Poul Anderson
Genesis
(ikarie 1997/06)
 
Byla to ona, koho jsem měl milovat...? 
-Piet Hein

1

Žádný člověk nemohl zformovat takové myšlenky nebo je říci nahlas. Neměly žádný skutečný začátek, čekaly ve skrytu milénium za miléniem, zatímco galaktický mozek rostl. Občas přecházely od jednoho mozku ke druhému, trávily roky či desetiletí na cestě vesmírem rychlostí světla a pak stačily nanosekundy, aby byly přijaty, pochopeny, zváženy a vyslána odpověď. Ale kosmos byl tak plný různých světů, nekonečná řada virtuálních a abstraktních konstrukcí, že vzpomínky na Zemi se změnily ve skomírající osamělý tón, přerývaný a pomíjející mezi nespočetnými miliardami dalších maličkostí. Většina velkolepého vědomí byla zaměřena jinam, především na svůj vlastní vývoj.
Galaktický mozek byl totiž ještě dítětem, pokud sám sebe nepovažoval přímo za novorozence. Jeho části byly rozptýleny od jednoho konce ramen spirální mlhoviny ke druhému, do jejího středu a k nejbližším hvězdokupám až k Mrakům Magellanovým. Zárodky nových částí bylý zaneseny ještě dále; některé z nich dosáhly až Andromedy.
Každý z nich byl komplexem organismů strojů a jejich vzájemných vztahů. ("Organísmus" je asi nejlepším slovem pro něco, co se samo podle potřeby udržuje, reprodukuje a má vědomí v rozsahu od primitivních základů až k abstraktnímu myšlení, i když uhlíkové sloučeniny tvoří jen velmi malou část jeho součástí a většina životních pochodů se odehrává přímo na kvantové úrovni.) Bylo jich mnoho milionů a jejich počet prudce stoupal i v Mléčné dráze, jak zakladatelé nových generací osidlovali nové domovy.
Galaktický mozek tak neustále rostl, i když z kosmického hlediska vlastně sotva začal. Myšlenka měla čas nejvýš na tisíc nebo dva tisíce cest přes jeho stále rostoucí šíři. Nikdy se nechystal vstřebat své části do sebe. Vždy zůstanou samostatné a budou se vyvíjet individuálně. Nebudeme jim proto říkat buňky, ale uzliny.
Ve skutečnosti byly vzácné. Každá z nich v sobě měla mnohem víc výjimečnosti, než by bylo možné u protoplazmatického tvora. Chaos a kvantové fluktuace zajišťovaly, že žádná z nich nebude přesnou kopií některého ze svých předků. Stejně tak pomáhalo osobnost vytvářet prostředí; podmínky na povrchu - druh planety, měsíc, asteroid nebo kometa - nebo na oběžné dráze kolem jednoduchého slunce nebo dvojhvězdy různého druhu a stáří, prostředí mlhoviny nebo mezihvězdný prostor... ale uzlina také nebyla jen obyčejným jednoduchým mozkem. Mohla být několika najednou, jak si zvolila. Podle chuti tvořila další a stejně snadno je odstavovala, slévaly se jako měňavky a znovu se dělily, používala taková těla a čidla, jaká si přála a jak dlouho se jí zachtělo. Nesmrtelně vnímala, tvořila a hledala naplnění v hledání, které sama započala.
Takže každá uzlina byla zaměstnána myriádami záležitostí, jedna třeba rozvíjela nová odvětví matematiky, jiná skládala skvělá díla, která se jen vzdáleně podobala hudbě, jiná zase pozorovala organický život na nějakém světě, který si možná pro tento účel sama stvořila, další zase - lidská slova se tu nedají použít.
Ale přesto byly uzliny stále ve spojení přes propast světelných let. To byl galaktický mozek. Tato jednota, toto sebeuvědomění, které se pomalu sjednocovalo a mohlo strávit miliony let při zvažování jediné myšlenky; ta by ovšem byla stejně ohromná jako myslitel, pro něhož byl věk dnem stejně jako den celým věkem.
Už nyní, ve chvíli svého zrození, mozek ovlivňoval běh vesmíru. Nastal čas, kdy si jedna uzlina vzpomněla na Zemi. Vzpomínka byla předána ostatním jako součást proudu informací, nápadů, nálad a bůhví čeho ještě. Některé z ostatních se rozhodly, že se jedná o zajímavé téma, které stojí za sledování, a předaly je dál ve svých datových relacích. Tímto způsobem prošla světelné roky a staletí, obíhala, rozvíjela se, až se nakonec stala rozhodnutím, které dospělo až k uzlině nejvhodnější pro zásah.
Tady byla celá věc převedena do slov, i když ta se k danému úkolu moc nehodila. Kdyby měla vyjádřit, co se stalo dál, selhala by úplně. Jak by mohla popsat dialog mozku se sebou samým, v němž bylo myšlení řadou kvantových záblesků v konfiguracích jemných jako vlnové funkce, kde výpočetní výkon a rozsahy databází byly tak obrovské, že každé měřítko ztrácelo smysl, kde mozek tvořil části svého vlastního já, aby spolu mohly jednat jako osoby, dokud je nespojil zpět do jednoho celku, a kde všechno bylo řečeno během několika mikrosekund planetárního času?
Bylo to možné postihnout jen mlhavě a zkresleně. Staré národy používaly pro věci, které nebyly schopny vyslovit, jazyk mýtu. Slunce v něm bylo ohnivým kočárem, který denně projížděl oblohou, rok bohem, který umíral a znovu se rodil, smrt trestem za hříchy předků. Pokusme se vytvořit mýtus o cestě na Zemi.
Zkusme si představit primární část vědomí uzliny, jako by to byla samostatná a mocná bytost, a pojmenujme ji Alfa. Představme si určitou nižší úroveň, kterou vytvořila a má v úmyslu pustit na svobodu jako druhou samostatnou bytost. Z důvodů, které se objasní později, si představíme tuto druhou bytost jako muže a nazveme ho Poutníkem.
Všechno je to mýtus a metafora počínaje už touto absurdní terminologií. Takové bytosti nemají jména. Mají totožnost, kterou okamžitě rozpoznají ostatní, kteří patří ke stejnému druhu. Nemluvili spolu, nepouštěli se do diskusí nebo vysvětlování, dokonce ani nebyli "oni". Ale představte si to.
Představte si také jejich okolí. Ne jak ho vnímaly jejich četné senzory nebo bylo zahrnuto do jejich vědomí a citů, ale tak, jak by je lidské smysly postihly pro lidskou mysl. Takový obraz je stěží hrubým náčrtkem. Příliš mnoho základních faktů by vůbec nebylo podchyceno. Ale i tak by člověk z astronomické vzdálenosti mohl vidět trpasličí hvězdu typu M2 asi padesát parseků od Slunce a ujistit se, že má planety. Uzlina by mohla zjistit známky obrovských tajemných energií a zamyslet se.
Slunce samo nebylo nijak zvláštní. V galaxii byly takových miliardy. Umělá inteligence se tu usadila už dávno - na samém úsvitu vývoje, což byla ta nejlepší fáze -, protože jedna z planet hostila zajímavé živé tvory, kteří stáli za studium. Výzkum pokračoval miliony let. Stále rostoucí inteligence zatím sledovala mnohem víc cílů i jiného charakteru; především svůj vlastní vývoj. Dalším bodem ke zvážení bylo, že slunce mělo zůstat chladné ještě po hrozně dlouhou dobu. Uzlina si nechtěla přidělávat práci zápasem s velkými změnami podnebí, dokud to nebude opravdu nutné.
Od té doby se změnily relativní polohy hvězd. Nynější uspořádání bylo Slunci nejblíž. Slunce jiných soustav budila menší zájem a pokud vůbec bývala navštěvována, tak málokdy. Občas kolem proletěla volná řiditelná uzlina, ale v této epoše se nevyskytla žádná.
Pro náš mýtus je podstatný fakt, že na obyvatelné planetě se nikdy neobjevil inteligentní druh. Život je ve vesmíru statisticky vzácný jev a inteligence ještě vzácnější, a proto dvojnásobně cenná.
Náš uvažovaný člověk by viděl slunce jako podzimně žluté, jak mírně a pokojně hřeje. Kolem něj kroužily planety a menší umělé družice, což byly obrovské konstrukce různých typů. Z dálky připomínaly složité pavučiny zářící mezi hvězdami; většinu z nich tvořila silová pole. Sbíraly a soustřeďovaly energii, kterou Alfa potřebovala, sahaly pro ni do hloubek vesmíru i do nitra atomu, přijímaly a předávaly proud myšlenek, který se stával galaktickým mozkem. Co dělaly navíc, leží už mimo náš mýtus.
Uvnitř jejich spleti, i když ne v nějakém určitém místě, žila Alfa, její samotné jádro. Stejně tak, alespoň prozatím, Poutník.
Představte si důstojný hlas: "Vítej do života. Čeká tě vznešené a možná i nebezpečné poslání. Chceš se ho ujmout?"
Pokud Poutník na okamžik zaváhal, nebylo to ze strachu z bolesti, ale z obav, aby ji sám nezpůsobil. "Řekni mi o tom víc. Pomoz mi pochopit."
"Slunce -" Slunce staré Země, které vytrvale hřálo od doby, kdy poprvé získalo tvar, bude stabilní miliardy let, než vyčerpá vodíkové palivo ve svém jádru a vyroste v rudého obra. Ale...
Rychlý výpočet. "Ano. Chápu." Nad určitou mezí úrovně záření budou narušeny geochemické a biochemické reakce, které udržují teplotu Země. Stoupající teplota bude přemisťovat do ovzduší stále větší objem vodní páry, která vyvolá skleníkový efekt. Silnější vrstva mraků, která zvýší koeficient odrazu, může den katastrofy jen oddálit. Molekuly vody v nejvyšších vrstvách budou tvrdými složkami slunečního záření rozštěpeny na vodík, který unikne do vesmíru, a na kyslík, který bude klesat k povrchu. Mohutné požáry uvolní množství oxidu uhličitého a k nim přispějí horku vystavené skály obnažené erozí ve vyprahlých oblastech. Tak vznikne druhý zdroj plynu pro skleníkový efekt. Pak musí přijít doba, kdy se vypaří i poslední oceány a zbude planeta podobná Venuši; ale už dlouho předtím se život na Zemi stane jen vzpomínkou kvantového vědomí. "Kdy dojde k úplnému konci?"
"Řádově za sto tisíc let."
Zlomkem Poutníka pocházejícím z člověka jménem Christian Brannock, který se narodil na Zemi a svůj domov vášnivě miloval, projela bolest. Jeho mysl se už dávno spojila s obrovskou jednotou, která se později dělila a přerozdělovala, dokud se její kopie nestaly součástí vědomí po celé galaxii. Totéž se stalo s myšlenkami milionů jeho spolubratří, podobně jako byla jejich těla stejně nepatrná a ztracená jako jednotlivé geny, ale stejně důležitá jako části celku. Alfa prohledala svou databázi a našla záznamy Christiana Brannocka. Rozhodla se právě jeho vetkat do základní stavby Poutníka. Toto rozhodnutí bylo - řekněme intuitivní.
"Nemůžeš to určit přesněji?" požádal.
"Ne," odpověděla Alfa. "Ve hře je příliš mnoho nejasného a řada nepřesností. Gaia," mýtické jméno pro uzlinu ve Sluneční soustavě, "odpovídala na dotazy vyhýbavě nebo vůbec ne."
"Cožpak jsme si opravdu na Zemi vzpomněli... tak pozdě?"
"Měli jsme na práci mnohem víc věcí, nebo ne? Gaia si kdykoli mohla vyžádat zvláštní pozornost. Nikdy to neudělala. Proto se tato záležitost nejevila jako zvlášť důležitá. Země lidí je uchována v paměti. Co je Země bez nich? Jen další planeta v postbiologické fázi."
"Pravda, protože je spontánně vzniklý život tak vzácný, jedná se o zajímavý případ. Ale Gaia určitě prováděla pozorování a sbírala data, abychom si je my ostatní mohli prohlížet, kdy budeme chtít. Sluneční soustavu jsme navštěvovali málo. Naposledy před dvěma miliony let. Od té doby se Gaia zapojovala do našeho společenství méně a méně. Ale takové uzavření do sebe se občas stává každému. Uzlina by se mohla například chtít nerušeně ponořit do nějaké filosofické úvahy, dokud nebude připravena na veřejné slyšení. Zkrátka nás na Zemi nic neupozornilo."
„Já bych si vzpomněl," zašeptal Christian Brannock.
"A co ji tedy připomnělo?" zeptal se Poutník.
"Myšlenka, že by Země možná stála za záchranu. Možná skrývá víc, než Gaia ví... nebo říká. Kdyby nic jiného, má určitou sentimentální hodnotu."
"Ano, chápu," řekl Christian Brannock.
"Navíc, a to může mít potenciálně ještě vážnější důsledky, bychom mohli získat zkušenosti a ustanovit precedens. Pokud má vědomí přežít smrtelné hvězdy, musí přetvořit vesmír. Taková práce na miliardy či biliony let začne nějakým malým pokusným úkolem. Nemělo by to být teď a na Zemi? Myslím tím 'teď' nesmrtelných bytostí, které už jsou geologicky staré."
"Nebude to malý úkol," zamumlal si Poutník. Christian Brannock totiž býval inženýrem.
"Ne," souhlasila Alfa. "V daném časovém úseku budou k dispozici zdroje jen několika hvězd. Přesto se nám otevírá řada možností, pokud se rozhodneme dost brzy. Otázkou je, která z nich by byla nejlepší - a hlavně, zdali máme jednat. Půjdeš hledat odpověď?"
"Ano," souhlasil Poutník a Christian Brannock přitom vykřikl: "Ano, zatraceně ano!"
Ke Slunci se vydala kosmická loď. Laser buzený sluncem a řízený sítí meziplanetárních rozměrů jí udělil téměř rychlost světla. Pokud by to bylo nutné, loď mohla na konci cesty sama zpomalit, volně se pohybovat v cílové oblasti a bez cizí pomoci se vrátit, i když pomaleji. Její kryomagnetické jednotky udržovaly v rovnováze kouli antihmoty s minimální klidovou hmotností. Hmotný náklad tvořily jen matrice pro Poutníkův program a záložní databáze, vybraná čidla a efektory, několik těl s různými schopnostmi, do nichž mohl přehrát podstatu svého já, napájecí systémy, sada nářadí a věc už léta zapomenutá, kterou Poutník nechal stvořit z jednotlivých molekul na přání Christiana Brannocka. Možná si na ni někdy najde čas a prsty.
Kytara.

2

Žil kdysi muž jménem Kalava, námořní kapitán Sirsu. Patřil do klanu Samayoki. V mládí udatně bojoval v Rozeklaných horách, kde se armády Ulonai postavily barbarským nájezdníkům, kteří se hrnuli na sever z pouště, odrazily je a způsobily jim těžké ztráty. Stal se námořníkem. Když se Ulonaiská liga rozpadla a aliance vedené Sirsem a Irrulenem rok za rokem drancovaly zemi a snažily se jedna druhé zakroutit krkem, Kalava potápěl nepřátelské lodi, zapaloval nepřátelské vesnice a vozil na trh poklady a otroky.
Po neuspokojivém Tuopaiském míru, který byl dosažen s velkým úsilím, se Kalava pustil do obchodování. Místo aby plul po řece Lonna a kolem Sirského zálivu, často se plavil podél Severního pobřeží a přitom obchodoval. Vydával se na Větrné moře až ke koloniím na Posledních ostrovech. Nakonec se třemi loďmi sledoval pobřeží až do vzdálenosti do té doby netušené. Živil se dary moře, tím, co ulovily výpravy vysílané na pobřeží, obchodoval a bojoval s divokými kmeny, s nimiž se setkal. Za několik měsíců se se svými posádkami dostal až do míst, kde se kraj země zatáčel k jihu. Za tímto bodem našli přístav patřící bájným lidem Zářících polí. Setrvali tam rok a vrátili se se zbožím, které z nich udělalo boháče.
Klan Kalavovi pronajal vesnici a úrodnou ornou půdu v deltě Lonny asi den cesty od Sirsu. Měl v úmyslu usadit se a žít v pohodlí jako vážený muž. Ale to neměli v plánu ani bohové, ani mu to nedovolila jeho povaha. Brzy se dostal do sporů se všemi sousedy a když ho bratr jeho ženy hrubě urazil, zabil ho. Poté ho žena opustila. Na shromáždění zemanů, které záležitost zvažovalo, dostala třetinu rodinného jmění ve zlatě a movitostech. Jeho dcery a jejich manželé se postavili na její stranu.
Z Kalavových tří synů se nejstarší utopil v bouři na moři; druhý zemřel při epidemii Černého moru; třetí se nalodil jako plavčík na obchodní loď daleko na jihu od Zhiru a padl, když se bránil před lupiči v liduprázdných uličkách opuštěného města. Nezanechali po sobě žádné děti, leda s otrokyněmi. Ani Kalava už neměl naději; žádná volná žena nepřijala jeho nabídku k sňatku. Co nashromáždil během těžkého života, připadne příbuzným, kteří ho nenáviděli. Většina lidí v Sirsu se mu vyhýbala.
Dlouho přemýšlel, až se zrodil sen. Když si uvědomil, co to znamená, začal s nenápadnými přípravami. Jakmile se vše rozběhlo, ale ještě ve chvíli, kdy by mohl couvnout, pokud by musel, vyhledal hvězdářku Ilyandi.
 	Žila na Poradních výšinách. Tam se setkávali každoročně Vilkui kvůli poradám a rituálům. Ale když se zbytek znovu rozešel, aby pokračovali ve svém poslání - vykladači snů, písaři, lékaři, zprostředkovatelé, učitelé mladých - Ilyandi zůstala. Zde mohla nejlépe zkoumat nebesa a hledat význam toho, co zjistila, zde na vysokém místě uctívaném všemi Ulonai.
Po Cestě ducha hrkotal vzhůru Kalavův kočár. Blízko vrcholu stály stromy, které ji lemovaly už jen řídce a umožnily mu nerušený výhled. Keře rostly na kamenitých svazích jen tu a tam, špinavě zelené vaši, střapaté lopuchovníky, v dáli i šarlatové ohňovce. Spálenec propůjčoval svou kyselou vůni horkému větru, který vál od Zálivu. Zakalená voda kovově svítila a mizela z dohledu daleko na západě pod stříbřitě šedou nízkou oblohou, po níž se hnaly cáry tmavých mraků. Na obzoru stál bouřkový oblak, v němž se míhaly kalné stíny a blikaly záblesky.
Kam až se táhla země, všude žlutě zrála kvěnice, draly se vzhůru papírníky, zelenaly se pastviny pro stáda, fialově svítily ovocné sady a mezi tím stály hranice dřeva pro stavbu lodí. Farmy se svými domky a přístavbami ležely porůznu roztroušené po krajině. Počasí bylo poslední dobou suché, na cestách se zvedal prach a vířil jako závoj kolem vozů a karavan nosičů. Od pramenů na východě v Divočině majestátně plynula Lonna a její ramena se vějířovitě rozevírala od severu k jihu.
Sirsu bylo obehnáno opevněnými zdmi na pravém břehu hlavního toku; z dálky se město zdalo Kalavovým očím titěrné. Ale přesto je znal, dovedl rozpoznat známé stavby, Velkou fontánu na Královském trhu, vlysy zdobené portico Chrámu plamenů, oslavný sloup na Vítězném náměstí, věděl, kde mají řemeslníci své dílny, obchodníci své bazary, putykáři své domy, v nichž námořník najde plný džbán a holku. Cihly, pískovec, žula a mramor, všechny barvy jemně splývaly. Lodě a čluny se plavily po vodě nebo byly zakotveny u stěny. Na protějším břehu ležely paláce a zahrady předměstí Helki, jejichž střechy svítily jako drahokamy.
Bylo to tak vzdálené od míst, kam přicházel.
Pod velkým obloukem se mu postavili dva novicové v modrých róbách, zkřížili své hole přes cestu a zvolali: "Ve jménu Tajemství stůj, vzdej hold a prohlaš se!"
Jejich hlasy zněly zvučně, pohled, který lekal válečníky, je neděsil. Kalava byl velký muž se širokými rameny a pevnými svaly. Počasí ošlehalo jeho pleť, až zčernala jako uhel, vlasy, které visely v pletencích na záda, vysušilo slunce téměř do běla. Pod klenbou čela ve tváři plné záhybů vrásek a jizev svítily černé oči. Načerveno obarvený knír se stáčel dolů až k čelisti. Protože cestoval v míru, měl na sobě jen jednoduchou zelenou halenu, sahající ke kolenům a obroubenou kůží kivi, každá šupina se jen leskla, a šněrovací boty; paže mu zdobily zlaté náramky a u pasu se houpal meč. Na kočáru se v držáku chvělo kopí, na jehož špici vlál praporec, štít visel hned vedle válečné sekery připravené k hodu. Vůz táhli čtyři vybraní otroci. Byli šlechtěni k tahu po celé generace - silní, dlouhonozí, plni energie, ale přesto spolehliví, pokud byli včas vykleštěni. Na Kalavově značce vypálené do kůže na malých holých hlavách se leskl pot a stékal po nahých tělech. Presto dýchali volně a jejích pach byl téměř příjemný.
Jejich vlastník zvolal: "Stát!" Chvíli byl slyšet jenom vítr. Pak se Kalava dotkl čela těsně pod čelenkou a odříkal Vyznání: "Člověk ví málo, chápe ještě méně, proto mu dovolte sklonit se před moudrostí." On sám věřil spíše na krvavé oběti a ještě víc se spoléhal na vlastní sílu; ale cítil respekt před Vilkui.
"Hledám radu hvězdářky Ilyandi," řekl. Nikdo jiný z jejího řádu nebyl přítomen, takže to byla zbytečná poznámka.
 	"Radu může hledat každý, kdo v dobrém přichází," odpověděl starší z chlapců slavnostně.
"Ruvio je mi svědkem, že všechny mé závazky jsou vyrovnány." Bůh hromu byl oblíbeným patronem většiny námořníků.
"Pak tedy vstup a my předneseme tvou žádost naší paní."
Mladší hoch vedl Kalavu přes první nádvoří. Kola hlasitě zarachotila na dláždění. V domě pro hosty pomohl ustájit, nakrmit a napojit otroky, pak zavedl návštěvníka do místnosti, kde se v sezóně spalo na dvě směny. V budově byla také koupel, jídelna s připraveným jídlem - sušené maso, ovoce, chlebová placka a víno. Našel tam i knihu. Když se občerstvil, posadil se s ní na lavici, aby si zkrátil čekání.
Byl zklamán. Nikdy neměl moc příležitostí ani chuti číst, takže jeho zběhlost nebyla velká a člověk, který knihu opisoval, používal dnes již zastaralé písmo. Ještě horší bylo, že se jednalo o kroniku císařů Zhiru. To pro něj bylo nejen bolestné, - ach, Eneio, jeho syn, jeho poslední syn! - ale naprosto bezcenné. Pravda, Vilkui učili, že civilizace přišla do Ulonai ze Zhiru. No a co? Kolik století už uplynulo od doby, kdy poušť naposledy vznesla nějaké nároky? Cožpak byli dnešní potomci osadníků něčím jiným než bandity a vyhladovělými kočovníky?
Ano, pomyslel si Kalava, mohlo by to být varování, připomínka lidem, že poušť stále postupuje na sever. Ale cožpak toho už neviděli dost? On sám prošel nepříliš vzdálenými městy na jihu, která za dob jeho děda ještě kvetla, ale nyní byla prázdná. Rozpadávající se domy byly napůl pohřbené v písku a okna beze skel připomínala prázdné oční důlky lebek.
Zaťal zuby. On by nesnášel pokorně osud.
Den se blížil ke konci, když se objevil pomocník Ilyandi se zprávou, že ho paní přijme. Kalava kráčel se svým průvodcem a povšiml si tmavočerveného stínu na východní obloze. Bouře na západě skončila a na chvíli po sobě zanechala kus čistého nebe. Slunce bylo jasně vidět přes opar, který je změnil v rudooranžovou stupňovitou pyramidu. Z obzoru se přes vody Zálivu rozběhl plamenný most a vyslal proudy světla vzhůru do mraků, které se rozzářily odstíny síry. Nad nimi jako stín přeletěla labuť. Šum jejího letu se slabě nesl pomalu chladnoucím vzduchem. Jinak na výšinách panovalo posvátné ticho.
Svatyně, knihovny, laboratoře a obytné budovy Vilkui obklopovaly vnitřní nádvoří svými ambity. Většinu prostranství zaujímala zahrada plná květin a léčivých bylin uspořádaných do složitých vzorů. V jednom z podloubí svítila lucerna, ale všechna okna byla tmavá a Ilyandi vyšla ven a tam čekala na svého hosta.
Lehkým gestem propustila mnicha. Muž se poklonil a zmizel. Kalava pozdravil, najednou se cítil trapně, ale v hloubi duše byl pevně rozhodnut. "Zdravím tě, moudrá a vznešená paní," řekl.
"Ráda vás potkávám, statečný kapitáne," odpověděla hvězdářka. Ukázala na pár kamenných lavic. "Neposadíme se?" Nebylo to zdaleka takové, jako kdyby mu nabídla posezení u vína, ale znamenalo to, že ho alespoň vyslechne.
Usedli na lavičky a jeden druhého zkoumal v rychle houstnoucím soumraku. Ilyandi byla štíhlá žena kolem čtyřicítky s jemnými a pravidelnými rysy, velkýma jasnýma hnědýma očima a světlými vlasy -jako měď, pomyslel si. Krátký účes na znamení celibátu připomínal bronzovou korunu vznášející se nad jednoduchou bílou róbou. Zelený výhonek tekinu přidržovaný na jejím rameni sponou ve tvaru propleteného trojúhelníku a kruhu naznačoval, že patří k Vilkui.
"Jak mohu prospět tvé výpravě?" zeptala se.
Překvapeně sebou trhl. "Uf! Co víš o mých plánech?" Rychle dodal: "Má paní jistě ví mnohé, ovšem."
Usmála se. "Ty a tvá sága jste v posledních desetiletích zazářili. A... my tu občas taky něco zaslechneme. Hledal jsi členy své bývalé posádky nebo jim nechával vzkazy, aby tě navštívili, všechno soukromě a tajně. Nařídil jsi opravu lodi, která ti zbyla. Setkával ses s obchodníky, bezpochyby abys potají zjistil ceny.
To nemáš ve zvyku. Málo lidí by si toho všimlo, možná vůbec nikdo. Kam se chystáš, Kalavo, a proč tak tajně?"
Pokorně se ušklíbl. "Má paní, jste nejen moudrá a učená, ale taky chytrá. Takže proč nejít rovnou k věci? Mám na mysli cestu, kterou by většina lidí prohlásila za šílenství. Někteří by se mohli pokoušet mě zastavit, protože by se báli, že vzbudím hněv bohů - zvlášť když se odtud nikdo nevrátil -, a vzpomněli by si na staré pověsti o strašných zvířatech zahlédnutých v pustinách. Sám jim nevěřím, jinak bych se o to nepokoušel."
"Ach ano, já si tě dovedu představit, jak vyplouváš i tak," řekla Ilyandi polohlasně. Hlasitěji dodala: "Souhlasím, že ten strach je nejspíš bezdůvodný. Dokud jsi to neudělal ty, do Zářících polí nikdo po moři nedoplul. Předtím jsi nežádal žádné požehnání. Proč jsi mě tedy vyhledal teď?"
"Tohle je něco jiného. Ne jen brouzdání kolem pobřeží. Já... no... budu muset vycvičit nového huukina a to znamená spoustu peněz a času." Kalava rozpřáhl ruce v téměř bezmocném gestu. "Víš, už jsem ani nedoufal, že ještě někdy vypluji. Možná to je šílenství, takový stařec se starou posádkou v jediné staré lodi. Doufal jsem, že bys mi mohla poradit, má paní."
"Zřejmě ještě nejsi připraven spočinout na pohřební hranici, když se chystáš přeplout Větrné moře," odpověděla.
Tentokrát ho to nezarazilo. "Mohu se zeptat, jak to víš, má paní?"
Hyandi mávla rukou. Dlouhé prsty zachytily slabé světlo lucerny a mihly se přítmím jako noční dravci. "Už jsi byl na východě, takže nemáš zapotřebí takovou cestu tajit. Obchodní cesty na jih až ke Zhiru jsou dávno známé. Co by mohly nabídnout jiného než lup pocházející z hrobů a mrtvých měst, který přinášejí zbídačelí farmáři. Co leží dál tím směrem jiného než zničená neobydlená pustina až k místům, kde podle pověstí začíná Ohňová země a kde čeká příšerná smrt? Směrem na západ leží, pokud víme, pár ostrovů a pak prázdný oceán. Pokud by se tam dál dalo ještě něco najít, zemřel bys hladem a žízní dřív, než bys tak daleko doplul. Ale cesta na sever - ano, jsou tam nebezpečné vody, ale námořníci se občas setkali s plovoucími pahýly neznámých stromů nebo sledovali ptáky neznámých druhů zahnané bouří daleko od domova - a máme také spoustu legend o Vzdáleném Severu obklopeném horami, jejichž vrcholy zahlédli z palub lodí, které ztratily kurs..." Poslední slova skoro zašeptala.
"Některé z těch příběhů se mi zdály celkem věrohodné," řekl Kalava. "Bylo v nich víc pravdy než v příbězích o příšerných zjeveních. Mimochodem, divocí huukini se páří v pobřežních vodách, kde je dost ryb. Ale tady jsem jich ani v sezóně neviděl tolik, kolik by odpovídalo jejich množství, jak je znám z cest po širém moři. Musejí pocházet ještě z jiného pobřeží. Kde by mohlo být jinde než na Vzdáleném Severu?"
Ilyandi přikývla. "Chytré, kapitáne. Co doufáte, že najdete?"
Znovu se zašklebil. "To ti řeknu, až se vrátím, má paní."
Náhle přešla na ostřejší tón. "Nejsou tam žádná městaplnápokladů, která by se dala vyloupit."
Souhlasně přikývl. "Ani s kterými by se dalo obchodovat. Cožpak bychom jinak nenarazili na jejich lodi nebo alespoň jejich vraky? Ale přesto... čím dál na sever, tím méně tepla a víc dešťů, že? V takové zemi by mohlo být mírné klima, lesy plné dřeva, úrodná půdu k rozorání a přitom nikdo, s kým by bylo třeba bojovat." Slova pulsovala jako krev. "Žádná poušť, která se tlačí do dveří. Místo, kde se dá začít znovu, má paní."
Prohlížela si ho v houstnoucím soumraku. "Vrátil ses domů, abys zverboval lidi, založil kolonii a stal se jejím králem?"
"Jejím předákem ano, i když si myslím, že ti, kdo pojedou, budou chtít republiku. Ale hlavně..." Ztišil hlas. Díval se někam nad ni. "Svobodu. Čest. Ženu, která se nenarodila jako otrokyně, a nové syny."
Chvíli mlčeli. Nastoupila noc. Nebyla taková tma jako obvykle, protože průrva v mracích na západě dosahovala až k zenitu.
V listí zašuměl dech chladu, jako by Kalavův sen zašeptal tajnou přísahu.
"Jsi rozhodnut," řekla nakonec pomalu. "Proč jsi přišel za mnou?"
"Pro každou radu, kterou bys mi mohla dát, má paní. Fakta o takové cestě by mohla být uschována ve zdejších knihách."
Zavrtěla hlavou. "Pochybuji. Jedině snad navigace - ano, to je skutečná překážka, že?"
"Vždycky," povzdechl si.
"Jakými prostředky hledáte správný směr?"
"Vždyť to jistě víš."
"Vím, co se povídá. Všichni si chrání svá obchodní tajemství a tajné dovednosti a námořníci v tom nebudou výjimkou. Když mi řekneš, jak určuješ kurs, tvé tajemství neopustí mé rty a mohla bych k němu něco přidat."
Probudilo se v něm vzrušení. "Vsadím se, že vyjednávat umíš, má paní! Vídáme měsíc a hvězdy, ale jen zřídka a na krátkou dobu. Většinu dnů je slunce jen rozmazanou stopou mezi mraky, pokud ho vůbec zahlédneme. Ale vy, hvězdáři jako ty, pozorujete a měříte běh hvězd po staletí, nasbírali jste znalosti..." Kalava se zarazil. "Nejsou příliš svaté, aby ses o ně podělila?"
"Ne, ne," odpověděla. "Vilkui vedou kalendář pro všechny, nebo ne? Důvodem, proč námořníci zřídka získají naši pomoc, je fakt, že dokáží naše znalosti využít jen málo nebo vůbec ne. Klidně mluv."
"Je pravda, že Vilkui objevili kompas... Tak tedy, při plavbě těmito vodami kolem pobřeží se spoléhám hlavně na orientační body na břehu, které jsem si zapamatoval, nebo na tvary pobřeží, pokud mi jsou povědomé. Hodně taky pomáhá olovnice, zvlášť pokud vynese nahoru vzorek dna, abych si jej mohl prohlédnout a ochutnat. A ze Zářících polí jsem si přivezl krystal, - jistě o něm víš, protože jsem po návratu dal jeden i řádu - podívám se jím na nebe, a když oblačnost není příliš hustá, vidím, kde je slunce, líp než pouhým okem. Rychloměr a přesýpací hodiny mi dávají jakousi představu o rychlosti, kompas naznačuje směr, když není země v dohledu. Myslím, že bych je většinou použil i pro plavbu na Vzdálený Sever a zpět. Ale pokud mi, paní, můžeš poradit ještě něco jiného..."
Poposedla si na lavici. V jejím hlase zaslechl naléhavost. "Myslím, že bych mohla, kapitáne. Studovala jsem ten tvůj sluneční kámen. S jeho pomocí se dá odhadnout zeměpisná šířka a čas, pokud člověk zná datum a změny dráhy Slunce v průběhu roku. Podobně mohou člověku, který se dobře vyzná ve hvězdách, pomoci i okamžiky, kdy zahlédne měsíc nebo souhvězdí."
"To se mě netýká," poznamenal s trpkou ironií. "Mohla bys mi to, paní, sepsat? Třeba má stará hlava nebude ještě tak tupá, aby alespoň něco nerozluštila."
Zdálo se, že ho Ilyandi neslyší. Upřela pohled vzhůru. "Hvězdy na Vzdáleném Severu," zamumlala. "Mohly by nám říct, zda je svět opravdu kulatý. A jsou tam v dálce bledé odlesky polární záře opravdu jasnější - ve skutečné Zemi pokladů?"
Sledoval její pohled. V trhlinách mezi mraky se slabě mihotaly hvězdy. "Je od tebe hezké, má paní," řekl, "že tu sedíš se mnou, když bys mohla být u svého kvadrantu nebo něčeho jiného a využít takovou příležitost."
Jejich oči se setkaly. "Ty budeš mít mnohem lepší šanci, kapitáne," odpověděla s vášní v hlase. "Když jsem poprvé zaslechla pověsti o tvé výpravě, začala jsem přemýšlet, co by mohla přinést. Ano, pomohu ti, jak budu moci. Možná, že dokonce vypluji s tebou."

Šedý chrt vyplul ze Sirsu s ranním přílivem tak časně, jak jen bylo dost světla pro lodivoda. Presto se na hrázi tísnily zástupy lidí. Většina přihlížela mlčky. Pár, většinou mladí, zpívalo jakousi pobuřující píseň, ale zdálo se, že všeobecná nálada tlumí jejich úsilí.
Co je jeho cílem, ohlásil Kalava teprve na poslední chvíli. Musel, protože na palubě byla hvězdářka, což se nedalo utajit. Takové posvěcení nenechalo úřadům žádnou záminku k zákazu výpravy. Přesto nestačilo zahnat obavy a strach těch, kdo věřili, že vnější Větrné moře je rejdištěm monster a démonů, kteří by mohli být vyrušeni ze svého klidu a zaplavit i zdejší vody.
Posádka na takové řeči krčila rameny nebo se jim rovnou vysmívala. Alespoň to tvrdili. Dvě třetiny tvořili větrem ošlehaní veteráni, kteří už se pod jeho velením plavili mnohokrát. Co se týká zbytku, musel vzít zavděk vším, co se podařilo sehnat včetně zkrachovanců a zlodějů. Naštěstí všichni cítili velký respekt před Vilku.
Šedý chrt byla široká loď s malým ponorem, s nízkou přídí i zádí a nástavbou uprostřed. Přední stěžeň nesl dvě čtvercové plachty, hlavní stěžeň jednu čtvercovou a jednu podélnou; krátký čelen sloužil pro kosatku. Na přídi byl usazen katapult. Před vazníky visely po stranách dva čluny. Trup byl natřen barvou odpovídající jménu a ozdoben červeným pruhem. Vedle plaval huukin, jehož modrý hřbetní hřeben čněl z vody.
Kalava stál u kormidla, dokud loď neopustila ústí řeky a nevplula do Zálivu. To už byl den, jak se patří. Horký vítr šlehal šedozelenou hladinu, vytvářel na ní bílé zpěněné čepičky a rozhoupával loď. Hvízdal v lanoví a prkna skřípala. Kalava předal kormidlo jednomu z námořníků, přešel na záď a zadul do trubky. Muži se ohlédli. Ilyandi vystoupila k němu a postavila se mu po boku. Její bílé roucho se třepotalo jako křídla, která touží po letu. Zvedla paže a zapěla věštbu pro jejich výpravu:

Hoří a točí se kolo Slunce,
za mraky slepot se oblak kouře vzbouzí.
Znamení osudu se neskloní krotce,
i když se vzepřeli mu lidé pouzí.
Starý chladný měsíc zřídka poví,
kde sídlí hvězdy vzdálené.
Kam vedou cesty lidské, kdo ví?
Však kompas po Severu touží, jinam ne.

Prostí námořníci sice nechápali, co má hvězdářka na mysli, ale přesto je to povzbudilo.
Země mizela za zádí, změnila se v tenkou modrou linku a zmizela ve vlnách a mlze. Kalava mířil přímo přes Záliv k severozápadu. Měl v úmyslu plavit se celou noc, a proto chtěl mít kolem lodi volný prostor. Také se chystal, že spolu s Ilyandi prověří její představy o navigaci. Námořníci proto ztratili z dohledu poslední plachty a dolehla na ně osamělost.
Přesto pracovali houževnatě. Když se večer protrhly mraky a ukázal se srpek měsíce, někteří to považovali za dobré znamení. Důstojníci se vylekali; má se vůbec měsíc zjevovat ve dne? Kalava jim ale starosti rychle vyhnal z hlavy.
Za setmění vítr zesílil. Ráno zvedl vysoké vlny, které loď rozhoupaly. Vál ze západu a hnal loď k pobřeží. Když se kapitán podíval skrze cáry mraků na útesy mysu Vairka, uvědomil si, že je bez pomoci nedokáže obeplout.
Byl tvrdý chlap, ale učil se jen dovednosti, které se považovaly za vhodné pro členy klanu Samayoki. Ačkoli nebyl básníkem, když to situace vyžadovala, byl schopen složit ucházející verše. Stál na přídi a křičel do mlhy. Vítr strhával jeho slova zpět k posádce.

Plavíme se na sever,
od útesů dál,
i když moře ztichne,
i když vítr vál.
Volám proto pomoc
z hlubin moře pojď,
vše co plave kolem,
zachraň moji loď.

Když se tak obrátil k bohům, zvedl ke rtům roh a zadul výzvu ke svému huukinu.
Velký tvor ho uslyšel a připlul blíž. Kalava vedl spouštění ojí. S lanem uvázaným pro jistotu kolem pasu seskočil na jeho široký hřbet. Udržel se na nohou, i když dva muži, kteří ho následovali, sklouzli do vln a museli být vytaženi zpět. Společně pak zavedli huukina mezi oje, kde ho upoutali do postroje.
"Čekal jsem příliš dlouho," přiznal se Kalava. "Včera by to bylo snazší. Aspoň budete mít o čem vyprávět po hospodách, až se vrátíte domů, ne?" Důstojníci je vytáhli zpět na palubu. Mužstvo zatím svinulo plachty. První hlídku u uzdy si vzal Kalava. Huukin je táhl obrovskou silou na otevřené moře, jeho ocas a ploutve vířily vodu, až pěna létala do výše a vítr ji odnášel pryč.

3

Poutník se probudil.
Desetiletí cesty trávil vypnut. Tvor, jakým byla Alfa, by je prožil při vědomí, jeho mysl by se nejspíš zaměstnávala intelektuální uměleckou tvorbou nebo by si přehrával existující kus kontemplativně zábavného programu nebo by je snad trávil v aktivitách příliš složitých na vyjádření slovy. Poutníkovy schopnosti byly velké, na tohle však nestačily. Hardware a software (opět užíváme slova mýtu) jeho těla byly navrženy především pro interakci s hmotným vesmírem. V důsledku toho vlastně neměl nic na práci.
Nemohl se ani pustit do diskusí. Robotické systémy lodi byly jemné a plné energie, ale scházelo jim vědomí sebe sama; bylo pro ně zbytečné, nuda i rozptýlení mohly představovat zbytečné riziko. Nemohl ani konverzovat s jinými osobnostmi; signálům by trvala cesta tam a zpět příliš dlouho. Trávil tedy dlouhé minuty svého vnějšího času novým prožíváním života Christiana Brannocka, studiem jeho osobnosti a přizpůsobováním k jejím způsobům. A potom... usnul.
Loď ho probudila, když minula zbytky Oortova mračna. Okamžitě byl vzhůru, připojoval přístroj po přístroji a prohlížel si Sluneční soustavu. I když jeho databáze obsahovala zprávy Gaie, považoval za moudré provést vlastní pozorování. Touha po domově, hořkosladký pocit návratu, který na okamžik zablikal v jeho chladných logických obvodech, patřil Christianu Brannockovi. Představte si, jak ve vás ožívají dlouho zapomenuté city, když se vracíte do míst svého dětství.
Duch uvězněný ve stroji samozřejmě věděl, že od okamžiku, kdy se jeho smrtelné oči zavřely navždy, proběhly obrovské změny. Prstence Saturnu byly prořídlé a potrhané. Ukázkovou soupravu naopak získal Jupiter zničením jednoho ze svých měsíců, ale jeho Rudá skvrna vyhasla už před věky. Mars žádné měsíce neměl a jeho osa byla silně nakloněna... Hlubší analýzy by ukázaly skrovné stopy lidské činnosti. Vše od elektráren na antihmotu uvnitř oběžné dráhy Merkuru až ke sběračům komet za Plutem, co nebylo potřeba, bylo rozebráno nebo opuštěno a zapomenuto. Vítr, voda, chemické změny, zemětřesení, meteoroidy, tvrdé záření, jaderný rozpad a kvantové změny trpělivě přeměňovaly poslední pozůstatky na chaos. Některé zbytky ještě existovaly; pár zubem času ohlodaných zbytků na Zemi nebo v kosmu; jinak vše uchovávala jen Gaia ve své paměti.
Nevadilo to. Část Poutníka, která byla Christianem Brannockem, mířila ke svému starému domovu.
Bez pomoci přístrojů by neuviděl na Slunci žádné změny. Bylo trochu větší a výrazně jasnější. Lidské oči by jeho světlo vnímaly jako bělejší se slabým namodralým nádechem. Nechráněná kůže by rychle reagovala na vyšší podíl ultrafialových paprsků. Také sluneční vítr byl silnější. Ale všechny tyto změny byly zatím poměrně malé. Hvězda stále ještě patřila ke hlavní posloupnosti. Nejvíc ovlivněny byly planety se skleníkovým efektem. Některé nerosty na povrchu Venuše se již tavily. Země...
Loď se řítila kupředu, dosáhla svého cíle a tanečním obratem se dostala na oběžnou dráhu. Poutník se rozhlédl zblízka.
Na Luně nebyly obrysy moří stejné, hory byly víc obroušeny, nové krátery poškodily nebo nahradily staré. V místech, kde se země nad opuštěnými městy propadla, se objevily troskami zaplněné anomálie. Ale vcelku byl Měsíc stejnou pustinou spálenou ve dne žárem a v noci smrtícím chladem jako dřív, než se na něm objevil život. Jen ustoupil dál, astronomicky o nevelký kousek, čímž se perioda rotace Země prodloužila o hodinu. Přesto zatím obíhal dostatečně blízko, aby stabilizoval spin.
Mateřská planeta imaginárním lidským očím nabízela ještě méně. Oblaka ji oblékla do oslepující běli. Při pozorném zkoumání jste mohli zahlédnout víry a proudy, ale zběžnému pohledu se oblačná pokrývka jevila jako téměř beztvará. Trhlinami v ní prosvítaly modré záblesky vody, hnědé kusy země - nikde sníh ani led, nikde žádné světlo po setmění; radiové spektrum kypělo bezhlasým šumem.
Kdy po tomto světě kráčela poslední lidská noha? Poutník prohledal svou databázi. Tato informace scházela. Možná nebyla zaznamenána, možná nebyla vůbec známa. Poslední člověk se možná rozhodl zemřít sám nebo v soukromí.
Určitě to bylo před velmi, velmi dlouhou dobou. Jak krátké bylo období Homo sapiens, od pazourku a ohně k umělé inteligenci! Konec jistě nepřišel náhle a nebyl jednoduchý. Podle databáze to trvalo několik tisíc let: čas ke vzniku a pádu celých civilizací, které po sobě zanechaly zmutované následníky. Někdy se v té či oné lokalitě úpadek obyvatelstva zvrátil, národy občas dbaly věšteckých projevů proroků a snažily se obrátit kolo historie nazpět - alespoň na chvíli, alespoň na malou chvíli. Ale trend byl vždy stejný.
Vzpomínky Christiana Brannocka daly vzniknout myšlence někde uvnitř Poutníka. Bylo to, jako by muž promluvil: Viděl jsem začátek. Nepředvídal jsem konec. Pro mne to byl nádherný úsvit naděje.
Opravdu jsem se mýlil?
Organický jedinec je smrtelný. Nemůže najít žádnou cestu, jak oddálit případný rozpad; brání tomu kvantová chemie. Kdyby člověk mohl žít pouhých tisíc let, byla by mimochodem informační kapacita jeho mozku zcela zaplněna, nebyl by schopen pojmout víc. Ale dlouho předtím by ho přemohl geometrický nárůst korelací, stal by se slabomyslným nebo by zešílel. Nepřežil by ani podmínky cestování mezi hvězdami, mimozemského prostředí, vesmíru, který nikdy nebyl stvořen pro něj.
Ale po přenosu do vhodné anorganické struktury, do mozaiky neuronů, molekulárních stop a jejich vztahů, které tvoří jeho vnitřní já, se stane potenciálně nesmrtelným. Složité řešení, které to dovoluje, mu umožní cítit a myslet. Pokud se přitom kvalita emocí změní, je to způsobeno tím, že jeho fyzický organismus se stal silnějším, citlivějším, inteligentnějším a vnímavějším. Brzy přestane toužit po své původní existenci. Nový život mu přináší mnohem více, celý vesmír pocitů a zkušeností, vzpomínek a myšlenek, času a prostoru. Může se množit, splývat s ostatními a oddělovat se od nich, duchovně růst, až dosáhne předtím nepředstavitelných výšin; a potom se může stát částí ještě většího vědomí a růst dál.
Bylo zajímavé, přemýšlel Christian Brannock, že všichni lidé, kteří přetrvali, se spíš přikláněli k primitivnímu životu, odmítali pochopit, že jejich dědictví už neleží v DNA, ale v oblasti duše.
Ale přesto...
Částečně formulovaná otázka zůstala nezodpovězenou. Jeho napůl zformovaná osobnost splynula s Poutníkem. Ze Země volala Gaia.
Samozřejmě byla upozorněna na přílet kosmického korábu s několikaletým předstihem. Četné senzory na Zemi i mezi planetami zaznamenaly jeho přítomnost. K vyslání zprávy se rozhodla použít modulovaný neutrinový paprsek. Představte si, jak říká: "Vítej. Potřebuješ pomoc? Jsem připravena pomáhat, pokud to bude v mé moci." Představte si hluboký a příjemný hlas.
 
A představte si Poutníkovu odpověď: "Díky, ale vše je v pořádku. Pokud ti to nebude vadit, rovnou bych přistál."
"Nechápu zcela, proč jsi přiletěl. Cožpak spojení se mnou nestačilo?"
Poutník se vyhnul přímému 'ne'.
"Později vše vysvětlím podrobněji, než může zajistit dálkový přenos. Důvodem mé návštěvy je v podstatě to, co ti bylo sděleno. My," nevyloučil Gaiu, spíše jen oslabil její účast, "bychom rádi věděli, zda by Země neměla být zachráněna před expanzí Slunce."
Její tón poněkud ochladl. "Už jsem řekla více než jednou: Ne. Můžete si zdokonalovat své inženýrské techniky někde jinde. Situace tady je jedinečná. Vědomosti získané pozorováním nerušeného běhu událostí budou nanejvýš cenné."
"To je možné. Rád tě vyslechnu, pokud rozvineš své myšlenky šířeji než dosud. Ale přesto si chci udělat vlastní průzkum. Nechci se tě nijak dotknout; oba chápeme, že žádný mozek nedokáže sám postihnout každou možnost, každý možný výklad. Také nedokáže sledovat každou stránku pozorovaného jevu a pokud něco přehlédne, může právě to být příčinou chaotické změny. Mohl bych si všimnout něčeho, co ti uniklo. Chápu, není to pravděpodobné. Po milionech let strávených zde, jsi ty sama Zemí a životem na ní, nebo ne? Ale... my... bychom rádi získali opravdu nezávislý názor."
Představte si její smích. "Alespoň jsi zdvořilý, Poutníku. Ano, přistaň. Navedu tě."
"To nebude nutné. Máš své centrum v arktické oblasti, že? Dokážu najít cestu sám."
Pod vlídností ucítil ocel: "Raději tě povedu. Vidíš sám, že situace je složitá. Sestup po běžné dráze by mohl vážně narušit některé záležitosti, o které se zajímám. Prosím."
"Jak si přeješ," ustoupil Poutník.
Řízení převzaly stroje. Přistávací modul kosmické lodi se oddělil od pohonné jednotky, která zůstala na oběžné dráze. Válec brzdil a klouzal dolů vlastní silou, ale řízen byl zdola.
Prorazil vrstvu mraků. Poutník se nedočkavě rozhlédl. Ale nebyl na vyhlídkové cestě. Sestupová dráha obětovala hospodárnost a zamířila téměř přímo k severním oblastem. Za modulem se táhla zvuková rázová vlna.
Poutník zahlédl pobřeží velkého světadílu táhnoucího se na východ a na západ a zpozoroval, že tam převládá zeleň. Za ním ležel pás moře. Pomyslel si, že tam zahlédl něco zvláštního, ale mihlo se to příliš rychle, než aby si byl jist, zvlášť když svou pozornost soustředil dopředu.
V dohledu se objevila polární oblast. Poutník ji srovnával s mapami, které ve svých zprávách poslala Gaia. Nepřipomínaly nic, co si Christian Brannock pamatoval. Pevninská tektonická aktivita se zpomalila, jak poklesly radioaktivita a původní teplo v jádru Země, ale drift, pokles a zvedání pevninských ker pokračovaly.
Víc ho zajímal život. Gaia popisovala svá pozorování vývoje po zániku lidstva epochu po epoše. Po masovém vyhynutí Paleotechniků následovala evoluční rozmanitost křídy a třetihor. Až na několik malých tvorů, kteří přežili, však bylo všechno jinak. Poutníkovi stejně jako Alfě a nakonec i galaktickému mozku ale připadaly tyto souhrnné zprávy jaksi neúplné. Z ekologického hlediska nedávaly smysl - alespoň za poslední statisíce let. Totéž se dalo říct o Gaiiných odpovědích na otázky.
Možná nedokázala sebrat všechny údaje, možná si je správně nevyložila, možná... O důvod víc poslat ho za ní.
Pod modulem se objevila Arktida. Představte si, jak Gaia přiděluje novým rysům kontinentu zeměpisné názvy. Protože s nimi žila, měla k nim blízký vztah. Břeh moře těsně lemovaly Pobřežní hory. Průsmykem mezi nimi protékala Poslední řeka, která se rozvodňovala za častých dešťů. Se svými přítoky pramenila v zářivě zeleném Údolí hojnosti. Na vzdálenější straně prudce stoupaly Ledové hory. Nejvyšší mezi nimi kdysi mívala čapku z ledu, nyní tvořila všechny jejich vrcholy holá skála. Po jejích bocích se hrnuly dolů bystřiny, z nichž se většina na své cestě k moři vlévala do Poslední řeky. Ve vznešeném údolí se jako perla třpytilo velké Duhové jezero, které také patřilo do soustavy jejích pramenů. Ze severu je přehlížela hora Domov vědomí, jejíž špička, kde fyzicky sídlila Gaia, se ztrácela v mracích.
Svým způsobem byly Poutníkovi všechny tyto scény známé. Gaia poslala dostatek plně senzorických zpráv jako příspěvky ke společným znalostem a myšlenkám. Poutník si dokonce vzpomínal i na geologickou minulost, kdy se Arktida odtrhla a vydala se na cestu na sever, kdy narazila do už existující pevniny a vztyčila Ledové hory k nebi. Dokázal relativně přesně extrapolovat až do dob, kdy se rudý obr bude mračit na holou, vzduchu zbavenou kouli skal a písku, kterou nakonec roztaví. Přesto jím realita, fyzická přítomnost, kterou teď viděl, pohnula více, než očekával. Jeho čidla se snažila získat všemožné údaje, zatímco modul letěl přehnaně rychle k cíli.
Blížil se k hoře. Čněla poněkud stranou směrem na jih od horského řetězu a nebyla nejvyšší. Po jejích svazích šplhal křovinatý les, dole hustý, ve větší výšce vyschlý, až se mnohé ze stromů změnily v kostry bez listí. To bylo výsledkem posledních změn klimatu, které snížily hladinu oblačnosti, takže dříve hojně zavlažovaná oblast trpěla už několik desetiletí suchem. (Ano, Země se řítila ke svému soudnému dni stále rychleji.) Oheň tu musí představovat trvalou hrozbu, napadlo ho. Ale vlastně ne, Gaiini vyslanci ho mohli rychle uhasit nebo ho mohla prostě ignorovat. I když Gaia nezabírala velkou plochu, vrchol hory byl celý vydlážděný.
Přistál. Na okamžik planetárního času, který byl dlouhý pro mozky pracující téměř rychlostí světla, zavládlo komunikační ticho.
Zase byl nad mraky. Vířily bělobou a vrchol mezi nimi stoupal vzhůru do šikmých paprsků západu slunce jako jeden ostrov mezi mnoha podobnými. Na hlavou se klenula fialově jasná nebeská klenba. Lehký studený vítr v této výši řezal jako nůž. Ve vyrovnaném, asi kilometr širokém kruhu se tu tísnily modročerné stavby a stroje centra.
Člověk by viděl opalizující kopuli obklopenou věžemi, některé byly štíhlé jako kopí, některé utkané ze složitých krajek stříbrnými pavučinami; a menšími stavbami různých, ale překvapivě jednoduchých tvarů, což byly mobilní jednotky, čekající, až budou vyslány plnit své úkoly. Tu a tam se míhaly a vznášely letouny, většinou malé až drobné jako kolibříci (pokud by pozorovatel znal kolibříky). Člověk by nebyl schopen pocítit celou složitost silových polí a kvantových vln, ani postihnout mikroskopické a submikroskopické jednotky, které tvořily její největší část.
Poutník vnímal jinak.
Pak: "Ještě jednou, vítej," řekla Gaia.
"A já ti ještě jednou děkuji," odpověděl Poutník. "Přišel jsem rád."
Měřili si jeden druhého, ne svá těla, - žádný z nich je neměl - ale jako mozky, paměťové matrice, individuality a vědomí. Sám by rád věděl, co si ona o něm myslí. Gaia mu o sobě neřekla ani o trochu víc, než vždy předávala mezihvězdným komunikačním spojením, a to bylo: uzlina podobná Alfě a milionům ostatních, která během věků rozvinula nepřetržitým přemýšlením a sběrem dat své schopnosti; eóny spojení se životem na Zemi a se Zemí vůbec možná ovlivnily její duši hlouběji než existence, kterou sdílela s ostatními příslušníky svého druhu; stopy pradávných digitalizovaných otisků lidského vědomí, ale tyto osobnosti se nenechaly jako Christian Brannock rozeslat v kopiích po celé galaxii, rozhodly se zůstat na svém mateřském světě...
"Řekla jsem ti, že jsem také ráda," poznamenala Gaia s politováním, "ale není tomu úplně tak. Ty vlastně zpochybňuješ mou roli správce."
"Ve skutečnosti ne," protestoval Poutník. "Doufám, že k tomu nikdy nedojde. Prostě jen chceme co nejlépe vědět, jak si vedeš."
 	"To přece víte. Jako u každého z nás, kdo je instalován na planetě, patří mezi mé nejdůležitější aktivity studium všech jejích stránek a sledování jejího vývoje. Na této planetě to především znamená sledovat vývoj života, vše od genetiky po ekologii. V čem jsem při sdílení informace s mými druhy zklamala jejich očekávání?"
Téměř ve všem, neřekl nahlas Poutník. Namísto toho: "Kdysi jsme," zde měl na mysli galaktický mozek, "tuto záležitost zvažovali velmi podrobně a narazili jsme na četné nerozřešené hádanky. Například..."
Vyslal stovky příkladů, které pokrývaly rozsah mnoha tisíciletí. Uveďme jeden za všechny. Asi před deseti tisíci lety žilo na velkém světadílu jižně od Arktidy mnoho velkých býložravců. Jejich stáda pokrývala pláně a troubila v lesích. Gaia je s láskou popisovala až do detailů, od rohů, které měl jeden druh tvarované jako lyra, až k větrem rozcuchaným hřívám, kterými se pyšnil jiný. Náhle, tedy v termínech historického měření času, o nich přestala vysílat. Když se jí ptali proč, řekla, že vyhynuli. Nevysvětlila jak.
Poutníkovi se zdálo, že reagovala ve spěchu a měl dojem, že si svou chybu uvědomila. (Uvědomte si, že to je mýtus.) "Celá řada příčin. Klimatické změny při zvýšení teplot..."
"Lituji," namítl, "ale analýza meteorologických dat, která jsi poskytla, ukázala, že oteplování a vysychání v této oblasti ještě nemohlo dosáhnout takové úrovně."
"Jak si můžeš být tak jist?" zaútočila. Představte si, jak se zlobí. "Žil někdo z vás megaroky na Zemi, že to tak dobře víte?" Nasadila ostřejší tón. "Nepředstírám, že vím všechno. Živý svět je příliš složitý - a chaotický. Dokážeš to ocenit? Stále hledám pochopení příliš mnoha jevů. V tomto případě stačil jen malý posun v okolních podmínkách v kombinaci s novými nemocemi a řadou dalších faktorů, přičemž většina z nich je zdánlivě nepatrná. Věřím, že společně narušily přírodní rovnováhu. Ale dokud se nedovím víc, nebudu plýtvat šířkou pásma na hovory o tomto tématu."
"Cítím s tebou," prohlásil Poutník mírně, s nadějí na usmíření. "Možná bych mohl objevit nebo navrhnout něco užitečného."
"Ne. Nic o tom nevíš, jsi úplně slepý, mohl bys jen napáchat škody."
Ztuhl. "Uvidíme." Znovu se pokusil o příměří. "Nepřišel jsem jako nepřítel. Jsem tu, protože tady je kolébka nás všech a uvažujeme o její záchraně."
Také se navenek uklidnila. "Jak byste to chtěli udělat?"
"To je jedna z věcí, které mám na místě zjistit - jaká cesta by byla nejlepší, pokud bychom se rozhodli jednat."
Na začátku by to možná byl štít o rozměrech planety, který by byl udržován mezi Zemí a Sluncem působením gravitace a elektromagnetických sil, aby odstínil část přebytečné energie. To by ovšem bylo jen dočasné opatření, možná by se ani nevyplatilo. Záleželo na tom, jak dlouho by trvaly práce na skutečném řešení. Stroje na nízkých oběžných drahách kolem hvězdy by mohly získávat energii z jejího záření a vytvářet v ní proudy, které by dopravovaly dovnitř k jádru čerstvý vodík a tak obnovovaly původní stav této jaderné pece. Nebo by mohly odčerpat plyn do vesmíru, snížit hmotnost Slunce a utlumit jeho žár, ale přidat mu tím miliardy a miliardy let, během kterých se téměř nezmění. Způsobilo by to, že by se planety od něj vzdálily, tento faktor by se musel vzít v úvahu, ale současně by snížil ostatní požadavky.
Ať by byl zvolen jakýkoliv postup, bylo by potřeba použít zdroje několika hvězd, protože v kosmickém měřítku zbýval už jen velmi krátký čas.
"Obrovská věc," namítla Gaia. Poutník by rád věděl, zdali tím myslela dramatickou stránku práce, zjevení na nebesích, jakými by byly po celá staletí ohnivé fontány prýštící viditelně ze slunečního kotouče.
"A obrovská sláva," prohlásil.
"Ne," odsekla. "Zbytečné, víc než zbytečné. Byl by to konec všeho, proč jsem žila. Věčná ztráta dědictví."
 	"Proč? Není sama Země dědictvím?"
"Ne. Jsou to znalosti. Snažila jsem se to vysvětlit Alfě." Odmlčela se. "Říkám ti znovu, že vývoj života, jeho přizpůsobování, zápasy, proměny a nakonec to, jak vítá smrt jsou nepředvídatelné a nikde ve vesmíru nemůže být podobný svět, kde by se mohly odehrávat. Osvítí nás mnoha způsoby, které si galaktický mozek sám nedokáže ani představit. Mohou nám možná otevřít celé nové stránky reality."
"Proč by to nemohl udělat život, který by měl k dispozici ještě gigaroky a možná i víc?"
"Protože jsem zde právě já, pozorovatel mnoha věků, a získala jsem znalosti o tomto vývoji a splynula s ním..." Povzdechla si. "Ach, to nechápeš. Nechceš to pochopit."
"Naopak," řekl Poutník tak jemně, jak jen dokázal. "Alespoň doufám. Jedním z důvodů, proč jsem přiletěl, je naše možnost komunikovat přímo jeden s druhým, možná lépe než na vzdálenost mnoha světelných let, a rozhodně mnohem rychleji."
Chvíli byla zticha. Když znovu promluvila, její hlas zněl tiše. "Mnohem... intimněji. Ano. Promiň, že jsem tě zpočátku nevítala. Nebylo to ode mne správné. Skutečně udělám, co bude v mých silách, abych tě dobře přijala a pomohla ti."
"Děkuji ti, děkuji," řekl šťastně Poutník. "A já pro to také udělám, co budu moci."
Slunce zapadlo pod pokrývku mraků. Na obloze zářil srpek měsíce. Vítr poněkud zesílil a ochladilo se.
"Ale pokud se rozhodneme nezachraňovat Zemi," zeptal se Poutník, "pokud se má roztavit a změnit v beztvarou hroudu, pokud se má ztratit poslední stopa její historie, nebude ti to líto?"
"Záznamy, které jsem uchránila, zůstanou v bezpečí," odpověděla Gaia.
Pochopil, co tím myslela: databázi všeho, co bylo známo o tomto světě. Byla v ní. Mnohé bylo uloženo i jinde, ale ona obsahovala celek. Až se Slunce stane přízrakem pohlcujícím planety, Gaia přemístí své fyzické já na okraj Sluneční soustavy.
"Ale ty jsi dělala víc, než jen pasivně přihlížela, že?" řekl.
"Ano, samozřejmě." Jak by taková inteligence mohla zůstat stranou? "Zvažovala jsem data, pracovala s nimi, vyhodnocovala je a snažila se rekonstruovat podmínky, které je vyvolaly."
A za posledních tisíc let se stala ještě mlčenlivější nebo přímo vyhýbavou, pomyslel si.
"Měla bys zaplnit velké mezery," nadhodil.
"Jistě. Minulost má mimochodem také kvantově pravděpodobnostní charakter. Jakými cestami, za jakých podmínek k nám historie došla?"
"Proto tvoříš různé modely, abys viděla, k čemu vedou." Na to nedokázala nic říct.
"To jste věděli. Přiznávám, když mě k tomu nutíš, že kromě snahy o zjištění, co se stalo, vytvářím světy ukazující, co by se stát mohlo."
Na okamžik ho to zarazilo. Nesnažil se z ní dostat takové přiznání. Pak si uvědomil, že předvídala, že by zachytil stopu hned, jakmile by vážně propojili svá vědomí.
"Proč?" zeptal se.
"Pro úplnější pochopení, proč jinak?"
Uvnitř si Poutník uvědomil: Ano, byla tu už od dob lidstva. Její zárodek existoval ještě dřív, než se narodil Christian Brannock. Do plné síly se rozvinula převzetím myšlenkových matric lidí, kteří se rozhodli neletět ke hvězdám, ale zůstat na staré dobré Zemi. A roky běžely dál po desítkách milionů.
Minulost ji přirozeně fascinovala. Prožila s ní většinu své existence. Mohlo to snad být důvodem, proč jí byla blízká budoucnost lhostejná, proč ve skutečnosti vítala katastrofu?
Ta myšlenka mu nějak nepřipadala na místě. Gaia představovala tajemství, které musel rozluštit.
Opatrně se pokusil o riskantní krok. "Takže postupuješ jako fyzik, který sleduje možné konfigurace vlnové funkce v časoprostorovém kontinuu - jen s tím rozdílem, že objekty tvých experimentů mají vědomí."
"Nikomu neubližuji," řekla. "Pojď se mnou do kteréhokoliv z těch světů a uvidíš."
"Rád," souhlasil, nebyl si jist, zda mluví pravdu. Sbíral odvahu. "Ale i tak, povinnost žádá, abych provedl svůj vlastní průzkum prostředí."
"Jak chceš. Dovol, ať ti pomůžu s přípravami." Na chvíli se odmlčela. V řídkém vzduchu by člověk viděl, jak zablikaly první hvězdy. "Ale já věřím, že jeden druhého lépe poznáme společným probíráním historie mé správy této planety."

4

Bouře řádila tak, že muži museli pracovat u pump bez přestávek. Šedý chrt kulhal směrem na východ kolem jižního pobřeží neznámé pevniny. Směr diktoval vítr, protože huukin se vlekl vzadu, tak unaven a vyhladovělý, že zbytky sil museli šetřit pro chvíle nejvyšší nouze.
Pobřeží zelené jako drahokam kromě míst, kde ho tmavěji zbarvovaly skvrny lesů, ubíhalo kolem stěny nízkých vrchů. Všechno kypělo životem, pásla se tam obrovská stáda, nad hlavou kroužili četní ptáci, ale noha člověka tam ještě nevstoupila. Příboj dorážel na pobřeží takovou silou, že si Kalava nebyl jist, zda by jím člun proplul. Zatím pochytali jen trochu dešťové vody, zásoby v sudech se kazily a byly skoro vyčerpány.
Kalava stál na přídi, s Ilyandi po boku, a díval se kupředu. Vítr hučel a kvílel, byl mnohem chladnější, než na jaký byli zvyklí. Pod těžkou oblohou poletovaly mořské řasy. Šedozelené vlny s bílými vrcholy se vysoko vzpínaly a odstřikovaly pěnu. Loď se kolébala, zmítala a sténala.
Přesto viděli oblohu nezvykle často. Ilyandi se domnívala, že mraky se v tomto klimatu netvořily tak rychle. Dychtivě se skláněla ke svým přístrojům a zřídka promluvila, ale nakonec se rozhodla podělit se s novinkami s kapitánem.
"Takže si myslíš, že víš, kde jsme?" zeptal se chraptivě.
Na její tváři, která ve stínu kapuce poseté mokrými skvrnami od mořské vody vypadala až vyzáble, se objevil náznak úsměvu. "Ne, tato země je pro mě stejně bezejmenná jako pro tebe, ale myslím si, že mohu říct, že jsme nanejvýš padesát denních pochodů od Ulonai, možná jen čtyřicet."
Kalava udeřil pěstí do zábradlí. "U Ruviovy sekery! Věřil jsem, že to dokážeš!" Slova z něj přímo tryskala. "Znamená to, že počasí nás prohánělo sem a tam mezi dvěma břehy. Nedostali jsme se tak daleko, abychom se už nemohli vrátit. Ode dneška může mít každá další loď mnohem lepší plavbu. Víš, může plout nejdřív k Posledním ostrovům a v klidu tam vyčkat příznivého větru. Kapitán bude bezpečně vědět, že narazí na pevninu. Za několik dalších cest zjistíme přesně, jaký kurs podle kompasu ho zavede do těchto míst."
"Ale kde zakotví?" zeptala se.
Rozesmál se, což už neudělal mnoho dní a nocí. "Co se toho týče..."
Přerušil jej výkřik z pozorovatelny na stěžni. Muži po celé délce lodi vzhlédli a vykřikli hrůzou.
Později se žádní dva muži nemohli shodnout, co vlastně viděli. Jeden říkal, že mračna probodl blesk s hromem v patách. Další vyprávěl o šavli dlouhé jako trup lodi, jejíž let značila krvavá stopa. Třetí viděl zvíře s otevřenou tlamou a třemi hořícími ocasy... Kalava sám si vzpomínal na kopí letící vířícími duhovými mračny. Ilyandi mu ve chvíli, kdy byli na okamžik sami, řekla, že jí to připomínalo loď, která byla chvílemi vidět a chvílemi ne a která tkala pavučinu ozdobenou nápisem, který se nedal přečíst. Všichni svědkové se shodli na tom, že to přiletělo ze zámoří, mířilo po nebi k ostrovu a zmizelo za horami.
Muži zešíleli. Někteří pobíhali kolem a křičeli. Další vzývali své bohy. Jiní se vrhli na palubu a chvěli se, nebo se schoulili do klubíčka a křečovitě zavřeli oči. U kormidla a pump nebyla ani noha. Loď se potácela s plachtami na pospas větru, proud ji nesl přímo k čáře příboje, zatímco voda proudila dovnitř rozestupujícími se spárami a šplouchala v podpalubí.
"Zpátky!" řval Kalava. Sjel dolů po žebříku a rozběhl se mezi posádku. "To jste muži? Vstávejte, nebo zemřete!" Kopanci a ranami je zahnal zpět k plnění povinností. Jeden vykřikl a vytáhl na něj nůž. Srazil ho do bezvědomí. Šedý chrt se vzchopil na poslední chvíli. Byl příliš blízko pobřeží, než aby bylo možno zapřahnout huukina. Kalava se chopil kormidla a probil se s lodí zpět na volné moře.
Až námořníci získají zase odvahu, bylo pravděpodobné, že vypukne vzpoura. Když konečně mohl Kalava svěřit své místo alespoň trochu zkušenému kormidelníkovi, vyhledal Ilyandi a chvíli se spolu radili v její kabině. Pak se vrátili na přední palubu a on si vyžádal pozornost. Stáli bok po boku a shlíželi dolů na vyděšené nebo zamračené tváře mužů, kteří právě nebyli ničím zaměstnáni.
"Poslyšte," zvolal Kalava do větru. "A pak to vyřiďte ostatním. Vím, že byste již dnes otočili zpět na jih, kdyby mohlo být po vašem. Ale to nesmíte. Ve stavu, v jakém je teď loď, bychom moře nepřepluli. Jaký osud byste si raději vybrali, naději na slávu a bohatství, nebo jistotu utonutí? Musíme spoustu věcí opravit, musíme doplnit zásoby a pak můžeme plout domů a přinést s sebou nádherné zprávy. A kdy můžeme dát vše do pořádku? Říkám vám, že brzy. Díval jsem se na vodu. Můžete se podívat sami. Uvidíte, že je v ní stále víc a víc hnědého odstínu, jak na vlnách plují zbytky rostlin. To znamená řeku, velkou řeku, která ústí do moře někde blízko. A to pro nás znamená přístav. A co se týká zjevení, které jsme viděli, je tady Vilku, naše paní Ilyandi, aby vám o něm pověděla."
Hvězdářka postoupila kupředu. Převlékla se do čistého bílého roucha se znaky svého poslání a v ruce držela hůl zakončenou vyřezávanou soškou. I když mluvila tiše, její hlas se jasně nesl nad lodí.
"Ano, byl to strašný pohled. Dává za pravdu starým pověstem o věcech, které se zjevovaly odvážným námořníkům, kteří se vydali nebo byli zahnáni na daleký sever. Ale přemýšlejte. Tito námořníci se vrátili domů. Ti, kterým se to nepodařilo, jistě zahynuli z přirozených příčin. Protože bohové by přece neutopili jedny a nepropustili druhé, že?
To, co jsme viděli, se jen zablesklo někde vysoko nad hlavou. Mělo to být pro nás varování? Ne, protože kdyby to o nás tolik vědělo, chápalo by to také, že se nemůžeme vrátit ihned. Všimlo si nás to vůbec? Nejspíš ne. Bylo to velmi podivné, to ano, ale to pro nás nemusí znamenat žádnou hrozbu. Tento svět je plný podivných věcí. Mohla bych vám vyprávět o věcech, které byly za jasných nocí pozorovány na nebi po celá staletí, ohnivé čáry na obloze nebo hvězdy s planoucími ocasy. My Vilku jim nerozumíme, ale ani se jich nebojíme. Vzdáváme jim čest a respektujeme je jako znamení bohů."
Odmlčela se před závěrečnými slovy. "V tajných knihách našeho řádu jsou navíc zapsána zjevení a zázraky, které je překonaly. Všechen lid ví, že čas od času bohové promluví k určitým mužům nebo ženám, aby ukázali lidem cestu. Proto věřme, že to znamení bylo pro nás dobré."
Pokračovala odříkáváním ochranného kouzla a invokací Sil. Tím většinu posluchačů povzbudila. Přece jen se jí dost obávali. Kromě toho se jich většina už dřív s Kalavou plavila a dostali se z toho se zdravou kůží. Přesvědčili ostatní, aby poslechli.
"Rozchod," houkl kapitán. "Večer dostanete příděl kořalky."
Odpovědělo mu slabé volání slávy. Loď plula dál.
Příští den ráno opravdu našli širokou chráněnou zátoku zanesenou bahnem. Zapřáhli huukina a opatrně vpluli dovnitř, až dosáhli řeky, jejíž existenci Kalava předpověděl.
Doprovázen několika odvážnými muži vyplul s člunem ke břehu.
Bažiny, louky i lesy nesly všechny známky země bohaté na zvěřinu. Mnoho rostlin neznali, ale rozpoznali jiné, mezi nimi jedlé ovoce a hlízy. "Dobrá," řekl. "Ta země je zralá, abychom ji ovládli." Žádný blesk ho nesrazil.
Když našli vhodné místo, vesloval zpět k lodi, přistál s ní s pomocí přílivu u pláže. Viděl, že voda občas stoupá i výše, takže bude moci odplout, až bude loď připravena. Bude to ovšem chtít čas, ale nespěchal. Ať se muži řádně utáboří, pomyslel si, ať si odpočinou a pořádně se najedí, než začnou pracovat. Háky, sítě a vrše jim jistě poskytnou bohatý úlovek. Pár mužů z posádky bylo dobrými lovci. I on sám k nim patřil.
Jeho pohled zabloudil proti proudu směrem k vrchům. Ano, brzy povede tím směrem průzkumný oddíl, aby zjistil, co leží za nimi.

5

Gaia nikdy neskrývala svůj rekonstruktivní výzkum lidské historie. Byl to nejspíš její největší úspěch. Ale její druzi v galaktickém mozku, kteří ji sledovali pozorněji, postupně získali pocit, že se to pro ni stává posedlostí. Začali mít starosti. Zvláště Alfa, která jí byla nejbližší, a proto s ní udržovala nejtěsnější a nejčastější kontakt; což se nyní týkalo i Poutníka. Gaia, její aktivity a postoje se staly hlavním faktorem v osudu Země. Bez lepšího pochopení jejích myšlenek byla správnost rozhodnutí o záchraně planety zpochybněna.
Důležitou částí jejího vědomí byla jistě historie a archeologie, kterou v sobě uchovávala, vše od zvířecích počátků až ke strojovému naplnění druhu homo. Nespočet individuálních mozků, které do ní byly přeneseny, se také stal částečkami jejího bytí - mnohem více, než v jakékoliv jiné uzlině. Co s nimi udělala za celé megaroky a co ony udělaly s ní?
Dost dobře nemohla odmítnout Poutníkovo pozvání; dědictví náleželo celému jejímu bratrstvu, inteligenci, které patřil celý budoucí vesmír. Pod jejím vedením by mohl prozkoumat databáze jejích pozorování a aktivit v reálném prostředí planety.
Co se týče jiné reality, jejího vnitřního světa, práce, kterou dělala se záznamy a modely lidstva - k jejímu vyhodnocení bylo nejspíš potřeba čistě lidské vědomí. Proto Poutníkova osobnost zahrnovala myšlenkovou kopii muže.
Christian Brannock byl vybrán z nahrávek, které se vydaly ke hvězdám, protože patřil k nejstarším, nejméně ovlivněným vztahem ke strojům. Síla, inteligence a přizpůsobivost patřily k dalším požadovaným vlastnostem.
Jeho osobnost byla sama o sobě umělou konstrukcí pracně sestavenou Alfou, která ji spletla z praménků její vlastní mysli a spojila je do vědomí, které se stalo součástí Poutníka. Bezpochyby byl dokonalou kopií originálu. Zcela jistě ano, protože měl všechny vzpomínky z dlouhého života Christiana Brannocka, ale názory mladého muže, ne starce. Navíc vládl určitými znalostmi - jen nejhrubší náčrty, velmi zjednodušené, aby nepřetížily obvody - události, které se staly po smrti jeho těla. Hluboko v jeho podvědomí ležela touha po návratu k existenci plnější, než jakou si teď dokázal představit. Ale věděl, že bude znovu začleněn do vyššího vědomí, až splní svůj úkol, takže se neobával žádné ztráty. Spíše se těšil z pocitů a myšlenek, které už téměř zapomněl. Když byla diferenciace ukončena, začal být téměř člověkem, protože v něm bylo vše, co kdysi prožil.
K vysvětlení, jak to bylo provedeno, se musíme opět uchýlit k mýtu a říci, že Poutník přehrál podprogram Christiana Brannocka do hlavního počítače systému, kterým byla Gaia. Objasnění, co se opravdu stalo, by vyžadovalo matematiku vlnové mechaniky a pochopení mnohavrstevné proměnlivé vícerozměrné reality, kterou vypracovaly mozky mnohem větší než celé lidstvo.
Můžeme se však pokusit naznačit, že tyto události nebyly pouhou simulací. Byla to emulace. Nepatřily mezi jevy ze světa masa a krve, ale byly svým způsobem stejně skutečné. Vytvořené bytosti měly stejně svobodnou vůli jako každý smrtelník a nebezpečí, s nimiž se setkávaly, jim mohla uškodit stejně, jako by utrpělo smrtelné tělo.
Představte si v určité chvíli větší počet lidí. Každý z nich něco dělá, ať už je to myšlení, vzpomínání nebo spánek - současně se všemi pokračujícími fyziologickými a biochemickými procesy. Působí jeden na druhého a současně i na své okolí; a každá součást tohoto prostředí je v něm stejně zastoupena. Složitost těchto vztahů je nepředstavitelná, nepodléhá žádné evidenci ani výpočtům. Ale uvažujte dál; právě v tomto okamžiku je každá část celku, jakkoli malá, v jediném určitém stavu; takže to platí i pro celek. Představte si to jako fotografii na nekonečně jemnozrnném materiálu.
O chvíli později se situace zcela změní. Pole zapulsovala, i když jen lehce, atomy se posunuly, elektrony přeskočily na jiné hladiny, celá tělesa se přemístila. Ale tento druhý stav lze odvodit z prvního na základě přírodních zákonů. A totéž platí pro každý následující stav.
V hrubém jazyce mýtu: Nahraďte každou proměnnou popisující stav sadou čísel; nebo řečeno jinými slovy, zmapujte stav n-dimenzionálním stavovým prostorem. Vložte přírodní zákony. Spusťte program. Počítačový model se pak bude vyvíjet od jednoho stavu ke druhému v přesném souhlasu s vývojem našeho materiálního světa. To zahrnuje i život a vědomí. Mapy organismů procházejí ve všem, co se týká procesů vnímání a myšlenek, modelováním v měřítku jedna ku jedné. Samy pro sebe a pro svůj svět jsou stejně skutečné jako originály. Otázka, které jsou reálnější, postrádá smysl.
Taková primitivní představa je samozřejmě falešná. Program nemůže přesně sledovat celý běh událostí "venku". Gaia neměla ani údaje, ani schopnosti nutné k modelování celého vesmíru, dokonce ani ne celé Země. Pro ostatní uzliny a galaktický mozek platilo totéž. Možnosti takového řádu ležely velmi daleko v budoucnosti, pokud budou vůbec někdy realizovány. Co měla k dispozici Gaia, bylo o tolik méně, že rozdíl v úrovni mohl znamenat i rozdíl v jakosti.
Například pokud by se měly nasimulovat podmínky na povrchu planety, hvězdy by musely být nahrazeny jen světly na noční obloze a ničím jiným, všechny ostatní stránky by se musely opominout. Skutečně podrobně by se dala vytvořit jen omezená oblast světa; zbytek by s rostoucí vzdáleností postupně ztrácel podrobnosti, až u protinožců by z něj zbyl jen zjednodušený zeměpis, trocha hydrografie a představ o atmosféře. Jinak by totiž počasí na scéně velmi brzy přestalo připomínat vývoj počasí na originálu. Celek je mimo jakoukoli představu - a to jsme se ještě nezmínili o relativistických efektech.
Modelování atom po atomu bylo mimochodem prakticky nemožné; statistická mechanika a aproximace musely stačit. Chaos a kvantové neurčitosti dělaly takový model principiálně nedosažitelným. Do hry vstupovaly i další a hlubší úvahy, ale při jejich popisu jazyk naprosto selhává.
Budiž řečeno, je to jen mýtus, že taková stvoření si utvářela svůj osud sama.
Ale přesto, jak nádherným nástrojem byl tvořivý systém! Prakticky z ničeho mohl vyvolat k životu celé světy a lidi, jejich vývoj, život, ekologii, vědomí, dějiny, celé časové linie. Nemuseli být částečnými nedokonalými kopiemi něčeho "reálného" a protrpět své zmrzačené životy, dokud se nad nimi uzlina neslitovala a nezrušila je. Ve skutečnosti ani nemuseli být odvozeni z "vnějšku". Mohly to být výtvory představivosti - třebas pohádkové světy, kde vládli shovívaví bohové a magie. Logika jejich hraničních podmínek vždy způsobila, že se vyvíjeli odpovídajícím způsobem a cítili se v nich doma.
Systém vytvářející jednotlivé varianty reality byl nejsilnějším nástrojem vůbec kdy zhotoveným pro zkoumání umění, vědy, filosofie a pro jejich pochopení.
Tak se stalo, že se Christian Brannock ocitl živý a mladý ve světě, který k tomu účelu Gaia a Poutník vybrali.
 
Stál v zahradě, byl jasný slunečný den a vál vlahý větřík. Byla to přísně vedená zahrada s cestičkami sypanými štěrkem, nízko přistřihnutými keři, růžemi a liliemi v geometricky uspořádaných záhonech kolem mechem vroubeného kamenného jezírka, kde plavaly zlaté rybky. Ze tří stran ji svíraly cihlové zdi porostlé břečťanem a kovaná vrata v nich vedla na trávník. Na čtvrté straně stál bílý dům klasických proporcí s břidlicovou střechou ve stylu, který mu připadal staromódní. Kolem bzučely včely. Z jívy, která se nakláněla přes zeď, se ozývalo cvrlikání ptactva.
Přímo k němu šla žena. Měla květované šaty, volnou sukni i rukávy, v hlubokém výstřihu na prsou jí visela kamej, měla ozdobné střevíčky a slunečník, který byl také spíše módním než účelovým doplňkem, stavěl jeho jednodílný oblek z třiadvacátého století do jakéhosi barbarského protikladu. Byla vysoká a měla hezkou postavu. Přes dojem, jaký dělal její oděv, kráčela pružně. Jak se blížila, rozeznal pod mahagonovými vlasy vyčesanými do výšky hezkou pravidelnou tvář.
Přistoupila k němu, zastavila se a podívala se mu zpříma do očí. "Benveni, kapita Brannoch," pozdravila ho. Měla tichý a melodický hlas.
"Uch, brýden. Slečno - hm -," zarazil se.
Na tvářích jí vyrazil ruměnec. "Omlouvám se, kapitáne Brannocku. Zapomněla jsem a použila angloštinu - angličtinu mé doby. Byla jsem..." Zaváhala. "Byla jsem seznámena s vaší a nakonec my oba známe současný jazyk."
Cítil se jako ve snu. Rozhodl se mluvit tak suše, jak jen mohl, a doufal, že tak získá nějakou oporu. "Takže vy pocházíte z mé budoucnosti, že?"
Přikývla. "Narodila jsem se o dvě stě let později než vy."
"To znamená osmdesát nebo devadesát let po mé smrti, správně?" Všiml si, že jí přes tvář přeletěl stín. "Promiňte," vyhrkl. "Nechtěl jsem vás přivést do rozpaků."
Obrátila se k němu. Byla naprosto klidná, dokonce se trochu usmívala. "To je v pořádku. Oba víme, kým jsme a kým jsme bývali."
"Ale..."
"Ano. Ale..." Zakroutila hlavou. "Je to divný pocit být... zase zpět... takhle."
Rychle získával jistotu a přizpůsoboval se situaci. "Vím. Mám v tom určité zkušenosti." Ovšem světelné roky daleko, v soustavě hvězdy, kde sídlila Alfa. "Nebojte se, brzy vám to bude připadat zcela přirozené."
"Už jsem tu jednou byla, když jsem to byla ještě já. Ale i tak... být mladá," zašeptala, "ale pamatovat si dlouhý život, umírání..." Nechala slunečník vypadnout z ruky bez povšimnutí a podívala se na své ruce. Probírala se prsty. "Pamatuji se, jak jsem se ke konci ohlédla a pomyslela si: To bylo všechno?"
Chtěl vzít její ruce do svých a utěšit ji, ale rozhodl se, že moudřejší bude říci jen: "No, nebylo to všechno."
"Ne, samozřejmě ne. Alespoň pro mne to neskončilo stejně jako pro všechny, kdo kdy žili. Když bylo mé vyčerpané tělo bezbolestně zlikvidováno, matrice mé osobnosti byla přenesena..." Zvedla oči. "Ale my si nedovedeme opravdu vzpomenout, jaké to bylo, že?"
"Můžeme se těšit na návrat."
"Ach ano. Ale zatím..." Protáhla se, rozhlédla se kolem a vzhůru, nasála vzduch a světlo a konečně jí na tváři vykvetl úsměv. "Začíná se mi to líbit. Už ano." Změřila si ho. Byl štíhlý, svalnatý, světlovlasý a na tváři se mu zračila rozvaha. Z modrých očí svítil humor a mluvil zvučným barytonem. "Chci si to užít."
Vesele se zašklebil. "Díky. Potěšení na mé straně. Mohu se vás pro začátek zeptat na jméno?"
"Promiňte!" vykřikla. "Myslela jsem si, že jsem na setkání připravena. Ale... zhmotnila jsem se... s vědomím své role a tohoto prostředí a celou dobu od té chvíle jsem si vše v duchu opakovala, a teď, když se to opravdu stalo, mi všechny ty plány nějak vypadly z hlavy. Jsem - ne, byla jsem - ne, jsem Laurinda Ashcroftová."
 
Podal jí ruku. Po krátkém zaváhání ji stiskla. Uvědomil si, že na sklonku jeho života se už toto gesto začalo vytrácet.
"Předpokládám, že o mně víte dost," řekl, "ale já o vás a vaší době nevím nic. Když jsem opustil Zemi, všechno se strašně rychle měnilo a pak jsem ztratil kontakt." Po čase jeho osobnost na vlastní přání splynula s vyšším vědomím a on od té doby neměl žádné další informace týkající se pozemských dějin.
"Vydal jste se ke hvězdám téměř okamžitě po svém přenesení do matrice, že?" zeptala se.
Přikývl. "Proč čekat? Vždycky jsem chtěl letět."
"A jste rád, že jste to udělal?"
"Rád není to pravé slovo." Dvě nebo tři sekundy mu trvalo, než správně zformuloval odpověď. Vyjadřování pro něj bylo velmi důležité; býval inženýrem a občas skládal písně. "Přesto jsem rád, že jsem zde." Znovu se krátce ušklíbl. "V tak příjemné společnosti." Ale přesto doufal, že se dokáže jasně vyjádřit. Měli by se společně snažit objevovat navzájem své duše. "A přinesu zpět do své existence něco nového. Najednou si uvědomuji, jak člověk může novým způsobem ocenit, co je tam venku." Slunce, světy, na některých z nich je život ještě krásnější, ohnivé mlhoviny, nekonečno vířící v hrdle černé díry, galaxie marnotratně rozeseté po vesmíru, jemné a vznešené časoprostorové struktury - vše, co nemohl jako člověk nikdy poznat, protože žádný organický tvor nemohl cestovat na takové vzdálenosti.
"Zatímco já se rozhodla zůstat na Zemi," poznamenala. "Připadám vám asi krotká a bez fantazie, že?"
"Ani v nejmenším," přiznal. "Zažila jste taková dobrodružství, jaká jste si přála."
"Jste laskav, že to říkáte." Odmlčela se. "Znáte Jane Austenovou?"
"Proč? Ne, myslím, že ne."
"Spisovatelka z počátku devatenáctého století. Vedla klidný život, nikdy se moc nevzdalovala od domova a zemřela mladá. Přesto prozkoumala lidi takovým způsobem, že se jí nikdo nevyrovná."
"Rád bych si od ní něco přečetl. Možná, že teď budu mít možnost." Chtěl ukázat, že není žádný - "technosuchar" bylo slovo, které stvořil hned na místě. "Ale četl jsem hodně, zvlášť na kosmických výpravách. Hlavně poezii. Homér, Shakespeare, Tu Fu, Basho, Bellman, Burns, Omar Chajjám, Kipling, Millayová, Haldeman..." Zvedl ruce a rozesmál se. "Toho si nevšímejte. Bylo to jen pár prvních jmen, která jsem vytáhl z klobouku, abych se mohl pochlubit."
"Máme toho na vzájemné seznámení hodně, že? Ale já se vám vlastně ani nevěnuji. Pojďte dovnitř, odpočiňte si a vyprávějte."
Vzal jí slunečník, pak si vzpomněl na historická dramata, která viděl, a nabídl jí rámě. Pomalu procházeli mezi záhony květin. Vítr se utišil, ptáci zpívali a slunce vysávalo barvu z růží.
"Kde to jsem?" zeptal se.
"A kdy?" odpověděla otázkou. "V Anglii uprostřed osmnáctého století, na panství v Surrey." Přikývl. Opravdu hodně četl. Ztichla, zamyslela se a pak pokračovala. "Gaia a Poutník se rozhodli, že tento klidný koutek bude pro naše seznámení nejlepší."
"Opravdu? Obávám se, že jsem mimo jako žába na klávesnici."
Usmála se, ale pak vážně pokračovala: "Řekla jsem vám, že jsem byla seznámena s prostředím. Budeme navštěvovat jiné světy - jak si vyberete. Vysvětlím vám, co dělala celé ty roky, alespoň pokud vím. Není toho mnoho. Neviděla jsem jiné její světy. Vy mne povedete."
"Myslíte proto, že jsem zvyklý na podivná prostředí a tvrdé chlapy? Už jsem se dostal do křížku s přírodou, na Zemi i ve vesmíru. Ale v dobrém."
"Bylo to nebezpečné."
"Možná, ale nikdy zhoubné."
"Vyprávějte," vybídla ho.
 	Vešli do domu a posadili se v přijímacím pokoji. Otevřená okna hleděla do zeleného parku, kde se pásli jeleni; opodál bylo vidět došky pokrytý selský domek, jeho přístavby a okraj pole. Mezi obrazy, lepty, knihami a dvěma bustami stál stylově vyřezávaný nábytek. Dovnitř všustila služebná nesoucí na podnosu čaj a sušenky. Byla přítomností cizince zjevně šokována, ale snažila se to skrýt. Když odešla, Laurinda vysvětlila Christianovi, že majitelé domu, Londýňané, kteří jej používali jako letní sídlo, jej na dovolenou půjčiii své přítelkyni, výstřední slečně Ashcroftové.
Tak byly vytvořeny okolnosti a vzpomínky. Byl to ten případ, kdy Gaia přímo zasáhla do okolností a událostí v modelu. Christiana napadlo, jak často to asi dělá.
"Ve vyšších společenských třídách se určitá výstřednost téměř očekává," poznamenala Laurinda. "Ale když jste žil, tak jste prostě mohl být sám sebou, ne?"
V následující hodině z něj všechno vytáhla. Narodil se v Zukon Ethnate v Beringské Federaci a často se tam vracel, dokud byl živ, kvůli divočině v rezervacích, osamělosti horských vrcholů a klidným, nespěchajícím a prostě mluvícím lidem. Jeho národ byl jinak úspěšný a pokrokový, udržoval víc kontaktů s Asií a Pacifikem než uvadající následnické státy na východě a na jihu. Směrem přes pól se sbližoval s obnoveným společenstvím v Evropě, kde Christian získal část svého vzdělání a trávil většinu volného času.
Patřil do doby nezkrotných kontrastů, v němž Společenství národů udržovalo nejistý mír. V mládí, kdy se z okamžitého nápadu zapojil do Vyjednávači služby, dvakrát na vlastní oči viděl ozbrojená střetnutí. Později se běžnou normou stala stabilita především díky vzrůstajícímu vlivu sítě umělé inteligence. Většina jejích myslících jednotek propojených jako neurony, aby vytvořily mozky vhodné pro řešení všech možných situací, už překročila možnosti lidských myslí. Přesto téměř nikdo necítil potřebu soutěžit s nimi. Bylo to spíše partnerství. Nové mozky chtěly radit, ale nadvládaje nezajímala.
Christian, dítě lesů, moří a vysočin, dědic staré civilizace, vyrůstal uprostřed jejich postupných úspěchů. Na dovolenou se vždy vracel na Zemi. Tady byla jeho rodina, přátelé, lesy, v nichž se mohl toulat, čluny, v nichž mohl plout, písně pro hezké chvíle a sklenice k přípitkům. (Byly tu i hroby, které mohl navštěvovat - o své ženě se Laurindě zmínil jen letmo, zemřela dřív, než se technologie paměťových matric" stala dostupnou.) Vždy se však vracel zpět do vesmíru. Od doby, kdy poprvé uviděl hvězdy z kolébky stojící pod cedry, ho volaly. Stal se inženýrem. Pracoval s lidmi, ale i s myslícími stroji a některé se staly v určitém smyslu jeho přáteli. Za desítky let sehrál vedoucí role v takových akcích, jako bylo zastřešení Koperníkova kráteru, Obytný asteroid, vesmírná elektrárna na antihmotu a nakonec i Velký sluneční laser pro vypouštění kosmických lodí. Brzy potom jeho tělo zemřelo, bylo už staré a jeho dny byly sečteny; doba jeho mysli však sotva začala.
"Krásný život," zašeptala Laurinda. Pohlédla ven na krajinu, kde se prodlužovaly stíny. "Ráda bych věděla, zdali by neudělali lépe... kdyby nám dali srub ve vaší divočině."
"Ne, ne," zaprotestoval. "Tady je to pro mne nádherně nové a osvěžující."
"Snadno můžeme jít jinam, víte. Můžeme si vybrat jakékoli místo a čas, které Gaia vytvořila včetně těch, které historie nezná. Vytáhnu amulet, kdykoli si budete přát."
Tázavě pozvedl obočí. "Amulet?"
"Vám to neřekli? Neinformovali vás? Jsou to takové přístroje. Vy máte také jeden a můžete mu dávat příkazy, kam si přejete být přenesen."
Přikývl. "Chápu. Zmapuje emulovanou osobnost do jiného prostředí.
"Samozřejmě k tomu jsou potřeba vhodné úpravy. Ve skutečnosti se pro vás musí v mnoha případech aktivovat zvláštní prostředí. Většina z nich je uložena v pohotovostním režimu už dlouhou dobu. Troufám si říct, že Gaia pro nás mohla zařídit, abychom se jen silou přání dostali tam, kam potřebujeme, a vyvolala je pro nás. Ale vnější ovladač je lepší."
Zamyslel se. "Ano, myslím, že chápu proč. Kdybychom měli nadpřirozené schopnosti, nebyli bychom opravdu lidští, že? A hlavním cílem přece je, abychom byli." Naklonil se dopředu na židli. "Jste na řadě. Vyprávějte mi o sobě."
"Ach, je toho příliš mnoho. Ne o mně, já nikdy neudělala nic tak obdivuhodného jako vy, ale o době, kdy jsem žila. Vše, co změnilo naši planetu po tom, co jste ji opustil..."
Narodila se zde v Anglii. V té době to byla slabě osídlená provincie Evropy. Byla to tichá země ('ospalá', jak řekla), oddaná vzpomínkám na minulost. Tvůrčí činnost nebyla mrtvá, to ne; ale umění se poměrně ostře dělilo na revoluční vzpurné formy klasických směrů a snažení vyrovnat se s objevy přicházejícími z hvězd. Estetika, kterou umělá inteligence vyvíjela pro sebe, zastínila obě tyto školy. Přesto v nich Laurinda aktivně pracovala.
Navíc v souvislosti se svou prací hodně cestovala po Zemi. (Tou dobou se tvořivá práce stala pro lidi výsadou, kterou si mohli zasloužit jen talentem a energií.) Byla prostředníkem mezi dvěma druhy bytostí. Znamenalo to znát lidi v nejrůznějších společnostech a pomáhat jim, aby se s jejich touhami počítalo. Například navrhovaná stanice pro kontrolu zemětřesení by změnila krajinu a narušila chod společnosti; dalo by se tomu zabránit nebo ne, jaké kulturní úpravy bude třeba udělat? Většinou však radila a pomáhala vyděšeným a duchovně zbloudilým jedincům.
O svém soukromém životě mluvila ještě mlhavěji než on, ale získal dojem, že byl celkem šťastný. Neměla děti, ale pokud se tím mlčky trápila, sdílela stejný osud s mnoha dalšími ve světě s regulovanou porodností; on sám měl jen syna. Milovala Zemi, její slávu a vzpomínky na ni, každý hezký výtvor své rasy. Na konci smrtelného života se rozhodla zůstat na planetě v novém kovovém těle. Sloužila dál jako předtím, až později začala toužit po něčem lepším a vstoupila do vědomí, které se mělo stát Gaiou.
Napadlo ho, že už chápe, proč byla vybrána ke vzkříšení, aby se z nespočetných milionů, které spojoval stejný osud, právě ona stala jeho společnicí.
Nahlas řekl: "Ano, ten dům se k vám hodí. A ke mně také, i když se to možná nezdá. Jsme tady oba dva doma víc, než by byl každý z nás v přirozeném období toho druhého. Krása a mír."
"Není to ráj," odpověděla vážně. "Uvědomte si, že tohle je pravé osmnácté století, tak dokonale vytvořené, jak jen Gaia mohla zrekonstruovat historii, která k němu vedla. Sledovala vývoj a prováděla nutné změny, když se události vyvíjely jinak, než odpovídalo kronikám a archeologii. Služebnictvo je mizerně placené, podvyživené, zakřiknuté, až servilní. Američtí kolonisté si drží otroky a chystají se ke vzpouře. Na druhé straně Kanálu nechává prohnilá monarchie Francii vykrvácet, což přinese skutečně strašlivou revoluci a bude následovat čtvrt století válek."
Pokrčil rameny. "No, lidské vlastnosti nikdy nezahrnovaly zdravý rozum, že?" Měl na mysli inteligentní stroje.
"U několika lidí ano," namítla. "V každém případě se tomu alespoň přiblížili. Gaia si myslí, že byste se měl s některými setkat, abyste si uvědomil, že si nehrála jen kruté hry. Pozvala jsem (ve vzpomínkách, s nimiž se zrodila) tři z nich dnes na večeři. Trochu to naruší jejich životopisy, ale Gaia to může později opravit, pokud bude chtít." Laurinda se usmála. "Budeme muset požádat amulet, aby vám opatřil správný večerní oblek a paruku."
"A vy mi musíte zajistit pořádné školení, tím jsem si jist. Kdo to bude?"
"James Cook, Henry Fielding a Erasmus Darwin. Myslím, že to bude hezký večer."
Mořeplavec, spisovatel a polyhistor, tři drobné zářivé drahokamy z pokladu, který Gaia hlídala.
 
6

Poutník vyvolal další druhotnou osobnost a připravil ji na průzkum Země.
On, jeho primární já, zůstane na hoře v těsnějším spojení s Gaiou, než bylo možné přes mezihvězdné vzdálenosti. Slíbila, že ho provede celou databází svých pozorování pořízených na planetě za mnoho milionů let. Dokonce i pro ně to byl obrovský úkol. Při rychlosti jejich myšlenek bude vyžadovat téměř plné soustředění a týdny vnějšího času. Jen malý zlomek jejich vědomí může zůstat stranou pro něco jiného - mnohem menší v něm než v ní, protože její intelekt je o tolik větší.
Řekla mu, že doufá, že právě tímto spojením, tím téměř přímým otevřením všeho, co kdy vnímala, by se mohl dopracovat k pochopení, proč má být Země ponechána ohnivému peklu. Ve hře bylo mnohem víc než jen vědecké znalosti, které se nedaly získat jinou cestou. Samy události prohloubí vnímání a osvětlí problémy pro galaktický mozek, jako to velká dramata nebo symfonie kdysi dokázaly udělat pro lidi. Ale Poutník musí vstřebat obrovský průřez minulostí, než sám ucítí pravdu v tom, co řekla o budoucnosti.
Měl své pochybnosti. Rád by věděl, zdali její lidské složky, měla jich víc než jakákoli v jiná uzlina, ji nezatížily city posílenými celými věky úvah, které mohly způsobit posun v jejím uvažování. Přesto souhlasil s její nabídkou. Byla v souladu s účelem, který ho sem přivedl.
Zatímco bude takto zaměstnán, Christian bude zkoumat její skutečné i vysněné světy a další podobný vyslanec bude zkoumat současný fyzický svět planety. Ve druhém případě bude nejvhodnějším postupem vypustit správnou sestavu molekulárních konstruktérů, které přivezl s sebou, a nechat je rozmnožit. Až budou jejich počty dostatečné, postaví (nechají vyrůst nebo vypučet) flotilu miniaturních robotických lodí, které se rozletí do světa a budou k němu vysílat pro podrobné studium podle jeho uvážení vše, co jejich čidla zjistí.
Gaia ho přesvědčovala jinak: "Pokud se vydáš na cestu osobně s nějakou mou menší částí jako průvodcem, měl by ses seznámit s planetou rychleji a důkladněji. Mnohé tu nemá obdoby. Mohlo by ti to pomoci pochopit, proč si přeji, aby vývoj pokračoval nerušené ke svému přirozenému závěru."
Přijal. Zjistit hloubku jejích myšlenek bylo koneckonců součástí jeho mise. Pak by se snad Alfa a ostatní mohly pustit do opravdového dialogu a dosáhnout dohody - ať už bude jakákoliv. Kromě toho mohl své vyšetřovatele vypustit později, pokud by ho tato výprava zklamala.
Proto se zeptal: "Jaké potíže mohu očekávat?"
"Hlavně počasí," přiznala. "Jak se zhoršují podmínky, obrovské bouře vznikají prakticky bez varování. Rychlá eroze může změnit krajinu téměř přes noc, objevují se sesuvy půdy, záplavy, na pobřeží náhle vznikají smrště. Nepokoušela jsem se sledovat vše podrobně. Takový objem dat bych ani nezvládla, navíc se hlavně zajímám o biologické jevy."
Znovu prošel v paměti poslední zprávy, které posílala ke hvězdám. Zněly zlověstně. Rozkvět přírody, který následoval po zániku lidstva, byl už vzdálen megaroky. Země se pekla pod pokrývkou mraků. Pyšné vrcholy hor byly stejně pusté jako zde nad Duhovým jezerem, po sněhu a ledu zbyly jen nejasné geologické stopy. Kromě vod a pár ostrovů, na nichž se ještě držely malé primitivní druhy, byly tropy sterilní pouští. Prach a písek nesený větry horkými jako dech pece obrousily jejich hory. Pouště zasahovaly daleko na sever a jih, útočily na stepi, vysoušely údolí a postupovaly dál do kopců. Tu a tam přežil kus džungle nebo bažina bičovaná přívaly dešťů nebo zahalená v horké, tiché mlze, ale ne nadlouho. Jen ve vyšších zeměpisných výškách se udržely příznivé podmínky. Klima v Arktidě sahalo od floridského - podle vzpomínek Christiana Brannocka - až ke chladnému v horách. Na jih od ní za morem ležel široký světadíl, jehož severní části připomínaly Severní Afriku. Zde ležely poslední oblasti, kde se udržel život v hojném množství.
"Opravdu bys nechtěla vidět, jak vše začíná znova?" zeptal se jí Poutník přímo.
"Stará Země žije v mé databázi a modelech," odpověděla Gaia. "Nemohla bych něco takového zanést do těchto už existujících systémů a čekat, jak se to vyvine, protože ani já, ani žádný jiný konečný mozek něco takového dobře nechápeme. Změnit běh událostí by znamenalo navždy ztratit znalosti, které se jistě ukáží jako velmi důležité."
Poutník se udržel a nepřipomněl jí, že život, který by dobýval opět pohostinný svět, by se také nedržel snadno předvídatelných cest. Věděl, že by odsekla, že pokusy takového druhu byly prováděny na neúrodných planetách syntetickými organismy. Zdálo se mu divné, že necítí sentimentální pouto k matce lidstva. Její bytost obsahovala osobnosti mnoha a mnoha jedinců, kteří se brouzdali bosi chladnou ranní rosou, slyšeli šepot lesních stínů a viděli vlny běžící od obzoru k obzoru po polích obilí i světla a lesk velkých měst. U kořene přání vrátit Zemi zase mládí, které se probudilo v jejích druzích mezi hvězdami, bylo spíše citové pouto než vědecká nebo technologická výzva.
Teď se rozhodla ukázat mu, proč by měla zvítězit smrt.
Než s ní navázal kontakt, udělal nezbytné přípravy na cestu. Gaia mu nabídla rychlé obratné letadlo, které bylo schopné přistát na ploše jednoho metru a nepohnout ani lístečkem. On dodal cestujícího.
Přivezl s sebou několik těl různých typů. Vybral takové, které bylo schopné pracovat nezávisle na něm a používat vlastní inteligenci. Gaia mohla vyčlenit pro řízení letounu nepatrnou část své pozornosti; pokud s ní měl projít celou historii planety, nemohl obětovat pro svého vyslance nic.
Stroj, který si vybral, se s ním nemohl srovnávat. Nikdy by nemohl používat tak velkou paměťovou matici, aby se dostal na jeho duševní úroveň. Jeho mozek si můžete představit asi na úrovni vzdělaného člověka. Do této mysli Poutník okopíroval tolik své osobnosti, kolik jen mohla pojmout - byl to jen nejhrubší náčrtek, všeobecná představa o situaci, neúplná a zkreslená jako náš mýtus. Presto měla určité rezervy, ke kterým mohla v případě nutností sáhnout. Vzhledem k tomu, že byla pro dané okolnosti nejvhodnější, převládala v ní osobnost Christiana Brannocka.
Takže si můžete, pokud chcete, představit muže znovu zrozeného v těle z kovu, silikátů, uhlíku a jiných sloučenin, elektřiny a dalších sil, fotonů, částic a kvantových proudů. To samozřejmě neovlinilo jen jeho vnější zjev a schopnosti, ale i jeho vnitřní život. Vášně mu nebyly cizí, zdaleka ne, ale lišily se od těch, které patří masu a krvi. V mnoha ohledech se lišil od dlouho mrtvého smrtelníka víc než jeho model ve světech, které stvořila Gaia Prvnímu z nich budeme říkat Brannock a druhému Christian.
Měl tělo přibližně lidských rozměrů a tvarů. Bylo matně modrošedé a mělo čtyři ruce. Dolní pár rukou mohl podle praní změnit na nástroje. Podobně mohl přizpůsobit nohy podle potřeby a vysunout tenkou třetí nohu jako oporu nebo ukotvení. Klenutá záda ukrývala jaderný energetický zdroj a další orgány. Jeho hlava měla tvar nahoře zaobleného válce. Čidla v ní a v celém zbytku těla nebyla nijak nápadná, ale dávala mu přehled o celém okolí. Místo obličeje měl holografickou obrazovku, na které si mohl vytvořit jakýkoliv obraz. Také mohl vydávat zvuk o jakémkoli kmitočtu, viditelné světlo, infračervené a krátkovlnné rádiové signály pro spojení na krátkou vzdálenost nebo jako aktivní čidla. Paměť, z níž mohl rychle vyvolat jakákoliv data, odpovídala jedné z dřívějších velkých knihoven.
Nemohl by zpracovat tato data, pochopit je a posoudit rychleji než lidský génius. Měl i jiná omezení. Ale koneckonců nikdy se nečekalo, že bude pracovat samostatně.
Brzy byl připraven k odletu. Představte si, jak s náznakem úsměvu říká Poutníkovi: "Adiós. Drž mi palce."
 	Poutník mu odpověděl... duchem nepřítomen. Právě začal navazovat kontakt s Gaiou.
Brannock proto nastoupil na palubu letadla v jakémsi tichu. Letoun vypadal jako malé chvějivě zářící kopí. Základní konstrukční materiál připomínal pramínek kouře. Většina nepatrné hodnosti byla obětována pro vytváření sil a schopností, s nimiž ho Gaia neseznámila. Přesto by tento stroj ohrozil jen vichr neobvyklé síly a nejspíš by takovému nebezpečí stejně dokázal uniknout
Uvnitř se Brannock uklidnil. Poutník trval na ručním ovládání pro případ nouze, i když souhlasil, že takový případ pravděpodobně nenastane. Gaia zařídila nutné úpravy. Před Brannockem se třpytila nehmotná souprava přístrojů, jejichž údaje mohl odečítat, a knoflíků, které mohl ovládat dotekem nebo myšlenkou. Klesl do náručí silového pole a nechal ji řídit. Letoun se nehlučně vznesl, pak klesl pod mraky a vydal se beze spěchu na cestu ve výši pět set metrů nad úpatím hor.
"Sleduj Poslední reku k moři," požádal Brannock. "Během přistání jsem na ni měl krásný výhled."
"Jak si přeješ," souhlasila Gaia. Používali zvukové signály, on mužský hlas, ona - snad předpokládala, že by mu dal přednost - hluboký ženský. Jejich rozhovor neprobíhal přesně tak, jak je zde popsáno. Měnila kurs a on sledoval proud lesknoucí se v hluboké zeleni Údolí hojnosti pod stříbřitě šedou oblohou. "Podle plánu, jak víš, nejdřív obletíme Arktidu. Připravila jsem si okruh, který by ti měl zajistit reprezentativní ukázky její biologie. Na zastávkách můžeš provádět průzkum do takové hloubky, jak potřebuješ, a kdybys chtěl zastavit někde jinde, můžeme to zařídit také."
"Díky," řekl. "Chceš mi poskytnout jakousi výchozí informaci, je to tak?"
"Ano, protože zde jsou podmínky pro život nejvhodnější. Až budeš připraven, vydáme se dál na jih kraji se stále drsnějším klimatem. Poznáš, jak se život přizpůsobil. Mnohé případy jsou opravdu velmi zajímavé. Ani galaktický mozek by nemohl soupeřit s tvořivostí přírody."
"Ano, jistě. Chaos, složitost... pár těchto případů jsi nám popsala, že?"
"Ano, ale rozhodně ne všechny. Stále objevuji další. Život se stále vyvíjí."
Přizpůsobuje se zhoršeným podmínkám, pomyslel si Brannock. Ale přesto vymírá druh za druhem. Cítil se jako v zadní linii bitvy s armádami pekla.
"Chtěla bych, abys to pocítil tak plně, jak jen můžeš," řekla Gaia. "Ponoř se do toho, pokus se vcítit do všech jemností."
Je to tragédie, pomyslel si. Ale tragédie byla uměním, možná nejvyšším, kterého lidstvo kdy dosáhlo. A v Gaie mohlo zůstat mnohem víc z lidské duše, než v kterékoliv jiné z ostatních inteligencí.
Uchovala se v ní potřeba soucitu, hrůzy a katarze? Co se vlastně dělo v jejích modelech?
Christian měl za úkol to oblevit. Pokud bude moci.
Brannock sám byl dostatečně lidský, aby se vzepřel. Ukázal na zemi pod sebou, kde řeka plynula kaňony mezi pobřežními vrchy, aby zavlažila bohaté lesy a louky, než dospěla k zátoce, nad níž se vznášely tisíce křídel. "Chceš se dívat na ten zápas až do konce," řekl. "Život chce žít. Jakým právem chceš stavět své přání proti němu?"
"Právem vědomí," prohlásila. "Spravedlnost, soucit a touha existují a mají smysl jen pro bytost, která má vědomí. Nevyužívali snad lidé svět vždy tak, jak se jim hodilo? Když se přírodě konečně dostalo ochrany, bylo to jen proto, že se lidé tak rozhodli. Hlasuji pro znalosti a pochopení, které můžeme získat my."
Nesměle se v něm mihla otázka: A co její citové potřeby?
Letoun se náhle prudce naklonil. Obrat vtlačil Brannocka hluboko do silového pole, které ho drželo. Uslyšel, jak řve a kvílí vzduch kolem. Zátoka se blížila stále rostoucí rychlostí.
Astronaut, který přežil srážky s meteory a radiační bouře, protože byl dost rychlý, se v něm probudil a začal jednat. Okamžitě si vyžádal optické zvětšení a ohlédl se, aby zjistil, v čem je problém. Pohled, který zachytil, než mu zmizel za obzorem, ho donutil vykřiknout. "Támhle!"
"Co je?" zeptala se Gaia a hnala se kupředu.
"Tam vzadu. Proč od toho utíkáš?"
"Co myslíš? Tam není nic důležitého."
"Čerta starýho! Mám pocit, žes to zahlédla líp než já."
Gaia zpomalila let teprve tehdy, když se vznášela nad pláží a divoce útočícím příbojem. Měl silné podezření, že to udělala proto, aby rozptýlila dojem naléhavosti a aby ochotněji přijal její závěry.
"Tak dobře," souhlasila po chvíli. "Zahlédla jsem nějaký objekt. Co myslíš ty, žes viděl?"
Rozhodl se neodpovědět přímo - alespoň dokud se nepřesvědčí o její dobré vůli. Čím víc informací měla, tím snáz by ho oklamala. Dokonce i pouhý zlomek jejího intelektu stál výše než jeho vlastní. Ale on měl své měřítko a k tomu tvrdou hlavu.
"Nejsem si jist, ale nepřipadalo mi to nebezpečné. Co kdybys mi řekla, co to bylo a proč jsi utekla?"
Povzdechla si? "V této fázi poznávání bys nic nepochopil. Spíš by sis to chybně vyložil. Proto jsem ustoupila."
Člověk by napnul všechny svaly, Brannockův systém pokračoval plným pohotovotním režimem. "Když dovolíš, posoudím možnosti svého mozku sám. Buď tak laskavá a vrať se."
"Ne. Slibuji, že ti to vysvětlím později, až uvidíš víc."
Až uvidí víc iluzí? Může mít pro něj v zásobě spoustu triků. "Jak si přeješ," řekl Brannock. "Zatím zavolám Poutníkovi a dám mu vědět." Vyslanec Alfy si ponechával malou část vstupů otevřenou vnějším podnětům.
"Ne," odmítla Gaia. "Zbytečně by ho to rozptylovalo."
"To si rozhodne sám," namítl Brannock.
Vypukl spor.
Gaia málem vyhrála. Kdyby se cele soustředila na útok, provedla by ho tak rychle, že by Brannock ani nikdy nezjistil, že byl přepaden. Ale jako vždy při pozorovacích jednotkách rozmístěných kolem celého světa a přívalu jejich dat byla zapojena jen její část. Možná také čas od času sledovala, - prostřednictvírn vnitrních kvantových přesunů - jak si vedou Lorinda a Christian. Ale její většina byla zaměstnána kontaktem s Poutníkem. Nemohla jej přerušit, aniž by okamžitě nevzbudila podezření. Spíše musela vynaložit výjimečně chytré úsilí, aby před ním skryla, že se děje něco nečekaného.
Navíc se nikdy nesetkala se stvořením, jakým byl Brannock, s lidskou mužskou agresivitou a lidskými reflexy astronauta spojenými s vyspělou technologií a kouskem nesmrtelného poslání Alfy.
Cítil, jak podpůrné pole sílí a tuhne, aby mu zabránilo v pohybu. Do jeho mysli vtrhl přiliv připomínající delirium. Člověk by si myslel, že to je nějaké umrtvení. Brannock se nad tím nepozastavil. Reagoval na její úder okamžitě. Byl rychlý jako stroj a dravý jako tygr a na kritickou milisekundu ji vyvedl z rovnováhy.
Přes tmu a hučení v hlavě vyrazil kupředu. Rukama trhal světelnou hru řídících signálů. Nečekala, že budou muset vzdorovat útoku. Nemohl sice násilím převzít řízení, ale mohl slepě ničit.
Bíle se rozzářily elektrické oblouky. Světla zablikala a zhasla. Přívod energie pokračoval a letoun zůstával ve vzduchu. Jeho složitější funkce byly v troskách. Tanec atomů, energií a vln ztratil řád.
Pouta držící Brannocka povolila. Padl na podlahu. Noc v jeho hlavě ustoupila. Byl otřesen, smysly v jednom zmateném víru. Do náhlé anarchie všeho kolem zařval: "Stop, ty děvko!"
"Jistě," odpověděla Gaia.
Později si uvědomil, že si udržela část vlády nad letounem. Než jí v tom mohl zabránit, poslala jej střemhlav dolů a pak vypnula hlavní zdroj. Všechna silová pole zanikla. Vítr rozlomil vrak letadla na kusy. Zřítily se do příboje. Vlny je chvíli převracely, pár jich hodily na pláž a zbytek nechaly spodním proudům.
Zatímco stroj se řítil dolů a rozpadal se, Brannock sebral všechny své síly a skočil. Odraz ho vynesl ven a po dlouhém oblouku skončil v hluboké vodě. Když dopadl, vystříkla do výšky voda s bílou tříští. Ale na písčité dno dopadl bez poškození.
 	Nepotřeboval dýchat, proto zůstal pod vodou. Ze šoku se vzpamatoval dřív než za sekundu. Zmítán ozvěnou vln potřeboval několik minut na zvážení situace.
Gaia se pokusila jej přemoci. Silové pole začalo tlumit procesy v jeho mozku a překrývat je vlastními obrazy. Potlačil je na poslední chvíli.
Takové schopnosti nemohla v minulosti potřebovat. Vynalezla tedy a instalovala toto zařízení zvlášť pro něj. To naznačovalo, že byla rozhodnuta v nějaké fázi cesty je použít. Když zahlédl něco, o čem nevěděla, a odmítl se nechat oklamat, dohnal ji k útoku dřív, než byla připravena. Když vše selhalo, poslední sily zaměřila na jeho zničení.
Tak daleko zašla, tak zoufale jednala, protože chtěla skrýt před hvězdami obrovské tajemství.
Ve svých úvahách objevil chybu. Nepoužila vše, co měla za lubem. Naopak, měla celou planetu pozorovatelů a robotů, které mohla povolat. Některý z nich sem už jistě letí maximální rychlostí, aby se ujistil, že zemřel - nebo, pokud ještě žije, aby ho zlikvidoval. Pak nakrmí Poutníka povídačkou, která skončí politováníhodnou nehodou daleko nad oceánem.
Brannock byl těžší než voda, takže se vydal po svažujícím se mořském dně do hlubin.
Objevil hromadu úlomků sopečných skal, zalezl do lávové bubliny, stočil se do klubíčka a vůlí ztlumil s ve systémy, jak jen mohl. Doufal, že její agenti ho přehlédnou. Ani jejich množství, ani citlivost jejich čidel nebyly nekonečné. Bylo by správné, kdyby Gaia - která nemohla sledovat jeho únik, protože ztratila spojení s čidly, když se letoun rozpadal - dospěla k závěru, že mořské proudy odnesly jeho roztříštěné zbytky pryč.
Po třech dnech a nocích ho jeho vnitřní hodiny vzbudily.
Věděl, že musí být stále opatrný. Ale pokud Gaia nesledovala toto místo mnohem pečlivěji, než předpokládal, - protože Poutník s ní propojený by si mohl všimnout, že se soustřeďuje na malý kousek planety - mohl se nyní vydat na cestu. Jeho elektronické smysly by ho varovaly před každým robotem, který by se objevil v jeho blízkosti, i kdyby byl příliš malý, aby byl vidět očima. Zdali by s ním mohl něco udělat, byla jiná otázka.
Nejdřív prohledal okolí. Gainy roboty odstranily trosky, které našly, ale většina z nich byla rozeseta po dně. Zřejmě nepovažovala za účelné či bezpečné je vyhledat. Téměř všechny byly ve skutečnosti šrotem. Jen pár jednotek bylo celých. Ta, která ho zajímala, měla tvar malé kovové koule. Vyhledal ji pomocí magnetické indukce. Vynesl ji na břeh na místo kryté stromy před pozorováním ze vzduchu a začal ji studovat. Nástroji na rukou prohlédl její (mýtické) obvody a rozhodl, že se jedná o paměťovou banku. Kódování bylo podobné řešení Poutníka. Vytáhl z ní informace a uložil je do své databáze.
Sadu jazyků. Lidských jazyků, i když o žádném z nich nikdy neslyšel. Ano, velmi zajímavé.
"Ty lidi bych měl sehnat," zamumlal. V samotě větru, moře a divočiny opět sklouzl do starého zvyku hlasité samomluvy. "Asi nebudu mít jinou příležitost. Pro Poutníka by to byla zajímavá novinka." Tedy kdyby se vrátil nebo se alespoň k němu dostal na dosah své vysílačky.
Vydal se pěšky na cestu podél pobřeží směrem k zátoce, kam ústila Poslední řeka. Možná, že tam bude to, co viděl, nebo alespoň nějaké stopy.
Nebyl si jist, všechno se semlelo moc rychle, ale měl dojem, že to byla loď.

dokončení příště

přeložil Stanislav Švachouček