněhem zelená první tráva, kdy paprsky slunce dosud nedokážou prohřát mrazivý vzduch a kdy je zem šedá, hnědá, bílá sněhem a zelená prstíky jara, kdy za svítání zpívají ptáci a za nocí se z lesů plíží hladové lišky.
Vzduch voněl novým životem a dva mládenci ho vdechovali plnými doušky. Přesto, že k sobě přilnuli víc než dva bratři, byl jeden druhému takovým protikladem, jako dokáže být jenom den noci. Waltheri měl, jako všichni jeho soukmenovci, vlasy světlé a oči zelené jako lesní tůně, Arnwald byl snědý a oči mu pod tmavou hřívou zářily jako dva uhlíky. Jestliže byl Waltheri mírný jako potůček v nížinách, pak byl Arnwald divoký a nespoutaný jako horská bystřina při jarním tání. Jestliže Waltheri, nejlepší lučištník, jakého kdy země Éllad nosila, vystřelil, pak proto, aby se pokochal svým uměním. Jestliže sáhl po zbrani Arnwald, pak proto, aby zabil. Jestliže Waltheri miloval umění, Arnwald dával přednost bitevní vřavě. Přesto bylo mezi nimi neviditelné něžné pouto, které by dokázala prorvat jedině Smrt, a jeden pro druhého by do ohně skočil.
Minuli místo, kde se Arnwald setkal s Ulmerem a Jere-chem, a při vzpomínce na ně ho bodlo u srdce. Tak jako sníh mizel pod paprsky slunce, tak nenávratně se ztratili i oni z jeho života a zanechali v něm jen vzpomínku na jeden jediný rok, první rok prožitý mezi lidmi, plný zážitků a nových zkušeností, které mu život v Hvozdu dát nemohl.
Pak uhnuli od řeky Aslég a zamířili na severovýchod ke Karladě. Spíš by sice nalezli Gudleifra na Udi, ale Arnwald neměl tušení, kde hrad hledat.
Dostali se do řídkého lesníka, kde dosud ležel sníh, slezli tedy s koní a šli dál pěšky. Cestou po sobě házeli sníh a setřásali ho na sebe z větví. Smáli se tomu, uřícení a zpocení, pak si pečlivě utírali mokrou zbroj, aby nezrezivěla, a vzápětí byli zase plní sněhu.
Na kraji lesa se zastavili a rozhlíželi se po krajině. Stáli na svahu, vpravo dole od nich byl rybník, kousek od něj malá víska. Na stráni dál od lesa už sníh nebyl, jen sem-tam malý bílý ostrůvek, a jinde už byla vidět loňská zhnědlá a polehlá tráva, protkaná řídce sněženkami, šafránem a trávou a hustě zbytky myších chodbiček. U lesa bylo ještě sněhu dost a Arnwald do něj svého o rok mladšího druha s chutí hodil. Za chvíli se váleli v závějích oba, nedbajíce na to, co dělají koně a co se děje kolem nich, rozchechtaní a šťastní, přesvědčení, že se jim nikdy nemůže nic stát a svět že je jim po kolena.
V jednom okamžiku vykoukl Waltheri ze sněhu a jaksi zrozpačitěl.
„Arnwalde, podívej,“ upozornil přítele.
Arnwald si vytřel z očí sníh a koukl se směrem, kterým ukazoval Waltheri. Od rybníčku k nim mířili dva ozbrojení jezdci, na slunci se jim leskla zbroj jako ze zlata, a jak zářila, vypadali ještě větší a hrozivější než ve skutečnosti.
„U Orlyga,“ zaklel Arnwald a skokem byl u koně. Zvířata naštěstí zůstala tam, kde je jejich páni zanechali, a tak bylo dílem okamžiku dostat se do sedel. Rychle ze sebe otřepávali sníh a čekali, co ti druzí.
„Hej!“ křikl jeden z ozbrojenců. „Kdo jste a co tu chcete?“
„Co je vám po tom?“ opáčil Arnwald.
„Hodně!“
„Nemyslím,“ houkl Waltheri, ještě rozparáděný z rvačky s Arnwaldem.
„Ptali jsme se vás, kdo jste, a čekáme na odpověď!“ zvolal druhý zbrojenec, kterému seděl na rameni havran.
„Řekněte nám svá jména a dozvíte se i naše,“ řekl Arnwald.
„Ptali jsme se vás první, a pak, není naším zvykem představovat se komukoliv.“
Arnwalda urazilo, zeje pokládán za kohokoliv.
„Stydíš se snad za své jméno?“ vzkřikl. „Když ty nechceš říct, kdo jsi, tak proč my bychom měli svá jména sdělovat kdejakému obejdovi?“
Jezdec s havranem na rameni, označený Arnwaldem neuváženě za obejdu, tasil meč.
„Buď odvoláš, cos teď vypustil ze své nevymáchané huby, nebo se budeme bít, a pak z toho tak lehce nevyvázneš!“ zahulákal vztekle.
„Nemám důvod odvolat,“ křikl Arnwald a vyzývavě zamával kopím ve vzduchu. Když však viděl, že jeho sok nemá kopí ani oštěp, odhodil je a rovněž tasil. Waltheriho luk putoval za Arnwaldovým kopím.
Ti dva dole se chvíli radili, a pak ten větší popojel kousek dopředu.
„Poslední varování: Buď řeknete svá jména, nebo se vás zeptají naše zbraně!“
Arnwald v odpověď udeřil mečem o štít.
Povzbudivě se na sebe s Waltherim podívali a jejich úsměv říkal asi tolik: Ti nám toho tak udělají! Copak ty dva učili Trag a Arro bojovat? Copak ti dva umí bojovat s draky jako Arnwald? Je snad boj s člověkem těžší?
Pak pobídli koně a rozjeli se neznámým jezdcům vstříc. Byli ve výhodě, protože jeli z kopce, a přece, když se srazili štít se štítem, měl Arnwald co dělat, aby se v sedle udržel, a Waltheriho náraz srazil z koně. Arnwald zahlédl, jak se Waltheri sbírá ze země a jeho kůň cválá opodál. Víc neměl čas sledovat.
Když Waltheri zjistil, že mu kůň utekl, bez prodlení vyzval svého protivníka, ať sestoupí z koně, což tento ihned učinil a bili se opěšalí.
Arnwaldův soupeř se nijak nenamáhal s tím, aby útočil, zachytával zuřivé rány a svůj meč nechal odpočívat. Teprve když zpozoroval, že Arnwald začíná umdlévat, několika rychlými a silnými ranami ho bez zjevné námahy dostal z koně dolů, aniž ho poranil, a než se mládenec nadál, měl ruce svázané za zády vlastním opaskem.
Waltheriho protivník byl mnohem temperamentnější než Arnwaldův a rány na lesního mužíka jen pršely. On sám zasadil jen jednu, a ta sotva pronikla pletivem drátěné košile a bojovníka jen lehce škrábla. Ve chvíli, kdy Waltheri šlápl do díry, která tu zbyla po kameni odplaveném tajícím sněhem a na okamžik ztratil rovnováhu, rozpřáhl se ten druhý ke strašlivé ráně, která měla Waltheriho rozetnout od ramene po opasek. Waltheri zahlédl záblesk čepele ve slunci a jen tak-tak stačil meči nastavit štít, který sice ránu zachytil a zmírnil její sílu, ale zbraň po něm sklouzla a zasekla se Waltherimu téměř tři palce hluboko do levého boku.
Waltheri klesl na kolena, ale hned se zase vzchopil. Krev, která z rány vytryskla, potřísnila zbroj a plášť jeho soka. Waltheri cítil velkou slabost a nemohl hýbat levou rukou, která držela štít, a proto jen malátně odrážel soka mečem, a tak se stalo, že rána, která měla dopadnout drtivou silou na jeho přilbu a rozseknout mu lebku až k dolní čelisti, ho nezabila, ale jen omráčila, protože jak nastavil svůj meč nepřátelskému ostří, podařilo se mu šťastnou náhodou stočit jeho čepel tak, že ho zasáhla jen na plocho. Přesto však padl k zemi jako podťatý. Jeho přemožitel ho obrátil na záda a ohledal ho.
„Je po něm, Dangrude,“ křikl na svého společníka.
„To snad nemuselo být,“ řekl Dangrud.
„Je mi to líto, chlapče,“ obrátil se ten první na Arnwalda, „ale vina neleží na naší straně.“
Arnwald se na něj vrhl a Dangrud ho strhl zpět.
„Jedeme ke králi,“ zahučel, vyhodil Arnwalda do sedla, přivázal si Waltheriho koně ke svému hřebci a vyrazili.
Ze smrku, který rostl na pokraji lesa, se vznesl havran a přistál na rameni muže, který bojoval s Waltherim.
„Neměl jsi zabíjet lesního mužíka, Siane,“ zakrákoral, „to byla velká chyba.“
Když odjížděli, tekly Arnwaldovi po tvářích slzy a ani se je nesnažil zakrýt.
Waltheri, o kterém si mysleli, že je mrtev, se probral z bezvědomí asi za čtyři hodiny, ve chvíli, kdy u rybníčka pralo sedm vesnických děvčat v bílých košilích, v kožešinových kazajkách a s bosýma nohama, protože u vody bylo mokro, s copy obtočenými kolem hlavy a s rozesmátými hlasy.
Waltheri si s námahou sundal z hlavy přilbu a rozepjal řemeny štítu, když se však chtěl svléci z kroužkové košile, protože se obával, zeji neunese, znovu omdlel, ale tentokrát jen na chvilku. Pak se postavil na vratké nohy a klopýtal dolů k pradlenkám. Jedna z nich si ho všimla, vypískla a ukázala na něj. Ostatní se shlukly do houfu jako káčata, připraveny vzít nohy na ramena, kdyby toho bylo zapotřebí, ale v příštím okamžiku, ve chvíli, kdy Waltheri klesl k zemi, věděly jistě, že pokud tu někomu hrozí nebezpečí, ony to jistě nejsou, Rozeběhly se k němu a až se zajíkly, když viděly ránu a rudou stružku, která se táhla směrem, kterým se Waltheri připotácel.
„Panebože, vždyť vykrvácí,“ lekla se ta nejmenší.
„Tak neječ,“ dala jí herdu do zad macatá plavovláska, její starší sestra, „a běž pro Sigelindu.“
Malá se rozeběhla, až se jí hlavička třepala.
„Doneste sem cejchu, naši, taje největší,“ nakázala plavovláska, „položíme ho na ni a půjdeme Sigelindě naproti.“
„A jeho zbraně?“ otázala se jedna pradlenka, když si všimla, že nahoře na svahu odráží sluneční paprsky velký štít.
„Někdo pro ně potom dojde,“ řekla plavovláska. Položily Waltheriho opatrně na prostěradlo, uchopily cíchu za rohy a kraje a pomalu se vydaly do vsi. Asi na půl cesty potkaly vysokou krásnou dívku s vlasy jako plamen. Mohlo jí být čtyřiadvacet let, víc určitě ne. Rudé vlasy měla na rozdíl od ostatních rozpuštěné, dlouhé téměř až ke kolenům, kadeřavé a na čele upevněné zlatou obroučkou.
Pohlédla kočičíma zelenýma očima na raněného a dotkla se prsty jeho zápěstí. Pak mu nastavila dlaň před chřípí a čekala, zda ucítí dech. Zřejmě byla spokojená, protože pokývala hlavou a pokynula dívkám, aby chlapce donesly do její chalupy. Sama šla napřed a zavolala kováře, aby sundal Waltherimu zbroj. Kovář přeštípal kleštěmi kroužky drátěné košile a snadno ji z raněného stáhl. Sigelinda ho s díky poslala pryč a pak přepečlivě ošetřila Waltherimu hlubokou ránu na boku i rozbitou hlavu.
Zatímco Waltheri, ošetřen něžnýma a obratnýma rukama spanilé Sigelindy, ležel na lůžku v její chalupě pohroužen v hluboký posilující spánek hraničící s bezvědomím, způsobený Sigelindiným lektvarem, Arnwald zuřil zavřen ve věži, kam ho Sian s Dangrudem zamkli, než se vrátí král z Karlady, kam zajel za otcem Uodalríchem. Zpátky měl přijet za deset dní a to připadalo Arnwaldovi jako nekonečně dlouhá doba.
Jednou se mu podařilo vyrazit dveře a porval se se dvěma strážci. Byl by je přemohl, kdyby se tu nenachomýtl jeden králův druži-ník, na slovo vzatý obr, který mu zkroutil ruce za záda a zase ho zavřel.
Konečně se Gudleifr vrátil na Udi a Sian mu hned řekl, co se přihodilo. Jakmile král zaslechl Arnwaldovo jméno, zajiskřily mu oči a kázal, ať zajatce přivedou.
Arnwald přišel, podmračený a špinavý, a bylo na něm vidět, že hodně bděl a hodně plakal. Klouby na prstech měl zkrvavené od toho, jak bušil do dveří.
„Jsem rád, že se znovu setkáváme, Arnwalde Drakobijče,“ usmál se na něj přívětivě král, a jeho družiníci se podivili, jak to, že ho zná, a nejvíce Sian s Dangrudem.
„Zato já nejsem rád,“ odtušil Arnwald nasupeně, „protože to, co našemu setkání předcházelo, bylo víc než zlé.“
„Slyšel jsem, že jsi se bil s mými prvními družiníky, se Sia-nem Hnědookým a Dangrudem Zadumaným, a Dangrud mi řekl, že ses bil nadmíru dobře.“
„Ale nebil jsem se s nimi sám!“ vykřikl Arnwald. „Měl jsem přítele! Jeli jsme k tobě a oba jsme chtěli vstoupit do tvých služeb. Jenže jsme potkali tvé družiníky a ti nás bezdůvodně napadli. A tenhle,“ Arnwaldův chvějící se ukazováček mířil na Sianovu hruď, „zabil Waltheriho!“
„Dávej si pozor na to, co říkáš,“ obořil se na něj Sian. „Nenapadli jsme vás bezdůvodně, ale až potom, co jste odmítli odpovědět na naše otázky a začali jste nás urážet. Měli jsme právo se vás zeptat, kdo jste, když jsme hlídkovali na hranicích!“
„Ticho!“ zahřímal Gudleifr. „Nebudete tu na sebe štěkat jako psí láje! To si necháte říkat královi družiníci?“
„Já si tak neříkám,“ odsekl Arnwald a družiníci ztuhli v očekávání, jaké hromobití po téhle drzé poznámce král spustí.
Gudleifrovi naběhla na čele žíla.
„Arnwalde Drakobijče, ty zapomínáš, před kým stojíš! Jen to, žes zachránil život mému synovi, mě ještě zdržuje od toho, abych tě nechal vymrskat z hradu! Chováš se velmi troufale!“
„Ty na mém místě by sis nepočínal jinak! Vyjel jsem do světa lidí v domnění, že lidé jsou dobří. Nebyl jsem tu ani tři dny a už mě málem zabili. Mé první dva přátele pověsili, a když jsem se rozhodl vstoupit do tvých služeb, mého druha od dětství zabijí tví družiníci! Co bys dělal na mém místě?!“
Arnwald křičel na krále a tekly mu slzy a král řval na Ar-nwalda a na čele mu tepala žíla a jeho družiníci si přáli být sto sáhů pod zemí.
Jak Arnwald prudce rozkládal rukama, rozhalila se mu na prsou košile a král si všiml talismanu, který Arnwald dostal od Amalera.
„Pojď sem“ nakázal mu náhle tichým hlasem a Arnwald překvapeně zmlkl.
„Pojď sem,“ opakoval Gudleifr, když se Arnwald nehýbal z místa. Arnwald si utřel nos rukávem a pokročil k němu. „Blíž,“ řekl netrpělivě král a vyklonil se z lůžka, které tu bylo místo trůnu. Arnwald došel až k němu a Gudleifr natáhl ruku a vzal do dlaně jeho amulet.
„Odkud ho máš?“ zeptal se, když si ho pečlivě prohlédl.
„Od svého pěstouna,“ odpověděl podmračeně Arnwald.
„A tvůj přítel… měl také takový?“
Arnwald kývl.
„Dangrude, Baldě, Asgeirre, na koně a jeďte pro toho druhého a přivezte mrtvolu sem, rychle!“ křikl král. „A dejte Ar-nwaldovi plášť a koně!“
Než se Arnwald nadál, seděl v sedle svého šedáka a všichni čtyři se tryskem hnali k místu, kde Sian s Dangrudem nechali ležet podle svého mínění mrtvého Waltheriho.
Plášť, který král nakázal dát Arnwaldovi, byl svrchu světle šedý a zespoda černý, lemovaný červeně, a ušit byl z měkké, teplé a lehké látky. Takový nosili všichni Gudleifrovi družiníci a brali to jako odznak svého postavení. Kdyby to Arnwald věděl dřív, asi by se s Waltherim do té bitky nepouštěl.
Dojeli na místo, kde měl podle nich ležet Waltheri a už se pomalu rozkládat, ale stráň byla holá a pustá a jen krvavé skvrny na suché trávě, které ještě nesmyl tající sníh, dokazovaly, že jsou na správném místě.
Prohledali celý svah a kus lesa, ale nikde neobjevili ani mrtvolu, ani čerstvý hrob, a tak se rozhodli, že se ještě poptají ve vesnici. Od souboje neuběhlo mnoho dní, jen dva týdny, vesničané si určitě budou pamatovat, kam se padlý hoch poděl.
Byli ještě hodný kus od vesnice, když z krajní chalupy vyběhla rusovláska a zastoupila jim cestu.
„Hej, páni rytíři,“ křikla na ně, Jestli hledáte plavovlasého lesního mužíka Waltheriho s ránou na boku, pak ho najdete u mě v chalupě!“
„Cože?!“ zajásal Arnwald a skokem byl z koně. „Waltheri žije?“
V letu uchopil Sigelindu, několikrát se s ní zatočil, postavil ji na zem a vletěl do chalupy.
„Waltheri!“ vykřikl, když spatřil svého oplakaného druha na lůžku pod oknem.
„Arnwalde,“ vykulil oči Waltheri, pobledlý a s propadlými tvářemi, „tebe nepověsili?“
„Ještě to tak,“ ušklíbl se Arnwald. „Jen mě zavřeli do věže. Myslel jsem, že jsi mrtvý.“
„Skoro,“ pousmál se Waltheri. „Ale Sigelinda mě z nejhoršího vykřesala.“
„To je ta zrzavá?“
Waltheri kývl.
„Tos měl tedy lepší společnost než já,“ řekl Arnwald a vzpomněl si na chlupatého pavouka, který s ním sdílel jeho vězení a se kterým se dělil o jídlo, protože v cele nebyly žádné mouchy a pavouk by zašel hlady.
Zatímco vyprávěl Waltheri Arnwaldovi, jak se dostal k Sige-lindě, a Arnwald Waltherimu, co prožil od té doby, co ho Sian s Dangrudem zajali, plísnila venku Sigelinda zbylé družiníky.
„Bylo to ohromně statečné, nechat málem vykrvácet raněného přítele a klidně si odjet,“ prskala. „Kdyby nešla děvčata ze vsi prát, kdo ví, jak by to dopadlo. Myslela jsem, že rytíři mají v těle aspoň kousek cti, a ne že se chovají hůř než chrapouni ze vsi.“
„Jen jeden z nás je rytíř rodem,“ podotkl Asgeirr.
„To je vidět,“ ušklíbla se Sigelinda. „Smím vědět, který?“
Asgeirr ukázal na Balda.
Sigelindě v očích zazářilo čtverácké světýlko.
„O promiň, vznešený rytíři, dotkla-li jsem se svými slovy cti tvé a srdce chrabrého,“ uklonila se Baldovi a pokračovala ve své posměšné řeči. „Tys jistě nebyl mezi těmi chámy, kteříž nedbajíce ničehož krom pychu a plného panděra nechali v krvi ležet druha svého a sami spěchali se nažrat a s děvkami poveselit!“
Bald ochotně přistoupil na její hru a poklekl jí u nohou.
„Pravdu díš, děvo přespanilá, že já nebyl zde v onu dobu, než nenazývej druhy mé chrapouny, sic rozhněvati bych se musel a tebe potrestati, neboť ač nejsou rodu rytířského, přec stejně ušlechtilá krev jako mě, ba možná ušlechtilejší, jim v žilách koluje. A věz, že více bolí slova nespravedlivá z úst takového květu líbezného, jako jsi ty, než z pysků odporné babice, byť stejně pronesena byla.“
Sigelindu uvedl lehce do rozpaků, když ji nazval líbezným květem, protože nevěděla, jestli to myslí vážně nebo žertem.
„Poslouchej, děvče,“ řekl jí Dangrud, „přestaň nám nadávat. Kdybys ho viděla v tu chvíli, co já, ani ve snu by tě nenapadlo, že by ještě někdy mohl otevřít oči. A buď si jistá, že mě to nemrzí o nic míň než Arnwalda, že jsme ho tu nechali ležet.“
Sigelinda si odhrnula pramen vlasů, který jí padal do obličeje, na záda.
„Ráda ti to věřím, rytíři.“
„Nejsem rytíř.“
„Odpusť, pane, ale pro mne je každý ozbrojenec rytíř, protože sem na ves málokdo přijede a je lépe, když se k neznámým chová chalupník uctivě, třeba uctivěji, než zasluhují, než aby si nechal zapálit střechu nad hlavou.“
„Tys sama ses té zásadě před chvíli zpronevěřila,“ usmál se Bald.
„Já se té zásadě často zpronevěřuju,“ odsekla Sigelinda, jejíž smířlivá nálada byla ta tam.
„Myslíš, panno,“ zeptal se Asgeirr, „že může Waltheri jet s námi na Udi?“
„Proč by nemohl? Jsem snad jeho chůva, že se mě ptáš na svolení?“
„Ptal jsem se, jestli vydrží cestu, ne, jestli ho pustíš.“
„To nevím,“ přiznala Sigelinda. „Nejela jsem nikdy na koni a netuším, jak je to namáhavé, a taky nevím, jak je daleká vaše cesta.“
„Tak snad abych se na něj radši podíval,“ řekl Asgeirr a vešel do chalupy.
Za chvíli se objevil ve dveřích s Arnwaldem a Waltherim, kterého z obou stran podpírali. Bylo vidět, že je Waltherimu ještě hodně špatně, ale oči mu vesele svítily a pusu měl od ucha k uchu. Arnwald mu nesl kovářem poničenou zbroj.
„Když pojedeme pomalu,“ řekl Asgeirr svým druhům, „tak to zvládne. Ale poleží si hezky dlouho. Sian dělá všechno důkladně.“
Pomohli Waltherimu do sedla a pomalu se rozjeli na Udi. Sigelinda se za nimi dlouho dívala, a když se Bald otočil, zamávala mu. Jeli zvolna a často odpočívali, takže když dorazili na hrad, byl už král od čekání celý netrpělivý a podrážděný. Dangrud mu oznámil, že Waltheri žije, což krále nadmíru překvapilo, a požádal, aby k němu Asgeirr zašel hned, jakmile převáže Waltherimu rány. Od něj si nechal vyprávět, jak se zraněnému lesnímu mužíkovi daří, a když slyšel, že to není tak zlé, jak se na první pohled zdá, značně si oddychl a Asgeirr si toho všiml. Osmělil se zeptat krále na věc, které mu vrtala hlavou.
„Všiml jsem si, králi, jak tě zaujal Arnwaldův talisman, a všiml jsem si, že Waltheri má také takový. Leží ti na srdci Waltheriho zdraví. Je snad nějaká souvislost mezi těmi dvěma muži, jejich talismany a tebou?“
„Je, Asgeirre,“ řekl král po krátkém zaváhání. „Ten amulet je nakreslen v jedné prastaré knize, ze které jsem už vyčetl mnoho věcí týkajících se osudu země Éllad, a tak jsem věděl, že ti, kterým talismany patří, mají být mými družiníky. A věděl jsem, že ty talismany pro mne jednou budou velmi důležité. Proč, to se časem dozvím já i ty i ostatní družiníci.“
„Když jsi věděl, králi, že mají být Arnwald s Waltherim tvými družiníky, věděl jsi to i o nás?“
„Ano.“
„A víš i, kdo se teprve tvým družiníkem stane?“
„Ještě ne.“
„Jak to?“
„Protože listy v té knize nejsou ještě všechny popsány. Až se tak stane, bude naše dílo u konce. Východní a Západní království země Éllad se spojí v jeden stát.“
Asgeirr sice nechápal, jakou má spojitost osud Élladu s královou knihou, ale Gudleifř mu to nevysvětloval a poslal ho pryč.
Několik dní po té přinesl Arnwald Waltherimu plášť královských družiníků.
„Gudleifr posílá,“ řekl a přehodil šedý plášť přes židli tak, aby na něj Waltheri viděl. „Teď už patříme do jeho družiny oba dva.“
Zasmáli se tomu, jako by to bylo něco kdovíjak veselého. Kdyby věděli, co je čeká, asi by se tolik nesmáli. Ale nevěděli to a stejně by jim asi mnoho nepomohlo, kdyby věděli.
Nutno podotknout, že jediný Arnwald si mohl na krále otvírat hubu, aniž mu to vyneslo nějaký trest. Ani Sian, první dru-žiník, si ke Gudleifřovi nemohl dovolit to, co Arnwald, a Bozi vědí, proč tomu tak bylo, snad proto, že v Arnwaldovi nalezla zalíbení královna Adalheit.

O VESELÉM REIULFOVI

Na severu země Éllad, skoro až tam, kde začínají skalnaté pouště, leží jezero obklopené hustým bukovým lesem. Na břehu jezera stojí mohutný strom, tak mohutný, že jej neobe-jme pět mužů, a v tomto stromě sídlí víla Alwara. Ten les je jejím královstvím a zvířata, která v něm žijí, jsou nazývána jejími dětmi, a málokdo tam proto loví. V Alwařině buku žije několik dívek, které jí slouží, a je to lesní zvěř, které dala Alwara schopnost převtělovat se do lidské podoby.
Jednou se stalo, že v tomto lese zabloudil mladý lovec. Byl zdaleka, proto neznal zvláštnosti toho lesa, a byl sám, protože sem s ním nikdo na lov jít nechtěl. Lovec se dostal tak hluboko, že ho zastihl soumrak dřív, než našel cestu zpět. Rozhodl se tedy, že v lese přespí, a uložil se ke kořenům štíhlého stromu na kraji malého paloučku.
Dlouho nemohl usnout, protože se v lese ozývaly divné zvuky, a několikrát se vymrštil na nohy v domnění, že slyší lidské hlasy. Když na něj konečně padla dřímota a na chvilku usnul, probudily ho čísi lehké kroky. Otevřel oči a uviděl kousek od sebe ve tmě dívčí postavu.
„Kdo jsi?“ zeptal sejí. „A co děláš v noci sama v lese?“
„Proč bych se nemohla procházet v noci venku?“ odpověděla dívka. „Vždyť tu bydlím.“
Mraky na obloze se roztrhaly a na chvilku ozářil měsíc krajinu pod sebou. A také dívku, která stála uprostřed mýtinky. Byla krásná, až se lovci stáhlo hrdlo. Černé vlasy měla spletené do dvou jako ruka silných copů, tak dlouhých, že se jí plouhaly v trávě. Usmívala se a velké šedé oči hleděly na lovce mírně a chytře. Bledě zelenou řízu měla na ramenou spjatou zlatými sponami a na bocích staženou jemným opaskem, byla bosá a na holých pažích jí tiše cinkaly náramky.
„Ty tu bydlíš?“ řekl poněkud užaslý lovec. „Nevěděl jsem, že v tomhle lese někdo bydlí. Prý tu sídlí víly a těch se každý bojí.“
„Ty ne?“
„Já na ně nevěřím. Ještě jsem žádnou neviděl. A stejně si nemyslím, že by mi mohly nějak ublížit.“
„Možná máš pravdu,“ řekla dívka. „Možná by ti víla opravdu neublížila.“
„Moc jistá si tím ale nejsi.“
„Nejsem. Víly umí čarovat. Nemáš strach, že by ti učarovaly?“
„Leda by byly tak krásné jako ty,“ usmál se lovec.
„Umíš hezky lichotit,“ přimhouřila oči. „Řekni mi své jméno.“
„Tann. Proč? Abys měla na co vzpomínat?“
„Snad. Proč ne? Mohlo by to být hezké.“
„Jak se jmenuješ ty?“
„Zkus hádat, lovce.“
Tann se zadumal.
„Nevím,“ pokrčil pak rameny. „Nemohu přijít na jméno, které by bylo tak krásné jako ty.“
„To je škoda. Zůstanu pro tebe bezejmenná?“
„Doufám, že ne.“
„Tak máš lhůtu do zítřka,“ zasmála se a splynula s tmou. Tann ji marně hledal po lese skoro do rána. Rozhodl se, že se ještě nevrátí domů a že na svou noční vidinu počká tam, kde s ní mluvil. Den mu plynul neskutečně pomalu a kručelo mu v žaludku, ale nechtělo se mu vstát a jít si něco ulovit. Když se setmělo, byl už jako na trní a netrpělivě zíral do tmy, jestli dívka nejde.
Když mu někdo položil ruku na rameno, strašlivě se lekl. Dívka se smála, až si musela sednout.
„Ty jsi tedy lovec, Tanne, když neslyšíš kroky člověka,“ řekla a šibalsky na něj koukala.
Tannovi se ještě třásly nohy leknutím. „Musela jsi jít vzduchem, jak jsi byla tichounká,“ zabručel.
„Věřil bys tomu?“
„Ne.“
„Tak vidíš.“
„Pořád nemůžu přijít na tvoje jméno,“ postěžoval si Tann.
„Určitě ho znáš,“ usmívala se. „Dozajista už ti ho někdy někdo řekl.“
„Tak mi napověz.“
„Ne.“
„Ale já ho nikdy neuhádnu.“
Dívka otráveně vzdychla.
„Jmenuju se Alwara. Znáš, viď?“
„Neznám,“ zakroutil hlavou Tann., A vůbec se k tobě nehodí.“
„Proč?“ zamračila se Alwara, rozladěná už tím, že mu její jméno nic neříkalo.
„Protože ty jsi daleko hezčí.“
„Ale mě se líbí. A nemůžeš srovnávat jméno s člověkem. To jako bys srovnával třeba… jablko s pstruhem.“
Tann se usmál.
V listí zašuměl déšť a tráva zvlhla.
„Hrome, to zrovna scházelo,“ zaklel Tann, když ho kapky zastudily na kůži. Déšť byl prudký a nevypadalo to, že by chtěl hned tak přestat.
Alwara ho vzala za ruku.
„Dovedu tě k sobě domů, tam počkáme, než přestane pršet.“
Rozběhli se lesem a za chvilku se dostali na břeh jezera. Při svých toulkách lesem na něj Tann nenarazil, i když byl přesvědčen, že pročesal každou píď té zatracené bučiny.
Rozhlédl se kolem sebe.
„Nestojí tu žádná chaloupka,“ podíval se zpytavě na svou průvodkyni. „A není tu ani zemnice.“
„Nevidíš?“ zasmála se Alwara a ukázala na velký buk u vody. „To je můj domov!“
Dotkla se dlaní lesklé kůry a kmen se otevřel.
„Pojď,“ vybídla zkoprnělého Tanna.
Tann se zdráhal.
„Co je to za čáry?!“
„Chceš tady snad moknout?“ dupla si netrpělivě Alwara.
„No…“
Alwara vkročila do stromu a Tann ji po kratším zaváhání následoval a mezi zuby přitom drtil tiché kletby. Ocitl se v rozlehlém paláci, jehož stěny byly jakoby vytesané z bukového dřeva nebo ze žlutého poloprůsvitného kamene a pokryté bílými a žlutými závěsy utkanými snad z pavučin. Zdálo se, že světlo do místností proniká zdmi, bylo tu přívětivé nažloutlé příšeří a teplo. Nábytku tu bylo poskrovnu a většinou jej nahrazovaly měkké polštáře.
Zpočátku Tannovi připadalo, zeje tu úplné ticho, ale pak si uvědomil, že sem odkudsi zaznívá ptačí zpěv a zurčení potůčku.
„Kde to jsem?“ zmohl se na otázku, když ho první překvapení přešlo.
„U mě doma,“ zasmála se Alwara, a Tannovi došlo, že už o ní přece jen slyšel, a všiml si, že ačkoliv venku leje jako z konve a on je promočený až na kůži, na ní není nitka vlhká. Alwara to na něm poznala. „Už věříš na víly, Tanne?“
„No, pomalu začínám,“ přejel si Tann rukou přes čelo, jako by chtěl zahnat nějaké chmury. Pak koukl po Alwařině ztepilé postavě a dodal: „A jsem rád.“
Zůstal v Alwařině paláci mnoho týdnů a nikdy se v něm nevyznal. Ale připadalo mu zábavné bloudit mezi žlutými stěnami a čekat, co bude za nejbližším rohem. Zdálo se mu, že palác ze dne na den mění své tvary, a Alwara se tomu usmívala.
„Až tu budeš žít tak dlouho jako já, taky se v něm vyznáš,“ říkala.
„A jak dlouho tu bydlíš ty, moje milovaná?“
„Skoro čtyři sta let,“ odpověděla a v hrdle jí zaklokotal smích.
„A to ti nevadí, že jsem o tolik mladší?“
„Hádal bys mi snad víc nežli šestnáct?“
„To není sice žádná odpověď, ale budiž, říkejme, že je ti šestnáct, i když bys mohla být prapraprababičkou mé prapra-prababičky. Na svůj věk vypadáš velice dobře.“
Alwara se smála a Tannovi dělal její smích dobře.
Když už se doba, kterou strávil v lese, dala počítat na měsíce, vzpomněl si, že ho doma asi dávno oplakali, a tak se s Alwarou rozloučil. Myslel, že bude zpátky za pár týdnů, ale v době, kdy se vrátil na rodný dvorec, válčil zrovna král Ragnar proti králi Veifovi tady na severu, na prahu skalnatých pouští, a Tann, jako mnoho mužů z tohoto kouta země Éllad, se vydal bránit svůj domov. Bojoval pod korouhví Ragnara Miltida a po jeho smrti pod korouhví Gudleifra Miltida a v bojích strávil víc než dva roky. Když konečně na čas uhasly válečné ohně, vrátil se Tann do lůna bukového lesa do tajemného paláce lesní víly Al-wary.
Našel ji s chlapečkem v náručí a potěšilo ho to.
„Jak jsi ho pojmenovala?“ zeptal se.
„Nijak, čekala jsem na tebe, abys mu vybral jméno,“ řekla, jako by to bylo samo sebou, nechávat děti bezejmenné.
„A kdybych se nevrátil?“ nadhodil Tann.
„Proč by ses neměl vracet?“ pokrčila rameny s podivem. „Tak ho pojmenuj!“
Tann vzal synka do náručí a zadíval se do jeho hnědozelených očí.
„Ať se jmenuje Reiulf,“ rozhodl. „Líbí se ti to jméno?“
„Líbí,“ řekla Alwara.
A tak dostal Reiulf konečně po dvou letech jméno. Protože Tann nechtěl, aby jeho syn vyrůstal jen mezi zvířaty v lese, odvezl ho po čase na svou usedlost.
„Panebože, Tanne, kdes přišel k tomu dítěti?“ spráskla nad chlapečkem Tannova matka ruce, když ho poprvé uviděla. To už Reiuifovi táhlo na čtvrtý rok.
Tann jí to pověděl a konečně jí vyzradil i to, co takovou dobu tajil, totiž že Alwara je víla. Tannova usedlost ležela příliš daleko od Alwařina lesa, než aby k ní dolehla pověst o vílách, které v tom lese sídlí. Tannův otec se zachechtal. „Dobře, synku, dobře! První žena – a rovnou víla!“
„Myslím, Tanne,“ povzdechla si stařenka, „že tvůj bratr si vybral lépe.“ Tann se nepokrytě zašklíbil, když si představil svoji švagrovou a srovnal ji s Alwarou. Švagrová byla podle jeho názoru rozumu mdlého a chápání pomalého, zato po stránkách tělesných, zvláště co se objemu týče, jeho bratrovi zcela vyhovující. On by s takovou krmnou husou nevydržel.
„Knab se vedle ní cítí chytrý,“ podotkl.
„Vedle ní by se cítil kdekdo. I ty,“ poškádlil ho otec.
„Aleje to pořádné děvče,“ zahořekovala matka, „ne nějaká divoženka či co!“
„No a co?“ řekl už nazlobeně Tann.
Matka něco zamumlala a odšourala se ze síně.
„No, nic si z toho nedělej, Tanne,“ řekl otec. „Ale ten kluk se mi moc líbí. Budou si s Noasim hrát.“
„Myslím, že už si hrajou,“ poopravil ho Tann, když ze dvora zaslechl zoufalý vřískot svého synovce a vzápětí do síně vlétla Rina, jeho matka.
„Poslouchej, Tanne, hlídej si to svoje dráče bůhví kde sebrané!“ rozkřikla se, jak jí ublížená mateřská láska velela. „Nestrpím, aby mrzačilo moje dítě!“
Tann si stoupl do dveří. „Reiulfe!“ zavolal synka. „Co se tu děje?“
„Tloukl jsem Noasiho,“ řekl po pravdě Reiulf.
„A proč?“ podivil se Tann. „On se nechal?“
„Jo,“ řekl Reiulf.
Tann s úsměvem zavrtěl hlavou. Noasi byl skoro o hlavu větší než Reiulf a o dva roky starší. Pak si uvědomil, že má vychovávat a ne dumat nad tím, jaká je Noasi bábovka, ale umínil si, že to Rině řekne.
„Pročpak jsi ho bil, Reiulfe?“
„Protože se mi vysmíval,“ odpověděl nabručeně Reiulf.
„A měl k tomu nějaký důvod?“
„Smál se mi, že jsem menší a mladší a že neumím číst,“ odtušil chlapec.
„Kvůli tomu ho přece nemusíš tlouct. Časem ho dorosteš a číst se naučíš. Chtě nechtě ti musím nasekat, ale Noasi dostane taky, aby věděl, že se nemá lidem posmívat.“
Přehodil si Reiulfa přes koleno a několikrát ho pleskl.
„Noasi!“ zařval pak, aby ho synoveček, ukrytý dozajista doma za máminými sukněmi, slyšel. Noasi se neochotně vynořil ze dveří.
„Ano, strýčku?“
„Pojď ke mě, Noasi, dostaneš výprask. Nesluší se, aby ses vysmíval mladším.“
„Ale Reiulf mě bil, strýčku. On má taky dostat výprask.“
„Dostal. Tak pojď.“
Noasi se k němu přiloudal a hned po exekuci si běžel stěžovat mamince. Rina Tannovi slíbila, že to poví svému muži, a dodala, že to skřite tu byl čert dlužen a že jen doufá, že to Noasi ve zdraví přežije, tím že myslí tu dobu, po kterou tu Reiulf bude, protože pevně věří, že tu nezůstane na stálo, a že by bylo nejlepší, kdyby ho Tann vrátil tam, odkud ho přivedl, protože takové síly nečisté na ně jen uvalí neštěstí a ona že si nad tím myje ruce.
Tann na to opáčil, že Reiulf je dítě jako každé jiné, to, že má za matku vílu, mu není nikterak na škodu, ba naopak, protože Alwara je žena moudrá a spanilá, což se o Rině říci nedá, a že je Noasi buchta a hlupák, když si od takového cvrčka nechá natlouct, to že je jeho věc, nebo spíš věc Riny, protože si kluka pořád drží u sukní, a ať se pak nediví, že z něj vyroste nekňuba a ňouma, a že upřímně lituje Knaba, svého bratra, že přišel k takové rodině.
Rina zavřeštěla, že si to nezaslouží, práskla dveřmi a uchýlila se do své světnice.
Tann vzdychl a pomyslil si, že by mu bylo ani ve snu nenapadlo, kolik rozruchu vnese Reiulf do poklidného života na dvorci. Otočil se, když za ním vrzly dveře.
„Slyšel jsem, co si říkáte,“ pokýval hlavou Tannův otec. „Knab už se vrací, viděl jsem ho z okna. Rina mu ještě za tepla všechno vyklopí a Knab přijde sem. Poslouchej, Tanne, nebyl bych rád, kdybyste se kvůli těm dětem s Knabem znesvářili. Rina vás bude proti sobě štvát, co to půjde, znám ji dobře. Ale vy dva byste měli držet spolu. Není dobře, když se bratři hádají –“
„Já vím,“ potřásl hlavou Tann. „Ale nejvíc mě mrzí, že se moje setkání s Knabem neobejde po tak dlouhé době bez zlé krve.“
Do místnosti vešel Tannův starší bratr, o notný kus vyšší než Tann, světlovlasý a hromotlucký po otci. Tann se vyvedl spíš po matce, byl tmavý a drobnější.
„Vítám tě zase doma, Tanne!“ rozpřáhl náruč a bratra v ní pevně sevřel. „Zdržíš se dlouho, nebo spěcháš k ženě?“
„Chtěl jsem zůstat napořád.“
„To by bylo dobře, Tanne. Nikdy nevím, kam dřív skočit. A Rina…“ mávl rukou. „Zrovna si mi stěžovala, že tvůj kluk mrzačí Noasiho. Tak jsem se šel na Reiulfa podívat. Takový střízlíček! Noasi je pomalu dvakrát takový. Kdyby na to přišlo, spíš by zmrzačil on jeho než Reiulf Noasiho. Rina je husa, co s tím, ale jinak je hodná. Ona si zvykne, neboj.“
Tann byl rád, že Knab bere celou věc trochu s nadhledem, a doufal, že si Rina opravu zvykne, jak bratr říkal.
Jenže Rina si nezvykla a došlo to tak daleko, že Noasiho proti Reiulfovi všelijak poštvávala. Noasi se stal pomalu potměšilým a zlomyslným a kde mohl, provedl Reiulfovi nějakou lumpárnu. Reiulf mu to v hojné míře oplácel s poťouchlostí sobě vlastní, a tak neuběhl jediný den, aby se Noasi s Reiulfem neporvali a Tann s Rinou nepohádali. Knab do sporů nezasahoval, spíš se snažil oba chlapce sblížit, což Rina svým počínáním stále hatila. Tak uběhlo šest let.
Stalo se, že Knab učil Reiulfa a Noasiho střílet z luku. Reiulf, odjakživa šikovnější a obratnější než Noasi, si vedl mnohem lépe, což Noasi těžce nesl. „Výborně, Reiulfe,“ pochválil Knab synovce po zvlášť pěkné ráně. „Bude z tebe dobrý lučištník. Dívej se, Noasi, jak Reiulf střílí. Musíš mířit stejně pečlivě jako on. Ty totiž vůbec nemíříš. Střílíš, jak tě napadne. Moc rychle. Reiulfe, zkus to ještě jednou, a pak budeš střílet ty, Noasi.“
Reiulf vystřelil a k bratrancově zlosti opět zasáhl terč. Pak šel vytrhnout šípy ze slaměného kotouče, který jim Knab pověsil jako terč na strom.
„Ještě ne, Noasi,“ napomenul Knab syna, který zakládal šíp do luku, „Počkej, až se sem Reiulf vrátí, mohl bys ho zasáhnout.“
Než větu dopověděl, Noasi vystřelil a trefil vracejícího se Reiulfa do pravé paže. Nebyla to zas tak špatná rána, uváží-li se, že mířil na prsa.
Reiulf vykřikl, Knab také a vyťal synovi políček, že Noasi málem upadl.
„Tak tohle si, ty darebáku, vyřídíme,“ slíbil mu zlověstně a rozběhl se k Reiulfovi.
„Ukaž,“ roztrhl mu rukáv a prohlédl ruku. Šíp proletěl paží skrz naskrz, ale kost naštěstí nezasáhl. „To bude dobré, Reiulfe,“ vzal chlapce do náručí a odnesl ho domů.
„Tak se podívej, co udělal tvůj podařený synek,“ řekl Rině. „Je to lump a budižkničemu a ty se ho pořád zastáváš.“
„Určitě to neudělal schválně,“ řekla Rina a dál si hleděla stračeny.
Knab vyhledal Tanna a předal mu Reiulfa se slovy, že teď už toho má až po krk a Noasi že dostane výprask, jaký v životě nedostal.
„A kde ho vůbec máš?“ zeptal se Tann.
„Noasi!“ křikl Knab. „Asi tam zůstal,“ usoudil, když se chlapec neozval. „Jdu pro něj.“
Jenže u terče našel jen několik zlomených šípů. Po dítěti jako by se zem slehla. Hledal ho po okolí až do večera, ale marně. Prolezl všechny Noasiho oblíbené skrýše, ale byly prázdné. Vrátil se domů utrmácený a vzteklý. Byl přesvědčen, že Noasi je už dávno ve dvorci.
„Kde máš Noasiho?“ zeptala se ho ale Rina, sotva prošel vraty.
„On se ještě nevrátil?“ strnul Knab. „Hledal jsem ho celý den, myslel jsem, že mezitím přišel domů.“
Rina zakvíkla a rozvzlykala se.
„Utekl! Určitě utekl! Utekl, protože se tě bál, že mu nařežeš kvůli tomu Tannovu plivníkovi! Ubožátko moje! Kdo ví, kde teď je! Třeba se mu něco stalo! Zlámal si kosti! A to všechno kvůli Reiulfovi! Já to věděla, já to věděla, že se tu přihodí něco strašného! Chlapečku můj zlatý, ach bože!“
Utekla domů a Knab zůstal stát na dvoře zmatený a bezradný. Odšoural se do síně za Tannem.
„Byla tu kořenářka, prý to není vážné,“ řekl Tann.
„To jsem rád,“ vzdychl Knab.
„Nevypadáš na to,“ opáčil Tann.
„Ztratil se Noasi.“
„Cože?“
„Ztratil se Noasi. Utekl.“
Tann na něj chvíli zíral.
„Proč, proboha? To se tolik bál výprasku?“
„Asi. Hledal jsem ho celý den. Sotva stojím na nohou. Nikde není.“
„V noci se bude venku bát a vrátí se,“ mínil Tann. „Vsadím se, že je někde blízko. Možná ho schovala Rina, aby tě samým strachem přešla zlost.“
„Ztropila mi strašný výstup,“ postěžoval si Knab.
„Já slyšel. Z toho si nic nedělej. Do rána bude Noasi na světě.“
Jenže Noasi se nevrátil. Tann ho pomáhal Knabovi hledat dva dny a dvě noci, a když se pak vrátili, nevyspalí, unavení a podráždění, zahrnula Rina švagra takovou spoustou výčitek, že neřekl tak ani tak, vzal Reiulfa a odjel pryč.
„Máš, cos chtěla,“ řekl Rině na rozloučenou.
Jel se synem k Alwaře, kde už šest let nebyl.
„Buď zdráv, Tanne,“ přivítala ho jeho věčně mladá žena. „Jsem ráda, že vás zase vidím. Ale Reiulf je zraněn! Jakpak to?“
Tann jí vyprávěl, co se stalo, a Alwara vzdychala nad lidskou špatností. A protože měla Reiulfa až nerozumně ráda a chtěla ho pro příště uchránit před podobným trápením, jaké měl teď s prostřelenou rukou, vložila mu do rány kouzelnou perlu. Malá růžová perlička měla zvláštní vlastnost: tomu, kdo ji nosil v těle, nepůsobily žádnou bolest rány ani oheň. Mohla ho bolet hlava únavou, mohly ho bolet zkažené zuby, i v břiše ho mohlo hlodat, ale nikdo mu nemohl svévolně bolest způsobit. Alwara to myslela se synem dobře, ale nenapadlo ji, že mu tím přidělá také spoustu starostí, že se může stát, že než si všimne těžké rány, vykrvácí, nebo než přijde na to, že šlápl do ohniště, uhoří mu noha.
Reiulf se však brzy naučil s perličkou žít a zbytečného nebezpečí se dokázal vystříhat. Stal se pozorným a ostražitým a svou podivnou vlastnost dovedl obratně skrývat.
Tann s Reiulfem zůstali u Alwary sedm let a za tu dobu dospěl Reiulf v pohledného mládence. Zvedl se spíš po otci, měl jeho velké oči, hnědé a zelené jako lesní studánky, a kaštanové kudrnaté vlasy. Tvrdost Tannových rysů v Reiulfově obličeji ustupovala matčině jemné kráse. Nos měl Reiulf úzký a hezky modelovaný, lícní kosti výrazné a bradu po otci hranatou a uprostřed rozdělenou mělkou rýhou. Smál se rád a často a pokaždé při tom v jeho úsměvu zazářily dvě řady bělostných zubů. Byl pružný, mrštný a obratný jako Rys, který ho učil šplhat po stromech, skákat a rvát se. V běhu ho vytrvalosti učil Vlk a plavat a potápět se Vydra. Sova mu vykládala moudrost a Tann ho cvičil v boji s mečem a oštěpem a v luko-střelbě. Od Alwary se Reiulf naučil hrát na loutnu a zpívat uměl sám od sebe.
Po sedmi letech se Tann znovu rozhodl vrátit se na rodný dvorec. Alwara se s nimi rozloučila s úsměvem a řekla, zeje kdykoliv ráda znovu uvidí.
Když Tann s Reiulfem dorazili na statek, našli tu jen stárnoucího otce a Rinu. Tannův otec, ač už letitý, byl stále při síle a obstarával celé hospodářství.
„Nu, vítám tě zase doma, Tanne, i tebe, vnuku. Je z tebe řádný chlapík,“ uvítal je.
„Kde je matka? A Knab? A Noasi?“ vyzvídal Tann. „A Rina?“
„Rina stlouká máslo a za chvíli se objeví,“ řekl děd. „Noasi utekl tenkrát, jak postřelil Reiulfa, a od té doby jsme o něm neslyšeli. Matka zemřela před třemi lety, byla už stará a nemocná. Knaba roztrhal loni v létě medvěd.“
Starci se roztřásl hlas, ale rychle se opanoval.
„Je dobře, že jste tady. Hospodářství potřebuje pevnou ruku. Já už tolik nestačím.“
Tanna rozesmutnila zpráva o smrti matky a Knaba a trochu si vyčítal, že se nevrátil dřív. Když však potkal Rinu, vyčítat si to přestal.
Po Knabově smrti se stala zatrpklou a nakyslou podmrače-nou ženštinou a příchozím sotva věnovala pohled.
„Vy už jste tady zas?“ utrousila a zmizela v maštali.
„Pěkné přivítání, jen co je pravda,“ poznamenal Tann.
„Nediv sejí,“ vzdychl otec. „Všechno klade za vinu Reiul-fovi. Ale jinak je hodná a starostlivá. Jsem zvědav, jak spolu po těch bůhví kolika letech vyjdete.“
Rina byla k synovci chladná jako k cizímu sirotkovi postiženému prašivinou, ale k Tannovi se chovala mile a přívětivě.
Reiulf si při své vrozené veselosti a bezstarostnosti z tetiny nevraživosti nic nedělal dobré dva roky, ale pak jednoho dne zašel k Tannovi s tváří posmutnělou.
„Nemůžu už s tetou vydržet,“ postěžoval si. „Nemá mě ráda, připomínám jí Noasiho a vadím jí tu. Bylo by asi nejlepší, kdybych šel pryč.“
„Kam bys chtěl jít? Zpátky k matce Alwaře?“
„Ne. Tone…“
„Tak kam?“
Reiulf pokrčil rameny. To myslel, že mu otec poradí.
„Někam… do světa. Prostě daleko. Rozhlédnout se po kraji. Něco zažít. Najít si ženu.“
Tann pokýval hlavou.
„Docela tě chápu, Reiulfe,“ chvilku se odmlčel. „Když jsem byl asi tak starý jako ty, bojoval jsem pod korouhví krále Gudle-ifra.“
„Myslíš, že bych to měl taky zkusit?“
„Snad. I když teď je naštěstí v zemi mír.“
Reiulfa představa, že by byl v královských službách, nadchla. Dostal od Tanna pěkného vraníka a pěknou, i když starou zbroj, a nazítří vyjel. Mířil přímo k jihu a cestou se vyptával na hrad Udi. Asi tři dny po tom, co vyjel, se zastavil na noc v kocandě, kde vyslechl vyprávění potulného barda Gura, který povídal o králi Gudleifrovi a jeho družinících.
Jakmile zaslechl Reiulf královo jméno, přestal se bavit s harfenicemi, které byly okouzleny jeho hedvábnými kučerami a hnědozelenýma očima, a nastražil uši, jak nejlépe dovedl.
Gur vyprávěl o tom, zeje král chromý, o jeho ženě a dětech, o neposlušném a svéhlavém princi Ioannovi i o hloubavém a rozvážném Berohardovi, chválil rozvíjející se krásu princezny.
Ale to Reiulfa příliš nezajímalo. Spíš zpozorněl, když přišla řeč na družiníky, a kdyby byl hospodský nevyhnal Gura na seník, poslouchal by až do rána.
„Podívej,“ vysvětloval pak cestou svému koni, „Gur říkal, že král potřebuje jedenáct mužů. A má jich… tři… čtyři… šest… osm. Chybí mu tři. Proč bych jedním z nich nemohl být zrovna já? Bít se umím, číst dokážu taky a moudrosti mě naučila sestra Sova. Tak proč by ne?“
Kůň na to neřekl tak ani tak, protože mu nerozuměl, a Rei-ulf ani na odpovědi netrval.
Hrdě jel na nádvoří s kopím vztyčeným a nechal se uvést ke králi.
Cestou se snažil nenápadně si odrolit bláto z bot a z pláště, který se mu ucoural, když vedl koně rozbahněnou loukou, ale když zjistil, že ho otrok pozoruje, nechal toho.
Před králem klekl najedno koleno, sklonil hlavu a čekal, až ho Gudleifr osloví.
„Jsi vítaným hostem na mém hradě, Veselý Reiulfe,“ řekl král a Reiulf zvedl hlavu a potěšené se na něj zazubil.
Gudleifr se neubránil úsměvu.
„Co pro tebe mohu udělat?“
„Chtěl bych se stát tvým družiníkem, králi,“ řekl Reiulf. „Umím bojovat, rozumím ptákům a budu ti sloužit až do roztrhání těla.“
Rozpřáhl ruce, jako by chtěl ukázat, co je na něm k roztrhání a zač to stojí. Gudleifr se jeho upřímnosti zasmál a Reiulf, když viděl, že udělal dobrý dojem, mu široký úsměv oplatil.
„Líbíš se mi, Reiulfe, a je mi jasné, proč máš přízvisko Veselý. Ale když chceš vstoupit mezi mé družiníky, musíš ukázat, co umíš.“
„Rád,“ souhlasil Reiulf.
Král tedy zavolal své dva učence a ti s Reiulfem dlouho hovořili.
„Víš toho hodně, zdá se,“ řekl Gudleifr, když je drahnou dobu poslouchal. „Ale králův družiník musí vládnout mečem stejně hbitě jako jazykem. Jestli se necítíš po cestě příliš unavený, můžeš si vyzkoušet svůj válečnický um hned teď.“
„S nadšením,“ řekl Reiulf a král zavolal své družiníky. „Vyber si kteréhokoliv z nich,“ vybídl Reiulfa, „kromě Wal-theriho. Byl těžce raněn a ještě se příliš nezotavil.“
Reiulf pečlivě odhadoval muže. O Sianovi věděl, že ho ne-přemůže nikdo, a poznal ho podle havrana na rameni a velkého nosu. Pak vyloučil ještě Morcanta a Dangruda, protože se mu zdáli příliš hřmotní, Haralda, který mu přišel příliš mladičký, a Arnwalda, neboť si myslel, že souboj s ním by byl moc lehký, a nakonec mu zbyl Bald.
„Jakou zbraň si zvolíte?“ zeptal se král. „Je na tobě, Baldě, aby sis vybral, protože máš Reiulfa vyzkoušet. Nuže?“
„Sekery,“ rozhodl se Bald pro svou oblíbenou zbraň a otrok jim podal dvě hrozivě vyhlížející zbraně.
Reiulf tu svou dychtivě potěžkal v ruce a prohlédl ostří. Pak si navlékl na ruku štít a dal Baldovi znamení, že je připraven.
Zaútočil první, a když rána dopadla na Baldův štít, rytíř po-vytáhl obočí, protože neočekával, že bude vedena takovou silou.
Balda povzbuzovali všichni družiníci, Reiulfa král, sál se otřásal ranami a při každé vytryskla zpod ostří sprška jisker. Když dopadla sekera na dlaždice, rozlétly se kolem úlomky kamene.
„Nezmrzačte se!“ vykřikl král, když viděl, jak Reiulf jen taktak unikl ráně, která by mu jinak dozajista uťala paži.
„A taky se nezabijte,“ dodal, když Reiulf Baldovi ránu oplatil, a tomu zacvakly zuby o sebe a zavrávoral, jak mu dopadla na přilbu Reiulfova sekera. Helmice sice vydržela, a vydržela i Baldova lebka, ale přesto při tom zásahu přihlížejícím zatrnu-lo.
Když už souboj trval příliš dlouho a soupeři umdlévali, aniž se vítězství klonilo na tu či onu stranu, král souboj ukončil sám. Bald s Reiulfem funěli jako ohaři při lovu.
„Co soudíte, moji družiníci?“ obrátil se Gudleifr na ostatní. „Podle mého názoru je Reiulf velice obratný.“
Sian souhlasně potřásl hlavou a Morcant prohlásil, že jeho samotného bolí hlava z té rány, kterou utržil Bald, a Bald se zašklíbil a řekl, že pokud o to Morcant tolik stojí, rád mu ukáže, jaké je to doopravdy, protože sekeru má ještě v ruce. Morcant Baldovu přátelskou nabídku s díky odmítl.
Dangrud zahučel cosi v tom smyslu, že se Reiulf málo kryje a příliš se unavuje zbytečnými útoky, ale jinak že je vcelku dobrý, a Arnwald poznamenal, že pokud by se měl každý řídit Dangrudovým způsobem boje, nemusely by se meče používat vůbec a jemu že se Reiulf náramně líbí.
„Caradac si myslí, Gudleifre,“ zaskřehotal havran na Siano-vě rameni a Reiulf sebou škubl, třebaže už o něm slyšel, „že bys měl vzít Reiulfa Veselého všemi deseti.“
„I já si to myslím, Caradacu,“ řekl král. „Potřeste si rukama,“ vybídl Reiulfa a družiníky.
Pak přinesli přešťastnému Reiulfovi šedý plášť královských družiníků.
Ještě dva muže, pomyslil si král, poslední dva muže. Ale kde je sehnat? A čas tak kvapí!
Nedlouho po tom došel za králem Sian s Dangrudem. Vyprávěli o vědmě v lese u říčky Stříbrné, která jim slíbila povědět mnoho věcí, až vyprší lhůta tří let, a ta doba že právě dochází. Král je propustil s tím, aby se vrátili co nejdříve, a Sian s Dangrudem vyrazili.

O TANKREDOVI BYSTROZRAKÉM

Král Widuwalt měl mezi svými vojáky oddíl elitních kopi-níků a v tom oddíle dva bratry, Tankreda a Gundkeriho. Tan-kred byl o nějaký rok starší než Gundkeri, ale lepšího kopiníka než Gundkeriho by sotva pohledal. Kromě kopiníků měl král Widuwalt také dceru, jediné dítě, krásnou jako vycházející slunce a milou jako jarní deštík. Jmenovala se Bet-lindis a král se v ní jen viděl, protože byla to jediné, co mu zbylo po manželce, a jako by jí z oka vypadla. Žárlivě ji však také střežil a Betlindis se nesměla podívat na jediného mladého muže, aby se do něj náhodou nezamilovala, protože ženicha už měla dávno vybraného.
Stalo se však, že ji jednou spatřil Gundkeri a nalezl v ní zalíbení. To samo o sobě by ještě nebylo tak zlé, protože Betlindis měla v řadách vojáků svého otce přehršle obdivovatelů, z nichž ti opovážlivější a neopatrnější zpravidla končili z králova příkazu buď u pohraničních jednotek, které bylo zapotřebí často obnovovat, nebo na šibenici; daleko horší bylo, že i ona si všimla Gundkeriho a v srdci jí vzklíčila vroucí láska.
A nezůstalo jen při vzájemném zbožňování se při náhodných setkáních.
Tankred o ničem nevěděl, jen mu bylo divné, jak rychle se v poslední době u bratra střídá veselá nálada se smutnou a obával se, jestli není Gundkeri nemocný, ale když nad tím zauvažoval, řekl si, že Gundkeri je přeci jen ještě ve věku, kdy se z chlapců teprve stávají muži, a že tedy jeho proměnlivé nálady nejsou nic neobyčejného.
Pak ho v noci probudilo klepání na dveře.
Hodil na sebe nohavice a šel otevřít. V chodbě stál Gundkeri, bledý a rozrušený, a choulil se do tmavého pláště.
„Co se děje, Gundkeri?“ polekal se Tankred.
„Tankrede, prosím tě, obleč se a pojď se mnou,“ požádal ho Gundkeri.
„Proč? A kam? A takhle v noci?“ vrtěl hlavou Tankred. „Na ráno to nepočká?“
„Ne. Já ti to vysvětlím cestou,“ řekl Gundkeri. „Jenom si, prosím tě, pospěš.“
Prosba v jeho očích byla tak naléhavá, že se Tankred bez dalšího vyptávání rychle oblékl a vyšel za ním do tmavé chodby. Gundkeri ho rychle vedl k zadní brance, a když Tankred prošel dvířky, stanul, jako když do něj hrom udeří.
„Princezno, proboha, co tu děláš?!“
Na koni ve stínu hradeb seděla Betlindis zahalená do pláště s kapuci a zář měsíce slabě osvětlovala její půvabný obličej. Tankred měl pocit, že spíš než na lidskou bytost se dívá na přízrak, a přál si, aby tomu tak ve skutečnosti také bylo.
„Gundkeri ti ještě neřekl, kam jedeme?“
„Ani slovo,“ zavrtěl hlavou Tankred. Všiml si, že opodál stojí ještě dva osedlaní vraníci. „Co se děje?“
„Půjdeš nám za svědka,“ řekla princezna a mile se usmála.
„Za svědka?“ řekl Tankred, jako by špatně slyšel.
„Dnes v noci nás poustevník Marcius tajně oddá,“ vysvětlila mu Betlindis a Tankred zalapal po dechu.
„Co-cože? To snad ne!“
„Ale ano,“ řekl Gundkeri.
„Jak to? Proč? Copak jste se oba zbláznili?“ chytil se za hlavu Tankred. „Copak si, princezno, můžeš vzít kopiníka? A ještě tajně, za královými zády?“
„Musím, Tankrede, musím,“ usmála se trochu smutně Betlindis.
Tankred se skoro zapotácel, jako by dostal ránu sekyrou do hlavy.
„Musíš?“ zašeptal, protože hlas ho nějak přestal poslouchat.
„Ano. Tak jako tak by se naše láska za několik týdnů provalila, protože by to na mě začalo být vidět, tak ať je dítě aspoň manželské. A Gundkerimu jakožto mému muži otec neublíží.“
No jen jestli, pomyslel si Tankred.
„Pojedeš tedy s námi?“ zeptal se ho Gundkeri.
„Nemám na vybranou. Musím přece být na svatbě aspoň já, když už nemohou rodiče a ostatní sourozenci. A taky byste těžko sháněli jiného svědka. Ale mám strašnou chuť ti, Gundkeri, vrazit pár pohlavků. Mám nepříjemné obavy, že se to bez následků neobejde.“
Pak nasedli na koně a odcválali do tmy. Jeli asi tři čtvrtě hodiny, než dorazili do lesa, kde poustevník přebýval. Gundkeri se tu pravděpodobně dobře vyznal, protože je vedl neproniknutelnou tmou najisto k poustevníkově chýši. Marcius před ní rozdělal ohýnek, aby ji snáz našli.
„To je můj bratr Tankred, otče,“ představil Marciovi Gundkeri svědka a Marcius mlčky pokýval hlavou. Pak poručil snoubencům, aby poklekli, a začal drmolit cosi nějakou podivnou zpěvavou řečí kněží, zatímco Tankred stál opodál a po zádech mu z toho všeho běhal mráz. Konečně přešel poustevník do jejich mateřštiny.
„Jste oddáni před Bohem i lidmi a tvůj bratr Tankred, Gundkeri, jest toho svědkem.“
„Potvrzuji,“ odpověděl určeným slovem Tankred. Bylo mu jasné, že teď je osud jich tří pevně zpečetěn a budou ho sdílet společně a nerozdílně. Jen doufal, zeje to všechno nějaký hrůzostrašný sen. Pak dostal poustevník Marcius odměnu a novomanželé s Tankredem nasedli na koně a vraceli se tryskem na Már, aby tam dorazili dřív, než se budou o půlnoci střídat stráže.
„Děkuji ti, švagre,“ řekla na rozloučenou Betlindis Tankredo-vi.
„Za málo,“ odpověděl Tankred. „Co hodláte podniknout teď?“
„Strávit spolu svatební noc,“ řekl Gundkeri.
„Přeju vám, aby to byla ta nejkrásnější noc ve vašem životě,“ potřásl hlavou Tankred. „A aby nebyla poslední, kterou spolu prožijete.“
Seskočil z koně a podal Gundkerimu uzdu. Potom se pro-plížil do své jizby, sházel ze sebe šatstvo a pokoušel se usnout. Podařilo se mu to, až když obloha začala šednout a růžovět, a spal snad hodinu, když ho zase probudily rány do dveří.
To nebylo nesmělé Gundkeriho klepání z noci, to byly rány někoho, kdo se rozhodl dostat se dovnitř za každou cenu.
Rozespalý Tankred dotápal ke dveřím a otevřel. Do místnosti vtrhli čtyři ozbrojení příslušníci hradní stráže.
„Jsi Tankred, bratr Gundkeriho Kopiníka?“ obořili se na něj.
„To jsem,“ řekl Tankred a sotva držel oči otevřené.
Velitel stráží vytasil meč.
„Zatýkám tě jménem krále pro spoluvinu při únosu jeho dcery Betlindis.“
„Cože?“ zalknul se úžasem Tankred.
„Obleč se,“ poručil mu velitel a Tankred se mátožně nasou-kal do šatů. Pak mu svázali ruce za zády a ratištěm kopí ho strkali před sebou až do věže, kde mu pouta sňali a pečlivě ho zamkli.
Tankred chvíli stál a nemohl si srovnat věci v hlavě. Když se trochu vzpamatoval, začal bušit do dveří.
„Hej! Je tu někdo? Otevřete!“
Odpovědí mu byla prudká rána do dveří, která ho odhodila na dva kroky.
„TICHO!“
„Chtěl jsem se jenom zeptat, proč mě zatkli!“ křikl Tankred.
„Měl bys to vědět lip než já. Únos královské dcery a její znásilnění, to není jen tak… Čeká vás, holenkové, těžký trest!“
„Co to plácáš?“
„Tvůj bratříček je zrovna u výslechu, pak ho rozlámou kolem, jen co se přizná. Ty přijdeš na řadu po něm.“
„Vždyť je to nesmysl! To je prachsprostá lež! Princeznu přece nikdo neunesl ani neznásilnil! A já s Gundkerim už vůbec ne! Kdo si tuhle špínu na nás vymyslel?!“
„Ticho, nebo dostaneš ještě navíc výprask důtkama! Setři si kůži do mučírny!“ okřikl ho strážný.
„Řekni mi, kdo se nás chce zbavit, a pošli mi ho sem!“ řval nepříčetně Tankred. „Já mu vytáhnu všechny střeva z panděra, parchantovi jednomu. Uřežu mu uši a vydloubu oči a jeho mužství hodím sežrat sviním! Kdo to je?!!“
Dveře se prudce rozlétly a objevil se v nich nepříjemný hromotluk s devítiocasou kočkou v ruce.
„Já tě varoval,“ řekl vězni. „A ty navíc urážíš krále. Myslím, že u výslechu ti to moc neprospěje.“
Pak Tankreda zmrskal, až zůstal bezvládně ležet, a polil ho studenou vodou, aby se probral.
„A teď už žádný vylomeniny,“ doporučil mu, než za sebou zase zamkl.
Tankred ležel na podlaze a tiše sténal.
Uráží krále… Takže v tom má prsty Widuwalt. Nejspíš načapal Gundkeriho u Betlindis. Panebože, Gundkeri v mučír-ně… to snad ne!… To nemůže být pravda… to je… určitě to je sen… strašný sen…! Nejdřív Gundkeri, pak já. Budou ho lámat kolem. NE!!! TO PŘECE NE!!! Když už ho chtějí zabít… ale to nemůžou, nemůžou přece jen tak zabít člověka… proč ho tedy nepopraví mečem, proč KOLEM! Proč, proč, proč, proč… Ach bože, Gundkeri, kam tě ta láska dovedla!… do mučírny… A nejen tebe. JÁ NECHCI!!! Já nechci umřít na mučidlech! Ani pod okovaným kolem! Nechci. Nechci. JÁ NECHCI!!! JÁ CHCI ŽÍT!!!
Tankred vzlykal děsem, když pomyslel na to, co jeho a Gundkeriho čeká. Nejednou jako stráž přihlížel popravám. S námahou se vztyčil na kolena a postavil se. V uších mu hučelo a rozsekaná záda pálila. Doklopýtal k oknu a zachytil se ostění. Pod ním se v hloubce snad sta stop blyštěla v ranním slunci voda v příkopu. Zeď byla hladká a kolmá. Ne, tudy to nepůjde. A dveřmi? To už vůbec. Nezbyde, než sedět a čekat a skučet pod ranami tělesnými i duševními, než někdo přijde a odvleče ho do sklepení, kde možná ještě ani neoschla bratrova krev. Pane Bože, cos to dopustil?
Tankred se propadl do jakéhosi mrákotného polospánku a vytrhlo ho z něj, až když mu někdo zatřásl ramenem. Uviděl nad sebou tvář hromotluka, s jehož pádnou rukou se už seznámil, a podvědomě se přikrčil.
„Vstávej!“ zaburácel strážný a prudkým trhnutím mu pomohl na nohy.
Tankred se zapotácel. Už je to tady.
Vystrčili ho ven a vedli dolů po schodech. Tankred už v nic nedoufal, jenom se v duchu modlil, aby na mučidlech zemřel co nejdřív, aby se dlouho netrápil. Nebo spíš aby ho dlouho netrápili.
Jenže ho nezavedli do sklepů, ale na nádvoří, kde ho spoutali řetězy, a dál z hradu ven, po cestě, kterou on sám několikrát doprovázel odsouzence na popraviště. Nikdy by ho bylo nenapadlo, že se tudy bude jednou ubírat v jejich roli sám. Potěšilo ho ale, že ho popraví bez mučení. Pokud si ovšem výslech právem útrpným nenechali až na popraviště, jako výstrahu pro ostatní…
U popraviště už stál dav lidí a popravčí lešení potažené rudým suknem bylo dosud prázdné. Tankred na něm spatřil nástroje a obestřela ho hrůza. Tak ho taky budou lámat kolem…
Udělalo se mu mdlo a musel se na chvilku zastavit.
„Hni sebou!“ popostrčil ho neurvale strážný, až Tankred zavrávoral.
Dovedli ho pod popraviště, na místo, odkud byl skvělý výhled, a postavili se vedle něj z obou stran. Tankred byl zmatený, nevěděl, co to znamená.
Pak uslyšel na cestě, po které přišli, hluk, a když se podíval tím směrem, viděl přijíždět krále s průvodem.
Widuwalt se posadil na tribunu, k tomu účelu zbudovanou u lešení, a po jeho levé straně usadili Betlindis. Tankred i na tu vzdálenost viděl, jak má Betlindis uplakaný a strhaný obličej.
Přejel oddíl jízdních lučištníků a za nimi přiváděli kopiníci, někdejší Tankredovi a Gundkeriho spolubojovníci, odsouzence. Tankred v něm s hrůzou rozpoznal svého bratra. Gundkeri sotva šel, zsinalý a se stopami po mučení na těle. Když procházeli kolem Tankreda, Tankred se neudržel a zavolal na něj. „Gundkeri!“ Mladík se otočil po hlase, poznal bratra a vyloudil na tváři úsměv, který však byl spíše bolestným úšklebkem.
Vojáci Gundkerim smýkli stranou a uštědřili mu několik ran. Jako odsouzenec neměl nárok se ohlížet po lidech. Tankred dostal za svůj zoufalý výkřik další výprask, tentokrát o něj přerazili ratiště kopí.
Stráže vyvedly – nebo spíš vyvlekly – Gundkeriho na lešení a přivázaly ho na kulatiny.
Gundkeri strašně křičel, když mu lámali kosti, a Tankred se zmítal v řetězech, kterými byl spoután, v marné snaze se vojákům vytrhnout.
Po chvilce mučený omdlel a Tankred zavolal, co mohl nejhlasitěji, na krále:
„Widuwalte, ty prašivá svině peklem zplozená, tohle mi zaplatíš vlastní krví! Kdyby tvá matka věděla, co porodila, byla by tě utopila jako kotě! Teď se určitě v hrobě obrací, že to neudělala!“
Chtěl ještě pokračovat, ale rána plochým mečem do hlavy mu vzala na okamžik vědomí. Mezitím pacholci Gundkeriho probrali a pokračovali v započatém díle.
Betlindis omdlela a odnesli ji.
Tankred byl zoufalý uprostřed nepřátelského davu, kde byli všichni přesvědčeni, že se provinil proti milované princezně, spoután okovy a nucen přihlížet popravě svého nejmilejšího bratra. Vzlykal jako malé dítě a modlil se za Gundkeriho, ať zemře co nejdříve.
Zmrzačené kopiníkovo tělo vpletli do kola a strčili na kůl, který stál u lešení. Poprava skončila. Tankreda odvedli zpátky do vězení.
Zůstal klečet uprostřed místnosti, jak jím smýkli do cely, a v hlavě měl pusto a prázdno. Slyšel ještě stále Gundkeriho řev a pořád mu to všechno připadalo jako neskutečné blouznění, ze kterého se za okamžik probere.
Neměl potuchy, jak dlouho tam tak klečel, ale venku už byla naprostá tma, když se dveře potichu otevřely a dovnitř vklouzla Betlindis.
„Princezno?“ nechtěl věřit svým očím Tankred.
„Pojď za mnou, Tankrede,“ zašeptala, „rychle.“
Tankred se zvedl a vyšel za ní z vězení. Betlindis tiše zamknula a klíče vrátila na opasek strážného, který tu ležel s dýkou v zádech. Tankred ho opřel o zeď, takže to vypadalo, jako když spí.
„Tudy,“ šeptla princezna a vedla ho po schodech nahoru do nejvyššího patra věže. Tam pootočila ozdobnou hlavicí na kamenném sloupku a dva velké kvádry ve zdi se otevřely jako dveře. Betlindis sundala ze stěny hořící louč a vklouzla za Tankredem dovnitř. Pak se zase něčeho dotkla a kameny se vrátily na své původní místo.
„V hradě je spousta tajných chodeb, tahle vede z Mářu ven,“ vysvětlila Betlindis Tankredovi, když sestupovali po příkrých, dávno nepoužívaných schodech dolů. Na stupních byla snad palec tlustá vrstva prachu a ze stropu visely cáry těžkých šedivých pavučin. Mihotavé světlo pochodně vrhalo na stěny pitvorné stíny.
Betlindis vedla Tankreda stále níž a níž. Byla oblečená v mužských šatech, u pasu měla dýku a vlasy si schovala pod loveckou čapku. Šla svižně, Tankred jí jen stěží stačil, protože ho bolelo celé tělo a bylo mu slabo. Za chvíli se mu však udělalo lépe. To už začala stropem prosakovat voda a kapala na zem, kde tvořila tmavé kaluže.
„Teď už jsme pod zemí,“ řekla princezna.
Po chvilce schody končily a chodba se rozvětvila. Zahnuli doprava a po několika sázích se chodba stočila vlevo. Po drahné době se dostali k dalším schodům, které je vedly zase dolů. Bylo jich jen málo a krátká chodbička za nimi končila okovanými dveřmi.
Betlindis vydloubla z podlahy kamennou dlaždici a z úkrytu vytáhla klíč.
„Odemkni,“ požádala Tankreda a podala mu trochu zrezlý klíč. Tankred chvíli zápolil s tvrdohlavým zámkem, pak ve dveřích luplo a západka povolila. Prošli brankou a Tankred ji zase zamkl. Tady už nebyla chodba dlážděna, v rozblácené hlíně na zemi byl jen uprostřed chodníček z kamenů. Stěny a klenutý strop byly vyzděny hrubě přitesanými kvádry, mezi kterými prosakovala voda a bahno. Smrduté louže matně odrážely světlo pochodně.
„Právě jsme prošli pod hradbami a nad námi je vodní příkop,“ řekla.
„Takže už jsme na svobodě?“
Princezna pokývala hlavou. „Schováme se v lesích kolem Stříbrné, a až na nás otec zapomene, vrátíme se stejnou cestou zpátky na hrad a zabijeme ho.“
„Ty chceš zabít vlastního otce?“
„Já ho strašně nenávidím, Tankrede. Po tomhle ho strašně nenávidím. Už není mým otcem.“
„Slíbil jsem mu pomstu.“
„Slyšela jsem tě. Zabijeme ho spolu.“
„Jsi statečná, princezno,“ řekl Tankred a rázněji vykročil. Chodba prudce klesala a ujížděly jim nohy. Tankred vzal od Betlindis dohořívající pochodeň, aby se mohla přidržovat oběma rukama. Klouzali dolů a naráželi o kameny. Když začala chodba znovu stoupat, pochodeň zasyčela a zhasla.
Tankred zaklel.
„To nevadí,“ uklidnila ho Betlindis. „Teď už se chodba dál nedělí, půjdeme pořád rovně.“
Vzhůru se škrábali celou věčnost, protože slizké kameny poskytovaly jen velmi nejistou oporu. Konečně se dostali nahoru, kde byla chodba rovná a méně blátivá.
„Teď už jsme za příkopem, ne?“ zeptal se Tankred.
„Jsme,“ přitakala Betlindis.
Vzali se za ruce a tápali chodbou dál. Kroutila se jako had, ale už nestoupala ani neklesala. Pak Tankred narazil dlaní na dřevo.
„Cotoje?“leklse.
„Jestli je to žebřík, tak je to konec chodby,“ řekla Betlindis.
„Je to žebřík,“ odpověděl Tankred.
„Nad ním jsou padací dvířka. Do zámku jde ten klíč, co máš u sebe.“
Tankred opatrně vylezl po ztrouchnivělém žebříku, chvilku hledal po hmatu zámek a odemkl. S námahou otevřel dvířka a vysoukal se ven. Pak podal princezně ruku a pomohl jí vylézt. „Klíč si nech,“ řekla mu.
Když chtěl Tankred poklop znovu zavřít, zjistil, proč mu šel tak těžce otevřít. Byl zakryt víc než půl lokte silnou vrstvou drnu, takže nebyl vůbec vidět.
„Kam jsme se dostali?“ zeptal se Tankred, ale když se rozhlédl, bylo mu to hned jasné. Pod strání, na které se ocitli, stálo popravčí lešení a proti nebi ozářenému měsícem se tyčil kůl s kolem, ve kterém bylo vpleteno Gundkeriho tělo.
„Nemůžeme ho tam přece takhle nechat,“ zašeptala stísněně Betlindis.
„To nemůžeme,“ zavrtěl hlavou Tankred.
Sešli k popravišti a po schůdkách vylezli na lešení. U kůlu byl dosud opřený žebřík, Tankred po něm vyšplhal nahoru a vypletl bratrovo zohavené, dosud teplé tělo z kola a snesl je dolů. Položil ho na zem a Betlindis k němu přiklekla a dlouho na něj mlčky hleděla.
„Ty nepláčeš, princezno?“ podivil se Tankred, když si uvědomil, že sám vzlyká jako dítě.
„Já už nemám slzy,“ odpověděla smutně dívka, „a tím je to horší.“
Hladila svého nejmilejšího po čele a po tvářích a když se dotkla jeho hrudi, ucukla, jako by se spálila o žhavé železo.
„On ještě žije!“ skoro vykřikla. „Ještě mu bije srdce!“
Tankred přiložil ucho na Gundkeriho hruď a poslouchal. Skutečně slyšel slabý tlukot.
„Žije, opravdu,“ řekl.
„Tankrede, musíme mu pomoci,“ chytla ho Betlindis naléhavě za ruku. „Opodál teče potůček, přinesu vodu.“
„Nenos,“ zadržel ji Tankred.
„Proč?“
„Jen bys mu prodloužila trápení. Má přeraženou páteř, může žít ještě několik dní, ale bylo by lepší, kdyby se už neprohrál, protože takhle necítí žádnou bolest. Jenže ty zrůdy ho můžou udržovat při vědomí, dokud nezemře. Můžeme mu pomoci jen jediným způsobem,“ řekl a vzal jí dýku, kterou měla za opaskem.
„To přece… Tankrede, ty ho chceš zabít?!“ zděsila se princezna.
„Nechci! Ale musím. Ulehčíme mu to. Nebo by sis snad přála, aby umíral v bolestech a při vědomí ještě několik hodin?“
Betlindis zavrtěla hlavou.
Tankred nahmatal dlaní Gundkeriho srdce, nadechl se, zavřel oči a vbodl do něj dýku až po rukojeť.
Gundkeriho tělem proběhl slabý záchvěv a zvláčnělo jako hadrová panenka.
Ještě chvíli klečeli nad mrtvým kopiníkem, než se vydali na další cestu.
Šli bez přestávky až do rána, pak si teprve na chvíli sedli.
„Kam mě vedeš?“ zeptala se Betlindis. „Přímá cesta do lesa jde víc na jih.“
„Les obejdeme a půjdeme ke králi Gudleifrovi,“ vysvětlil jí Tankred. „Ten nám poskytne ochranu a snad s jeho pomocí budeme moci snáz pomstít Gundkeriho.“
„Doufejme,“ vzdychla Betlindis.
„Budeme ale muset jít těsně kolem lesa, protože jinak by nás mohl tvůj otec vyčmuchat. Nejspíš už ví o tom, že jsme pryč, a začal nás hledat. Musíme si trochu pospíšit.“
Vstali a vydali se na další cestu. Byli hladoví a vyčerpaní, Tankred měl horečku a třásla jím zimnice, a tak šli dost pomalu. V poledne se objevil po pravé straně les. Slunce vystoupilo na nejvyšší bod své dráhy a pálilo jako výheň.
„Zaplať pánbůh,“ vzdychl Tankred a na chvíli se zastavil. „Brzo budeme v půli cesty.“
Znovu vykročili, a to už šli jen co noha nohu mine. Tankred v duchu obdivoval Betlindis, že si ani slovem nepostěžovala, jak je unavená. A přitom musela být na pokraji sil.
Byli tak tři míle od lesa, když Tankredovi napadlo, aby se ohlédl. Leknutí jím projelo jako šíp. Na začátku pláně, směrem, odkud přišli, viděli několik teček, které se rychle pohybovaly směrem k nim.
„Princezno, budeme muset utíkat,“ oznámil své souputnici. „Už nás honí. Schováme se v lese.“
Betlindis se na něj podívala jako štvaná srna a ruku v ruce se dali na zběsilý úprk. Tankred se chvílemi ohlížel, ale jezdci se kvapem přibližovali.
Konečně doběhli na kraj lesa.
Les byl plný tísnivého ticha, z větví letitých stromů s rozpraskanou kůrou porostlou zelenými mechy a lišejníky visely hnědozelené šlahouny a cáry oslizlých pavučin, lepkavá tráva se jim obtáčela kolem kotníků a bránila jim v rychlejší chůzi. Bylo tu podivné nahnědlé přítmí plné hnilobného pachu tlejíčího dřeva a jediní živí tvorové, které zahlédli, byly bledé a vyděšené ocasaté ještěrky a hmyz.
Prodírali se skrze závěsy šedého a zelenkavého ztuhlého sli-zu a těžce sípali. Dostávali se pomalu do hloubi lesa a své pronásledovatele zatím nikde neslyšeli, i když už jistě byli v lese také.
Až najednou zaslechl Tankred vlevo vzadu prasknutí. Strnuli jako sochy a napjatě poslouchali. Pak uslyšeli ještě jedno křupnutí a vyrazili jako lišky pryč.
„Pozor, padlý kmen,“ varoval Tankred Betlindis.
Zkusil, jestli půjde obejít, ale skrz křoviska a šlahouny se nemohl nikam dostat.
„Musíme to přelézt,“ povzdychl si a vyhoupl se na kmen. Byl kluzký, takže málem sjel, když pomáhal nahoru Betlindis, pak seskočil a než stačil princezně podat ruku, skočila sama a dopadla mezi pokroucené větve tak nešikovně, že si vymkla kotník. Pokusila se na nohu došlápnout, ale nešlo to.
„Dál to nepůjde, Tankrede,“ vzdychla Betlindis, smutnou tvář zkřivenou bolestí. „Nech mě tady a utíkej sám. Nemůžeš se kvůli mě zdržovat, když ti jde o život.“
„Ne. To nejde. Jednou jsi žena mého bratra a je mou povinností starat se o tebe tak, jak by se staral on, kdyby ještě žil.“
Hodil šiji na ramena jako jehně, jednou rukou ji přidržoval a druhou si klestil cestu. Šlo se mu těžce a měl co dělat, aby neklesl.
A zase uslyšel praskot, tentokrát z pravé strany, a přidal.
„Pusť mě, Tankrede,“ přemlouvala ho Betlindis.
„Ne!“ odmítl Tankred.
Princezna sebou smýkla na zem.
„Utíkej dál sám, je to můj rozkaz, a nezapomeň, že i když jsi můj švagr, jsi stále ještě i mým poddaným a musíš mě poslechnout. Strach o mě neměj, budu předstírat, že jsem šílená. Beztak k tomu nemám daleko.“
Sedla si pod strom a v očích se jí uhnízdil prázdný výraz šílenců.
Tankred se na ni smutně podíval.
„Dobře, Betlindis. Uposlechnu tvého rozkazu. Sbohem.“
Sklonil se k ní a políbil ji na čelo.
Ještě než zmizel mezi stromy, uvědomila si princezna, zeji poprvé oslovil jménem. A hrdlo sejí sevřelo, když jí došlo, že naposled. Byla si jista, že i kdyby žila sto let, na Tankreda nezapomene, a nezapomene ani na jeho laskavé a něžné oči šedé jako holubicí křídla. Kdyby je nerozdělila Gundkeriho smrt, byl by jí milujícím bratrem, kdyby nepoznala svého muže, byl by jí milencem. Takhle jí bude jen vzpomínkou.
Tankred se prodíral lesem dál. Snažil se postupovat co nejrychleji, protože se obával, že se pronásledovatelé přibližují, a skutečně zaslechl kdesi za sebou hlasy. S vypětím všech zbývajících sil se rozeběhl ještě rychleji. Měl pocit, jako by mu plícemi projížděly rozžhavené nože, srdce mu pukalo, klopý-tal a padal, kolikrát už neměl sílu, aby se znovu zvedl a běžel dál, ale stačilo, aby pomyslel na to, co by ho čekalo, kdyby ho Widuwaltovi lidé chytili, a jeho vyčerpané tělo se dalo znovu do pohybu. Hlasy se blížily a Tankred měl pocit, že zaslechl něco jako – támhle je! a tak se vybičoval k dalšímu zběsilému úprku.
Mezi šlahouny a stromy začalo prosvítat denní světlo, které se jinak až takhle hluboko skrz větve nedostalo. Zamířil ke světlině, a když stanul, vyčerpáním víc mrtvý než živý, na jejím kraji, zjistil, že se ocitl na pasece, která se pozvolna svažuje k potoku, nebo spíš k menší říčce. Rozeběhl se k němu, ale nebyl ještě ani ve dvou třetinách cesty, když se na kraji lesa objevili Widuwaltovi muži.
Tankred přidal, aby se dostal k vodě dřív než oni, ale najednou ucítil v noze prudkou bolest a náraz šípu ho povalil na zem. Pokusil se vstát, ale tělo mu vypovědělo poslušnost. Vyrval si šíp ze stehna a plazil se k potoku. Deset sáhů od jeho břehu ho obstoupili vojáci a několika surovými kopanci si na něm zchladili žáhu. Tankred zůstal ležet obličejem k zemi a cítil, jak se chvěje.
„Tak už jsme tě dostali, Tankrede, jsi povedený ptáček,“ uslyšel nad sebou králův hlas. Nezdvihl hlavu, aby se na něj podíval, protože pohled na krále bylo to poslední, o co v tuto chvíli stál.
Král poručil dvěma mužům, aby rozdělali oheň. Tankreda napadlo, jestli ho chce upálit, ale Widuwalt uvedl jeho obavy na správnou míru. Obrátil zajatce nohou na znak a ukázal mu kůží opletenou cestovní láhev na vodu.
„Tady v té láhvi, Tankrede, je výborný olej. Ten teď rozpálí a nalejou ti ho do tvých krásných šedých očí. Neboj se, umírat nebudeš moc dlouho, pár hodin.“
Tankred zesinal a rty se mu roztřásly. Nevěřícně se na krále podíval, ale ten už podával láhev jednomu z vojáků, který přelil olej do plechové misky a v kleštích ji držel nad ohněm.
Tankreda až zamrazilo, když pomyslil, že Widuwalt se rozhodl, jak ho umučí, ještě než vyjel. Bylo to zrůdné.
Nepokusil se ani utéct, ani prosit o milost, věděl, že by to bylo marné.
Když olej v misce začal vřít, pokynul král dvěma mužům, jeden zkroutil Tankredovi ruce za záda a druhý ho chytil za vlasy a přidržel mu zakloněnou hlavu. Tankred sebou začal házet, a tak přiběhli ještě dva vojáci a drželi mu nohy.
„NEE!!!“ stačil ještě zakřičet ve smrtelných úzkostech, než mu vchrstli vroucí olej do obličeje. Zmítal se v bolestech a řval jako zvíře, v mžiku ze sebe setřásl všechny muže, kteří ho drželi.
„Jdeme!“ zavelel král a opustili Tankreda, svíjejícího se a umírajícího na břehu potoka. Vojáci, utahaní po celodenní honičce, měli najednou dost sil, aby se vzdálili podivuhodně rychle, jen aby už byli z doslechu Tankredova křiku.
Kus od paseky potkali vojáka, který nesl Betlindis. I když zaslechla Tankredův nářek, který jí projel až k srdci, opanovala se a ani na okamžik nepřestala hrát svou roli šílence. Nedozvěděla se, co se s Tankredem stalo, a pokládala ho za mrtvého. Králi se nezdálo vhodné své zbláznivší se dceři vykládat, jak nechal ztýrat jejího průvodce, a dal ji zavřít do kláštera, kde měla porodit a i s dítětem zůstat.
Tankreda obestřely smrtelné mrákoty, ale když už cítil, jak po něm sahá smrt ledovým klepetem, najednou se probral. Necítil skoro žádnou bolest a pod dlaněmi nahmatal chladivou látku. Tam, kde byl, se rozprostíralo hluboké ticho, rušené jen poklidným praskáním ohně. Cítil vůni léčivých bylin a nemohl se upamatovat, kde se zrovna nalézá. Vzpomínal si těžce na to, co se udalo než omdlel, a když mu přišel na mysl okamžik, kdy se k němu blížil muž s vřelým olejem, mimo-volně zasténal.
„Copak, copak, chlapče,“ ozval se odkudsi broukavý stařecký hlas a podle šouravých kroků Tankred poznal, že žena jde k němu. Ucítil u rtů okraj pohárku a lačně se napil jakéhosi osvěžujícího nápoje.
„Kdo jsi? A kde to jsem?“ zeptal se.
„Tiše, Tankrede, nemluv,“ konejšil ho hlas.
„Nic nevidím,“ postěžoval si Tankred. „Vypálili mi oči.“
„Neoslepneš,“ uklidnila ho stařenka.
„Ne?“
„Ne. Slibuji ti to. Ale teď už nemluv.“
Tankred ztichl, protože ho těch několik slov stejně příliš unavilo, a pohroužil se do hlubokého spánku.
Mnoho dní potom, když se náhodou probudil, neviděl nic než tmu, protože měl oči stále skryté pod obvazy, a když mu Kotarka, jak se vědma jmenovala, obklady vyměňovala, nebyl v místnosti ani paprsek světla. Tankreda se z toho zmocňovala hrůza a Kotarka ho musela znovu a znovu ujišťovat, že o zrak nepřijde. Často se stalo, že na něj padl děs, že je v místnosti sám, že ho Kotarka opustila a nechala ho tam bezbranného na pospas osudu, a tu ji volával plný úzkosti. Kotarka mu vždycky žertem vyčítala, že je jak malé dítě, že od něj nemůže na krok odejít, ale když dostal horečky, nehnula se od jeho lůžka a hlídala každý jeho dech ve dne v noci.
Tankreda poznenáhlu opouštěly bolesti, rána na noze se mu zahojila a cítil se docela zdráv, ale vědma mu stále ještě ne-sundávala obvazy z očí. Až jednou, po bůhví kolika týdnech, když mu obklady vyměňovala, nechala pootevřenou jednu okenici a Tankred s nevýslovným nadšením zjistil, že rozeznává v šeru obrysy předmětů.
„Já vidím!“ zajásal, a než mu v tom stačila Kotarka zabránit, seskočil z lůžka a vyběhl z chýše ven. Na prahu dveří ho udeřilo prudké světlo do očí, až zasténal a vcouval zpátky dovnitř. Obličej si zakrýval rukama, tekly mu slzy a skučel.
Kotarka rychle zavřela dveře i okenici.
„Kdo ti říkal, abys chodil ven, třeštidlo?“ zahartusila. „Tři měsíce jsi světlo neviděl a chceš se sotva zahojenýma očima rovnou do poledního slunce? Zkazíš, co já jsem napravila!“
Dovedla ho k lůžku, nějakým lektvarem mu ukonejšila bolest v očích a příští dny zůstávala okenice zavřená.
Netrvalo však dlouho a dovolila Tankredovi v bezměsíčné noci vycházet ven. A potom za svítání a nakonec i v pravé poledne.
Tankred se radoval ze života jako znovuzrozený. Zapomněl na přestálé útrapy, vrátila se mu jeho někdejší veselost a celé dny proběhal po lese. Staral se Kotarce o dřevo na zimu a o zásoby masa a Kotarka s ním byla velmi spokojená.
Ze spálenin na obličeji zbyla Tankredovi jen malá jizvička u vnějšího koutku levého oka, které pak vypadalo, jako by se pořád smálo, protože jizva ho táhla trošku nahoru.
Jednou, když Tankred štípal dříví, vyšla Kotarka za ním ven.
„Vidíš támhle tu tečku na obloze?“ ukázala rukou kamsi do azurové modři nad lesem.
„Tečku? Ne. Jakou tečku?“ zaclonil si Tankred oči. „Támhle letí poštolka. To je všechno, co vidím. Chybí jí, chudince, drápek na nožičce.“
„Skutečně?“ podivila se vědma.
„Užjetotak.“
Kotarka se pro sebe uchichtla.
„Většina lidí by tam, kde ty vidíš poštolku, neviděla ani tu tečku, co já. A ty jí můžeš spočítat drápky na pařátech! Ach, můj milý Tankrede, myslím, že se ti ta bystrozrakost bude někdy hodit!“ smála se. „Taky mi to dalo hodně práce.“
Tankred na ni užasle pohlédl.
„Takže tys mi nejen zachránila život a vyléčila mě, ale ještě jsi mi darovala bystrozrakost?“
„Máš snad něco proti tomu, kopiníku?“
„Ani v nejmenším. Jen nevím, jak se ti za to všechno odvděčím.“
„Budu spokojená, když tu zůstaneš do zimního slunovratu.“
„Nic víc?“
„Kdybych chtěla víc, řekla bych si o to, nemyslíš?“
Tankred s úsměvem pokrčil rameny.
„Zimní slunovrat bude za dva měsíce,“ řekla ještě Kotarka. „Už tu dlouho nepobudeš,“ a zmizela v chýši.
Tankred se začal znovu věnovat dříví a napadlo ho, co s ním bude dál. Nejspíš půjde tam, kam měl před víc než čtvrt rokem namířeno, totiž ke králi Gudleifrovi. Ta myšlenka mu připomněla krále Widuwalta a princeznu a Gundkeriho, a poprvé od svého uzdravení nepocítil v hloubi duše jen žal, ale také jisté uspokojení nad tím, jak vědma dokonale vypálila Widuwaltovi rybník. Král má teď proti sobě pomstychtivého nepřítele, o němž nemá nejmenší tušení…
Asi za týden, když se vrátil z lovu a začal stahovat srnce, objevili se na okraji paseky dva ozbrojenci, kteří vedli za uzdy koně. Tankred bleskurychle sevřel v dlani lovecký tesák, připraven se bránit. Muži sice neměli barvy krále Widuwalta, ale jistota je jistota.
„Co tu chcete?“ křikl na ně.
„Hledáme starou vědmu. Žije tu ještě?“
„Co je vám po tom? Proč ji hledáte?“
„Sama nám před třemi lety řekla, ať ji navštívíme. Tak je tu, nebo ne?“
„Je,“ řekl neochotně Tankred a sklonil ostří tesáku. „Zeptám se jí, jestli s vámi chce mluvit.“
Vešel do chaloupky a ve dveřích se ještě ohlédl přes rameno po cizincích.
„Slyšela jsem venku nějaké známé hlasy,“ řekla Kotarka.
„Přišli sem dva muži, jsou ozbrojení a chtějí s tebou mluvit. Prý jsi je sem sama pozvala.“
„No ano, ano! To je jistě Sian a Dangrud! Zavolej ty ho-lomky, ať jdou dál, jsou to královi družiníci, vyrůstali v tomhle lese, Sian dokonce přímo tady, protože ta hromada kamení za chalupou, to byl jeho domov.“
Tankred udiveně potřásl hlavou a zavolal příchozí, ať jdou dál.
„Buď zdráva, vědmo,“ řekl Sian ve dveřích a překvapilo ho, jak chatrč od jich poslední návštěvy zútulněla.
„I vy, královští družiníci! Vidím, že už jste dospěli v muže!“
„Jak víš, že jsme v královských službách?“ podivil se Dangrud.
„Vím toho hodně,“ odsekla Kotarka. „Slíbila jsem vám, že vám budu vyprávět o Wannově meči, tak si sedněte a poslouchejte. Ty taky, Tankrede,“ nakázala Tankredovi, který se chystal odejít konečně stáhnout srnce. Na Kotarčino přání však usedl vedle družiníků a trpělivě jí naslouchal.

O COTHARIGÉ A VILOVI

Bylo po bitvě. Nad bojištěm se dosud vznášel prach zvířený kopyty koní a odevšad se ozýval křik a steny raněných. Obě královská vojska, ztrativší své velitele – Uda a Mářa, už zmizela za obzorem. Uprostřed bojiště, na hromadě mrtvých nepřátel, ležel ztuhlý, krví a prachem pokrytý Wanne, a ze zad mu trčel zlomený dřevec. Pravá ruka dosud křečovitě svírala meč zbrocený krví, ale tělo už bylo bez života.
Vil, skřítek velký asi jako osmileté dítě, se špičatýma ušima a párem zvědavých očí, pozoroval bitvu z větví stromu. Na hlavě měl čupřinu vlasů neurčité barvy a na ní mu seděla čapka ozdobená bažantím brkem.
Teď sešplhal ze stromu na zem, podkásl si zelenou hazuku, která sice neměla rukávy, za to však sahala až ke kolenům bosých nohou, utáhl si široký kožený opasek a vydal se na bojiště. Prohlížel tváře mrtvých a raněných, hledal někoho, na kom mu zřejmě velmi záleželo, ale nenacházel ho. Vil byl jedním ze synů Sandukovy matky a měl to štěstí, že se vylíhl z bílého vejce, takže patřil k těm hodným skřítkům, kteří lidem pomáhají.
Přeskakoval mrtvoly lidí a koní, kaluže krve a rozbité zbraně, občas mu po krví kluzké zemi ujely nohy a za chvíli byl zablácený až za ušima. Jednou se málem nabodl na nešikovně trčící kopí.
Oklepal se a šel dál.
Několikrát se mu zdálo, že už nalezl toho, koho hledal, ale pokaždé se ukázalo, zeje to někdo jiný. Nakonec se dostal téměř do prostředka bitevní pláně, sám zbrocený cizí krví jako padlí bojovníci, a tam na haldě mrtvol spatřil Wanna.
„Wanne!“ zajásal a rychle se k němu rozběhl.
Když však uviděl jeho rozsekané tělo a ucítil, jak je chladný, zděšeně zaskřehotal.
„Wanne, oni tě zabili?“
Zůstal stát nad mrtvým polobohem a z očí se mu koulely slzy jako hrachy. Když skřítkové něčeho želí, želí toho vždycky celým svým zeleným srdcem.
Pak, když se vyplakal, vzdychl, vyprostil z mrtvé ruky meč, zastrčil si ho za opasek, hodil si Wannovo tělo přes ramena a vydal se zpět stejnou cestou, kterou přišel. Wanne byl dvakrát tak těžký jako Vil, ale skřítek ho nesl docela lehce. Proklopýtal přes mrtvé bojiště a bez odpočinku kráčel k lesu. Bylo k večeru a Vil se zastavil až dlouho po půlnoci, aby si trochu odpočinul, a šel pak ještě až do příštího rána, kdy stanul u bílé skály hluboko v nitru hvozdu.
Zabalil Wanna do cáru látky, který přinesl ze svého příbytku, otevřel skálu a začal v ní hloubit Wannovi hrobku. Ze skály vyšel až za tři dny a udivilo ho, že Wanne je omytý a oblečený do čistých neroztrhaných šatů. Nejprve ho napadlo, že byl Wanne mrtvý jen zdánlivě a probral se a sám se o sebe postaral, ale pak si všiml holčičky spící pod stromem. Mohlo jí být deset let a byla tak velká jako Vil.
Opatrněji probudil.
„Jakpak jsi se sem dostala, děťátko?“ zeptal sejí.
Holčička zívla. Měla černé rozcuchané vlasy, ohrnutý nosík a oči jako trnky.
„Šla jsem za tebou už od bojiště, Vile. Vůbec jsi o mě nevěděl.“
„Nevěděl, to máš pravdu,“ přiznal skřítek. „A jak to přijde, že znáš moje jméno, když jsi mě nikdy neviděla? Podle toho a podle zvláštního jasu v tvých očích soudím, že budeš nejspíš malá vědmička.“
„No,“ řekla holčička, vstala poklonila se skřítkovi. „Jmenuji se Cotharigé a ráda bych tu s tebou zůstala.“
„A co tvoji rodiče?“
„Maminka umřela už dávno. A tatínka mi zabili tam, co Wanna.“
„To je smutné, děvčátko Cotharigé. V tom případě budu jen rád, když tu budeš se mnou.“
A Cotharigé u Vila zůstala.
Pomohla mu ve skále vysekat skvostnou hrobku a Wanna uložili na kamenný katafalk pokrytý zeleným suknem. Na prsa mu položili jeho meč a Vil potom skálu zavřel.
Cotharigé žila u Vila v lese čtrnáct let, než k nim dolehla zpráva, že do země vstoupili jednověrci, kteří vraždí vědmy, mudrce a svatyníky Bohů, a že se blíží k lesu. Lidé se jich prý bojí a mnoho jich už přestoupilo na jejich víru a pomáhají jim. Dokonce jim prý udávají své vědmy a lékaře, které pak jednověrci označí za čarodějníky a upálí nebo umučí.
„Nedá se nic dělat, Cotharigé, musíš pryč, někam, kde tě lidé neznají a kde neví o tom, že jsi vědma,“ řekl s povzdechem Vil. „Kolik let už za tebou do lesa vesničané chodí, abys jim pomohla, ale teď by tě určitě ze samého strachu vydali jednověrcům na pospas. Pojď se rozloučit s Wan-nem a utečeš.“
Cotharigé s Vilem poprvé po čtrnácti letech zase otevřeli skálu a poklekli před Wannem, který ležel na katafalku neporušen, jako by spal. Potom Vil vydloubl z rukojeti Wannova meče bílý kámen a vtiskl jej Cotharigé do dlaně.
„Víš, Cotharigé, kdyby se dělo něco, co se týká Wannova meče, ten kámen rudě zazáří a ty to budeš vědět. Dávej na sebe pozor, má malá přítelkyně,“ řekl jí Vil na rozloučenou. Znělo to trochu směšně, protože jí sahal sotva k ňadrům.
„Ty se mnou nepůjdeš?“ podivila se Cotharigé.
„Ne,“ zavrtěl skřítek hlavou. „Moje místo je tady, u Wannova hrobu. A tady taky umřu.“
Jeho poslední slova zanikla v hlomozu, který se ozval z lesa, a na planinku před skálou se vyřítila horda nezvykle oblečených mužů, kteří mávali zbraněmi a povykovali mezi sebou jakousi podivnou řečí.
„Jednověrci!“ vykřikl Vil. „Cotharigé, rychle pryč!“
„Tak poběž!“ pobídla ho Cotharigé.
„Utíkej napřed, já je zdržím!“
Cotharigé sebrala sukně do hrstí a zmizela mezi stromy. Utíkala o život, ale brzy se uštvala, a tak vyšplhala do koruny vysokého smrku a zůstala tam bez hnutí tři dny a dvě noci. Kámen od Vila si dala do úst, aby jej neztratila, a cítila, jak září. Na chvíli ho vyndala ven a hned se kolem ní rozlila silná rudá záře, a tak ho raději zase vstrčila do úst. Viděla, jak se pod ní přehnaly houfy jednověrců. Třásla se strachy, a když se po třech dnech odvážila sešplhat dolů, celá zdřevěnělá, vydala se zpátky ke skále. Kradla se lesem co nejobezřetněji a při každém podezřelém zvuku sebou škubla.
Před skálou našla vychladlé a ranami zohavené Vilovo tělíčko ležící v tratolišti krve.
„Vile, chudáčku,“ rozplakala se Cotharigé. Vzala mrtvého skřítka do náručí a odnesla ho do skály k Wannovi. Uložila Vila Wannovi do nohou, urovnala mu ruce na prsou a s oběma se rozloučila.
Když vycházela ze skály, zabodl se do stromu vedle ní šíp.
Chtěla utéct zpátky, ale skála se už zavírala, a tak jí nezbylo nic jiného, než se dát na úprk. Jednověrci se pustili za ní, ale když se hnali kolem skály, vyšlehl z pukliny plamen a sežehl je na troud.
Cotharigé v duchu poděkovala Bohům a běžela dál, přestože se jí z pachu spáleného masa dělalo zle. Nevšimla si ani, že skála se už nedovřela a že je v ní úzká puklina.
Cotharigé utekla z lesa na sever, až ke skalám, kde se usadila daleko od lidských příbytků. Ti, kdo ještě věřili ve staré Bohy, k ní chodili pro radu i pomoc, a později, když jedno-věrci i mnohověrci začali žít vedle sebe v pokoji, navštěvovali Cotharigé, jejíž jméno zkomolili a říkali jí Kotarka, i ti, kteří uctívali jen jednoho jediného Boha, a vědma je neodháněla.
O mnoho let později se blízko lesa, odkud kdysi utekla Cotharigé, aby se stala Kotarkou, narodil muž jménem Ingeduld. V té době vládl v jedné části země Éllad král Saxulf, děd krále Gudleiířa.
Ingeduld byl jeho věrným služebníkem a stal se vynikajícím vojevodou. V jedné bitvě však padl do zajetí a všichni jeho přátelé se domnívali, že je mrtev, a proto se ho ani nepokusili osvobodit. Ingeduldovi se však podařilo po dvou letech uprchnout a na útěku se dostal do lesa, kde stála Bílá skála. Zabloudil až k ní, vešel dovnitř a odnesl odtud Wan-nův meč, aniž měl tušení, jakou zbraň má v ruce. Vrátil se pak na Udi k Saxulfovi, jenže, jak shledal, Saxulf mezitím zemřel a vlády se ujal jeho syn Ragnar.
Ingeduld tedy dál sloužil Ragnarovi, který ho ostatně znal jako schopného velitele otcových vojsk, a svého prvorozeného syna pojmenoval Ragnar po králi. Odkázal mu svůj meč, který přinesl z lesa, a dal si vykovat nový.
Jenže Ingeduldův syn nenalezl v boji takové zalíbení jako jeho otec, což Ingedulda nemálo hnětlo, a když si Ragnar navíc přivedl dívku, která neměla ani jméno, otec mu poradil, ať si sebere svých pět švestek a doma už se neukazuje. Ragnar tedy vzal ženu a meč a odešel podle jejího přání do hvozdu na řece Stříbrné, odkud Ingeduld přinesl meč.
Ragnarova bezejmenná žena měla jednu velikou zvláštnost, totiž že se v noci proměňovala ve statnou rysí kočku. Ragnar ji miloval tak, že mu to nevadilo ani v nejmenším, Měli spolu jedno dítě, chlapečka, který měl to štěstí, že se narodil ve dne, kdy byla jeho matka člověkem, protože jinak by se stal rysem.
Jenže Ragnarovi učarovala ještě jedna žena, a tu si odvedl také do lesa, aby k ní měl blíž, a postavil jí u řeky Stříbrné kamenný dům. Obě manželky miloval stejně, dny trávil s Rysí ženou a noci s Amalbergou, a Amalberžin syn se narodil ve stejný den jako syn Ragnarovy první ženy.
Když byly chlapcům dva roky, přišla Rysí žena na to, že má Ragnar kromě ní ještě jednu manželku, a v noci ho v lese rozsápala. Amalberga pak našla jeho mrtvolu už napůl rozloženou, pohřbila ho, synovi o otci nikdy moc nevyprávěla, a když se náhodou s Rysí ženou někdy setkala, vycházely spolu sice chladně, ale dobře.
„Tak, teď víte všechno, co o této věci vím já,“ řekla Kotarka, když skončila své vyprávění.
„Počkej, takže jak já tomu rozumím – Dangrud je můj bratr?“
„Ne docela vlastní. Máte každý jinou matku.“
„A tenhle meč,“ vytasil Dangrud zbraň, „patřil Wannovi?“
„Jsi chápavý,“ pochválila ho jízlivě Kotarka a odkudsi vytáhla bílý průzračný kámen. „Před čtyřmi lety začal rudě světélkovat, proto jsem se vrátila,“ řekla a vložila kámen na místo v jílci meče, kam očividně patřil. Vypadalo to, jako by spokojeně zazářil. „Meč by měl patřit staršímu Ragnarovu synovi, ale jste oba stejně staří. Tankred vás teď dovede k Bílé skále, abyste se Wannovi poklonili.“
„Já nevím, kde to je,“ ohradil se Tankred.
„To nevadí, cestu najdeš. Jděte!“ rozkázala stařena.
A šli.
Tankred je vedl skutečně nazdařbůh, ale netrvalo dlouho a stanuli před bělostí svítící vysokou skálou skrytou v lese.
Sem Sian s Dangrudem nikdy v době, kdy ještě žili v lese, nezabloudili. V kameni byla puklina, dítě by se jí protáhlo, ale dospělý muž stěží. Dangrud to zkusil, ale jeho medvědím ramenům byly mnohdy úzké i dveře, natož takováhle škvíra.
Vztekle vytrhl z pochvy meč a udeřil jím o skálu. Zazněla jako zvon a puklina se pozvolna rozestoupila tak, že mohli pohodlně projít.
Dangrud překvapeně pohlédl na meč, ale na ostří nebyl ani zoubek.
„Vejděte!“ ozval se zevnitř mladý, úctu budící hlas. Muži, kteří se dosud nestačili vzpamatovat z prvního úleku, zaváhali.
„No tak jděte, na co čekáte?“ zamával křídly Caradac, který až do té doby seděl mlčky Sianovi na rameni, a Tankred sebou škubl.
„Pane Bože, ono to mluví?“ zalapal po dechu.
„Někdy až moc,“ zahučel Dangrud.
„Caradac se vás ptá, na co čekáte,“ nenechal se Dangrudo-vou poznámkou havran vyvést z míry. „Caradac neví, proč tu stojíte jako píky, když vás tak hezky zvou dovnitř.“
„Naše krev padne na tvou hlavu, Caradacu,“ řekl Sian a první se odvážil do útrob skály. Za ním vešel Tankred a poslední Dangrud. Skála se s třeskem zavřela a ocitli se v naprosté tmě. Pak začaly tmu poznenáhla prozařovat stále silnější a jasnější modré paprsky a odkrývaly mužům vnitřek jeskyně. Brzy se daly rozeznat obrysy jediného předmětu, který tu byl, kamenného, překrásně zdobeného katafalku, který byl pokryt splývavým tmavozeleným suknem. Na něm ležel ztepilý mladý muž s úzkým orlím nosem, temně zlatými vlasy spletenými do čtyř po ramena dlouhých copů, s nazrzlým vousem a mnoha zaschlými ranami na těle. U nohou měl hromádku zetlelých kostí.
„Wanne,“ zašeptal Sian. Ty kosti patřily Vilovi.
„Probudil mě zvuk mého meče,“ ozval se zase hlas. „To znamená, že země Éllad už brzy dojde klidu.“
Tankredovi došlo, že k nim mluví Wannův duch, a když se rozhlédl kolem sebe, spatřil u stěny mlhavou postavu, ze které vyzařoval onen namodralý přísvit. Postava se k nim přibližovala a Tankred rozeznal rysy tváře. Byl to obličej muže ležícího na katafalku.
„Jde k nám,“ řekl polohlasem Sianovi a Dangrudovi.
„Kdo?“ upřel do tmy Dangrud oči, ale nic neviděl.
„Wanne.“
„Ten leží tady,“ ukázal Sian na mrtvolu.
„Jeho duch,“ upřesnil Tankred.
„Kde ho vidíš?“
„Támhle,“ mávl Tankred rukou k Wannovu přízraku.
„Tam je jen nějaké světlo,“ usoudil po chvilce Dangrud.
„Tankred vidí lip než vy,“ zaskřehotal Caradac, ‚je bystro-zraký.“
„Díky Kotarce,“ podotkl Tankred. „Nebýt jí, byl bych slepý, když už ne mrtvý.“
Sian s podivem potřásl hlavou.
„Tankred vidí dobře,“ řekl hlas. „Jsem Wanne. Mé tělo je sice mrtvé už čtyři sta let, ale kdo zahubí ducha? Přesto, že jeho tělesná schránka leží ztuhlá a chladná, může s vámi hovořit.“ Wanne se odmlčel. To už byl tak blízko, že ho viděli i Sian s Dangrudem.
„Jsem rád, že se můj meč objevil,“ pokračoval duch, „bohužel já sám vám nijak pomoci nemůžu. Chraňte ho jako oko v hlavě a on vám bude dobrým spolubojovníkem nejen proti smrtelníkům. Jste oba synové jednoho otce, proto je celkem lhostejné, komu z vás meč náleží. Ale nikdo jiný se ho nesmí zmocnit, proto řekněte jenom králi a nanejvýš ostatním druži-níkům, co je to za zbraň. To je vše, co vám mohu poradit. Kdybyste se náhodou dostali v tomto lese do nebezpečí, moje skála vás ochrání, tak jako ochránila Cotharigé.“
Modrá záře počala hasnout.
„Sbohem, Wanne!“ zavolal Sian.
„Sbohem, družiníci,“ ozval se kdesi v dálce Wannův hlas.
Pak se poklonili u katafalku a tápali tmou směrem, kde tušili východ.
Když Dangrud narazil dlaní na stěnu jeskyně, skála se rozestoupila a oslnilo je prudké slunce. Zůstali chvilku stát na prahu hrobky a mžourali do světla, než si oči zvykly. Potom se vydali lesem zpátky ke Kotarce.
„Tak co?“ přivítala je. „Našli jste?“
„Našli,“ kývl Tankred.
„No vidíš. A co vy dva? Chcete ještě něco vědět?“
„Pověz nám všechno, co víš o zemi Éllad,“ požádal ji Dangrud. Kotarka po něm nevraživě loupla okem, ale sedla ke kolovratu a začala příst a vyprávět.
„Pokud si pamatuju,“ řekla, když skončila,, jednou už jsem vám to vyprávěla. Jste hloupí, když jste to zapomněli. Nebyla bych vám to povídala znovu, kdyby tu nebyl Tankred, protože ten to ještě neslyšel, a tak bych to stejně musela říkat ještě jednou. Je třeba, aby věděl o Élladu stejně tolik jako vy, když má být královým družiníkem.“
„Cože?“ škubl sebou Tankred, který už měl královských služeb – a zejména královských odměn – až po krk.
„Slyšels dobře,“ utrhla se na něj Kotarka, zase už ve špatné náladě. „Už je to tak rozhodnuto a nevykroutíš se z toho. Však ono ti tam tak zle nebude. Teď s nimi ještě nepojedeš, musíš tu zůstat do zimního slunovratu. Není to už daleko,“ kývla bradou k oknu, za kterým začal poletovat první sníh.
Sian a Dangrud se rozloučili a odjeli na svých mohutných hřebcích pryč.
Několik dní před zimním slunovratem, když byly kolem chatrče závěje sněhu tak vysoké, že sahaly i urostlému Tan-kredovi lehce nad pás, Kotarka onemocněla a ulehla. Tankred se o ni staral, jak nejlépe uměl, ale vědma se mu ztrácela před očima.
„Poslouchej, Tankrede,“ řekla mu tu noc, která předcházela slunovratu, „už brzo umřu. Věděla jsem už dávno, že se blíží můj konec, a nechala jsem si tě tu, abys mě pohřbil, protože nechci, aby mě sežrala lesní havěť.“
Pak stáhla z ruky prsten vykovaný ze železa, ve kterém byl zasazen průzračný křišťálový kámen.
„To je úlomek kamene z Wannova meče,“ řekla a Tankred si vzpomněl, že ten kámen, který zasadila do jílce, byl trochu uražený. „Vezmi si ho a nos ho, třeba ti přinese štěstí. Dozajista tě ochrání před lesem po mé smrti. Jinak by totiž bylo možné, že bys z něj živ nevyšel.“
„Jak to?“ zděsil se Tankred.
„Probudily se tu zlé síly, jak říkal Caradac, a mnoho obyvatel toho lesa před nimi prchlo. I Dangrudova matka a koneckonců i Sian s Dangrudem. Ale ti se v lese vyznají, protože tu žili snad dvacet let a les je zná a neublíží jim. Ale ty jsi tu cizí a tak by tě zahubil.“
Tankred byl z jejích řečí celý nesvůj a raději si prsten hned navlékl. Vzbouzel v něm pocit bezpečí.
Brzo ráno Kotarka zemřela a Tankred ji s pláčem pohřbil vedle Leifa, Amalberžina čeledína. Teprve teď si uvědomil, jak mu ta nevraživá stařena přirostla k srdci.
Pak vzal tesák, plášť a jídlo na cestu, rozloučil se s chatrčí a vyrazil pryč cestou, kterou před třemi lety odcházeli Sian a Dangrud. Bylo mu teskno, protože stejně jako oni tu nechával domov a v něm usídlenou smrt.
Znovu se mu v hlavě vybavovaly vzpomínky na Gundkeri-ho a téměř se lekl, když si uvědomil, že nemá ani potuchy, kde je jeho bratr pohřbený, a že také neví, co se stalo s Betlin-dis, a že se to už asi nikdy nedozví.
Cesta zasněženým lesem byla namáhavá a dlouhá a tak byl rád, když se dostal na jeho okraj. Vesnicím se cestou dál vyhýbal, protože si nebyl jist, zda patří Widuwaltovi nebo Gud-leifrovi, a zda na něj Widuwalt už zapomněl. I když ten žil nejspíš v domnění, že je Tankred po smrti.
Přituhovalo a začaly bouřky, které Tankred většinou přeč-kával v lesích, a věru si oddychl, když stanul před bránou hradu Udi.
„Jsem Tankred Bystrozraký, desátý družiník krále Gudleif-ra,“ řekl, když se v okénku strážce objevila hlava vrátného. V očích vojáka se objevila úcta a otevřel bránu. Tankreda napadlo, že o něm asi Sian s Dangrudem mluvili. Vstoupil dovnitř a na nádvoří se setkal se Sianem.
„Buď zdráv,“ přivítal ho Sian.
„Kotarka umřela,“ řekl Tankred.
„To je smutné,“ sklonil hlavu Sian. „Ale je dobře, že jsi tady,“ pokračoval veselejším hlasem. „Teď už je nás konečně jedenáct,“
„Jedenáct?“ podivil se Tankred. „Slyšel jsem o devíti.“
„Diotbald přišel teprve před dvěma týdny,“ vysvětlil mu Sian a vedl ho ke králi. „Moc o sobě nemluví, ale je to dobrý bijec a v hlavě taky nemá seno.“
Provedl Tankreda spletí chodeb a schodišť v paláci a pak zaklepal na vysoké vyřezávané dveře. Otevřel otrok.
„Řekni králi, že mu vedu posledního družiníka,“ nakázal mu a otrok zmizel. Za okamžik byl zase zpátky a pobídl dru-žiníky, aby vstoupili. Prošli síní, v jejímž čele napůl ležel a napůl seděl na pohodlném lůžku král.
Sian zůstal pozadu a postrčil Tankreda ke Gudleifrovi.
„Už jsem o tobě slyšel, Tankrede,“ uvítal ho král. „Jsem rád, že jsi tady, ale chtěl bych se tě zeptat – ty jsi byl ve službách Widuwalta Kuna?“
„Byl.“
„Proč jsi odtamtud odešel?“
„Umučil mi bratra,“ řekl neochotně Tankred.
„Jinak bys zůstal?“ Král se zachmuřil. Tankredova odpověď ho zřejmě nepotěšila.
„Uvědom si, králi,“ vmísil se do rozhovoru Sian, „že krom Reiulfa se k sobě dostal každý z nás spíš řízením osudu než vlastní vůlí. A že Tankreda sem náhoda vedla křivolakými cestičkami přes Widuwaltův hrad, to už je vůle Bohů. Nemyslím, že by ses měl obávat, že tě Tankred zradí. Uvědom si, jak mu Widuwalt ublížil. Vědma Kotarka ho určila za dalšího družiníka. A jeho jméno se objevilo ve tvé knize.“
„Máš pravdu, Siane Hnědooký,“ uznal král.
„Jistěže má pravdu,“ zaskřehotal Caradac.
„Odpusť mi mé pochyby, Tankrede,“ obrátil se král na družiníka.
„Nemám co odpouštět,“ odpověděl Tankred.
Král pokynul otrokovi a dal zavolat i ostatní družiníky.
„Čeká vás mnoho velkých činů,“ řekl, když se shromáždili před jeho lůžkem, „a je pravděpodobné, že při nich přijdete o mnoho krve a možná i o život. Rád bych vás požádal, abyste, pokud zemřu dříve, než bude Widuwalt poražen, stejně věrně jako mně sloužili i mému prvorozenému synovi Ioanno-vi, a pokud by ztratil život i on, pak mému druhému synovi Berohardovi, a s nimi dokončili to, co já započnu. Vždy a za každých okolností však musíte chránit mé nejmladší dítě, Ili-su, a královnu Adalheit.“ Král se na chvilku odmlčel.
„A teď se vás ptám, moji družiníci,“ řekl potom, „kdo z vás půjde hledat knihu Wetemaa do pohoří Dankradu? Je to kniha, kterou píše Osud, a je uložena ve svatyni v nitru pohoří. Hlídá ji Sanduk a proto tam nesmí jít nikdo, kdo nectí Staré Bohy. Bude to cesta nebezpečná a obávám se, že při tom o někoho z vás přijdu. Ale tu knihu mít musím, protože je v ní psáno o stříbrné podkově a bez té se na nohy nepostavím. Takže: kdo z vás půjde hledat Wetemau?“
Sian, Dangrud, Bald a Arnwald učinili krok kupředu.
„Ostatní věří v jednoho Boha,“ řekl na vysvětlenou Sian, „kromě Reiulfa, který nevěří v žádného, a kromě Waltheriho, který, stejně jako já, věří ve Staré Bohy, ale není ještě zcela zdráv.“
„Myslel jsem, že Bald je jednověrec,“ povytáhl obočí král.
„Jsem,“ přitakal Bald, „ale nikdo jiný se v pohoří nevyzná tak jako já, a proto bych měl jít také.“
„V tom případě se obávám, že ztratím tebe, Černý Baldě,“ povzdechl si král, „a asi by s vámi měl jít pro jistotu Asgeirr.“
Asgeirr se beze slova postavil k těm, kteří se rozhodli jít. Král potom poslal ostatní družiníky pryč a Siana, Dangruda,
Arnwalda, Balda a Asgeirra si nechal u sebe, aby jim upřesnil jejich úkol.
Když je potom druhý den vyprovázel pohledem na cestu za podkovou, v srdci se mu usídlil pocit, že už se konečně začíná dít něco velkého, něco, co přinese zemi Éllad mír a sjednotí ji v jedno velké království. Pokládal za šťastné znamení osudu, že krátce před tím, než začal bojovat o Éllad, k němu přišel poslední, jedenáctý družiník Diotbalt. O Tankredovi král věděl už dříve. Teď ho však napadlo, že o Diotbaltovi nebylo nic v jeho knize, že se tam objevilo jenom jméno, a otázkám mířícím na jeho minulost že se Diotbalt obratně vyhýbá. Ale pak si řekl, že to nemusí nic znamenat, že možná Diotbalt zažil stejně jako Tankred nebo Asgeirr nebo Sian nepříjemné věci a příčí se mu o nich mluvit.
Pak se nechal odnést do své komnaty.

EPILOG

Já, Ceredig, byl jsem pověřen králem Itmarem, abych pro jeho syna Lagdwise zapsal osudy jedenácti družiníků krále Gudleifra. Jsa poctěn takovou důvěrou vloženou na mne, málo pilného žáka Uodalríchová, předsevzal jsem si prve vylíčiti cesty, které dovedly oněch jedenáct chrabrých mužů na hrad Udi. Tuto část úkolu jsem splnil, byť sotva roztřesené řádky po sobě mohu s hrdostí čísti, jsouť mé schopnosti příliš chabé pro dílo takové vážnosti zasluhující. Jiní nechť posoudí, zda jsem vše vylíčil slovy sdostatek přiléhavými, tolik však snad prohlásiti mohu, že napsáno bylo vše popravdě. A nyní, neb zrak mi ještě slouží a šíje, byť již stářím shrbená, přec ještě hlavu nad pergamenem udrží, počnu líčit činy, které Gudleifrovi družiníci vykonali, aby země Éllad konečně došla sjednocení a míru, jak jí byli kdysi bohové předpověděli.

Adam Andres
Wetemaa – kniha osudu jedenácti družiníků krále Gudleifra.
Díl 1. – Družiníci

Obálka a grafická úprava Grigory Vyatkin
Odpovědný redaktor Jiří Vlček
Jazyková redakce Zuzana Kupková
Vydalo Nakladatelství Jiří Vlček
Wolf Publishing
Javorová 346
Měšice u Prahy, v Praze roku 2005 jako svou
9. publikaci
Tisk Finidr, s. r. o.
Lipová 1965
Český Těšín
Vydání druhé, v nakladatelství WolfPublishing první
ISBN 80-239-6363-5