Psí houževnatost

Kevin J. Anderson
(ikarie 1997/10)

Pes se zastaví uprostřed silnice, vyrušen na své cestě do lesa. Asfalt voní vlhce kořeněnou vůní spadaného listí. U krajnice sice stojí v dlouhých vzdálenostech sloupky s infračerveným laserovým naváděcím systémem, ale většina vozidel je ještě starého typu, takže jim pod kapotou vrčí rozpálené motory a z výfuků unikají chemické zplodiny.
Světlomety přibližujícího se auta vypadají jako dvě čerstvě ražené mince. Ta představa psa znehybní a na sítnici očí přizpůsobených temnotě vyvolá oslňující skvrny. Slyší, jak zvuk automobilu rychle přehlušuje obvyklé noční zvuky, bzukot hmyzu a šum listí. Zvuk motoru je stále hlasitější. Zní rozzlobeně.
Pes ostražitě, ale klidně vyrazí ke krajnici. Jenže automobil se přiřítí mnohem rychleji, než běží on, a skřípění brzd zazní jako smrtelný výkřik. Pes zaslechne zvuk nárazu, zaplaví ho oslepující záblesk bolesti, ale ta vzápětí pomine. Zvíře letí vzduchem směrem k příkopu. Cítí pršku krve, která mu tryská z čenichu.
Pes ví, že se musí ukrýt, a proto se plazí do ostružiní u cesty, proleze pod plotem z ostnatého drátu a zmizí v hustém podrostu.
Bouchnou dveře auta, ozve se zvuk běžících nohou a pak hlasy: „Do hajzlu! To nebyl jelen, to byl pes! Velkej černej labrador!“
„Kam zmizel?“
„Asi se odplazil někam stranou, aby tam chcípnul!“
„Podívej na tu krev – a hele jak ti zřídil auto!“
Pes našel bezpečné místo. Začíná ho obklopovat černé bezvědomí a lidské hlasy jsou čím dál nezřetelnější. Teď se nepohne, dokud nebude všechno hotovo. Bude zase v pořádku.
Uvnitř jeho těla se dávají do práce miliony milionů nanomechanismů, které začínají buňku po buňce opravovat vzniklá poškození a přestavují celého psa. Noční hmyz pokračuje ve svém nočním koncertu.

Patrice přistoupila k oknu a chvilku pozorovala syna, který si pinkal tenisovým míčkem o stěnu kůlny. Každý náraz jí připadal jako výstřel zamířený přímo na ni. Schoulila se sama do sebe. Judd to jinak neuměl; nepamatoval si nic z toho, co se stalo před všemi těmi lety. Šestnáct roků, to pro něj měl být kouzelný věk, kdy přelétavé zájmy chlapců nabývají na důležitosti. Během celé té doby nedovolila, aby se Judd setkal s jinými lidmi, tím spíše s někým, kdo by byl v jeho věku.
Otevřela prosklené dveře, vyšla na verandu a snažila se, aby jí z tváře zmizel ustaraný výraz. Zájem, který projevuje, bude Judd považovat za zcela samozřejmý.
Oregonské nebe zatažené clonou šedých mračen se roztrhlo na svou obvyklou slunnou hodinku. Louka zavlažená nočním deštěm vypadala svěže. Zvuk dopadajících kapek zněl za okny jako plíživé kroky a Patrice ležela dlouhé hodiny s otevřenýma očima a upírala prázdný pohled ke stropu. Teď vrhaly borovice a osiky dlouhé ranní stíny na prašnou cestu, která vedla od silnice k jejímu domu, napůl ukrytému v zeleni.
Judd odpálil tenisový míček příliš prudce. Míček se odrazil až na příjezdovou cestu, dopadl na kámen a odletěl do louky. Judd za ním se vzteklým výkřikem hodil tenisovou raketu. Byl velmi impulzivní den ode dne se víc a víc podobal svému otci.
„Judde!“ zvolala a snažila se potlačit vyčítavý tón. Zvedl raketu a vydal se k ní. Poslední dva dny byl dost neklidný. „Co je s tebou?“
Judd se jí vyhnul pohledem a zadíval se na místo, kde slunce ozařovalo husté borovice. Odkudsi z dáli sem doléhal hluboký hukot nákladního vznášedla, které přepravovalo po silnici kmeny.
„To Vdolek,“ odpověděl nakonec. „Včera nepřišel domů a dneska jsem ho neviděl celé ráno.“
Teď už Patrice chápala a cítila, jak ji zaplavuje pocit úlevy. Začínala se bát, že zahlédl nějakého cizince, nebo se něco doslechl ve zprávách. „Tvůj pes se zase objeví. Jen měj trochu trpělivosti a uvidíš.“
„Ale co když umírá někde v příkopu?“
Viděla, jak se mu do očí derou slzy. Snažil se ze všech sil neplakat. „Co když se chytil do pasti nebo ho střelil nějaký lovec?“
Patrice zavrtěla hlavou. „O toho nemám strach. Přijde domů a bude v pořádku. Vždycky se vrátí.“
Znovu se zachvěla. Ano, vždycky se vrátí.
Před patnácti lety si Patrice – tenkrát se ještě jmenovala Trish – myslela, že je svět zlatá loď. To byla za Jerryho provdaná čtyři roky. V té době se Jerryho plat v laboratořích DyMar díky patentům a provizím z rapidně se rozvíjejícího průmyslu křemíkových čipů zdvojnásobil.
Jejich jednoroční syn seděl v plenkách uprostřed podlahy z tvrdého dřeva a točil se sem a tam. Vypnul své holografické přátele a místo nich si hrál se psem. Chlapec uměl říci „mama“ a „tata“ a pokoušel se říkat „Vdolek“, i když jméno jeho milovaného psa znělo spíše jako „oek“.
Trish a Jerry se smáli, když pozorovali, jak si černý labrador s Jodym hraje. Dítěti začala říkat Judd až potom, co utekli. Vdolek běhal sem a tam po podlaze a nohy mu klouzaly na vyleštěném povrchu. Jody kvičel nadšením. Vdolek štěkal a běhal dokolečka kolem dítěte, které se v kalhotkách s plenkami pokoušelo otáčet za ním.
„Vdolek je znovu jako malé štěně,“ řekla s úsměvem Trish. Měla psa už devět let, prošel s ní školu a čtyřleté manželství s Jerrym. Vdolek si zvolil životní styl psa středního věku, což znamenalo, že většinu času prospal. Výjimkou byly chvíle, kdy se denně vraceli ze zaměstnání, ve kterých je s nadšeným slintáním a neutuchajícím vrtěním ocasu vítal. V poslední době ale jako by znovu nabral energii a byl živější a hravější než dlouho předtím. „Zajímalo by mě, co se to s ním stalo,“ říkala.
Krátké tmavé vlasy, husté obočí a chlapecký úsměv dělaly z Jerryho přitažlivého muže. „Možná, že se v něm upravily všechny ty maličkosti, které působí, že se pes cítí starý. Bolavé klouby, ztuhlé svaly, špatný krevní oběh. Jako kdyby v něm miliony malých údržbářů opravovaly všechna ta opotřebení.“
Trish se narovnala a odtáhla ruku. „Ty jsi ho zase vzal do laboratoře? Co jsi s ním udělal?“ Zvýšila hlas a její slova byla plná hněvu. „Co jsi mu to udělal?“
Pak se ale zarazila a obrátila se k dítěti. Viděla, že se na ni její malý syn a jeho pes dívají, jako kdyby se právě zbláznila. Proč tak strašně křičí, když si oni dva chtějí hrát?
Jerry na ni vrhl odmítavý pohled. V přehnaně poctivém výrazu zvedl obočí. „Nic jsem s ním neudělal, čestně.“
Vdolek se se zaštěkáním znovu vrhnul k Jodymu, vrtěl ocasem a v poslední chvíli uskočil stranou, aby do dítěte nenarazil. Do místnosti vpochodovaly holografické obrazy, které tančily na melodii, již mohly slyšet jen postavičky samy. Pes jimi proběhl rovnou k dítěti. „Jen se na něj podívej? Jak si můžeš myslet, že je s ním něco v nepořádku?“
Jenže Trish stačily ty čtyři roky manželství, aby se naučila jednu věc a začala ji nenávidět. Vždycky poznala, když jí Jerry lhal.
„Mami, je tady!“ vykřikl Judd.
Patrici na okamžik zachvátila panika, vzpomněla si na lovce, napadlo ji, kdo je to mohl najít, jak se prozradili – ale pak otevřeným oknem zaslechla psí štěkot. Zvedla hlavu od sporáku a uviděla, jak ze skupiny stromů vybíhá černý labrador. Judd se k němu rozeběhl tak rychle, že měla strach, aby do psa nenarazil. To poslední, napadlo Patrici, co by nám ještě chybělo, je, aby si zlomil ruku. To by zničilo všechno. Zatím se jí podařilo vyhnout se jakémukoliv styku s lékaři a dalšími lidmi, kteří z nějakého důvodu registrovali jména a vedli záznamy.
Jenže Judd a pes se setkali bez následků a jeden se snažil překonat nadšení toho druhého. Vdolek štěkal, běhal ve velkých kruzích kolem chlapce a vyskakoval vysoko do vzduchu. Judd objal zvíře kolem krku a spolu s ním se svalil na zem.
Podle jejích záznamů bude Vdolkovi za pár měsíců čtyřiadvacet let. Téměř dvojnásobek toho, co se považuje za průměrný psí věk.
Judd s Vdolkem se rozběhli o závod k domu. Patrice si otřela ruce do utěrky a vyšla na zápraží, aby je přivítala. „Říkala jsem ti, že bude v pořádku.“
Judd s výrazem až nepříčetného štěstí přikyvoval a hladil psa.
Patrice se sehnula a namátkou Vdolkovi prohrábla chlupy. Snubní prsten, který po patnácti letech manželství stále ještě nosila, se zableskl v černé srsti. Bylo vidět, že Vdolkovi dělá obtíže stát kvůli ní klidně na místě; netrpělivě hrabal všema nohama a vyplazoval jazyk.
Kromě kusů zaschlého bláta a několika bodlákových kuliček nenašla nic neobvyklého. Neměl ani oděrku. Nikdy neměl ani oděrku.
Pohladila psa po hlavě a Vdolek k ní obrátil hnědé oči. „Přála bych si, abys nám mohl vyprávět, co jsi zažil,“ řekla.

Pes v kleci v Jerryho laboratoři neklidně pobíhal sem a tam. Vdolkovi se jeho vězení očividně nelíbilo a byl zmatený, protože Jerry ho ještě nikdy předtím nezavřel. Pes zavrtěl ocasem, jako kdyby doufal, že to všechno už brzo skončí.
Jerry přecházel místností, prsty si prohrabával tmavé vlasy a pokoušel se zahnat ten ošklivý pocit v žaludku. Přivedl se do stavu spravedlivého pobouření a cítil touhu ukázat těm šaškům z vedení, za co vlastně utratili všechny své peníze. Jeho zprávy o postupu výzkumu nikdo nečetl, a pokud je někdo vzal do ruky, tak jim nerozuměl. Záznamy popisující jejich práci, její význam a možné aplikace – to všechno mizelo ve stozích papírů. Ano, přestože měli Ethan a O’Hara dokonale fungující systém elektronické pošty, stále požadovali po zaměstnancích DyMaru zastaralé písemné zprávy.
Podíval se na hodinky. „Kde, k čertu, tak dlouho jsou?“
Frank Peron, který stál vedle něj, si povzdechl. „Je teprve pět minut po, Jerry. Víš, jak to chodí. Oni by na tebe nikdy nečekali, ale ty na ně čekat musíš. Máme štěstí, že se vůbec uráčili slíbit, že sem dolů zajdou.“
„Když vezmeme v úvahu, že podle všeho změní tenhle objev celý svět,“ řekl Jerry, „tak si myslím, že by jednou mohli vynechat svačinu a přijít se na to podívat.“
Nemohl odtrhnout oči od plakátu přišpendleného na stěně laboratoře. Byl na něm Albert Einstein, který právě podával svíci někomu, koho by málokdo podle obličeje poznal. Byl to K. Eric Drexler a Drexler napřahoval ruku s další svíčkou ven z plakátu. Pojďte a převezměte ji! Drexler byl jedním z prvních velkých vizionářů, kteří před nějakými třiceti lety umožnili nástup nanotechnologie.
Tohle skutečně změní celý vesmír, pomyslel si Jerry. Vdolek se na něj chvíli s očekáváním díval a pak si sedl uprostřed klece. „Hodný Vdolek,“ zabručel nepřítomně Jerry.
„Jsou to prostě obyčejní panáci z vedení,“ řekl Frank. „Nemůžeš od nich čekat, že budou rozumět tomu, co financují.“
V tom okamžiku do laboratoře vstoupili pánové Ethan a O’Hara, dva z nejvyšších představitelů dymarských laboratoří, a dvouhlasně se omlouvali za zpoždění. Jerry je s úsměvem ujistil, že ani on, ani Frank Peron si vůbec neuvědomili, kolik je hodin.
„Doktore McKenzy, vaše zpráva byla, hm, velmi optimistická,“ řekl Ethan.
O’Hara vedle něj se zamračil a volil poněkud jiná slova. „Překypující nadšením. Hýřila přísliby nesmrtelnosti, vymýcení všech nemocí, vyléčení postižených, zastavení stárnutí –“
„Ano, pane, měli jsme dojem, že bychom měli náš dnešní rozhovor omezit zatím na tyto záležitosti,“ přerušil ho Jerry. Musí ty dva šokovat natolik, aby začali pochybovat o svých předem vykonstruovaných pochybnostech. „Ve skutečnosti náš objev nanotechnologie otevírá dveře mnoha dalším možnostem, jako je například odstranění všech prašných provozů, blesková výroba i těch nejsložitějších přístrojů nebo vývoj nových materiálů pevnějších než ocel a tvrdších než diamant. Proto na tom výzkumu pracovalo současně tolik lidí. Byl to velký závod, protože každý věděl, že až se to stane, stane se to. A že první, komu se to podaří, otřese celou společností tak, že si to nikdo nedokáže představit.“
Ethan s O’Harou se tvářili, jako kdyby v životě neslyšeli takovou snůšku nesmyslů. Dobrá, pomyslel si Jerry, je čas vytáhnout těžkou artilerii. Doslova.
„Sledujte prosím tohle, pánové, a pak se můžeme přesunout do konferenční místnosti.“
Jerry vytáhl z kapsy svého laboratorního pláště pistoli. Koupil si ji v obchodě se sportovními potřebami jen k tomuto účelu. Nikomu by se nemělo podařit pronést do laboratoří zbraň, ale bezpečnostní služba nefungovala tak, jak by měla. Propašoval sem přece i psa, ne? Podíval se na Vdolka.
Oba úředníci ustoupili. Jerry jim neposkytl čas, aby mohli cokoliv podniknout. Tohle představení režíroval on. Mohlo to vypadat melodramaticky, ale věděl, že to zabere.
Namířil na psa a dvakrát vystřelil. Jedna kulka zasáhla zvíře do hrudníku, druhá mu rozdrtila páteř. Z ran vytryskla krev a potřísila černou srst.
Vdolek bolestně zakničel a náraz kulek ho srazil na zadek. Těžce lapal po dechu.
„Můj Bože!“ vyjekl Ethan.
„McKenzy, co to k sakru –“ vykřikl O’Hara.
„První, co se teď stane,“ řekl Jerry a pak ta slova ještě jednou vykřikl ze všech sil, aby znovu získal jejich pozornost, „první věc, co se teď stane, je to, že nanomechanismy poraněnému uzavřou všechna čidla bolesti.“
Oba úředníci na psa zírali rozšířenýma očima. Oba se třásli.
Vdolek uzavřený ve své kleci vypadal zmateně. Z tlamy mu visel jazyk. Zdálo se, že si otevřených ran na hřbetě vůbec nevšímá. Po chvilce si lehl na podlahu klece a rozmazal si v srsti krev, která mu neustále prýštila z obou ran. Bylo vidět, jak mu těžknou víčka, a zanedlouho upadl do těžkého spánku. Zhluboka se nadechl, položil si hlavu na přední tlapy a usnul.
„Při těžkém poranění, jako je tohle, ho mechanismy uvedou do stavu bezvědomí. Pak začnou s obnovou organismu. Už teď studují oblasti poranění, vyhodnocují rozsah potřebných oprav a začínají poraněné části opravovat. Dokáží se spojit do větších celků, aby tak mohly provést i opravy většího rozsahu.“ Jerry si klekl na zem vedle klece, natáhl ruku a pohladil Vdolka po hlavě. „Jeho teplota se už začala zvyšovat díky zbytkovému teplu, vyzařovanému nanomechanismy. Podívejte se, už nekrvácí.“
„Ten pes je mrtvý!“ řekl O’Hara. „Ochránci zvířat nás za to ukřižují!“
„Nesmysl. Zítra bude naprosto v pořádku a bude honit zajíce po polích.“ Jerry cítil neobyčejnou spokojenost sám se sebou. „Přivedl jsem svého vlastního psa, abychom nemuseli procházet celou tou složitou procedurou potřebnou při žádosti o souhlas s použitím pokusného zvířete.“
„Jste propuštěn, pane McKenzy!“ řekl Ethan. Tvář mu zrudla.
„Myslím, že se mýlíte,“ odpověděl mu Jerry a usmál se. „Vsadím se s vámi o bedýnku psích sucharů.“

Zapadající slunce vysílalo poslední paprsky průsekem na hřbetě oregonských kopců, kde těžební roboti vykáceli celé pásy stromů. Mračna se rozptýlila a Patrice s Juddem seděli u stolu v obývacím pokoji. Světla v domě, která cítila jejich přítomnost, se už brzo sama zapnou.
Stavěli spolu rozměrnou skládačku představující planetu Zemi, která vychází nad krátery posetým povrchem Měsíce a již někdo vyfotografoval z lunární základny. Modrozelená koule pokrývala skoro celý stůl, ale v některých místech zbývaly ještě otvory k doplnění.
Patrice ani Judd příliš nemluvili, setrvávali v tom pohodlném mlčení dvou lidí, kteří už dlouho sdílejí jen vzájemnou společnost. Dokázali se dorozumět nedokončenými větami, zkratkovitými poznámkami, narážkami na žerty známé jen jim.
Judd věděl, proč se musí ukrývat před ostatním světem. Patrice před ním neměla žádná tajemství a postupně, jak chlapec dospíval a byl schopen chápat další souvislosti, vysvětlovala mu jejich situaci stále podrobněji. Nikdy si nestěžoval. Jiný život neznal.
Venku zaštěkal Vdolek. Stál na verandě, chvílemi přecházel sem a tam a z krku se mu dralo hluboké vrčení.
Patrice se zarazila, vstala a přešla ke krajkovým záclonám. V uštech jí najednou vyschlo. Jakýmsi šestým smyslem vytušila, že tentokrát pes štěká na něco jiného, než na obyčejnou veverku. Měla Vdolka více než polovinu života a znala ho lépe než kterýkoliv jiný člověk. Tohle byl varovný štěkot.
„Co je, mami?“ zeptal se Judd. Z napjatého výrazu jeho obličeje poznala, že se bojí stejně jako ona sama. Vycvičila ho dobře.
Slyšela, jak se po štěrkové příjezdové cestě blíží k domu auto.

Demonstranti před budovami laboratoří DyMar se skládali z podivné směsky členů různých náboženských sekt, zástupců odborové organizace, bojovníků za práva zvířat a bůhvíkoho ještě. Někteří byli mírumilovní, jiní měli sklon k násilí.
Jerry McKenzie vyhlížel z okna a nevěděl, co s nimi. Údržbáři minulý týden namontovali do oken ocelové mříže. „Bohužel už jsme neměli tolik času, kolik bychom potřebovali.“
Vešel do laboratorní kanceláře, kde měl svůj terminál, poznámky, složky se záznamy i diskety. Praktické nanotechnologické pokusy se prováděly ve sterilních místnostech samostatné budovy, kam Jerry přicházel jen zřídka. Jak ale sílily protestní demonstrace, byly všechny experimenty prozatím zastaveny a vedení DyMar se pokoušelo vymyslet, co dál. Jenže to byli samí idioti.
Společnost DyMar udělala tu nesmírnou chybu, že svůj objev nanotechnologie oznámila světu. Společnost, kterou tlačil čas a která věděla, že jejich výzkum jistě není jediný, který se přiblížil konečnému řešení, zahrnula veřejnost předčasnými prohlášeními. Překvapili doslova kdekoho. Ale jen na krátko.
Odpověď byla rychlá a velmi znepokojující. Všechno bylo mnohem organizovanější a agresivnější než ty nejednotné a chabé protesty, které Jerry zažil tolikrát v minulosti. Protestní akce probíhala pod záštitou nové organizace nazvané „Čistota“, která vznikla s udivující rychlostí.
Peron uložil své záznamy do počítače a poklepal prsty na rám klávesnice. „A to sis myslel, že budeme jediní, kdo pochopí význam nanotechnologie.“
„Je vždycky příjemné zjistit, že někteří lidé chápou lépe, než od nich člověk čekal,“ odpověděl mu Jerry.
Peron si promnul spodní ret. Celé dopoledne mu něco leželo v hlavě. „Slyšel jsi někdy příběh toho člověka, který zdokonalil dynamo poháněné sluneční energií? Bylo by to vyřadilo ze soutěže plynárenské a elektrárenské společnosti a změnilo celý svět. Jenže ten člověk zmizel dřív, než mohl předat technické výkresy svého vynálezu. Podívej, člověk s vynálezem, jehož cena se dá odhadovat na miliardy, nezmizí jen tak z ničeno nic. Víš, co si o tom myslím?“
Jerry na něj vrhl pohled koutkem oka. „Ale no tak! Dobře víš, že jsou to jen takové nové pověsti městské. Jako ta o tom dobrmanovi, který se dusil.“
Peron pokrčil rameny. „Podívej, Drexler v roce 1985 prorokoval, že během deseti let někdo uvede nanotechnologii do praxe, a to bylo před třiceti lety! Pracovalo na ní několik různých týmů, ale právě v těch nejnevhodnějších okamžicích nevyšly některé z nejdůležitějších pokusů a většina odborných časopisů mylně interpretovala klíčová data. Jen díky té tvé zatracené aroganci se nám podařilo obejít obvyklé vědecké informační cesty. Zkusil jsi někdy zjistit, kolik nejnadějnějších vědců, pracujících v nanotechnologiích, najednou změnilo předmět výzkumu a kolik dalších zemřelo při různých nehodách?“
Jerry na svého kolegu užasle zamrkal. „Nedal sis v poslední době udělat psychotesty, Franku? Mluvíš jako paranoik.“
Peron se nuceně zasmál. „Promiň. Tohle místo nepodléhá nijak zvláštnímu utajení, to jistě víš. Ty sám jsi sem už dvakrát propašoval svého psa a Vdolek není žádný trpasličí mopslík, který by se vešel do schránky na palubní desce. Drátěný plot a pár mužů z bezpečnostní služby ve mně nebudí právě nejdokonalejší pocit bezpečí.“
Jerry si sedl, odkopl několik tužek, které se povalovaly po zemi kolem, a promluvil svým tónem ‚buďme rozumní‘. „Franku, vždycky se najde nějaký tupohlavý zpátečník, který se pokouší zastavit pokrok – ale nikdy se mu to nepodaří. Dřív nebo později někdo nanotechnologii prostě objevit musel.“ Pak rty napodobil pohrdavě neslušný zvuk.
Jerry strávil dalších patnáct minut tím, že svého partnera uklidňoval a přesvědčoval, že se není čeho bát. Stačí mít dostatečnou vytrvalost a jistě se dostanou i ze současných potíží. Když se pak sbalili, prošli zástupem nadávajících demonstrantů a vydali se k domovu, cítil, jak v něm narůstá sebedůvěra.
Jenže Franka Perona potom už nikdy nespatřil.

Když Patrice uviděla přijíždějící vůz, zastínila si oči proti zapadajícímu slunci a zjistila, že je to malé nákladní auto, zaprášené, vybavené laserovými naváděcími čidly a podobné milionům dalších oregonských aut. Obrys muže za volantem nepoznávala.
Na útěk už nebyl čas.
Patrice a Judd žili v Oregonu devět let, z toho poslední tři roky tady. Utekla i se synem do Oregonu, kde se, jak zjistila, usadilo velké množství postkatastrofistů, religiózních kultů, extrémistů i izolacionistů – a každá ta skupina byla velmi citlivá na své soukromí, které si chtěla uchovat stůj co stůj. Stát podporoval venkovskou orientaci svých obyvatel, především zákonem o tajných osobních záznamech, které neumožňovaly přístup k daňovým dokladům, transakcím vedeným prostřednictvím kreditních karet ani k záznamům telefonních společností.
Jenže když se naposled vydala na nákup potravin, všimla si v obchodě obálky jakéhosi týdeníku, na které byly zachyceny ohořelé trosky laboratoří DyMar. Titulek se zmiňoval o patnáctiletém výročí neštěstí a oplakával skutečnost, že při katastrofě byla zničena kompletní dokumentace onoho významného objevu. Článek se jistě zmiňoval o tom, že ona a její syn se od té doby stále ještě pohřešují, ale že byli pravděpodobně zabiti extrémisty organizace „Čistota“. Budou tam jejich fotografie – ona ještě, jako Trish McKenzyová, ne jako Patrice Kennesyová, a chlapec jako Jody, ne Judd.
S nejistým pocitem si vzala svůj nákup a vycouvala mezi obrázkovými časopisy a cukrovinkami rozvěšenými kolem pokladny ven. Přesvědčovala sama sebe, že si tyhle věci nemůže nikdo spojit dohromady, že nikoho nenapadne shrnout si všechny podrobnosti. Přesto měla dojem, že se na ni prodavač díval až příliš upřeně…
Se zamračeným výrazem na tváři vyšla Patrice na verandu a vydala se vstříc přijíždějícímu cizinci.

Demonstranti neodešli domů dokonce ani pozdě v noci. Jerry zůstal v laboratorní kanceláři až do deseti hodin v noci. Trish poslal videogram, že než odejde, chce dokončit ještě jeden test. U kovové brány se mačkal dav. Lidé křičeli a skandovali hesla. Zapálili si několik ohňů.
Pořád nedokázal uvěřit, že by někdo, kdo nemá dobré technické vzdělání, dokázal pochopit, jak významný objev s Frankem Peronem udělali. Tohle nebyl ten typ vynálezů, které obyčejné lidi popouzely – celá věc byla příliš složitá. Vyžadovalo to velké množství předvídavosti a představivosti, aby si někdo dokázal uvědomit, jak se změní svět, a odhadnout, jaké nebezpečí bude provázet všechny ty zázraky, které DyMar slibovala na tiskových konferencích. Kdo to všechno řídil?
Bylo to podobné jako v utažském případě studené jaderné fuze zhruba před deseti lety. DyMar vystoupila s množstvím slibů, ale neukázala nic hmatatelného. Společnost čekala na potvrzení patentu, a pak teprve chtěla odhalit podrobnosti, ale všechno se najednou zapletlo, patentový úřad ztratil první dva exempláre výkresů a průvodního textu, i když elektronickou poštou potvrdil, že je obdržel a zaregistroval. Právníci nevraceli videodokumenty. V jednom interview sice prosákly zprávy o „nesmrtelném psu“, ale Jerry neměl ani v nejmenším v úmyslu střelit Vdolka znovu před televizními kamerami jen proto, aby je potvrdil.
I tak nebyl pes jediným tvorem, který byl obdařen nanotechnologickým systémem údržby organizmu. Na to už dohlédl osobně. Nikdo nevěděl, že on sám je nositelem opravárenských nanomechanismů přizpůsobených lidské DNA, a neměl ani v úmyslu o tom nikomu vyprávět. Slyšel, jak se venku tříští sklo, slyšel řev davu. Nedávalo mu to žádný smysl. Vyhlédl z okna. Většinu nebe zakryla hustá mračna, ale rtuťové výbojky rozlévaly po téměř prázdném parkovišti jasné světlo.
U brány hlídkovala skupina najatých strážců s připravenými puškami a většina z nich se pravděpodobně třásla strachy. DyMar požádala o bezpečnostní oddíl Státní policie, který by laboratoře chránil, ale byla odmítnuta. Jako oficiální důvod byl v odmítnutí uváděn jakýsi dávno nepoužívaný článek zákona, hovořící o tom, že „vnitřní záležitosti společností“ je třeba řešit, výhradně za pomoci soukromých bezpečnostních služeb. Jak došli k tomu, že dav demonstrantů je vnitřní záležitost společnosti, to bylo Jerrymu záhadou. Vypadalo to, jako kdyby si někdo přál, aby laboratoře zůstaly bez ochrany.
Zvenčí se ozvaly ostré praskavé zvuky a chvilku mu trvalo, než si uvědomil, že jsou to výstřely. Vyhlédl z okna právě včas, aby viděl, jak jeden z placených strážců padá k zemi. Ostatní se dali na útěk, když dav prorazil otvor v drátěném pletivu a vhrnul se dovnitř. Ozvaly se další výstřely.
„To je přece šílenství!“ zvolal nahlas, ale pak zhasl světla v laboratoři. Nemá cenu je přivolávat. Jenže oni budou jistě vědět naprosto přesně, kde pracuje. Jerry tomu stále ještě nemohl tak docela uvěřit, ale bylo mu jasné, že musí co nejrychleji zmizet.
Záře světel z parkoviště společně s rudým svitem nápisu VÝCHOD mu poskytovala dostatek světla, aby se dokázal bezpečně pohybovat. Vyklouzl z kanceláře a zaváhal. Přemýšlel, jestli má zavolat policii nebo hasiče. Někdo rozbil hlavní dveře v přízemí. Na telefon už nebyl čas.
Zpustoší celý dům a zničí jeho práci. Jerry zapřemýšlel, jestli by nemohl něco zachránit, podobně jak se to dělo ve všech těch starých filmech, v nichž šílení vědci zachraňovali z plamenů svůj drahocenný zápisník. Jenže to, co vytvořili oni s Frankem Peronem, bylo roztroušeno v tisíci počítačových souborech, na jemném mikrohardware a v mnoha simulačních programech. Všechno bylo zkopírováno a duplikáty byly uloženy v bezpečnostních schránkách. Těm se nic nestane. Teď byl nejdůležitější jeho útěk. Dav už zabil jednoho ze strážců; Jerry nepochyboval, že jeho by útočníci roztrhali na kusy.
Rozběhl se laboratoří, právě když se ve vstupní hale ozval dupot. Někdo tam vykřikoval jakési rozkazy a pak zazněl další výkřik. Jerry doběhl k zadnímu schodišti, trhnutím otevřel dveře a vrhl se po betonovém schodišti dolů. Přeskakoval tři schody najednou a jednou rukou se při tom přidržoval zábradlí. Pod schodištěm ze sebe strhl pracovní plášť a než vběhl do administrativní části hlavní budovy, odhodil ho stranou.
Opatrně pootevřel dveře a nahlédl dovnitř. Sem zatím ještě nedorazili a kanceláře vedení v žádném případě nebudou jejich hlavním cílem. Zaslechl dunivý výbuch a viděl velkými okny, jak samostatnou budovu laboratoří pohltila záplava oranžových plamenů. To není pravda! To se mu všechno jenom zdá! Jenže nevzdělaní venkované vždycky útočili na doktorův hrad a v rukou nesli zapálené pochodně.
Jerry pospíchal kupředu a držel se přitom co nejblíže ke stěně. Hlavní a boční východy pro něj nepřicházejí v úvahu. Vzadu však byl nouzový východ, bezpečnostní dveře, které po vyražení zapnou poplachové systémy a uvědomí policii a hasiče. Nebyl si tak docela jistý, jestli to bude dobře nebo ne.
V jedné z místností před ním zařinčelo okno a z rozbité láhve se rozlila kaluž plamenů. Molotovův koktejl! Jedna z předních kanceláří, buď Ethanova nebo O’Harova, vzplanula.
Jerry přiložil ucho na dveře nouzového východu. Slyšel zvenčí jakési zvuky, ale ty se nesly odněkud z dálky. Představil si, jak venku hlídkuje někdo s puškou namířenou na dveře a čeká právě na to, až on, Jerry, vyběhne ven. Jenže neměl na výběr.
Vrhnul se zády proti dveřím a když jimi proletěl, spadl na zem. Rychle se převalil a napůl čekal, že zazní výstřel, broky zasáhnou dveře, odrazí se od asfaltu, zahryznou se mu do hrudi. Co cítil Vdolek, když ho zasáhly kulky? Jerry nevěděl, jak velké poškození je jeho lidské tělo schopno snést a nanomechanismy ještě opravit. Hraniční hodnoty nikdy nezkoumal.
Naštěstí se jediné výstřely ozývaly na druhé straně budovy. Slyšel výkřiky a zvuk pádících nohou. Vyskočil se země a rozeběhl se k rohu budovy. Kdyby se mu tak podařilo dostat se na parkoviště a k autu, mohl by prorazit drátěný plot a ujet. Pak by sebral Trish a dítě a na pár dnů, než se tohle uklidní, by se ukryli v nějakém motelu.
Na okamžik si povolil jistou dávku zlomyslného uspokojení. Dnešní násilí ochromí protestní hnutí. Jakmile jednou veřejnost zjistí, že demonstranti ničili a zabíjeli, všechny sympatie s jejich věcí budou tytam. Bylo to davové šílenství. Hnutí pro zachování života nikdy nezískalo další přívržence, když vyhazovalo do vzduchu kliniky, kde se prováděly interrupce, a způsobilo při tom smrt mnoha nezúčastněných lidí. Naopak. Armstrongova bomba taky nepomohla těm, kdo před desetiletími protestovali proti vietnamské válce.
Jenže když Jerry viděl ty lidi útočící na budovy DyMar, viděl zbraně, kterými byli vybaveni, a organizovaný způsob, jakým se pohybovali, bylo mu okamžitě jasné, že se nejedná o obyčejný dav, že to není banda hipíků druhé generace, kteří si s sebou přinesli brokovnice obvykle pověšené nad krbem.
Oheň z přízemí se začal rychle šířit hlavní budovou. Rozbitými okny vletěly dovnitř další zápalné láhve.
S mírným šokem si uvědomil nepřítomnost televizních týmů, přestože ty natáčely celou protestní akci od samého začátku. Na parkovišti nedaleko brány zahlédl Jerry těla dvou uniformovaných strážců. Ostatní těla pravděpodobně ležela podél plotu – pokud ovšem někteří z nich nepatřili k útočníkům.
Jerry chvilku pozoroval panující zmatek, pak na tvář nasadil vztekle rozhořčený výraz, vklouzl do davu a začal se opatrně přesouvat k parkovišti. Podařilo se mu proklouznout a cestou dokonce vykřikl nějaký příkaz na muže, který se podíval jeho směrem, jako by ho chtěl zastavit.
Jakmile se dostal k autům, shýbl se hluboko k zemi a zmizel mezi nimi. Tak pozdě v noci už jich moc nezbývalo. Bylo tam jeho auto, automobily strážných a několik dalších osobních a nákladních aut, která byla buď poškozená, nebo měla za předním sklem nápis „Na prodej“.
Narazil na černé sportovní auto Franka Perona a zaváhal. Frank přece zmizel už před mnoha dny! Jestli se mu ovšem vůbec podařilo zmizet. Jerry těžce polkl a cítil, jak se mu stahuje hrdlo.
Jakmile se dostane ke svému autu, bude muset nastartovat, vyrazit co nejrychleji a sklonit hlavu, aby se chránil před střelami. Podle toho, co prodělal Vdolek, by Jerry pravděpodobně dokázal díky svým nanotechnickým léčivým mechanismům přežít i některá poměrně těžká zranění, ale netoužil po tom to zkoušet.
Dostal se ke svému autu, stál přikrčený u dveří spolujezdce a hledal v kapse kroužek s klíči. Mezi všemi výkřiky, praskotem plamenů a výstřely to byl zvuk naprosto zanedbatelný, ale přesto se mu zdálo jejich zazvonění strašlivě hlasité. Otevřel dveře a vklouzl dovnitř. Přelezl přes sedadlo spolujezdce na místo řidiče a s tichým klapnutím za sebou dveře zavřel. Hluboce přikrčený se usadil za volantem a zdánlivě nesmyslně obětoval chvilku tomu, aby si zapjal bezpečnostní pás. Bude muset prorazit ohradu a nechtěl narazit hlavou do palubní desky a ztratit vědomí.
Ještě než auto nastartoval, probral si v duchu trasu a zvolil si jednu ž postranních bran, od níž vedla úzká cesta na hlavní silnici. Vypnul automatický protisrážkový systém a laserové naváděcí zařízení. Bude muset jet jako kaskadér. Pevně se rozhodl, že pokud se mu někdo postaví do cesty, pojede přímo přes něj. Tohle byla otázka života a smrti. Hladina adrenalinu v těle mu stoupala. Dalším čekáním nic nezíská.
Otočil klíčkem v zapalování.
Bomba napojená na zapalování ho vzápětí roztrhala na kusy a zbytky jeho těla zůstaly uvězněny v pomačkané změti železa a plechu. Takové poškození nedokázal opravit ani jeho skvělý systém nanomechanismů.

Muž, který se blížil k domu, nemařil čas. Zastavil vůz, motor nechal běžet, otevřel dveře a vystoupil.
Z předního sedadla vzal brokovnici a namířil ji na Patrici. „Bim, bam. Poslední zvonění,“ řekl.
Patrice, neschopná pohybu, stála bezradně na verandě. Cítila se najednou stará a slabá. Když z domu vyšel Judd a postavil se vedle ní, cítila se ještě bezmocnější.
„Nebo byste byli raději, kdybych prohlásil, že jsem vládní úředník, který je tady proto, aby vám pomohl?“ pokračoval cizinec. Byl střední postavy a měl na sobě červenou flanelovou košili, v jejímž výstřihu bylo vidět bílé tričko ke krku. Tvář měl prázdnou, bez výrazných znaků a vůbec nevypadal jako zástupce zla a nespravedlnosti.
Aniž z nich spustil oči, natáhl se k palubní desce svého auta a vytáhl dva papíry. Byly to barevné portréty z počítačové tiskárny. Obrázky byly půlené, na prvním byla na jedné straně její fotografie z doby před patnácti lety, na druhé počítačem vytvořený portrét s předpokládanou podobou dnešní, doplněný podrobnou analýzou její osobnosti s odhadem, jak se teď pravděpodobně obléká. Na druhém papíre byl zachycen Jody jako dítě a pak tam byla poměrně výstižná konstrukce, která na základě známých údajů zobrazovala, jak bude vypadat jako šestnáctiletý chlapec.
„Tohle mě přesvědčilo,“ řekl muž. „Nebo to chcete popřít, paní McKenzyová?“
Na okamžik jí z hlavy zmizela všechna slova. Nanapadalo ji nic, co by řekla, nic, co by stálo za to říci. „Co od nás chcete?“
„Co chci? Já?“ Zasmál se, obešel otevřené dveře auta a neustále na ně při tom mířil brokovnicí. „Čistota vás hledá dlouho.“
Vdolek se najednou se zavrčením zvedl ze země. S vyceněnými zuby popošel kupředu a postavil se před Judda.
Muž z Čistoty se zastavil a užasle zamrkal. „Ježíš, to je ten pes! Ten zatracený pes – on je pořád ještě naživu. No tohle!“
„Chcete peníze?“ řekla Patrice. Už jí mnoho peněz nezbývalo, ale třeba ho to na nějakou minutu zdrží. „Mám tady hotovost. Neobjeví se to v žádných bankovních záznamech.“
„Tohle není otázka peněz,“ zavrtěl hlavu. „Musím vás přivézt s sebou. Toho psa potřebujeme taky, protože ho musíme zničit. Pak z vás a toho kluka dostaneme, jestli vám po doktoru McKenzym nezbyly nějaké poznámky, nebo třeba nějaké vzorky jeho nanotechnologie. S lidmi je jistější neriskovat.“
Muž z Čistoty nějak vycítil, že chlapec je v jeho scénáři ten nejslabší článek, proto teď namířil brokovnici Juddovi na hlavu a popošel několik kroků jeho směrem. Zatímco jednou rukou držel pušku, druhou zalovil v kapse a vytáhl polymerová pouta.
„Paní McKenzyová, neměla byste si to zbytečně komplikovat. Chci, abyste si jeden náramek připnula na zápěstí a druhý tomu klukovi kolem kotníku. Tak mi zaručeně nikam neutečete.“ Natáhl ruku s pouty kupředu.
Vdolek zaútočil. Labradoři nejsou služební psi a většinou nereagují tímhle způsobem, ale Vdolek musel ve vzduchu vycítit strach a napětí. Věděl, kdo je nepřítel, a byl se svou paní čtyřiadvacet let.
Dopadl muži z čistoty plnou vahou na ramena, vyděsil ho a znemožnil mu míření. Hlaveň brokovnice poklesla. Mužův prst se sevřel na spoušti. Výstřel zazněl v tiché samotě, daleko od silnice, jako zadunění hromu.
Místo aby výstřel zasáhl Juddovu hlavu, zahryzl se oblak stříbřitých jehliček do chlapcovy hrudi a potřísnil stěnu domu za ním krví.
Patrice vykřikla.
Vdolek strhl svou oběť k zemi. Muž upadl na předek vlastního auta, narazil na ostrá laserová čidla a svezl se na hrubý štěrk. Pokoušel se psa odstrčit. Vdolek mu trhal krk a obličej.
Patrice s pláčem klesla na kolena a vzala synovu hlavu do klína. „Můj bože! Oh, můj bože!“
Judd zamrkal. Oči měl rozšířené úžasem a jejich pohled byl nesmírně vzdálený. Na rtech se mu objevila krev a on se ji pokusil vyplivnout. „Jsem tak unavený.“ Pohladila ho po vlasech.
Vdolek konečně pustil nehybného muže ležícího v prachu cesty. Kolem roztrhaného hrdla se pomalu šířila kaluž krve.
Světla Patriciina kombi se odrážela od vlhkého asfaltu. Bylo dlouho po setmění. Vypnula starý a nespolehlivý laserový systém a jela rychleji, než jí obvykle rozum a smysl pro bezpečnost dovolovaly. Jenže dnes ji ovládala panika. Hnala auto kupředu, plynový pedál tiskla až k podlaze, zápasila s řízením v zatáčkách přímořské silnice a mířila k severu. Borovice po obou stranách silnice ubíhaly dozadu jako temné stěny tunelu.
Musí uprchnout někam daleko, najít nové bezpečné místo, kde budou moci začít další nový život.
Vyčerpaný Vdolek ležel v zadní části auta. V srsti měl místa slepená zaschlou krví. Neplýtvala časem na to, aby ho umyla. Vběhla do domu jen na dobu potřebnou k tomu, aby vzala pár drobností a všechny hotové peníze, které uložila do palubní schránky. V peněžence muže z Čistoty bylo ještě dvě stě dolarů a několik kreditních karet na různá jména.
Když tak stála v houstnoucím šeru nad ležícím tělem, všimla si, že z ran přestala vytékat krev, ale srdce bilo stále a pravidelně. Zdálo se, že muž upadl do hlubokého spánku a jeho pleť byla suchá a horká. V hrůze ustoupila. Samozřejmě! Vláda měla vlastní léčivou nanotechnologii! Podle oficiálních zdrojů sice Jerryho kompletní práce vzala za své při zkáze laboratoří DyMar, jenže při všech duplikátních údajích a doplňkových systémech jeden obyčejný požár nemohl zničit všechno.
Teď už věděla, proč po všech těch letech nedošlo znovu k objevu nanotechnologie. Jerry byl sice první, ale několik dalších výzkumných týmů mu bylo v patách. Falešná organizace Čistota, nebo vláda, nebo nějaké mocné celosvětové konsorcium si chtělo ponechat nanotechnologii jen pro sebe, a tak postupně blokovalo nebo pohlcovalo všechny další objevy v tomto směru.
Ten muž se za den dva probere a ohlásí se svým nadřízeným. Teď by ho mohla zničit, musela by ho ale polít benzínem a zapálit, nebo mu přejet hlavu předním kolem jeho vlastního automobilu.
Místo toho přečerpala všechno palivo z jeho vozu do svého a vyměnila poznávací značky. V některém pobřežním městečku najde neosvětlené parkoviště a další opuštěná vozidla a značky znovu přehodí. Pak se vydá na cestu.
Na zadním sedadle auta ležel nehybný Judd, zabalený do dvou krví nasáklých dek, které ve spěchu strhla z postelí nahoře. Tep měl slabý, dech zrychlený, ale stále ještě žil. Zdálo se, že je v hlubokém bezvědomí.
Zazněl signál ohlašující překážku. Ze skupiny stromů po její pravici vyběhl na cestu přímo před auto pes.
Patrice vykřikla, dupla na brzdový pedál a strhla volant stranou. Pes stačil uskočit zpět a zmizel. Auto sebou smýklo stranou, Patrice nad ním na mokré vozovce téměř ztratila kontrolu, ale pak se jí ho podařilo znovu ovládnout. Ve zpětném zrcátku zahlédla tmavý obrys psa, jak lhostejný k nebezpečí, které ho minulo jen o vlásek, přechází silnici.
Vzpomněla si na jeden z posledních rozhovorů s Jerrym. Bylo to hned po tom, kdy jí řekl, co udělal s Vdolkem a kdy jí vyprávěl o nesmrtelnosti, již s sebou přináší jeho objev nanotechnologie. Chtěl jí poskytnout tentýž druh ochrany.
Zamrkala hrůzou, když jí řekl, že on sám se už tomu procesu podrobil. Chtěl, aby to udělala také.
Pomyšlení na miliardy droboučkých mechanismů, které se pohybují jejím tělem a kontrolují a opravují chod jejích buněčných funkcí, se jí zdálo nesnesitelné. Odmítla. Jerry nechtěl, aby o tom přemýšlela, nechtěl čekat, až si na tu myšlenku zvykne. Chtěl odpověď okamžitě. To byl způsob, jak Jerry McKenzy k podobným věcem přistupoval.
Malý Jody začal plakat, protože ho vzbudily jejich zvýšené hlasy. Trish upřela na manžela rozšířené oči; zachytila totiž letmý úsměv, který Jerrymu přeběhl po rtech, když se na okamžik obrátil k dětskému pokoji.
„Neprovedl jsi nic s tím dítětem, že ne? Neudělal jsi něco Jodymu?“
„To víš, že ne!“ odpověděl jí tehdy Jerry. Pak se usmál. „Nic jsem mu neudělal.“
Jenže ona vždycky poznala, když jí manžel lhal.
Auto, na jehož zadním sedadle leželo krvácející tělo jejího syna, uhánělo tmou a Patrice se modlila, aby se nemýlila ani tentokrát.