Victoria Alexander Poslední zůstává 01. Hra na lásku

Prolog LONDÝN únor 1854

„Dobrá tedy.” Ctihodný Nigel Cavendish, jediný syn vikomta Cavendishe, těšícího se výtečnému zdraví a se spoustou let života před sebou, pozvedl sklenku. „Připíjím na lásku.” „Na lásku,” zopakoval Oliver Leighton, hrabě z Norcroftu.

Přípitek zazněl v kruhu čtyř mužů, kteří se sešli ve svém oblíbeném klubu, aby oslavili sňatek svého přítele Jonathona Effingtona, markýze z Helmsley, s Oliverovou neteří Fionou, uzavřený před několika málo hodinami. Ale přestože všichni muži připíjeli na lásku, ne všichni tak činili se stejným nadšením. Nedalo se říci, že by se snad některý z nich vřelému citu bránil, ba naopak, Oliver by byl přísahal, že všichni přítomní muži mají romantickou duši, snad až na Daniela Sinclaira. Tento Američan byl novým a velmi zvláštním členem jejich skupiny. Doufali, že jim všem zajistí slušný zisk z riskantního podniku v Americe.

„A aby v tom, co je nevyhnutelné, nechyběla láska,” dodal Gideon Pearsall, vikomt Warton.

Sinclair zvedl obočí, „Tím nevyhnutelným máš na mysli manželství?” Warton pokrčil rameny. „A co jiného?”

Warton byl v této společnosti také svým způsobem výjimkou, jelikož jako jediný už okusil chuť manželství a za daných okolností se dalo předpokládat, že i lásky. Dále se jeho přátelé mohli domnívat, že vzhledem ke krátkosti manželství a nepochybně i lásky se ani jedno nevyvíjelo nijak povzbudivě, ačkoliv o tom nikdy nemluvil a ostatní se na to nikdy neptali. „Tak tak,” přikyvoval Cavendish.

Cavendish byl příliš zaneprázdněný svými mnoha dámami, než aby mohl věnovat pozornost jen jedné z nich. Láska by pro něj v tuto chvíli byla spíše nepříjemností.

A sám Oliver se lásce ani manželství sice nebránil, ale zatím na ně ani trochu nespěchal.

Všichni muži se znovu usadili v křeslech a Oliver se po nich rozhlédl. „Tak, vidím, že k podmínkám sázky už nikdo nechce nic dodat.” „Výhra,” připomněl mu Sinclair.

„Jistě, výhra.” Cavendish svraštil obočí. „Nerad bych maloval čerta na zeď…” „A přesto,” prohodil Warton.

Cavendish mu nevěnoval pozornost. „Všichni jsme do ní vložili určitou částku…” „V tomto případě pouhý šilink,” řekl Oliver.

„Což je podle mého názoru stále velmi málo, když vezmeme v úvahu, co je v sázce,” pokračoval Cavendish. „Ale to teď není podstatné. Důležité je, že když některý z nás podlehne lákadlu manželství, jeho podíl si rozdělí ostatní. A vítěz, tedy ten z nás, který se jako poslední dokáže vyhnout požehnanému svazku manželskému…”

„Možná by bylo vhodnější říct poutu než svazku,” přerušil ho Warton ironicky.

Sinclair se usmál. „A já jsem si myslel, že nejdůležitější je slovo vyhnout se.” „Dobře řečeno.” Warton mu úsměv oplatil a přiťukl si s ním.

Cavendish se netrpělivě zamračil. „Jak už jsem řekl, kdo zůstane poslední, kdo vytrvá nejdéle, vyhraje čtyři šilinky.” Cavendish zavrtěl hlavou. „I když si stále myslím, že čtyři šilinky jsou málo.”

„Nejde tu o peníze.” Oliver pokrčil rameny. „Ty tu mají jen symbolickou hodnotu.”

„Nicméně,” ozval se Sinclair zamyšleně, „možná má v něčem pravdu. Symbolika je pěkná věc, ale čtyři šilinky jsou přece jen trochu malá odměna pro někoho, komu se podaří vyhnout manželství nejdéle.”

„Na tom něco je.” Warton se zamyslel. „Pokud bude mít poslední z nás opravdu silnou vůli, možná si pro odměnu bude muset dojít o holi a bude potřebovat zdravotní sestru, aby mu držela sklenku s whisky.”

„S brandy,” ozval se Oliver bezmyšlenkovitě a pak se rozhlédl po ostatních. „Anebo ještě lépe s koňakem. Pokud budu tím posledním já, raději bych své nově nabyté jmění oslavil koňakem než čímkoliv jiným. Měli bychom ho zahrnout do výhry.”

„Kvalitní koňak zraje sto let a možná ještě déle,” pokýval Warton uznale hlavou. „Výtečný nápad.”

„O mnoho lepší než jen čtyři šilinky.” Cavendish spokojeně přikývl. „Jsme tedy domluveni? Přidáme k výhře ještě láhev toho nejlepšího koňaku, aby měl poslední z nás čím oslavit své vítězství.” „Nebo čím se utěšit,” řekl Sinclair a usmál se.

„Nesmysl.” Cavendish se zasmál. „Až ten den přijde, a pokud na mě budete milí a dokážete alespoň na chvíli utéct svým manželkám, tak se s vámi o svůj koňak podělím.”

„Pokud to ovšem nebude můj koňak.” Oliver se tlumeně zasmál. „A já se s vámi možná rozdělím, a možná ne.”

Kdyby šlo o skutečnou sázku, Oliver by své peníze vsadil na Wartona, protože věřil, že právě on zůstane svobodný nejdéle. Povinnost je jistě všechny dřív či později přiměje, aby se oženili

a zajistili dědice pro své jmění a tituly. Dokonce i Sinclaira příbuzní neustále nutili ke sňatku. Ale jediný Warton byl natolik cynický, že nemohl podlehnout něčemu tak pošetilému, jako je láska. Oliver věděl, že až se Warton přece jen ožení, bude to uvážené rozhodnutí a jeho nevěstou se stane nějaká mladá dáma z dobré a zámožné rodiny. Ano, Warton se zaručeně ožení jako poslední. Otázkou ale zůstávalo, kdo se vzdá svobody jako první.

1

Nebylo pochyb, že je to skvělá příležitost, které by nevyužil jen hlupák. Gideon Pearsall, vikomt Warton, se za hlupáka nepovažoval.

Domníval se, že v přeplněném salonku lady Dinsmoreové, v němž se jako každý měsíc konal hudební a literární večer, si nenápadného odchodu lady Chesterové nikdo nevšiml. Opravdu pochyboval, že této okouzlující vdově někdo jiný věnuje tolik pozornosti jako on. Ne, všichni mohli oči nechat na bezvýrazném synovci hostitelky, který si nejprve čímsi osvěžil dech, několikrát si odkašlal a nyní se chystal oblažit přítomné svou poezií pochybné kvality, ale zato plnou vášně. Proto Gideon doufal, že když bude lady Chesterovou následovat, nikdo si nevšimne ani jeho. V duchu děkoval prozřetelnosti, že myslel i na svůj únik a stoupl si do zadní části místnosti.

Vyklouzl bočními dveřmi, a když pohlédl na konec chodby, zahlédl cíp modré saténové sukně lady Chesterové. Stejně jako kdokoliv jiný, kdo se někdy pokusil uniknout nekonečným a ne zrovna povedeným pokusům hostitelčiných příbuzných na poli hudby a literatury, i Gideon dobře věděl, že chodba vede na terasu. Možná lady Chesterová zatoužila po čerstvém vzduchu - v salonku bylo nepříjemné dusno. Také bylo možné, že se chce s někým setkat. Terasa lady Dinsmoreové byla nejen vítaným útočištěm, ale také vhodným místem pro dostaveníčka. O tom však teď Gideon pochyboval - pro vdovy neplatila tak přísná společenská pravidla jako pro neprovdané ženy, lady Chesterová tedy nemusela svá setkání tajit. Krom toho se zdálo,

že ji docela těší, když se o ní mluví. A podle nejnovějších klepů, které pravděpodobně jako obyčejně nebyly daleko od pravdy, žádného ctitele nyní neměla. Výtečně. Gideon se pro sebe usmál. Usoudil, že ani jemu trocha čerstvého vzduchu neuškodí.

Znal lady Chesterovou již dlouho, ačkoliv o ní vlastně nevěděl téměř nic. Občas na sebe kývli na ulici nebo si vyměnili pár zdvořilostí, ale nic víc. Teprve na Tříkrálovém plese, který pořádala před měsícem, se taková nezávazná konverzace bez varování změnila v něco vážnějšího a naprosto nepopsatelného. Tato událost ho zasáhla jako blesk. Nejasně tušil, že možná potkal spřízněnou duši, že ho možná čeká nečekané dobrodružství nebo zažije přitažlivost, kterou si do té doby nedokázal představit. Jeden z jeho přátel tu noc prohlásil, že je ve vzduchu cosi zvláštního. Cosi magického. To byl samozřejmě nesmysl. Přesto se mu ten okamžik neustále připomínal a znovu a znovu čeřil poklidné vody jeho spořádaného života. Za jiných okolností by neváhal a mladou vdovu by navštívil, ale něco ho nabádalo k opatrnosti, což bylo velmi neobvyklé. Gideon se do ničeho nevrhal bezhlavě, ale nikdy se nedokázal donutit k opatrnosti, pokud šlo o ženy. Na to pro něj byly příliš neodolatelné.

Otevřel skleněné dveře na terasu a v nose ho zaštípal chladný únorový vzduch, ale tomu teď nevěnoval pozornost. Noc byla neobvykle jasná a silueta lady Chesterové se rýsovala proti hvězdnému nebi. Stála pouhé tři metry od něj a hleděla do tmy. Vykročil k ní, ale pak se zarazil, protože poprvé za dlouhé roky si nebyl jistý sám sebou.

„Taky se vám zdálo, že je tam tak dusno, nebo jen nemáte rád špatnou poezii jako já?” zeptala se lady Chesterová s neskrývaným pobavením, aniž by se otočila.

„Patrně obojí.” Gideon se přidušeně zasmál. „Ale považujete za moudré kritizovat dnešní zábavu, když nevíte, kdo za vámi

stojí? Mohla by to být lady Dinsmoreová, aby vás nahnala zpět do houfu.”

Zasmála se nádherným zvučným smíchem, jasným jako noc, do které se rozlehl. „Věděla jsem docela přesně, kdo za mnou stojí, mylorde.”

„Opravdu?” Přistoupil k ní a srdce mu s každým krokem tlouklo rychleji. „Jak je to možné?”

„Jestliže si někdo stoupne poblíž toho nejméně nápadného východu, místo aby se připojil ke své tetičce, bezpochyby čeká na první příležitost, aby mohl prchnout. Krom toho” - otočila se k němu - „jste mne celý večer sledoval.” „Skutečně?” „Ano.” „A vy jste to věděla?” „Jistě.” „Protože jste pozorovala i vy mě?”

„Zajisté.” Zasmála se. „Ale domnívám se, že jsem byla mnohem rafinovanější.” „Tak?” „Nevšiml jste si, že vás pozoruji, zatímco já…” Rozesmál se. „Chápu.” Okamžik ho pozorovala v matném světle svící za okny. „Proč jste mne nenavštívil?” S úsměvem na ni pohlédl. „Chtěla jste, abych to udělal?” „Ano.” „Bohužel jsem k tomu nenašel odvahu.” Zatvářil se smutně. „Nejsem ani zdaleka tak troufalý, jak by se mohlo zdát.” „O tom pochybuji. Děsím vás snad?”

„Ano,” odpověděl dříve, než se stačil rozmyslet. Rychle zavrtěl hlavou. „Ne, neřekl bych, že mne děsíte.” Naklonila hlavu a vzhlédla k němu. „A co tedy?”

„Fascinujete mne. Přitahujete. Naháníte mi hrůzu.” Odmlčel se. „Připadáte mi tajemná.”

„Tajemná?” Zasmála se. „Prozatím zapomenu na to, že vám naháním hrůzu, ale řekněte mi, proč si myslíte, že jsem tajemná. Mám pocit, že můj život je otevřená kniha, ve které si každý čte podle libosti. Dokonce bych řekla, že už o mně vědí všichni všechno.” „Všechno?”

„Téměř. Jistá tajemství si ještě uchovávám. Každá žena by měla mít nějaké tajemství. Víte, mylorde, strávila jsem těch deset let vdovství v ústraní, ale nikoli” - odmlčela se, jako by hledala to správné slovo - „sama, jestli mi rozumíte.”

„Toho jsem si vědom,” odpověděl prostě. Skutečně věděl, že po smrti svého manžela lady Chesterová nežila suchopárným životem celibátu. Jeden z jeho nejstarších přátel se s ní před několika lety zapletl, a ať už na tom měl zásluhu on nebo ona, zůstali dobrými přáteli.

„A s vámi i zbytek Londýna. Jak už jsem říkala, můj život je otevřená kniha,” dodala a tázavě na něj pohlédla. „Tak proč bych vám měla připadat záhadná?”

„Možná proto, že jsem se ještě nesetkal se ženou, o níž bych jedním dechem také prohlásil, že mi nahání hrůzu.”

V nastalém tichu najednou vyřčená slova získala závažnost, kterou jim nemínil dát. Stejně jako nezamýšlel promluvit s takovou upřímností. Zhluboka se nadechla. „Mohu se vám k něčemu přiznat?”

„A bude se mi to líbit?” Přistoupil k ní blíž. „Nebo mne jen chcete vykázat do patřičných mezí? Odehnat mne od sebe, abych se někde o samotě pokusil zhojit své raněné srdce?” tázal se laškovně, přestože ho smích pomalu přecházel.

„Pochybuji, že existuje žena, která by dokázala ranit vaše srdce,” odpověděla sarkasticky. „Jste přece vikomt Warton, jste známý svým kousavým humorem a bezohledným jednáním. Říká se o vás, že jste chladný a arogantní…” „Arogantní?” pohoršil se naoko.

Lady Chesterová přikývla. „Bezpochyby. Nebo chcete-li to nazvat jinak, tak povýšený nad nás obyčejné smrtelníky.” „Ujišťuji vás, že se tak nechovám záměrně.” Usmál se. „Většinou.” „Přiznáváte tedy, že jste namyšlený a povýšený?”

„Velmi rád bych to popřel, nicméně” - pokrčil rameny - „by to byla lež. Jsem si vědom svých chyb stejně jako všech světlejších stránek své povahy. Ty samozřejmě převažují.” Pobaveně se usmála. „Opravdu?”

„Pouze skromnost mi brání, abych se o nich zmiňoval.” Usmál se způsobem, v němž nebylo skromnosti ani za mák. „Velmi rád ale pro vás podrobný seznam všech svých neocenitelných vlastností sepíšu.” Zasmála se.

„Měl bych vás ale varovat, že mezi ony vlastnosti patří i tvrdohlavost.” Na okamžik se odmlčel. „Pokud se dobře pamatuji, zmínila jste se o jistém přiznání.”

„Skutečně?” Pokrčila rameny. „V tom případě mi muselo docela vyklouznout z paměti. Nemám nejmenší tušení, k čemu jsem se vám chtěla přiznat.” „Jste si tím jistá?” Přistoupil těsně k ní. „Nic vás nenapadá?” „Vůbec nic.”

Vzal ji za ruku a zvedl ji ke rtům. „Na něco byste si zcela jistě dokázala vzpomenout. Na nějaké tajemství, o něž byste se ráda podělila se spřízněnou duší.”

„Ať už je vaše duše jakkoli spřízněná, nemyslím, že vás znám natolik dobře, abych se vám s čímkoli svěřovala.”

Lehce políbil její ruku skrytou v rukavičce a přál si, aby jí mohl vidět do očí. Byli ale příliš daleko od světla. Škoda. Vybavoval si,

že jsou temně modré. „Svěřit se cizímu člověku je přece o tolik snazší.”

„Pouze pokud s jistotou víte, že cizím i zůstane.” Zachytil v jejím hlase zvláštní tón, skrývající možná výzvu, možná vybídnutí nebo jen čiré pobavení.

„Má drahá lady Chesterová.” Obrátil její ruku a vtiskl jí polibek do dlaně. „Nemám v úmyslu zůstat pro vás cizím člověkem.” „A co máte v úmyslu?”

„To záleží na vás.” Napadlo ho, jak by asi reagovala, kdyby ji vzal do náruče. Bylo by to naprosto nevhodné. Skutečně se zatím téměř neznali. „Na mně?” zeptala se zamyšleně. „Zajímavé.”

„Proč?” Nevzpomínal si, že by někdy políbil neznámou ženu. Ta představa pro něj měla jistou přitažlivost a ve spojení s touto ženou obzvlášť velkou.

„Přemýšlím, zda to opravdu záleží na mně.” Odtáhla od něj ruku. „Nebo na něčem jiném. Na silách, které se už dávno daly do pohybu.”

Povytáhl obočí. „Máte na mysli osud, postavení hvězd nebo něco podobného?”

„Vlastně jsem mluvila spíš o vášni, přitažlivosti a chtíči,” odvětila s jistou dávkou ironie v hlase.

„O chtíči?” Pomalu přikývl, aniž by na sobě dal znát překvapení nad jejími slovy. Koketoval ve svém životě už se spoustou žen často jen proto, že je chtěl dostat do své postele, přesto se nikdy nesetkal se ženou tak přímou, jako byla lady Chesterová. A to ho fascinovalo. „Chtíč vskutku může mít mocný vliv na lidský život.” „A také nebezpečný.”

„Nikdy bych vám neublížil.” „Nebezpečí mi nikdy nevadilo.”

„Ani bych vás neobtěžoval, kdyby má přítomnost nebyla vítána.” „Nenapadlo mě…”

Naklonil se těsně k ní a tlumeným hlasem dodal: „A pokud bych neměl vaše výslovné svolení, nepokoušel bych se vzít vás do náruče a líbat vás tak dlouho, až byste prosila, ať nepřestávám.”

„Svolení bezpochyby podnícené chtíčem.” Zhluboka si vzdychla a prsty zlehka přejela po klopách jeho kabátu. „Sám vidíte, že chtíč je velmi nebezpečný.” „A přesto” - zachytil její ruku - „ne tak docela nepříjemný.”

„Ne, milý lorde Wartone.” Vzhlédla k němu a otřela se svými rty o jeho tak lehounce, že si ani nebyl jistý, zda se jich vůbec dotkla, a odtáhla se dřív, než se stačil pohnout. „Ba naopak. Krom toho, právě ono nebezpečí je na tom přece tak zábavné. Nemyslíte?”

„Zajisté.” Jen stěží odolal pokušení splnit svou výhružku a políbit ji. Po ničem netoužil víc, než přitisknout své rty na její, a byl přesvědčený, že ona si přeje totéž. Ale na téhle hře rozehrané pod chladným pláštěm zimní noci na zšeřelé terase bylo cosi až příliš vzrušujícího, než aby ji ukončil tak brzy. Bral ji jako pikantní první chod nebo smyslný prolog, jako příslib. A jako takovou ji nechtěl uspěchat. „Pak tedy” - pronesl váhavě a pečlivě přitom volil každé slovo - „pokud se rozhodneme podlehnout vábení touhy nebo osudu, ať už to nazveme jakkoli, dovolíte mi, abych vás znovu vyhledal? Prokázala byste mi tu čest a povečeřela se mnou? Řekněme pozítří.”

„Pozítří už mám bohužel jiné závazky.” „Tak tedy o den později?” Zavrtěla hlavou. „I na ten večer jsem již zadaná.”

„Dobrá, tak za čtyři dny. Nebo za pět. Nebo příští týden, pokud to pro vás bude přijatelnější.” „Tohle má být ta tvrdohlavost, o níž jste mluvil před chvílí?” Pobaveně se na ni podíval. „Jak se vám líbí?” „Je velmi působivá. Tak tedy za pět dnů, souhlasíte?” „Výtečně. Pošlu pro vás drožku…” „Kdepak. Povečeříme u mě doma.” „U vás?” „Ano. Ať už se jedná o jakoukoli hru, vždy je lepší ponechat si výhodu domácího hřiště.”

Zasmál se. „Dobrou hru jsem nikdy nedokázal odmítnout. Budu se těšit. Nuže.” Nabídl jí rámě. „Je příliš chladno, než abychom tu setrvávali déle. Obávám se, že zanedlouho bychom docela prochladli.” „Zvláštní, až doteď jsem si neuvědomila, jaká je zima.”

„To proto, že vás hřála má přítomnost,” dodal s hranou skromností. „Ano, máte naprostou pravdu,” odpověděla vesele, ale pak se na něj pátravě podívala. „Jste jiný, než jsem čekala.” „A to je dobře?”

„Tím si ještě nejsem jistá. Mimoto, kdybych řekla, že je, stouplo by vám to do hlavy, což by jenom posílilo už tak vážné nedostatky ve vašem charakteru.”

„To nesmíme dopustit,” zasmál se. „Smím vás teď doprovodit zpět na večírek, než tu oba nadobro zmrzneme?”

„Místo večírku bych raději použila slovo trest, ačkoli snášet výplody neteří a synovců lady Dinsmoreové je jen nepatrná cena za její přátelství. Její večírky jsou zábavné a pokaždé se na nich sejde velmi rozmanitá společnost, byť zábava samotná v člověku vyvolává jistý pocit neuspokojení. To bych jí ale samozřejmě nikdy neřekla. Nicméně” - zavrtěla hlavou - „bude asi lepší, když se vrátíme tak, jak jsme odešli. Každý sám.”

„Snad se nebojíte toho, co by se mohlo říkat, kdyby nás viděli spolu?”

Lady Chesterová se zasmála. „Toho se vskutku nebojím. Naopak, často mě mrzí, že toho lidé nenavykládají daleko víc, přestože uznávám, že zkazky o mých dobrodružstvích jsou přinejmenším přehnané.” „A to vás netrápí?”

„Ani trochu.” Mávla nad jeho otázkou rukou. „Pokud má člověk mít nějakou pověst, měl by se snažit, aby byla co nejzajímavější. Navíc jsem se ještě tak docela nedostala za hranice slušnosti.” „Jistě, jste diskrétní.”

„Zajisté. Užívám si své postavení ve společnosti a nerada bych se o něj připravila nadmíru pohoršujícím chováním.”

„Nadmíru pohoršujícím chováním?” Zasmál se. „Pohoršující by vám nestačilo? Průměrně pohoršující? Nebo snad pouze pohoršující?”

„Vidím, že mě chápete. Je pozoruhodné, jak lidé dokážou být shovívaví, pokud je člověk dostatečně zámožný a nechová se

příliš výstředně.” Řekla to téměř škrobeně, ale on tušil, že jen stěží potlačuje smích. „Mně zůstal majetek po rodičích a manželovi. Mohu si dělat, co se mi zlíbí, a mám dost inteligence, abych rozpoznala, co lidé budou tolerovat a co už ne.” Odmlčela se. „Ochotně přiznávám, že existují určité hranice, které jsem nikdy nepřekročila a překročit nehodlám.”

„Ahá! Konečně. Přiznání.” Spiklenecky se zasmál. „Je příjemné takhle se vyzpovídat, viďte?” „Spadla mi z ramen obrovská tíha,” odvětila ironicky. „Jak už jsem říkala, neobávám se klevet, které se rozšíří, pokud nás ve společnosti lidé uvidí spolu, ale závazků spojených s takovým počínáním.” „Závazků?”

Pokrčila rameny. „V okamžiku, kdy se o nás bude mluvit ve stejných klepech, budou nás lidé spojovat. A v tom je jistý závazek, na nějž ještě nejsem připravená.”

„Chápu,” odtušil, přestože si nebyl jistý, jestli jí skutečně rozumí. „Pak si tedy nepřejete…, ehm… Měl jsem dojem, že…”

„Budu se těšit na náš společný večer, mylorde,” přerušila ho blahosklonně a on jenom čekal, že ho jemně poklepe po hlavě jako neposedné děcko. „A nyní mne omluvte.” Lady Chesterová se otočila a zamířila ke dveřím. „Ještě okamžik, prosím,” zvolal za ní rychle. Zastavila se a přes rameno se na něj ohlédla. „Snad jste pochopila, že mám v úmyslu vás svést.”

„Skutečně?” Zasmála se zvonivým smíchem, plným rozkoše a očekávání.

„Ano. A co víc, mám za to - ne, jsem si jistý -, že vám tahle představa není nijak nelibá.” „Jste si jistý, že je taková sebedůvěra na místě?”

Vrhl na ni troufalý pohled. „Taková sebedůvěra je vždycky na místě.”

„A přesto, kdybych potvrdila vaši domněnku, nebyla by to pro vás už pražádná výzva a já soudím, že máte výzvy rád. Nebo spíše -” odmlčela se, aby poslední slovo zdůraznila „- tajemství.” „Výzvy možná, ale na tajemství jsem si nikdy nepotrpěl.”

„Trochu ho tedy poodhalím. Můžete to považovat za jakýsi dar.” Otevřela dveře a otočila se k němu. „Důležitější než jestli, mylorde, je kdy. Přeji vám pěkný večer.” Kývla na něj, vstoupila dovnitř a zavřela za sebou dveře.

Okamžik za ní zmateně hleděl, pak si však uvědomil, co její slova znamenají. Rty mu zvlnil lehký úsměv. Lady Chesterová pro něj skutečně bude výzvou. Ne proto, že by bylo těžké ji svést, tím si byl už teď jist, ale zatímco u jiných žen jeho snažení končilo, jakmile je dostal do své postele, měl neodbytný pocit, že u této dámy to bude pouhý začátek.

„… to pro ni jen jeho srdce planulo…”

Judith tiše vklouzla zpět do salonku a pro jednou byla vděčná za nekonečné deklamace Susannina synovce. S omluvou se posadila ke starší dámě, která na ni v odpověď krátce zamrkala a nepřítomně se na ni usmála. Judith jí úsměv oplatila. Tušila, že starší ženu probudila.

Koutkem oka zahlédla lorda Wartona, jenž se nenápadně vrátil do sálu. Stál nyní v zadní části místnosti: klidný a sebejistý, pozorovatel života, který stojí stranou a není zasažený světem

kolem sebe. Přesto se zdálo, že není tak necitelný, jak vypadá. Podle nedlouhé konverzace na terase mohla jen těžko posoudit jeho povahu, ale určitě nebyl mužem, za jakého ho považovala. S překvapením zjistila, že je daleko zábavnější, než čekala. Byla připravená na to, že pocítí touhu, ale nenapadlo ji, že by ji mohl také rozesmát.

A už vůbec nečekala, že by z něj mohla být nervózní. V žaludku cítila šimravý pocit, o němž mnohokrát slyšela, který jí však až do dnešního dne byl cizí. Zdálo se jí, jako by jí v břiše poletovala spousta motýlků. Ne, to nebylo přesné. Motýli jsou maličká, křehká stvoření. Ta by v jejím břiše takovou neplechu způsobit nemohla. Spíše husy. Ano, celé hejno hus, máchajících křídly, kejhajících a divoce kopajících kolem sebe. A kdyby teď v nevhodném okamžiku otevřela ústa, bezpochyby by z nich vyšlo zakejhání a možná i nějaké to husí pírko. Zničehonic jí ta představa vyskočila před očima, takže málem vyprskla smíchy.

Starší dáma se k ní naklonila a skoro neslyšně pronesla: „No no, má drahá, už brzy to bude u konce a jistě nám bude dopřána alespoň chvilka odpočinku, než započne další” - těžce si povzdychla - „zábava.”

„Možná nás čeká něco dočista úžasného,” opáčila Judith s nuceným optimismem.

Starší žena pochybovačně povytáhla obočí a pak opět obrátila pozornost k Susannině synovci.

„… kde kvítky ladně sklání lístky a něžně kynou na pozdrav…”

Judith se chabě usmála a pokusila se recitaci věnovat pozornost nebo spíše vypadat, jako by jí věnovala pozornost. Myslela

totiž na všechno možné, jen ne na vášnivě přednášenou, leč nevalně napsanou poezii, kterou je mladík obšťastňoval.

Ani na okamžik nepochybovala, že s lordem Wartonem již brzy budou sdílet lože. S neomylnou jistotou k tomuto závěru došla již na Tříkrálovém plese. Tehdy mezi nimi nastal velmi zvláštní okamžik, při němž jako by samotný vzduch jiskřil vzrušením. Jako by byl plný příslibů. Byla by ho považovala za velmi znepokojivý, kdyby ovšem nebyl tak vzrušující a nesliboval určité, byť velmi nepatrné, nebezpečí. Nebyla si jistá, jestli někdy něco podobného pocítila. Možná kdysi dávno, když ještě byla mladičká a o mnoho naivnější. Jistě, každé nové dobrodružství, v němž měl svou roli sehrát nějaký gentleman, s sebou neslo jistou dávku očekávání. Oněch mužů za ta léta ale nebylo tolik, kolik by se mohlo zdát. V tomto ohledu byla Judith velmi náročná a vybíravá. Jisté důvěrnosti by nikdy nedokázala sdílet s mužem, který by se jí nelíbil.

Na začátku známosti, stejně jako na jejím konci, tedy své milence považovala zejména za přátele. A všechny tyto přátele, jež získala za léta vdovství, by mohla spočíst na prstech jedné ruky. Ale pokud by slovo přítel spojovala s dobrodružstvím, pak by ke svým počtům nepotřebovala palec a ještě jeden prst by jí zůstal.

Vrhla kradmý pohled na lorda Wartona. Vikomt sledoval Susannina synovce s výrazem jen natolik zdvořilým, aby se nedal označit za vyloženě znuděný. Teď mu ale v koutcích takřka neznatelně pohrál spokojený úsměv, jako by věděl, že ho

sleduje. Rychle ucukla pohledem a do tváří se jí rozlil ruměnec. Dobrý bože, já se červenám, prolétlo jí hlavou. Nevzpomínala si, kdy se jí něco takového stalo naposledy. Ve svých třiceti letech by se už přece červenat neměla. Červenání totiž značilo ztrátu sebeovládání a to pro ni bylo něco naprosto neznámého. Jako ovdovělá baronka disponující nemalým jměním a vrozeným vědomím své vlastní ceny jen zřídkakdy byla vydána někomu na milost, obzvlášť pokud si mohla prosadit svou. A červenání mohlo leckoho naopak utvrdit v dojmu, že není svou vlastní paní. Byla to velmi mrzutá situace.

Vinu na ní bezpochyby nesl domýšlivý, sebevědomý a nepopiratelně přitažlivý vikomt Warton.

Přesto mu Judith odpověděla úsměvem přinejmenším stejně spokojeným. Už nyní se jí tohle malé dobrodružství zdálo velmi vzrušující a byla si jistá, že s každým krokem, o který se k sobě přiblíží, se jí bude líbit ještě daleko víc. Skutečně už začínala rozumět tvrzení, že na arogantních mužích je cosi neodolatelného. Nikdy předtím ji to nenapadlo, ale koneckonců se nikdy nesetkala s mužem podobným lordu Wartonovi. Ještě o něm spoustu věcí nevěděla, nicméně na ni působil jako muž, který se jí může rovnat. A to bylo neobvyklé. Nedalo se samozřejmě říci, že ostatní muži, s nimiž se v minulosti zapletla, jí nebyli rovni, pravdou ale bylo, že všechna její dosavadní milostná dobrodružství se odehrávala téměř výhradně za jejích podmínek. Zatímco lord Warton

vypadal jako muž, který neuznává jiná pravidla než svoje. Byl protivný, arogantní, ale i zábavný. Těch několik slov skutečně slibovalo mnohé. Nechť tedy dobrodružství započne.

2

Lord Warton byl protivně dochvilný, ale to ji koneckonců nepřekvapovalo. Právě teď čekal v jejím přijímacím saloně, ještě však bylo předčasné jít ho přivítat.

Judith se podívala na hodiny stojící na toaletním stolku. Ještě sedm minut a uplyne přesně čtvrthodina od jeho příchodu, což je přiměřená doba, po kterou by gentleman měl čekat na dámu. Kdyby přišla dříve, vypadala by příliš nedočkavě. Zpozdit se víc by naopak bylo nezdvořilé.

S hlubokým nadechnutím se naposledy podívala do zrcadla a znovu s uspokojením usoudila, že vypadá bezmála dokonale, alespoň pokud šlo o ty stránky vzhledu, které mohla sama ovlivnit. Bezchybný účes nenarušoval ani jeden neposlušný vlas. Pečlivě vybrané šaty, které se nikde nemačkaly ani nepřetáčely, si oblékla v návalu jakési módní rebelie, jelikož nechtěla odhalit více, než sama uzná za vhodné, nebo - nedej bože - méně, než by bylo záhodno. Pokud šlo o večer podobný tomuto, volba šatů byla stejně důležitá jako doba, po kterou dáma nechá gentlemana čekat. Nepřiměřeně cudné šaty by mohly v gentlemanovi vzbudit dojem, že dáma nestojí o nic víc než o příjemnou večeři, zatímco

kdyby odhalila příliš mnoho, vyložil by si to tak, že je nejen svol-ná dát mu daleko víc, ale také velmi ochotná. Bez ohledu na své skutečné city k muži, s nímž se zrovna vídala, Judith byla ochotná projevit jistou dávku zaujetí, ale nadšení? Otřásla se nevolí. Ne, to by vůbec nebylo vhodné. Při té myšlence se na sebe pobaveně podívala do zrcadla. Vhodné? Copak je vhodné, aby žena pozvala na večeři neznámého muže se zcela jasným - byť nevyřčeným - záměrem pozvat ho i do své postele, jen co dojedí dezert? Nebo možná ještě dříve. To by se možná už dalo považovat za nevhodné, ale vzhledem k okolnostem nijak pobuřující. Přesto existovala jistá pravidla, jimiž se Judith řídila, včetně zvážení, co se hodí a nehodí pro večer jako tento. Jistě, dámy slepě lpící na pravidlech slušného chování podporovaných Její Královskou Výsostí by jistě neschvalovaly, aby žena bez gardedámy, ať už ovdovělá či ne, hostila přitažlivého, elegantního svobodného muže. Ale Judith se ve svých mladších letech chovala přesně tak, jak by se dobře vychovaná dívka ze zámožné rodiny chovat měla, a splnila tak svou povinnost, když se podvolila pravidlům, která sama neurčovala. Provdala se jaksepatří vhodně a úctyhodně, byť velmi mladá, za mladíka z dobré a bohaté rodiny jen o málo staršího než ona, který byl, jak byla přesvědčená, láskou jejího života. Ale její manžel brzy zemřel, a protože nezemřela s ním, neviděla důvod, proč by neměla žít dál. Co by si Lucian pomyslel, kdyby mne teď viděl?

Úsměv jí na rtech malinko zhořkl. Od Lucianova odchodu před

deseti lety jí tato otázka přišla na mysl mnohokrát. Zcela nečekaně, tak jako dnes večer. A odpověd zněla i tentokrát stejně. Její manžel by se pravděpodobně zasmál zvučným, radostným smíchem, jako se smával, když žili spolu, pochválil by ji a dodal jí odvahu, aby žila stejně naplno jako doposud. Nebo by zvážněl a jeho výraz by se dokonce mohl zdát zasmušilý, ale jen pozorovateli, jenž by netušil, že právě tato melancholie je znakem geniality a předznamenává jeho odchod do knihovny, kde se bude věnovat skládání veršů, jež Judith ve své době považovala za vynikající a možná by je považovala i dnes, kdyby je ovšem ještě četla. Možná by ho popadl nebetyčný hněv, vyvolaný bezdůvodnou žárlivostí, o to hrozivější, že býval tak vzácný a tak nečekaný. Nazval by ji běh-nou a ukázal jí, co muži provádějí s ženami, jako je ona.

Judith pohodila hlavou, aby zahnala vzpomínky. Už to bylo tak dávno a nemělo cenu se k tomu znovu vracet. Během oněch tří krátkých let manželství ho navíc rozzlobeného viděla jenom několikrát. Daleko častěji se smál a žil s takovou vášní, jakou nepoznala u nikoho jiného. Ne, řekla si rozhodně jako pokaždé, když se jí vzpomínky na něj vloudily do myšlenek, Lucian by se jistě jen zasmál a souhlasil by s tím, jak žije a jaká učinila rozhodnutí. Bylo nesmyslné myslet si něco jiného a nemělo teď význam se Lucianem zabývat. Raději by měla myslet na lorda Wartona. Co si pomyslí, až mne dnes uvidí?

Zadumaně nakrčila nosík, trochu moc špičatý, než aby snesl přídomek svůdný, přesto ale roztomilý, posazený v pravidelné

tváři s velkýma modrýma očima, patřičně vzdálenýma od sebe, a lehkým ruměncem jen nepatrně zvýrazněným pudrem. Až doposud byla díky kombinaci těchto rysů považována za půvabnou ženu. Již několikrát o ní kdosi dokonce prohlásil, že je ztělesněním anglické krásy. Zatím při pohledu do zrcadla neshledávala žádné změny, přesto ji čas od času napadlo, kdy asi slovo půvabná nahradí pohledná, až nakonec bude slýchat: „Dnes už byste to neřekli, ale v mládí bývala považována za skutečnou krasavici.” A pak přijde den, kdy se podívá do zrcadla a všimne si jedné či dvou nebo dvaceti vrásek. S tím se ovšem nedalo nic dělat. Koneckonců, už jí bylo třicet. Stárnutí je třeba přijmout jako ostatní nevyhnutelné věci v životě: s grácií a jistou dávkou humoru. Krom toho, zajímavé ženy s věkem zrají jako víno. A i když Judith byla půvabná již v dětství, zajímavá začala být až v dospělosti a až získala zkušenosti. Měla za to, že být zajímavá je pro ženu daleko podstatnější než pouhá krása. Nicméně soudila, že není na škodu zajímavou povahu podpořit okouzlujícím vzhledem.

Její postava nebyla k zahození, byť k ní Judith měla jisté výhrady. Byla trochu moc malá a na její vkus v některých partiích až příliš vyvinutá. Pas však měla dostatečně štíhlý, šíji ladně vykrojenou a kůži jemnou jako hedvábí. Nevypadala tedy tak špatně. Alespoň prozatím. Bude si to myslet i on?

Bylo směšné takhle se kvůli nadcházejícímu večeru trápit. Nebo se jí snad žaludek tak svíral očekáváním? Lorda Wartona koneckonců neviděla od Susannina dýchánku, který se konal před celými pěti dny, a přestože ho nikterak nevyhledávala, nedalo se říci, že by se stranila společnosti. Naopak, před několika dny se zúčastnila večeře pořádané paní Windhamovou, jež by se dala považovat za skromnou soukromou událost, ovšem kdyby se na ní nesešlo na dvě stě nejbližších přátel hostitelky. Další večer strávila na jednom z hudebních soaré lorda a lady Carlyleových, vyhlášených zábavou o poznání vybranější než Susanniny večírky. Následující večer se připojila ke skupině přátel, aby zhlédl divadelní hru pochybné kvality ve stejně pochybném provedení. Nicméně v ní vystupovala herečka, již Judith měla v oblibě, což samo o sobě stačilo, aby z divadla neodcházela znechucená. Detaily hry si nicméně nevybavovala především proto, že se převážnou část večera po očku rozhlížela po divadle a hledala v publiku jeho lordstvo.

Ale vždyť to přece byla ona, kdo určil, kdy a kde se znovu setkají. Proto mu nemohla ani v nejmenším vyčítat, že se celých pět dní neviděli, přestože to vyvolávalo řadu velmi nepříjemných otázek. Těší se na jejich další setkání stejně jako ona? Musela přiznat, že o sobě dokáže dát vědět, aniž by se sám objevil. Večer po setkání u Susanny jí byla doručena kniha Keatsových básní s poznámkou jeho lordstva, že se jeho poezie snad ukáže být přijatelnější než ta, již museli vyslechnout u lady Dinsmoreové. O dva

dny později dostala kratičký vzkaz, v němž ji znovu ujišťoval, jak moc se na jejich příští setkání těší. Velmi zdvořilá zprávička, na níž nebylo nic nevhodného, přesto v ní Judith tušila dvojsmysl, při kterém ji šimralo v břiše. Bylo ovšem možné, že ono šimrání s jeho slovy ani úmysly nemá nic společného a týká se jen těch jejích. Předchozí den jí byla doručena kytice žlutých růží, což ji velmi překvapilo. Hádala by, že lord Warton zvolí raději červené, nakonec ale usoudila, že bude nejlepší nevytvářet si o okouzlujícím vikomtovi již žádné další domněnky.

K čertu. Nepřítomně se podívala do zrcadla. Zatím se mezi nimi kromě kratičkého okamžiku na plese a rozhovoru na terase ještě téměř nic nestalo a přitom se jí při pouhé myšlence na něj pokaždé rozbušilo srdce a hlavou se jí honily ty nejbláhovější myšlenky založené na pouhých domněnkách. Krom toho se zdálo, že ony otravné husy se natrvalo usadily v jejím břiše. Až se s Wartonem poznáme lépe, napadlo ji, bude to jistě ještě daleko horší. Až mne vezme do náruče. Nebo… Lehce se usmála. Nebo možná lepší?

Podívala se na hodiny. Bylo načase. Mohla by ho samozřejmě nechat čekat ještě o trochu déle, ale to už by se pouštěla do hry, kterou neměla v úmyslu hrát. Zhluboka se nadechla. Ačkoliv se k sobě zatím chovali s naprostou upřímností, věděla, že vztah mezi mužem a ženou se bez jistých her neobejde.

Sebevědomě se na sebe usmála do zrcadla. Nechat muže čekat k nim ale rozhodně nepatřilo.

Gideon odolal pokušení podívat se na hodinky. Stejně zarytě se vyhýbal pohledu na pozlacené francouzské hodiny stojící na krbové římse, přestože nevšímat si jejich vyšňořených zlatých figurek ladících se zlaceným svícnem stojícím hned vedle bylo té-měř nemožné. Nedal na sobě ani v nejmenším znát, jak počítá ubíhající minuty. Nechtěl jen tak podlehnout netrpělivosti, která se ho zmocňovala. Ani trochu se mu nelíbilo, jak je nervózní, a nepa-matoval si, kdy naposledy zažil něco byť jen vzdáleně podobného. Bylo to takové malé cvičení v sebeovládání a Gideon z něj jako obvykle vyšel vítězně, potěšen svou schopností ovládat své emoce. Krom toho hodinky ani hodiny nepotřeboval. Vždycky měl schopnost přesně posoudit, kolik uběhlo času. Věděl, že od jeho příchodu uplynulo přesně šest minut, a čekal, že uplyne přinejmenším dalších šest, než ho lady Chesterová přijde přivítat. Byla to přece žena. A navíc by ho zaskočilo, kdyby netrpělivě očekávala jeho příchod. Neměl sice nejmenších pochyb, že se na jejich setkání těší stejně jako on, ale přivítat ho při příchodu osobně by bylo krajně nemístné. Podobné záležitosti měly svá přesná pravidla. Pokud si to ovšem nerozmyslila a chce se s ním vůbec setkat.

Nesmysl, zahnal okamžitě takovou myšlenku. Koneckonců byl bohatý, přitažlivý a zábavný a mezi londýnskými dámami se těšil velké oblibě. Považovaly ho za vynikající partii, to ale v tomto

případě nebylo podstatné. Krom toho, přestože lady Chesterovou moc dobře neznal - vlastně ji neznal vůbec -, tušil, že pokud by v jejich známosti nechtěla pokračovat, dala by mu to vědět dřív, než by se objevil u jejích dveří.

Nebyla to žádná nesmělá panna, ale zkušená žena, která se nebála stát si za svým. Pokud by ho nechtěla ve svém domě nebo ve své posteli, byl si jistý, že by se to včas dozvěděl. A to se mu líbilo. S lady Chesterovou se nemusel obávat žádných pošetilých her. Všechno si mohli říci zcela otevřeně a upřímně.

Gideon sepnul ruce za zády a začal přecházet po přijímacím saloně. Samotný dům byl velký a nacházel se v módní londýnské čtvrti. Jako většina přijímacích salonů i tento byl určen pro zabavení hostů. Z jeho zařízení se ale člověk mohl dozvědět mnohé o paní domu. Celkem vzato na Gideona působil přívětivým dojmem. Nebyl přehnaně vyzdobený, na Gideonův vkus byl ale přece jen trochu přeplněný sochami, vázami a nejrůznějšími cetkami, v nichž si ženy tak libují. Taková byla nejnovější móda, a proto byla tato výzdoba nevyhnutelná. I Gideonův dům byl mnohem plnější, než by jeho spořádané nátuře vyhovovalo, za to ale vděčil své tetičce. Nikoho jiného z rodiny už neměl, a tak se jí podvoloval ve všech nevýznamných věcech, jako bylo například i zařízení jeho domu - nebo spíše jejich domu. Navíc si byl jistý, že v povaze žen je již odpradávna zdobit své domovy a hromadit v nich vše-možné poklady. I to bylo podle něj nevyhnutelné.

Stěny pokoje zdobila sbírka obrazů, především portrétů a krajinek. Z velké části se jednalo o anglická díla, ale našel mezi nimi také spoustu francouzských umělců. Obraz na jedné straně krbu nesl nezaměnitelný styl Bouchera, zatímco na dalších stěnách vi-sely obrazy od Fragonarda a Davida. Celkově sbírka tvořila zajímavou směsici lehkovážnosti předrevoluční Francie a temnějších, pochmurnějších děl pozdější doby.

Nábytek byl bohatě vyřezávaný a dobově sladěný s obrazy. Okna zakrývaly těžké závěsy a Gideon přemýšlel, zdali je lady Chesterová nechává zatažené i přes den, aby vybavení nevybledlo sluncem. Doufal ale, že tomu tak není. Představoval si ji jako bytost světla a nerad by se v tomto odhadu pletl. Bytost světla? Usmál se pro sebe. Jaká zvláštní, fantaskní představa. O žádné ženě ještě nikdy takto neuvažoval.

„Snad jsem vás nenechala čekat příliš dlouho,” ozval se za ním zničehonic hlas lady Chesterové. Došla k němu a nabídla mu ruku. Ve světle plynových lamp se jí oči modře leskly, pleť jí zářila a světlé vlasy se třpytily jako nejčistší zlato. Bytost světla. Jak jen mohl čekat celých pět dní?

„Obávám se, že nechala.” Vzal její ruku a pozdvihl ji ke rtům. „Každý okamžik bez vaší společnosti je jako celá věčnost.”

Pobaveně povytáhla obočí. „Zajímavé, mylorde. Velmi zajímavé.” Zpříma se jí podíval do očí. „Jako já.”

Zasmála se a odtáhla ruku. „Měla jsem na mysli jen vaše slova a vy víte docela přesně, co jsem tím chtěla říct.” „Jistě, ale je možné oddělovat člověka od jeho slov?” „Myslím, že ano.”

„Čím nebo kým by ale pak byl Keats, kdybychom ho zbavili slov? Nebo Byron či Shakespeare?” „To netuším.”

„A nevěděl by to ani nikdo jiný.” Samolibě se usmál. „A přesně to vám chci dokázat.”

Okamžik si ho mlčky prohlížela. „Jste velmi chytrý, mylorde,” řekla nakonec.

„A zajímavý.” Uličnicky na ni zamrkal. „Na to nezapomínejte.” „Jistě mi to pokaždé rád připomenete.”

„Ano,” odpověděl potichu, „velmi rád.“Jejich pohledy se setkaly a na chvíli mezi nimi zavládlo ticho. Něco si ale přece sdělili. Ujistili se o oboustranné přitažlivosti a vzájemné zvědavosti. Jak rozkošné a vzrušující.

Judith se zhluboka nadechla a ta kouzelná chvíle byla pryč. Škoda. Byl to jeden z těch okamžiků, kdy by muž mohl vzít ženu - byť téměř neznámou - do náruče a ona by se nebránila. Takhle to ale asi bylo lepší. Viděla, že i on dýchá přerývaně, a kdo mohl tušit, k čemu by taková ztráta sebeovládání mohla vést.

Pohled jí sklouzl na balíček, nepříliš dovedně zabalený v hnědém papíře, který lord Warton postavil na stolek u okna. „Pro mě?”

„Jste přímočará. žádné upejpavé předstírání, že jste si nevšim-

la toho velkého balíčku, který nemůže být nic jiného než dárek.” S předstíranou vážností přikývl. „Vidím, že si nepotrpíte na hry. To se mi líbí.”

„Ale naopak.” Zasmála se. „Hrám se vůbec nevyhýbám a s vámi mám v úmyslu se do nějaké pustit. Ledaže by šlo o dárek.” Cukl sebou. „To je trochu vypočítavé, nemyslíte?” „Ani ne. Spíš bych řekla…” Na chvíli se odmlčela, aby našla to správné slovo. „Praktické. Ano, to je to slovo. Jestliže jste mi přinesl dárek a nesnažil se ho skrýt, nemělo jít o překvapení, takže by nemělo cenu předstírat, že jsem ho neviděla. Vypočítavé naznačuje chamtivost, a vaše dárky zatím nebyly natolik ohromující, aby ji u mě probudily.”

„Nechtěl jsem vás urážet okázalostí,” odpověděl pomalu. Když se rozhodoval o dárku, Gideon usoudil, že u této ženy a při této příležitosti by okázalost byla chybným krokem. „Snad jsem se nemýlil.”

„Jistěže jste se nemýlil, přestože okázalost je jen málokdy urážející.” Vrhla na něj okouzlující úsměv. „Ze zkušenosti ale vím, že muži používají drahé dárky jako vábničky, aby nalákali ženy do své postele a povýšili je na své milenky. Nemám v úmyslu stát se vaší milenkou, vaše dary tedy byly zatím zcela přiměřené a naprosto dokonalé.” „Skutečně?” „Bezpochyby.”

„Ale nechcete…, chci říci… tedy…” Pro tuto chvíli ho slova úplně zradila. Ale popravdě, ještě nikdy se neocitl v podobné situaci. A nebyl si ani jistý, jaká situace to vlastně je. „Jistěže nechci.” Rozhodně zavrtěla hlavou.

„Potom se ale obávám, že jste mne špatně pochopila a” - trpce se usmál - „poněkud zklamala.”

„Můj drahý lorde Wartone.” Znovu se zasmála a on si všiml, jak nádherně její smích zní. Upřímně a bezprostředně, jako by vycházel ze samotného středu její bytosti. Také mu napověděl, že jí asi připadá daleko zábavnější, než by si přál. „Asi jste mne špatně pochopil nebo si každý určitá slova vykládáme jinak. Milenkám se od mužů výměnou za jejich přízeň, a možná i náklonnost, dostává finanční podpory. Já takovou podporu nepotřebuji, slovo milenka mi tedy připadá” - nakrčila nosík - „nepřesné a nevhodné, a navíc i trochu ponižující. Nemám v úmyslu před někým se ponižovat. Nikdy.”

„Chápu,” odtušil, byť nerozuměl zhola ničemu. Raději by snad měl držet jazyk za zuby. Ačkoli… „Takže pokud jde o vás a o mě…” „Jsem přesvědčená, že nebudete zklamaný ani v nejmenším. Takže,” dodala a kývla směrem k balíčku. „Mohu?”

„Jistě.” Neměl sice tušení, co se mezi nimi právě odehrálo, byl si ale docela jistý tím, že dospěli k jisté domluvě. Jen kdyby věděl k jaké.

Judith přistoupila k balíčku a zvědavě si ho prohlížela. Podle tvaru bylo zřejmé, že jde o nějakou rostlinu. Lord Warton ji

nedočkavě sledoval. Ale neměl se čeho bát, dárek to byl dokonalý.

Opatrně papír rozbalila a vyndala z něj štíhlou orchidej, vystavující na odiv velký květ s narůžovělými okvětními lístky, fialovým středem a několika silnými listy. O rostlinách toho moc nevěděl a už vůbec ne o orchidejích, ale tohle byl vynikající exemplář. To mu alespoň bylo řečeno.

Judith o krok ustoupila a ohromeně na ni hleděla. „Můj bože.” „Je to cattleya,” informoval ji hrdě.

„Ano, to je,” zamumlala, neschopná od květiny odtrhnout oči. „Přesněji cattleya labiata.”

Popošel k ní a s předstíraným zájmem prohlásil: „A k tomu velmi vzácný exemplář.”

„Ano, velmi vzácný.” Naklonila se k rostlině a zblízka si ji prohlédla. „A ve výborném stavu.” Ohlédla se na něj. „Dobře jste se o ni staral.”

Skromně pokrčil rameny. „Musím se přiznat, že u mě nebyla dlouho.” Judith se narovnala a otočila se k němu. „Jak jste to věděl?”

„že se zajímáte o exotické květiny? Prozradil mi to náš společný přítel.” A teď si gratuloval, jak chytré od něj bylo zeptat se lorda Helmsleyho, co má lady Chesterová ráda a co nikoli.

„Společný přítel?” Stále se usmívala, ale zvědavě se na něj podívala. „Máte na mysli lorda Helmsleyho?” Přikývl. „Ano.”

„Vy jste se bavil s lordem Helmsleym o tom, co mám a nemám ráda?” Bylo to trochu trapné, přiznat se ženě, kterou chtěl svést, že se

o ní bavil s jejím bývalým milencem. Už mu to nepřipadalo tak chytré jako před chvílí. Protože se nezdálo, že ji tím rozhněval, rozhodl se být k ní naprosto upřímný, avšak volil svá slova velmi opatrně. „Musím přiznat, že přesně tohle jsem udělal.” Pozorně si ho prohlédla. „Proč?”

„Proč?” Chvíli nad tím uvažoval. Z téhle situace mu skutečně asi mohla pomoci jedině upřímnost, ale být upřímný k ženě pro něj bylo něco docela nového. Zhluboka se nadechl. „Chtěl jsem na vás učinit dojem. Získat si vás. Okouzlit vás tím, jak jsem pozorný. Chtěl jsem být…” „Úžasný?” Přikývl. „Přesně tak.” „Okouzlující? Oslnivý?”

„To také.” žalostně se usmál. „Skoro se neodvažuji zeptat, zda jsem uspěl.”

„To záleží na tom, co všechno, krom mé vášně pro orchideje, jste se od lorda Helmsleyho dozvěděl,” odvětila mile. Nebyl si ale jistý, jestli může jejímu úsměvu věřit. „Mohu vás ujistit, lady Chesterová…”

„Judith. Pokud máme být” - v modrých očích jí šibalsky blýsklo - „přáteli, měl byste mi říkat Judith.” „Budeme tedy přáteli?” „Jste trochu moc netrpělivý, mylorde.”

„Nemohu si pomoci.” Pokrčil rameny. „Už jsem se zmínil, že mám i chyby. A pokud vám mám říkat Judith, měla byste mi říkat Gideone…” „Podle Gedeona z Bible?”

Zasmál se. „Podle mého dědečka Gideona, který trval na tom, aby podle něj jeho jediný syn pojmenoval jediného vnoučka.” Povytáhla obočí. „V Bibli měl Gedeon synů sedmdesát.”

„A také mnoho žen a konkubín.” Ušklíbl se. „Pokud si dobře vzpomínám, tak žil velmi dlouho a zemřel šťastný.”

„O tom nepochybuji.” Ukázala na orchidej. „Byl byste tak laskav a odnesl ji do mého skleníku?”

„A, váš proslavený skleník.” Opatrně vzal květináč a následoval ji ke dveřím. „Už se nemohu dočkat, až ho uvidím.”

„Zajímáte se o květiny?” Vyvedla ho z pokoje do dlouhé chodby.

„Přiznám se, že má znalost květin stačí pouze na to, abych rozeznal sedmikrásku od růže. Zajímá mě ale cokoli, co se líbí vám,” vysvětlil jí nenuceně. Výborně. Upřímné a zároveň okouzlující.

Letmo se na něj usmála. „Řekl vám lord Helmsley také o skleníku?” „Zmínil se o něm ve spojitosti s vaším zájmem o květiny.” „Zdá se, že jste se o mně dozvěděl spoustu věcí.”

„Ano. Tedy, ne. Ne tak docela,” dodal rychle. Pořád ještě procházeli toutéž chodbou a nezdálo se, že by se blížili k jejímu konci. „Musím vám říci, že lord Helmsley byl během našeho rozhovoru nanejvýš obezřetný.” „Potom to ale nemůže být ten Helmsley, kterého znám já.”

„Možná jsem nezvolil správné slovo. Diskrétní by asi bylo výstižnější.” Diskrétní? zaúpěl v duchu. To neznělo ani trochu tak, jak zamýšlel. Něco takového by řekl člověk, který chce něco skrýt. A to lord Warton nechtěl ani v nejmenším. „A já jsem se ho nevyptával na nic osobního.”

Zasmála se, ale nic na to neřekla.

„Začínám si připadat trochu hloupě,” zamumlal si pro sebe. Nahlas ale řekl: „Doufám, lady Chesterová - Judith -, že si uvědomujete, proč jsem hovořil s…”

„Jsme tu.” Otevřela prosklené dvoukřídlé dveře a vstoupila dovnitř.

„Počkejte, Judith, musím trvat na tom, abyste se na chvíli zastavila a já vám mohl vys…” Když za ní vstoupil do skleníku, zarazil se uprostřed slova. „Dobrý bože. To je hotová džungle.”

„Myslíte? Vždycky jsem si říkala, že je to spíše velmi bujná zahrada.” Rozhlédla se kolem sebe. „Ale možná máte pravdu, pokud džungle může být upravená a pěstěná.” „Toť otázka,” prohodil. „Řekl bych však, že nemůže.” Navzdory barvitému popisu lorda Helmsleyho nebyl Gideon na něco takového připravený. Navštívil už samozřejmě Palm House v zahradách v Kew a několikrát byl hostem vévody z Northumberlandu a viděl skleník na jeho panství v Syon Parku, a přestože tento skleník byl podstatně menší, svou velkolepostí se oběma předchozím hravě vyrovnal.

Celý byl postavený ze skla a tepaného železa a ze strany připojený k domu, jehož zeď byla jedinou pevnou částí stavby. A stejně jako v džungli i tady bujela vegetace, kam se podíval. Palmy a další druhy exotických rostlin sahaly až k vysokému skleněnému stropu, skrz nějž bylo vidět hvězdné nebe. Vzduch ve skleníku byl vlhký přesně tak, jak si u džungle vždycky představoval, a zpovzdálí k němu doléhalo tiché zurčení vody. Amazonský prales, o tom není pochyb, prolétlo mu hlavou. Jak ho to mohlo

napadnout? Gideon nikdy neholdoval podobným fantaskním myšlenkám, dnes mu však taková přišla na mysl již podruhé.

„Ujišťuji vás, že je dokonale udržovaná. Nemusíte se bát, ne-jsou tu žádná divoká zvířata, která by na vás číhala za banánovníkem, ačkoli tu mám několik druhů masožravých rostlin, které by vás mohly ohrozit, kdybyste byl hmyz.” Potutelně se na něj usmála a pak vykročila po dlážděné cestičce široké jen natolik, aby po ní mohla projít dáma v sukni. Celý skleník byl osvětlený tlumeným světlem nástěnných lamp. „Pojďte.”

„Nerad bych zůstal pozadu. Už bych odsud nenašel cestu ven,” poznamenal potichu.

Bylo to ohromující a úchvatné zároveň, jako by se z uspořádaného klidu Londýna zničehonic ocitl v chaosu tropů. Judith byla podle všeho daleko zámožnější, než si myslel. Následoval ji teď po pěšině lemované kapradím, dalšími palmami a všemožnými rostlinami, které se s okázalou nedbalostí chlubily svými květy. Vzduch byl prosycený sladkou vůní. Jasmín, napadlo ho, a kdoví co ještě. Jeho dárek mu teď připadal přinejmenším skromný. Jako by majiteli královských klenotů nabídl pár barevných kamínků. Odolal pokušení podívat se na tu ubohou rostlinku, aby zjistil, jestlipak klopí květ z rozpaků nad svou vlastní nedostatečností. Cestička je dovedla až k bílé mramorové fontáně. Byla vyšší než on, se třemi patry, z nichž padala voda do kruhového jezírka, ale na šířku měla sotva metr a půl. Viděl, že za ní dlážděná cestička pokračuje. Až nyní si všiml, že podél pěšiny stojí dřevěné stolky téměř zakryté květinami rozestavěnými na nich i na podlaze.

Judith obešla fontánku a zastavila se před stolem pokrytým orchidejemi všemožných tvarů, velikostí a barev. Najednou ke květince, kterou nesl, pocítil lítost a zdálo se mu, jako by trochu povadl, alespoň pokud šlo o sebevědomí.

Vzala mu květináč z ruky a postavila ho na prázdné místo na stolku, mezi dvě podobné květiny. Gideon na ně zamračeně hleděl. Byly skutečně velmi podobné. Vlastně by byl přísahal, že všechny tři květiny jsou úplně stejné. „Můj bože.” Zaskřípal zuby. Vrhla na něj pobavený úsměv. „Budu muset Helmsleyho zabít.”

V očích jí vesele blýsklo. „Myslela jsem, že je to váš starý a velmi dobrý přítel.” „Býval. Nicméně teď ho budu muset zabít.” Přimhouřil oči.

„Nejenže věřím, že to pochopí, ale dokonce bych se vsadil, že je na to připravený.”

Zasmála se. „Lord Helmsley mne včera navštívil a chtěl koupit jednu z mých orchidejí. Ještě nikdy jsem žádnou neprodala, ale tvrdil mi, že je to pro dobrou věc, že to bude dobrý skutek. Nejsem skoupá, takže jsem od něj žádné peníze nepřijala. Koneckonců to mělo být pro dobročinné účely a mít na svém kontě dobrý skutek je vždycky výhodné.”

„S tím naprosto souhlasím,” zamumlal. „Možná Helmsleyho život ušetřím.”

„To by jistě také byl dobrý skutek, ale ten můj vyžadoval mnohem větší oběť a jsem ráda, že mám svou květinu nazpět.”

Otočila se k orchidejím. „Ze všech rostlin, jakkoli neobvyklých a fascinujících, patří orchideje zdaleka k mým nejoblíbenějším.” V jejím hlase zachytil zvláštní tón, a když viděl, jak se na své květiny dívá, napadlo ho, jak šťastný by musel být kterýkoliv muž, kdyby ten tón i pohled byly vyhrazené jen a jen jemu. „Jsou skvostné, nemyslíte?”

On ale už dávno nemyslel na květiny, sledoval ladnou křivku její šíje a sametově hebkou pleť. „Skvostné.”

„Ráda bych je viděla v jejich přirozeném prostředí. V Kolumbii rostou v tisících. Jednoho dne se tam vypravím, abych se na ně podívala na vlastní oči. Bude to báječné dobrodružství.”

„O tom nepochybuji.” Sklouzl pohledem k hlubokému výstřihu jejích šatů, módních a přesto provokativních a svůdných. „Velkolepé dobrodružství.”

„Někteří lidé je považují za velice erotické.” Mluvila teď tichým, zamyšleným hlasem. „Pravá dáma by je vůbec neměla pěstovat. Mohlo by se lehce stát, že nás při pouhém pohledu na jejich květy přemůže chtíč.” Naprázdno polkl. „Nezbývá než v to doufat.” Ohlédla se na něj. „Bojíte se, že podlehnu chtíči?” „Modlím se za to,” usmál se.

Teď už se k němu otočila. „O čem přesně jste s lordem Helmsleym hovořili?”

„Pouze o vašich zálibách. Kvůli vhodnému dárku,” dodal rychle.

„Říkal jste, že nepadlo nic osobního. Ale asi jste chtěl říct nic intimního.”

„Přesně tak,” přisvědčil. „O ničem takovém jsme se nebavili.” „Proč ne?” „Připravilo by nás to o veškeré” - na okamžik se zamyslel - „dobrodružství.” Povytáhla obočí. „Dobrodružství?”

„Nikdy jsem dobrodružství nevyhledával, alespoň ne od doby, kdy jsem dospěl. Nikdy jsem ale nepotkal ženu, s níž bych se bez varování a bez důvodu cítil tak… Ano.” Přikývl. „Dobrodružství. Báječné dobrodružství.” Jakmile ta slova vyslovil, uvědomil si, že ať už se mezi nimi stane cokoli, přesně takhle o tom uvažuje. „Má drahá Judith.” Přistoupil k ní blíž a vzal ji za ruce. Jejich pohledy se setkaly. „Vaše záliby, osobní, nebo dokonce mtimní, budu rád objevovat sám.” Pozdvihl jednu její ručku ke rtům a jemně ji políbil. „Nikdy nepojedu do Jižní Ameriky pátrat po orchidejích ani do Afriky prodírat se džunglí, ale nemůžu se dočkat, až začnu objevovat to, co se děje mezi námi.” Zvedl i její druhou ruku a vtiskl na ni polibek. „Až začnu poznávat vás.”

„Ach tak,” vydechla smyslně. „A kdy chcete začít se svým… objevováním?”

„Řekl bych,” - přitiskl ji k sobě - „že teď je k tomu nejvhodnější chvíle.” Sehnul se k ní a ona mu bez váhání nabídla své rty. Byly jemné, horké a lahodné, přesně jak si představoval. Zdálo se, jako by se čas na okamžik zastavil, a Gideon se nechal unést dotykem jejích rtů na svých.

A pak ta malá jiskřička vášně, jež mezi nimi přeskočila, bez varování vybuchla. Přitáhl ji k sobě těsněji. Jemně jí jazykem rozevřel rty a vklouzl dovnitř.

Ona se mu ale vykroutila a pohlédla na něj. „Mezi námi není nic jiného než chtíč, čirý chtíč. Víš to, že ano?” Přikývl. „Ano, vím.” „To je dobře.” Popadla ho za klopy kabátu a znovu se vpila do jeho rtů. Chutnala jako exotický pokrm, lahodně a opojně. A on věděl, že se nedokáže spokojit jen s několika polibky. Přerušil polibek, lehce jí rty sjel k bradě a dál po hebké pleti na krku. „Nečekám ani nic… nic…” Zachvěla se při dotyku jeho rtů. „… víc,” vydechla nakonec.

„S tím se dokážu vyrovnat,” zašeptal. Judith zaklonila hlavu, opřela se rukama o stolek za sebou a on políbil svůdnou jamku na jejím krku. Zalapala po dechu. „Nespojuje nás žádný… závazek.”

„To ani nečekám,” odvětil a sklonil hlavu k jejím ňadrům, uvězněným v těsném korzetu. Kdyby si potrpěl na fantazie, tento výjev by nepochybně byl jednou z nich. Vzduch prosycený vůní tropů, teplo letní noci uprostřed města uspaného zimou, nádherná žena v jeho náručí. V jeho představách by ale nebyla oděná v róbě podle poslední módy s nadýchanou sukní a spoustou spodniček, s nimiž si v zápalu vášně nedokázali snadno poradit ani ti nejzkušenější milovníci. Proč muži dopustili, aby se ženy vzdaly jednoduchosti, s níž se oblékaly ve starém Řecku? Tógu by dokázal rozvázat

snad i poslepu.

„Sotva se známe,” vydechla Judith hlasem omámeným touhou.

„To brzy napravíme,” odpověděl přidušeně a jemně jazykem přejel úžlabinku mezi jejími ňadry.

Nikdy předtím netoužil ženu poznat, než se s ní pomiloval, Judith však byla něco docela jiného. Možná mu vášeň zatemnila rozum. Otráveně si v duchu povzdychl. žádné možná tu neexistovalo. Neochotně zvedl hlavu. „A ty si myslíš, že bychom se měli poznat, než…, ehm…?”

„Nepochybně. Bylo by to moudré. Avšak pro tuto chvíli,” - usmála se na něj vyzývavě - „o sobě víme víc než dost,” dodala, objala ho kolem krku a znovu si jeho rty přitáhla ke svým.

3

Bylo to šokující. Naprosto šokující. Nikdy by nevěřila, že něco takového je vůbec možné.

Jak se jim proboha podařilo dostat ze skleníku až nahoru do jejích komnat, aniž by se s ní pomiloval přímo na podlaze u fontánky? Nebo v některé z nekonečných chodeb? Nebo na schodiš-ti, v knihovně, tanečním sále nebo v kterékoli z místností, kolem nichž prošli? Vzpomínala si ale na okamžik či dva, kdy si myslela, kdy chtěla, kdy doufala… A přitom ji napadala další šokující otáz-ka: Jak je možné, že ho sama nepřinutila udělat, co chtěla?

Teď za zády ucítila dveře do svých pokojů, a když ji k nim Gi-deon přitiskl, zalapala po dechu. Na dýchání jí teď ale nezáleželo. Jeho rty byly všude: na jejích rtech, na šíji, ramenou. Prsty mu zapletla do vlasů na zátylku a pobídla ho, aby nepřestával, zatímco druhou rukou hledala kliku u dveří.

Můj bože, zasténala v duchu. Podobnou vášeň nikdy nezažila. Přestože do své postele nepozvala mnoho mužů, všechny její vzta-

hy byly, jak to říci - spořádané. Důvěrnosti se pokaždé odehráva-ly podle téhož scénáře: začínaly flirtem, procházkami, poté následovaly intimní večeře a zdlouhavá předehra. A i když ji takové vztahy uspokojovaly, nikdy ještě neměla pocit, že zemře, pokud si ji dotyčný gentleman nevezme. Teď hned. Okamžitě. Pokud si ji nevezme? Proboha, ještě nikdy netoužila, aby se jí nějaký muž zmocnil!

Konečně nahmatala kliku, otočila s ní a dveře za nimi povolily. Doslova vrazili do pokoje, klopýtli a dopadli na přepychový koberec a do měkké podušky z jejích spodniček. Gideon za nimi dve-ře zavřel jediným kopnutím a se zručností, kterou musela i přes stoupající vzrušení obdivovat. Objal ji a jejich nohy se propletly. Jakoby z dálky zaslechla ostrý, opakující se zvuk, ale nevěnovala mu pozornost. Dokázala vnímat jen jeho dotyky a žhavé polibky.

Ale Gideon najednou polibek přerušil a zvedl hlavu. V jeho neodolatelných očích potemnělých touhou se zračila otázka. „Co je to?” „Co?” Znovu si jeho hlavu přitáhla k sobě.

„Ten pekelný rámus.” Vzepřel se na loktech a znovu zdvihl hlavu. „Proklatě, to je pes!”

Teprve teď zřetelně uslyšela zvuky, jichž si všimla před okamžikem. Vášeň byla tatam. „Jemine, docela jsem zapomněla na Arthura.” Otráveně si povzdychla, odstrčila Gideona a posadila se. Do klína jí vyskočila rozkošná bílá chundelatá kulička a

růžovým jazýčkem jí olízla tvář. „Dobrý večer, zlatíčko.” Gideon si odsedí a překvapeně ji sledoval. „Je to vážně pes?” „Jistěže je to pes.” Odfrkla si. „A k tomu docela úžasný.” „Vypadá jako chlupatá krysa.” „Nebuď směšný. Sám přece vidíš, oč je větší než krysa.”

„O moc ne. Pes - chci říci skutečný pes - by měl být asi tak-hle” - zvedl ruku do výše ramen - „vysoký a měl by mít nějaký účel. Psa můžeš využít k lovu, aportování nebo” - vrhl opovržlivý pohled na psa - „chytání krys.” Arthur trošičku ohrnul pysky a zavrčel.

„Arthur má svůj účel. Je to můj věrný společník a zahrnuje mne bezvýhradnou láskou.”

Gideon si psíka pochybovačně prohlížel a Judith by byla přísahala, že Arthur ho sleduje stejně bedlivě. Zdálo se, že si nepadli do oka. „Víš jistě, že to není krysa?”

„Ano. Arthur je bišonek, to je velmi stará a ušlechtilá rasa. Bišonci jsou odnepaměti společníci králů a ti nejslavnější malíři je zvěčnili na svých obrazech.” „Patrně si libovali v malování krys,” poznamenal.

„Troufám si tvrdit, že by mne bránil vlastním životem, kdyby bylo třeba,” odsekla. Neměla tušení, zdali by jí Arthur opravdu přispěchal na pomoc, ale vzpomínala si, že se jednou zakousl do lýtka novému sluhovi.

„Kdyby se rozzlobil, asi bych se obával o ten svůj,” pronesl vážně, ale v očích mu pobaveně hrálo. „Nebo přinejmenším o své kotníky.”

„Nejsi ani trochu vtipný.” Uchopila Arthura a postavila ho na podlahu. „Arthure, běž do svého pelíšku.” Arthur se poslušně otočil, docupital k proutěnému košíku na druhé straně pokoje a skočil do něj. „Gideone…” „Pokud mne chceš poslat do postele, musím tě varovat. Nepůjdu do ní sám tak ochotně jako Arthur.”

Beze slova na něj hleděla. Udivovalo ji, jak rychle může vášeň vyprchat tváří v tvář ňafajícímu mazlíčkovi. Ale daleko víc ji šoko-valo, jak rychle dokáže znovu vzplanout při pouhém pohledu do očí muže. Toho pravého muže? Toho pravého pro tuto chvíli, odpověděla si. „Byl bys tak laskavý a pomohl mi vstát?”

„Zajisté.” Postavil se a natáhl k ní ruku. Vlasy měl rozcuchané, oblečení pomačkané a byl to možná ten nejpřitažlivější muž, jakého kdy viděla. Chytla se jeho ruky a on ji vytáhl k sobě do náruče.

„Gideone,” vydechla, přitiskla své rty na jeho a zavřela oči. Cítila jeho polibky, ale měla neodbytný pocit, že Gideon je myšlenkami někde úplně jinde. „Gideone?” Nepřestával ji líbat, ale pohled mu sklouzl kamsi za ni. „Tenhle pokoj je růžový,” konstatoval stejně, jako by někdo řekl, že ,ten kůň je hnědý’. Bylo to prosté zjištění, které nicméně naznačovalo, že s hnědou či v tomto případě růžovou barvou není cosi v pořádku.

Odtáhla se od něj a nejistě se na něj podívala. „Není jen růžový. Je tu také zlatá a bílá a trochu zelené.”

„Ale růžová převažuje a celý pokoj je… je… Já nevím.” Rozpačitě se kolem sebe rozhlédl. „Naparáděný. Přeplácaný. Zžen-štilý.”

„Stejně jako já,” odbyla ho. „A nechápu, co je na něm špatného.”

Přejela vybavení pokoje pohledem: chaise longue s růžovým brokátovým čalouněním, bílý nábytek ve stylu Ludvíka XV. se zlaceným vyřezáváním, koberec v pastelových barvách, těžké zelenorůžové závěsy a samozřejmě postel, velká a podle jejího názoru rozkošně dekadentní, s brokátovým přehozem sladěným s potahem chaise longue a baldachýnem lemovaným zelenorůžo-vým hedvábím. Porůznu na nábytku stály vázy plné čerstvě nařezaných květin ze skleníku. Povětšinou nebyly růžové, bílé ani žluté, ale hýřily všemožnými barvami a musela přiznat, že se do pokoje příliš nehodí, přesto je zbožňovala. Pravda, zařízení ložnice se nezměnilo už celá léta a jistou růžovost nemohlo popřít, nicméně i tak se jí líbilo.

„Připadám si tu…, já nevím.” Rozpačitě se usmál. „Jako… ja-ko v květině. Čekal bych, že každou chvíli přiletí nějaký motýl či včela, nebo dokonce víla.”

„Nesmysl. žádní motýli, včely ani víly tu nejsou, i když je to docela pěkná představa.” Navzdory svému prohlášení ale musela přiznat, byť jen v duchu, že její ložnice je skutečně trošičku pře-zdobená. Vzhlédla k němu. „Jsem se svou ložnicí spokojená.”

Gideon zavrtěl hlavou, otočil ji k sobě zády a pomalu začal rozepínat háčky na jejích šatech. „Tohle není místo vhodné pro muže.”

„To ani nemá být. Je moje. Je to mé útočiště.” Cítila, jak korzet povolil. Bylo vidět, že to pro něj není nic nového, počínal si rychle a obratně. „Útočiště, které nahání strach. Všechna ta zženštilost.”

„Ale jdi,” opáčila, ale hlavou jí proběhlo něco docela jiné-ho. V čem ještě je tak zkušený? Ucítila šimravý dotek vzrušení v břiše.

„Jak můžeš čekat, že tu muž, jakýkoli muž, odvede dobrý výkon?”

„Výkon?” Chtěla mu říct, že jiným mužům to nepřipadalo nijak obtížné, ale rozmyslela si to. Ačkoli si nebyla jistá jak, věděla, že Gideon není jako jiní muži. A milovat se s ním nebude podobné ničemu, co doposud zažila. „Herecký?”

„Ne, ne herecký. Spíše…” Odmlčel se, aby našel to správné slo-vo. „Spíše dostihový. Ano, to je ono. Velmi výstižné přirovnání.”

„Dostihový?” Snažila se, aby její hlas zněl patřičně rozhořčeně, ale zjistila, že je velice obtížné předstírat pobouření, když v duchu odpočítáváte, kolik háčků už povolilo a kolik jich ještě zbývá. Děkovala teď své prozíravosti, že si dnes večer neoblékla tolik spodniček jako obyčejně. „Musím říci, že ještě žádná činnost v mé ložnici, v níž figuroval nějaký muž, mi ani trochu nepřipo-mínala dostihy.”

„Ovšemže to nejsou dostihy.” Popuzeně se nadechl, svlékl jí šaty z ramen a nechal je spadnout na zem. „Spíše jakási steeple-chase, v níž jsou výdrž, zkušenost a v neposlední řadě dovedné zacházení s opratěmi mnohem důležitější než rychlost.” Povolil spodničku, která klesla na podlahu.

„V to doufám,” zamumlala.

„Pokoje jako tento ovšem vzbuzují potřebu rychlosti.” Pokrčil rameny. „Člověk v nich má pocit, že pokud je co nejrychleji neopustí, jeho, řekněme mužnost se jednoduše scvrkne a pak docela zmizí jako nějaká pohanská oběť zlovolné bohyni.” Při jeho slovech se zasmála. „Ty jsi šílený.”

„Nebo geniální. Mezi šílenstvím a genialitou je jen velmi tenká hranice.” Lehce jí rukama přejel po pažích a ona se o něj opřela. „Tys ji ale nepřekročil,” hlesla.

„Pro tebe, má nejdražší Judith, a pro nikoho jiného bych rád obětoval všechno, co je mi drahé.”

„Vážím si toho.” A která žena by si toho nevážila, kdyby byla oblečena jen ve spodním prádle a za jejími zády stál okouzlující muž? A vůbec nevadilo, že je ještě oblečený.

„To je dobře.” Potom jí zašeptal do ucha: „Víš, jsem poslední z našeho rodu. Kdyby se mi něco stalo, dříve než zplodím potom-ka, byla by to ohromná smůla.” Ruce jí zlehka položil na ramena a tváří se otřel o její šíji. „Krom toho, k ženě jako jsi ty, se takováto ložnice ani trochu nehodí.” „Ne?” Zavřela oči. „Pročpak ne?” „Je příliš předvídatelná.” Sklouzl rukama po jejích pažích. „Bar-vy tu připomínají anglickou růži. Je to pěkné, ale poněkud obyčejné. Nudné. Ty nejsi růže.” „Ne?” Cítila za sebou jeho svalnaté tělo.

„Jistěže ne.” Prsty přejel po jejím korzetu až k pasu a nesmlouvavě a smyslně ji objal. „Jsi cizokrajný květ. Vzácná orchidej.” Kousla se do rtu, aby zadržela hlasitý sten. „Nevzpomínám si, že bych ti povolila svléknout mi šaty.” „Jen jsem chtěl být praktický.” Políbil ji na krk. Judith zadržela dech. „Praktický?”

„Měl jsem dojem, že máš praktické muže ráda. Sama jsi přece praktická, alespoň pokud jde o překvapení a dary.” Otočil ji k sobě a pohlédl jí do očí. „Odvážil bych se však tvrdit, že před sebou máme nejedno překvapení a ty, Judith, jsi nádherný dar.” „Skutečně?” Položila mu ruce na hruď a vzhlédla k němu. „Víš to jistě?”

„Od okamžiku, kdy jsem na plese pohlédl do tvých očí, si nejsem jistý vůbec ničím.” Lehce se usmál a jí poskočilo srdce. „Od té chvíle…”

„Ano?” Tázavě se na něj podívala. Nevěděla, co by chtěla sly-šet. Aby jí vyznal nekonečnou lásku? Jistěže ne. Sotva se znali a ať už se mezi nimi dělo cokoli, s láskou to nemělo nic společného. Ani by si to nepřála. Netušila ale, co by chtěla. Vyjma jeho. „Co se stalo od té chvíle?”

„Od té chvíle snad jen počítám minuty.” Úsměv z jeho rtů zmi-zel a v očích se mu objevil výraz tak naléhavý, až se jí zatajil dech. „Od té chvíle se mi zdá, jako bych ani nedýchal. Jako bych čekal na něco nádherného. Na něco, co mám téměř na dosah.”

„A proč jsi po tom nesáhl?”

„Ale má drahá Judith.” Znovu se usmál a přitáhl ji k sobě blíž. „Vždyť to právě dělám.” „Už bylo načase,” šeptla a objala ho kolem krku. „Mohlo by se zdát…” V tu chvíli se zmocnil jejích rtů a její myšlenky se rozutek-ly, rozprášené nezvladatelnou touhou. Pootevřela rty a okamžitě ucítila neodbytný a lačný dotek jeho jazyka. Odpověděla mu stejně vášnivě, její touha se střetla s jeho a ona přivítala rostoucí vzrušení. Stáhla mu z ramen kabát a on ho setřásl a nechal spadnout na podlahu. Zatáhla za jeho nákrčník a on si ho strhl z krku. Pohltila je horečka vášně, odtrhli se jen na kratičkou chvíli, než si stáhl košili přes hlavu a uvolnil poslední háčky na jejím korzetu. Kalhoty odhodil ke košili, zbavil Judith posledních kousků prádla a znovu ji k sobě přitáhl. Přitiskli se k sobě nahými těly a ona se opájela žárem, který z něj sálal. Rukama bloudil po jejích zádech. Rty ochutnával každé místečko na její šíji, na ramenou, na hrdle. Zaklonila hlavu a prohnula se proti němu. Ucítila jeho vzrušení a kolena se jí podlomila.

„Jsem ráda,” vydechla, „že má ložnice nijak neublížila tvé mužnosti.”

Zvedl hlavu a rozkošnicky se usmál. „Nemusíš mít strach.” Jemně ji chytl za zadeček a přitiskl ji těsně k sobě. „Přece jen by-chom se o tom ale měli přesvědčit.”

Vyšla boky vstříc jeho mužství a vychutnala si jeho překvapené zalapání po dechu znásobené rozkoší.

„Za to mi zaplatíš,” zavrčel a vzal ji do náruče. Odkopl hromadu svršků, které mu bránily v cestě, a donesl ji k posteli. „V to doufám,” zamumlala a lehce ho kousla do ramene.

Postavil ji vedle postele, jednou rukou ji objal a druhou jí přejel po odhaleném ňadru. Roztouženě se prohnula v zádech. Sehnul se a políbil narůžovělou bradavku. Sál ji a dráždil, jazykem a zuby si vychutnával jemnou kůži. Při každém dotyku jí tělem projela další vlna rozkoše. Zaryla mu nehty do ramen a tiše zasténala, a když si našel cestu k druhé bradavce, jenom uvažovala, jak dlouho se ješ-tě udrží na nohou, jak dlouho to ještě dokáže snést, než se v jeho náruči docela rozplyne.

Gideon si před ní klekl a motýlími polibky zasypal její bříško. Hladil ji na zadečku a bocích a jeho rty se pomalu sunuly níž. Vjela mu prsty do vlasů a chtěla ho pobídnout, ale věděla, že by bylo lepší, kdyby se mu naprosto poddala. Přála si, aby to trvalo věčně.

Najednou se postavil a něžně ji zatlačil do peřin. Plaše se na něj usmála, jako by se divila, že se vůbec dokáže smát a dýchat. Cítila, jak ji pohladil po vnitřní straně stehen a jemně je roztáhl. Po kůži jí přeběhl závan chladivého nočního vzduchu a probudil každičkou buňku v jejím těle. Jeho prsty se pomalu sunuly k úžla-bince mezi jejími stehny. Z hrdla se jí vydral přidušený sten.

Chtě-la cítit jeho ruce, jeho rty, jeho mužství. Ještě se jí tam ani nedotkl, přesto už cítila pulzující vzrušení a napadlo ji, jestli to Gideon ví. Jak bý to mohl nevědět. Prsty zavadil o jemné chloupky chránící její nejmtimnější místa a udělal to tak lehce, že si ani nebyla jistá, zda se jí vůbec dotkl. Tak lehce, že se to zdálo jen jako dráždivý příslib, nic víc. Zvedla k němu své boky. Ucítila, jak se jí dotkl na tom nejcitlivějším místečku, a vzduch jí uvízl v hrdle. Chtěla víc, musela mít víc. Znovu se jí dotkl a ona zanaříkala rozkoší. Dobrý bože, skutečně ji nechával platit. Tou nejdražší měnou. Laskal ji prstem, zvlhlým jejím vlastním vzrušením, pomalu, jakoby mimochodem. Natáhla ruce a bezmocně sevřela prostěradlo, aby zůstala ležet klidně, jako by nabízela oběť bohu tělesných rozkoší. Celou bytostí toužila po jeho dotecích, po lenivém, hříšně erotickém las-kání jeho prstu.

Rozevřel jí stehna, pomalu sklonil hlavu a namísto prstu se jí dotkl rty. Přerývaně se nadechla a zaryla prsty do přikrývek. Zaslechla přidušené zasténání a s ohromením zjistila, že vyšlo z jejího hrdla. Vzrušení se jí v těle slévalo jako rtuť a pomalu ji neslo k vrcholu.

On ale zničehonic přestal a Judith zoufale zanaříkala. Lehl si k ní na postel, vklínil se jí mezi stehna a pak do ní vstoupil. Cítila, jak je velký, tvrdý a žhavý, jak je dokonalý. Zaklínila se mu

noha-ma kolem pasu a přitáhla si ho ještě blíž. Ponořil se do ní a pak se stáhl, jen aby do ní vnikal znovu a znovu. Přizpůsobila se jeho rytmu a spolu se oddali pohybu tak přirozenému jako příroda sama, tak rajskému jako nebe. Postel pod nimi naříkala a Judith napadlo, jestli se pod nimi úplně nezhroutí, ale v tu chvíli na tom nezáleželo. Nezáleželo na ničem kromě nich, samotný svět jako by najednou mimo spojení jejich těl neexistoval. Přirážel čím dál rychleji a ona mu vycházela vstříc, až se vášeň soustředila v jedi-ném bodu a uvolnila se v bolestně sladkém vyvrcholení. Slyšela se vykřiknout, cítila, jak jí tělem projela vlna za vlnou čiré rozkoše. O chvíli později vyvrcholil i on. Naposledy přirazil a z hrdla se mu vydralo přidušené zasténání, jako by ho zaskočila intenzita vlastního vyvrcholení.

Bezvládně dolehl vedle ní, přivinul ji k sobě a ona mu znaveně položila hlavu na svalnatou hruď. Cítila tlukot jeho srdce stejně jako svého a netoužila po ničem jiném než navždy ležet v jeho náruči. Byl dokonalý milenec, ale to koneckonců čekala. Avšak v jejich spojení bylo cosi mnohem silnějšího, co přesahovalo pou-hou tělesnou touhu, byť to nedokázala pojmenovat. Snad to bylo jen tím, že byl tak báječný a možná i trošičku hříšný. „To bylo naprosto… naprosto…” Z čiré radosti se rozesmála. „Rozkošné.”

„Rozkošné?” ušklíbl se. „Podle mého názoru to zdaleka nebylo jen rozkošné. Rozkošné je takové” - políbil ji na špičku nosu -

„zženštilé slovo.”

„Nesmysl. Není zženštilé ani trochu.” Zasmála se. „A jaké slo-vo bys tedy použil?” „Řekl bych, že to bylo” - na okamžik se zarazil - „kouzelné.” Pochybovačně povytáhla obočí. „Rozkošné se ti zdá zženštilé, ale kouzelné je v pořádku? Myslím, že kouzelné není o nic horší než rozkošné.”

„Dobrá tedy.” Nasadil vážný výraz, překvapivě působivý u muže, který ležel nahý v posteli. Potlačila smích. „Neuvěřitelné. Na tom snad není nic zženštilého.” „Ani trochu.”

„Dokonce božské. Ano, to je ono. Bylo to božské.” Bez varování ji k sobě přitáhl, přetočil ji na záda a uvěznil mezi svým tělem a hebkými poduškami. „A hádám, že to bude božské i příště.” Políbil ji na rameno. „A pak znovu.” Vtiskl polibek do jamky na jejím hrdle. „A znovu.” Zachvěla se rozkoší. „A pak?”

„A pak, má nejdražší Judith,” usmál se na ni, „pak mi dlužíš večeři.”

„Ještě nikdy jsem nevečeřel v dámském budoáru,” prohodil Gideon lenivě a zamyšleně usrkl ze sklenky vína. „Je to docela ojedinělý pocit.”

„Chceš říct trochu hříšný?” Judith seděla naproti němu a v očích jí hrály pobavené plamínky. „Trochu.” Usmál se. Nemohl si pomoci. Díky tomuto večeru by

se pravděpodobně mohl usmívat až do konce života. Byl vskutku božský, do poslední minuty. Gideon si nebyl jistý, díky čemu je tak báječný, díky čemu je o tolik jiný než všechny ostatní, které strávil s krásnou ženou, ale nyní nebyl čas hledat odpověď. Večer ještě ani zdaleka nekončil.

Večeři si nechali přinést do malého výklenku v její ložnici. Judith měla vynikajícího kuchaře, takže večeře byla stejně dokonalá jako celý večer. Jediným rušivým elementem se zdálo být ono škaredé zvíře, o němž jeho majitelka tak neochvějně tvrdila, že je to pes, a které na něj i nyní upřeně zíralo ze svého opentleného košíku. Gideon se mu očividně nezamlouval a nutno říci, že on jeho nelibost opětoval. „Líbí se ti to?”

„Připadat si hříšně? Samozřejmě.” Dlouze se napil výtečného vína. „Komu by se to nelíbilo?” „Připadáš si hříšně… často?” zeptala se nenuceně. Potlačil smích. „Jestli si tak připadám často?” „Ano. Často.” „Proč se ptáš?”

„Z pouhé zvědavosti.” Pokrčila rameny. „Víš, moc ti nevěřím.” „Nevěříš, že člověk může nalézt potěšení v pocitu hříšnosti?”

„Kdepak, tomu věřím, a dokonce s tím souhlasím.” Opřela se lokty o stůl a propletenými prsty si podepřela hlavu. „Nevěřím ale, že jsi ještě nepovečeřel v dámském budoáru.” „Skutečně?” „Ani trochu. Tvá pověst tě předchází, Gideone.”

„Moje pověst?” Pomalu odložil sklenku, opřel se a pozorně se na ni zadíval. Pokud za svých třicet dva let něco zjistil o ženách, bylo to poznání, že není moudré být si příliš jistý tím, co žena

říká. Za žádných okolností. Nejlepší taktikou byl zpravidla předstíraný nezájem vystřídaný odmímutím, jako poslední útočiště pak mohlo posloužit opatrné přiznání či rozvážná upřímnost. „Nemohla bys být trochu konkrétnější?”

„To bych jistě mohla, avšak v tom spočívá potíž pověsti, že je jen málokdy konkrétní. Často se naopak zakládá na docela nicotných střípcích pravdy.” „I ta tvá?”

„Obzvlášť ta má. V tuto chvíli se však nebavíme o mé pověsti, nýbrž o tvé.” Hloubavě na něj pohlédla. „Nuže, jsi známý svým nekompromisním cynismem a důvtipem ostrým jako břit. Jsi chladnokrevný a rozvážný, dokonce i ve společnosti žen, a doneslo se mi, že pokud jde o něžné pohlaví, jsi velmi diskrétní. Díky tomu je ale velmi těžké dozvědět se cokoli o tvých milostných dobrodružstvích.” Usmál se. „A přesně to je smyslem diskrétnosti.”

„Nicméně,” zauvažovala a rty jí zvlnil úsměv, „z velmi spolehlivých zdrojů vím, že v dámském budoáru nevečeříš poprvé. Podle toho, co jsem se doslechla, čas od času v pozdních hodinách večeříš s herečkami, operními pěvkyněmi či baletkami.“

„Ale pozdní večeře po divadelním představení nemusí nutně proběhnout v dámské ložnici.” Čelo se jí lehce zvlnilo. „Ne?” „Ne.”

„Vždycky jsem si myslela, že to tak bývá. Jako v románech.” Přimhouřila oči. „Víš to jistě?” „Mohu mluvit jen z vlastní zkušenosti a tou jsem si jistý.”

„Pak mi nezbývá než ti věřit.” Chvíli nad něčím uvažovala a pak řekla: „Pokud se nemýlím, byl jsi již jednou ženatý.”

Gideon zpozorněl. Jeho krátké, nešťastné manželství bylo minulostí tak dávnou, že se o něm už nemohlo mluvit snad ani v těch nejvytrvalejších klepech, ačkoli jeho nejbližší přátelé si ho ještě možná pamatovali, byť o něm nemluvili. Možná bude muset Helmsleyho přece jen zabít. Pokusil se o nezávazný tón, když říkal: „Vidím, že jsi též hovořila s Helmsleym.”

„Ale jistě.” Nahlas se zasmála a on cítil, jak z něj pomalu padá jakákoli nervozita ohledně jeho minulosti, jež sice nebyla všeobecně známá, ale nepatřila ani k žádným tajemstvím. „Obávám se, že neoplývám tvou morální silou. Zatímco ty ses zdráhal zeptat lorda Helmsleyho na jakékoli osobní informace, já jsem takový ostych neměla. Zeptala jsem se ho na vše, co mi přišlo na mysl.” „Na všechno?” „Na všechno, co mne v tu chvíli napadlo.” „A dozvěděla ses něco zajímavého?”

Povzdychla si s přehnanou sklíčeností. „Obávám se, že ne. Spíše jsem si potvrdila to, co jsem již věděla. Měla jsem jisté, byť velmi mlhavé povědomí o tvé povaze a taktéž o velikosti tvého majetku a o tvém rodu. Také jsem věděla, že tvou jedinou žijící příbuznou je tetička, které jsi ochotně poskytl zázemí. Netušila jsem o jistých…, jak jen to lord Helmsley nazval?”

„Nevím, co máš na mysli,” odvětil chladně, ale v duchu uvažoval, o jaké události z minulosti mohl Helmsley mluvit. I když se

v posledních letech choval vcelku umírněně a zcela diskrétně, pamatoval si dobu, kdy tomu bývalo úplně jinak.

„Eskapády. Ano, to je to slovo, které použil.” Zavrtěla hlavou. „Musím říci, že jsem byla v šoku.”

„Pak je má minulost o mnoho zajímavější, než jsem se domníval. Myslel bych, že neexistuje věc, která by tě šokovala.” „Pravda,” usmála se. „Měla jsem spíš říci, že mě to pobavilo.”

„Ty doby jsou dávno pryč. Už jsem se” - na okamžik se zamyslel - „napravil.” „Doufám, že ne příliš.” „Nemusíš mít strach.” Pátravě si ho prohlédla. „Musím říct, že nejsi moc sdílný.” „A raději to ani nečekej.” Narovnala se. „Proč ne?”

„Minulost je pryč a nerad bych se k ní vracel.” Natáhl se přes stůl a chytil ji za ruku. „Zajímá mne spíš to, co se stane mezi námi.”

Okamžik ho zaskočeně pozorovala. Modré oči jí zářily a na tvářích ještě stále měla jemný ruměnec jako připomínku vášnivého milování nebo vynikajícího jídla či vína anebo možná všeho dohromady. Vlasy si nedbale sepnula, ale většina jí ve světlých loknách neposlušně padala na ramena zahalená do lehounkého župánku zdobeného krajkami a volány. Byl to směšný hadřík, ale při vzpomínce na to, co se ukrývalo pod ním, se mu zrychloval tep. „Měli bychom si promluvit.”

„O tom, co bude dál? O současném stavu světa? O politice?” zeptal se nevinným tónem, přestože moc dobře věděl, co má Judith na mysli.

„Ne.” Odtáhla od něj ruku. „O nás. Pokud se budeme vídat i nadále…”

„Což mám v úmyslu.”

„Já také,” přikývla odměřeně. „Potom bychom si měli určit jisté… hranice, abych tak řekla. Hranice toho, kam až chceme zajít.” „Hranice?” Povytáhl obočí. „Máš pravdu, to není to nejvhodnější slovo. Možná pravidla.” „Pravidla?”

„Ne, ani to není přesné.” Na chvilku se zamyslela. „Tak tedy očekávání.”

„Očekávání,“ opakoval zamyšleně. Začínal si připadat poněkud nejistě.

„Ano, očekávání.” Přikývla rozhodně, postavila se a začala přecházet po místnosti. „Tak zaprvé, měl bys vědět, že do své postele nepozvu kohokoli.”

„To rád slyším.” Ve skutečnosti to ale věděl již dřív. Ne od Helmsleyho, ale z útržkovitých klepů, které za ta léta vyslechl. A přestože nezapomínal na to, jak klepy přehánějí, vcelku jistě věděl, že počet milenců, kteří se od smrti jejího manžela vystřídali v její posteli, nebyl závratný. Ne že by na tom záleželo, ale bylo příjemné vědět, že patříte do exkluzivního klubu. „Měl jsi za to, že je tomu jinak?”

„Vůbec ne,” odvětil bez váhání a dál ji sledoval, jak nepřítomně přechází po pokoji. U ženy tak sebevědomé ho překvapilo, jak plaše v tu chvíli vypadá. Bylo to zvláštní a nečekané.

„Než jsme v minulosti,” pokračovala opatrně, „ dospěli s nějakým gentlemanem až k tomuto bodu…“ „K večeři?”

Nevěnovala jeho dotazu pozornost. „Vždy mu předcházely dlouhé přípravy. Museli jsme si vyjasnit, či spíše stanovit…” „Pravidla,” pomohl jí.

„Ano,” souhlasila poněkud rozmrzele. „Pravidla.” Sepnula ru-ce a vrhla na něj vážný pohled. „My jsme však hovořili o očekáváních.” „Ne o pravidlech?” Odolal pokušení usmát se. „O očekáváních,” zopakovala.

„Tak tedy dobrá,” přikývl a založil si ruce na hrudi. „Sem s nimi.”

„Předně očekávám, že k sobě budeme alespoň trochu upřímní.”

„Jenom trochu? Nepožaduješ naprostou, bezvýhradnou upřímnost?”

„Nebuď směšný. Muži a ženy k sobě nikdy nemohou být zcela otevření. To by vůbec nebylo zábavné.”

„Patrně máš pravdu,” usmál se. „Tak tedy upřímnost do jisté míry.”

„Přijde doba, možná to bude za dva týdny, za půl roku či za rok, kdy tě náš vztah omrzí, já tě omrzím…“

„Nikdy,” vyhrkl bez rozmýšlení. Ale něco na tom bylo. Jejich vztah jistě jednoho dne skončí. „Nebo ty začneš nudit mě.” „Ani to se nestane.”

„Až ta chvíle přijde, můžeme si každý bez výčitek jít svou vlastní cestou. Doufám ale, že zůstaneme přáteli,” dodala a věnovala mu roztomilý úsměv.

„Přáteli?” Nevěřícně na ni pohlédl. Hovořila o konci vztahu, který ještě ani nezačal. „Přáteli?”

„Přátel nikdy není dost.” „Tohle už jsi dělala mockrát, vid?” Sklouzla pohledem k posteli a pak se znovu podívala na něj. „Máš na mysli…” „Určováni hranic,” vyštěkl. „Ujasňování očekávání.”

„Ne.” Dlouze vydechla. „Tohle jsem ještě nedělala. Nikdy předtím to nebylo nutné.” „A teď to nutné je?”

„Jistě,” odvětila a nejistě na něj pohlédla. „Ještě nikdy jsem se nevrhla s mužem do postele tak rychle jako s tebou.” „A já ti za to jsem neskonale vděčný.”

„Vždy jsem se považovala za… slušnou ženu. A to k čemu došlo dnes večer s tebou,” - neurčitě ukázala na postel - „nebylo slušné ani v nejmenším.” „Mohu jen zopakovat, jak jsem za to vděčný.” „Je to znepokojující. Dokonce děsivé.” Svraštila obočí. „Dovolit, aby vášeň docela zvítězila nad rozumem, přemohla tvou vůli, připravila tě o sebeovládání. Proboha, vždyť se sotva známe.”

„Souhlasím.” Pomalu se zvedl. „Je to znepokojující, ale ne děsi-vé, spíše vzrušující. A v neposlední řadě i dobrodružné.” Pohnul se směrem k ní. „A pokud jde o to, že se neznáme…”

„Nepřibližuj se.” Varovně před sebe natáhla ruku. „Musíme si promluvit a to není dost dobře možné, když se mi podlamují kolena, jen když tě vidím.” Usmál se, ale nic na to neřekl. „A posaď se. Když sedíš, nejsi tak… impozantní.” Zachvěla se. „Ještě nikdy jsem nezažila, aby muž oblečený jen v košili a

kalhotách byl tak neodolatelný. Kéž bys byl přijal mou nabídku a oblékl si něco vhodnějšího.”

„O svém oblečení raději rozhoduji sám.” Znovu se pohodlně opřel a jeho úsměv se ještě rozšířil. „Připadám ti neodolatelný?”

„Ano,” odpověděla s váhavým úsměvem. „Připadáš, ty hříš-níku.” „To je dobře. A to je vše?” „Ne zcela. Chci s tebou mluvit o manželství…”

„O manželství,” zopakoval klidně, ale bylo vidět, že zpozorněl. „O manželství?” „Nedívej se, jako bych mluvila cizí řečí.”

„Ale manželství pro mne je cizí řeč,” namítl tiše. „Judith, manželství není…”

„Tak už mlč, Gideone, a vyslechni mne,” napomenula ho a netrpělivě po něm střelila pohledem. „Sice jsme spolu strávili několik pěkných chvil, ale to ještě neznamená, že bychom měli být svázáni do konce života.”

„To máš pravdu,” řekl pomalu. Ovšemže si myslel totéž, ale u žen, a obzvláště u Judith, si nikdy nemohl být jistý, co si myslí o manželství pár chvil poté, co se vášnivě pomilovaly.

„Jistěže mám. Ještě než dojde k něčemu dalšímu, měl bys vědět, že nemám v úmyslu znovu se vdát. Již nikdy.”

„Skutečně?” zeptal se s náhlou úlevou, jež se však nevysvětli-telně mísila s neurčitou lítostí.

„Ano.” Přikývla. „Nevidím důvod, proč bych se měla vdávat. Jsem finančně nezávislá. Mám dobré přátele. Mohu si dělat, co

se mi zlíbí, a chodit si, kam si vzpomenu. Proč bych proboha měla toto všechno obětovat jen kvůli sňatku?” „Jistě, není k tomu důvod,” zamumlal. „Avšak u tebe je to něco úplně jiného.” Vrhl na ni nedůvěřivý pohled. „Vážně?”

„Víš moc dobře, že to tak je. Sám jsi přece říkal, že jsi poslední ze svého rodu. Musíš se oženit a zajistit dědice. Troufám si tvrdit, že během příštích několika let si najdeš nějakou sladkou, skromnou a svolnou mladou dívenku z dobré a zámožné rodiny, která ti zajistí poklidný a jednoduchý život.”

„To zní dost vypočítavě,“ odvětil s náznakem znechucení, přestože - ale k tomu by se nikdy nepřiznal - přesně tohle měl v úmyslu.

„Asi ano, ale takový už je dnešní svět. Manželství je a vždy bylo spíše věcí zodpovědnosti a povinnosti než čehokoli jiné-ho. A proto je” - na okamžik se zamyslela - „praktické vybrat si nevěstu se stejnou pečlivostí, s jakou člověk postupuje u jiných dlouhodobých rozhodnutí.” „Ale co vzájemná náklonnost?” vyhrkl. „Láska? Vášeň?”

„Vášeň je prchavá. A pokud jde o lásku…” Tázavě na něj pohlédla. „Copak jsem se mýlila? Skutečně se chceš oženit z lásky?”

„Ne, asi ne. Máš pravdu.” Pohlédl na ni, a dřív než si to rozmyslel, slyšel se, jak dodává: „Už jsem to jednou udělal.” „Já také,” usmála se.

Znovu se postavil. „A to tě přesvědčilo, aby ses už nikdy neprovdala?” „Nevidím důvod, proč bych měla.” Pokrčila rameny. „Věřím, že náš osud je určený už od narození. Také věřím, že pro

každého z nás existuje jen jeden jediný člověk. Spřízněná duše, chceš-li.” „A ty ses provdala za svou spřízněnou duši?”

Zdálo se mu to, nebo skutečně na sotva postřehnutelný okamžik zaváhala? „Ano. A ty?”

„Tehdy jsem si to myslel,” odvětil trpce. „Ale tehdy jsem byl také pěkný hlupák.”

„Doznání o minulosti?” Povytáhla obočí. „Teď jsem skutečně šokována.” „To je dobře,” odpověděl, pomalu se k ní přiblížil a objal ji. „Ale je to jen spravedlivé, vždyť i tys mi toho prozradila mnoho o sobě.”

„Vážně?” Ovinula mu paže kolem krku. „Co jsem ti prozradila?”

„že jsi praktická, pokud jde o dárky i vášeň. že toužíš po dobrodružství a věříš v osud. A především” - pohlédl jí do očí a lehce se usmál - „že ti připadám neodolatelný.” „To jsem řekla?” šeptla. „Ano.” Vzal ji do náruče a nesl ji k posteli. „Podlamují se ti ze mne kolena.”

„Ach, to jsem nemohla říci.” Cítil, jak mu prstem lehounce přejela po kůži na krku, a znovu se v něm probudila touha.

„Věř mi, že mohla.” Položil ji na postel do zdobených růžových podušek, v nichž vypadala jako ten nejsladší dezert.

Vzepřela se na loktech a škádlivě si ho prohlížela. „Teď se v kolenou cítím docela silná.”

Gideon si stáhl košili přes hlavu a odhodil ji. „O tom pochybuji.”

„A přitažlivý mi nepřipadáš ani trošičku,” hlesla a vrhla na něj zastřený pohled, který ji usvědčoval ze lži.

Rozepnul si kalhoty a pustil je na zem. Sjela po jeho těle pohledem, a když se zastavila u jeho vzrušeného mužství, do tváří jí stoupla červeň. Gideon se usmál. „Ani tohle ti nevěřím.”

Naklonil se nad ni, sáhl po stužce na jejím župánku a zatáhl. Dech se jí zrychlil a bezmocně se znovu svezla na postel. Odhrnul jemnou látku, takže před ním teď ležela nahá a odhalená. Pohladil ji na ňadrech a její bradavky pod jeho dotykem ztuhly. Přejel jí prs-ty po bříšku a jí se zadrhl vzduch v plicích. Pokračoval níž a níž, zabloudil rukou mezi její stehna a usmál se.

Pak se zničehonic narovnal a odevzdaně si povzdychl. „Po-kud tě ale nevzrušuji a kolena se ti už nepodlamují, asi bych neměl…”

Popadla ho za ruku, stáhla ho na postel a přitiskla se k němu. „Už jsem ti říkala, jak jsi zvrhlý?”

„Matně si vzpomínám, že ano,” odtušil, přitáhl ji k sobě blíž a jejich horká těla se propletla v záplavě krajek a volánu.

„Asi bych to měla opakovat častěji.” Prohnula se a ňadry se přitiskla k jeho hrudi.

„Judith,” zamumlal s tváří zabořenou do jejích vlasů. „Jak po-znáš spřízněnou duši?” „Le coup de foudre,” zašeptala a objala ho nohama.

„Le coup de foudre,” zopakoval jakoby pro sebe. Znělo to smyslně, ale teď by mu tak připadalo téměř cokoli, co by mu pošep-

tala. Obzvlášť pokud by to bylo ve francouzštině. Znal ten jazyk poměrně dobře, ale jeho mysl teď odmítala překládat. A jemu to bylo jedno.

Políbil hebké, sladké místečko na její šíji. žádná žena snad ještě nebyla rozkošnější. žádný muž snad ještě nikdy tolik netoužil po ženě. žádná těla se k sobě snad ještě nehodila tak dokonale, jako by byla stvořena jedno pro druhé.

V posledním okamžiku, než se vášeň zmocnila jeho smyslů a on už nebyl schopen vnímat nic jiného než dotyk jejího těla na svém a rostoucí touhu milovat se navěky už jen s ní, si uvědomil, co znamená le coup de foudre. Úder blesku.

4

„Ty a Warton? Warton?” Susanna zírala na Judith, jako by jí prá-vě zničehonic narostla křídla a peří, a to přímo tady, v Susannině salonku. „Můj bože, Judith, copak ses zbláznila?” „Možná ano, ale nemyslím si to.” „Zamyslela ses nad tím?”

„Nejsem si jistá, jestli dokážu myslet,” odvětila Judith a neurčitě mávla rukou. „A musím říci, že je to docela příjemný pocit.”

„Líbí se ti, že nepřemýšlíš?” zaúpěla Susanna a zvedla se ze židle. „Ale ne, to je špatné, to je moc špatné.” Přešla na druhou stranu pokoje, otevřela dvířka vysoké čínské skříňky, vytáhla z ní karafu a vrátila se ke stolu. „Ještě jsem nezažila, že bys v podobných záležitostech přestala přemýšlet. Vždy ses důkladně nad vším zamyslela, než jsi…” „Než jsem se do něčeho vrhla?” doplnila Judith vesele. Susanna se znovu posadila. „Ty ses nikdy do ničeho nevr-hala.”

Judith potlačila smích. „Tentokrát ano a musím říct, že je to velmi zábavné.” „Zábavné?” Susanna překvapeně zamrkala. „Máš v úmyslu opakovat každé slovo, které řeknu?”

„Ano. A možná i každé své,” odsekla Susanna. „To je zlé.” Naklonila se nad stůl a do šálků s čajem dolila alkohol. Pevně věřila, že při řešení jakéhokoli problému pomůže sklenka něčeho ostřejšího. A čím silnější alkohol zvolila, tím závažnější jí situace připadala. Po likéru sahala v případě nějakého nepodstatné-ho rozhodování, brandy značila vážnější problém a whisky, ať už skotskou či irskou, si šetřila pro skutečné krize. „To je moc zlé.” Judith by se vsadila, že tentokrát je v karafě whisky, a ta nejlepší, jakou Susanna má.

„Nesmysl.” Judith se opatrně napila, jen aby se utvrdila ve svém podezření, a vychutnala si příjemné teplo, které se jí rozlilo po těle. „Nechápu, co je na tom špatného.” „Já na tom nevidím nic dobrého.”

„Ale proč ne? Warton je okouzlující, přitažlivý a stejný jako všichni ostatní muži.” Jen co ta slova pronesla, věděla, že je to lež. Gideon se nepodobal žádnému muži, se kterým se kdy potkala.

„A v tom právě vězí problém. Nebo alespoň zčásti.” Susanna se dlouze napila čaje. „Jako všichni muži v podobném postavení i Warton se musí oženit a rád by si stejně jako každý druhý hlupák, který se v téhle zemi pyšní bohatstvím a titulem, našel nějakou naivní pannu, z níž by si mohl vychovat dokonalou, skromnou ženušku, jakou jsi, má milá, kdysi byla, ale už nikdy být nemůžeš.” „Výtečně. Nemám v úmyslu provdat se za Wartona ani za ni-koho jiného.” „To už jsem od tebe slyšela.”

Judith na ni znechuceně vykulila oči. „Jak něco takového můžeš říci? Měla bys nejlépe vědět, že se nehodlám znovu vdávat.” Susanna na ni vrhla otrávený pohled. „Je snadné tvrdit, jak je ti manželství lhostejné, když jsi ještě nenašla muže, který by za něj stál.” „Warton není…” „Judith,” skočila jí do řeči Susanna. „Warton mne nezajímá. Mám strach o tebe. O tvé srdce.”

„O mé srdce?” Judith se zasmála. „Mé srdce je v naprostém bezpečí.”

„Ještě s žádným mužem ses nepomilovala tak brzy. Vždyť se téměř neznáte.” „Už ho znám o moc lépe,” bránila se Judith.

„Kolik milenců jsi měla od Lucianovy smrti? Tři? Nebo čtyři, pokud bys počítala i lorda Lovetta.” Susanna se zamračila. „Počí-táš i lorda Lovetta?”

„To záleží na tom, koho považuješ za milence. V nejužším slo-va smyslu bych ho ze seznamu musela vyloučit.”

„Jistě, objevil se onen neočekávaný problém s jeho ženou, o níž nikdo nevěděl.” Susanna popuzeně pohodila hlavou. „Je mrzuté, když se něco takového stane.”

„Bylo to politováníhodné.” Judith si vybavila pohlednou tvář světlovlasého vikomta s veselýma očima. Ještě stále byla vděčná za to, že zjistila, že je ženatý, dříve, než se nechala zlákat do jeho lože. Za svůj život poznala až příliš mnoho žen zlomených nevěr-

ností svých manželů, než aby chtěla sama být příčinou takového neštěstí. „Bývali bychom spolu prožili pěkné chvíle. Byl naprosto okouzlující.” „Stejně jako Warton, u něhož mi to ale nejde na rozum.”

Judith na ni vrhla rozhořčený pohled. „Musíš přece uznat, že je víc než pohledný. Ty jeho tmavé vlasy a oči. A když k tomu připočteš, jak je sebevědomý a zkušený, můžeš být ráda, že se ti nepodlomí kolena, jakmile se na tebe podívá a usměje.” „Ach bože,” zamumlala Susanna. „Je vysoký…” „Ty jsi malá. Každý ti připadá vysoký.”

„Má pěkná široká ramena…” Najednou si vzpomněla, jak se svalnatou hrudí tiskl k jejím ňadrům. Jak se mu prsty zaryla do vypracovaných hýždí. Jaké to bylo, cítit ho v sobě…

„Jistě, jistě, je přitažlivý.” Susanna nad Judithiným výčtem mávla rukou. „Ale nehodí se pro tebe.”

„Říkáš to, jako bych s ním měla strávit zbytek života. To ne-mám v plánu. Jde o dočasnou záležitost. Ale řekni mi,” pokračovala Judith s povzdychnutím, „z jakého důvodu, krom skutečnosti, že se bude chtít oženit, se pro mě nehodí?” „Tobě se líbí vtipní, zábavní muži. Jako lord Helmsley. Všichni jsou…,” na okamžik se zamyslela, „neškodní, alespoň pokud jde o citové závazky, poněvadž je nebereš vážně. Už dlouho tě sleduji, Judith, a přestože si to žádný z oněch mužů neuvědomil, pokaždé jsi hlavní slovo měla ty.” To byla pravda a Judith si to uvědomila už před lety. Přiznat si

svou panovačnost bylo ale něco docela jiného, než se z ní vyzpovídat někomu jinému. „Jak to souvisí s lordem Wartonem?”

„Lord Warton je chladný, bezcitný, povýšený. Arogantní.” Susanna nakrčila nosík. „Sarkastický. A přespříliš vážný.”

Judith na ni vykulila oči. „Jak to můžeš říct? Nic o něm ne-víš.”

„Ale vím. Neznám ho osobně, ale…” Povzdychla si. „Když máš tolik sourozenců jako já, dozvíš se spoustu věcí o mnoha lidech.”

„Víš tedy o jeho manželství?” zeptala se Judith nevinným tó-nem, který neladil se závažností otázky.

„Vím jen, že byl ženatý sotva pár dní. Utekli spolu, jestli se nemýlím.” Susanna se na chvíli odmlčela. „Je to už dávno, možná deset let. Příliš se o tom nemluvilo. Pokud si dobře vzpomínám, jeho vyvolená byla už zasnoubená s někým jiným. Ona a lord Warton utekli, ale objevili je záhy po obřadu, který byl okamžitě zrušen. Brzy se provdala za svého snoubence.” Okamžik přemýšlela. „Její jméno si bohužel nedokážu vybavit.” „A?”

„A to je vše, nač si vzpomínám, snad kromě toho, že se lord Warton potom nějakou dobu choval velmi nepřístojně.” „Tvrdí, že se napravil,” zamumlala Judith.

„Možná. Nebo je jen diskrétnější, což se patrně dá považovat za jistou nápravu.” Opět na okamžik zmlkla. „Přiznávám, že ho neznám osobně. A hádám, že je jen málo takových, kteří to štěstí mají. Ale vím jistě, že je až příliš opatrný. Působí na mne jako muž,

který má své emoce pevně pod kontrolou. Ani trochu se nepodobá mužům, jaké si obvykle vybíráš, a není ani trochu zábavný. Nedokážu si představit, že by mohlo být příjemné… trávit čas v jeho společnosti.” Judith na ni vrhla potutelný úsměv. „Zdání může klamat.”

„Můj bože,” vydechla Susanna. „Prosím, nesnaž se mi namlu-vit, že to bylo úžasné.”

„Jak chceš. Ale bylo.” Judith jí věnovala úsměv, který prozrazoval daleko méně, než ve skutečnosti cítila. Susannina reakce na její pletky s lordem Wartonem ji překvapila a poněkud šokovala. K žádnému jejímu vztahu její přítelkyně ještě neměla takové výhrady. Susanna byla přibližně o rok starší než Judith a provdala se za bratrance Judithiny matky tak vzdáleného, že se téměř nemohly považovat za příbuzné. Jejich manželé zemřeli necelý půlrok po sobě, ani jedna z nich neměla děti a sdílená ztráta upevnila jejich přátelství, jež se s přibývajícími lety neustále prohlubovalo. Obě ženy žily rušným společenským životem, ale zatímco Judith volila mnohadenní večírky na svém venkovském sídle, návštěvy literár-ních kruhů a příležitostné plesy, Susanna dávala přednost hudebním soaré a přednesům poezie, při nichž vystupovali její milovaní a početní příbuzní. Nic jiného si nepřála tolik, jako vychovávat své vlastní ratolesti. Pocházela z početné a velmi plodné rodiny a

Ju-dith její členy pozorovala zpovzdálí, se závistí a vděčností zároveň, že sama nemá rodinu, o které by mohla vyprávět. Samozřejmě kromě Susanny, jež pro ni byla sestrou, kterou nikdy neměla.

Naše přítelkyně se neshodly, ani pokud šlo o muže. Susanna byla rozhodnutá znovu se provdat, ale teprve až nalezne něko-ho, kdo jí dokáže rozproudit krev v žilách stejně jako Charles, její zesnulý manžel. Jakmile by někoho takového potkala, bez váhání by mu nabídla svou ruku i své tělo či naopak. Do té doby netoužila sdílet lože s žádným mužem. Judithiny flirtíky a dobrodružství nicméně sledovala s nemalým zájmem a až dosud v nich svou přítelkyni bezvýhradně podporovala.

Susanna vyprázdnila svůj šálek a dolila ho stejnou měrou čaje a whisky. Očividně se domnívala, že si to situace žádá. Usrkla si, postavila šálek na stůl a pak si přisedla k Judith na divan. „Moje drahá Judith,” začala a chytila Judith za ruku. „Sestřenko.” Judith se připravovala na nejhorší. Susanna jí nikdy neříkala sestřenko, pokud nenastala skutečná krize. „Obávám se, že nejsi schopná vidět to, co máš přímo před sebou.” „Opravdu?”

„Ano, drahoušku, musíš čelit faktům. Pustila ses do vztahu…” „Vrhla jsem se do něj?” napověděla jí Judith.

„Přesně tak,” přikývla Susanna. „Vrhla ses do něj bez rozmyslu. Vždycky ses důkladně rozmyslela, než sis někoho pozvala do postele, a pokud jsi to tentokrát neudělala, znamená to mnoho.”

„Nesmysl.” Judith se jí pokusila vykroutit, ale Susanna ji držela pevně. „A navíc, všichni muži si museli… zasloužit tu čest trávit čas ve tvé společnosti. Každému intimnějšímu setkání muselo předchá-zet patřičné dvoření.”

„To zní poněkud předvídatelně,“ poznamenala Judith rozmrzele. Nebyla si jistá, zda se jí zamlouvá, že právě tato část jejího života je tak jednotvárná.

„Předvídatelné asi tak jako všechny tance. Každý má své kro-ky, které se musíš naučit a jimiž se řídíš. Nemůžeš jen tak pole-tovat sem a tam, jak se ti zlíbí, nebo, bože chraň, úplně na kroky zapomenout a přeskočit rovnou k závěrečné piruetě.” „Ne?”

„Ovšemže ne. Kdyby to tak každý dělal, všichni by se potá-celi na parketu a vráželi by do sebe. Z tance by zůstal jen chaos. Anarchie.” Judith povytáhla obočí. „Anarchie?”

„A někdo by se mohl zranit.” Susanna pohlédla na svou přítelkyni. „Mohlo by mu to zlomit srdce.” Judith se zasmála. „Nehodlám si nechat zlomit srdce.”

„To nehodlá nikdo. Většinou se to stane, když to nejmíň čekáš. Když odhodíš veškeré rozumné chování a… vrhneš se do

něčeho bez rozmyslu!” „Nemyslím si…”

„Už jsme se shodly, že teď nemyslíš vůbec. Nechala ses unést emocemi, vzrušením, vášní a, ano, dokonce chtíčem.” Susanna si povzdychla. „Nevyčítám ti to a musím souhlasit, že je pohledný a okouzlující, ale už jenom skutečnost, že ses tak nechala unést, je známkou toho, jak moc je to nebezpečné.” „Ale…”

„Ještě nikdy ses nenechala unést. Vždy sis zachovala chladnou hlavu.” „Přesto…”

„Věř mi, zamiluješ se do něj a on ti zlomí srdce, protože tě opustí kvůli nějaké naivní panně.” „Nikdo mne neopustí,” ohradila se Judith. „Shodli jsme se, že jakmile jeden z nás bude chtít, může vztah bez nejmenších výčitek ukončit. A pak už k sobě nebudeme mít žádné závazky. Vlastně oba chceme i nadále zůstat přáteli.”

Susanna na ni vrhla pochybovačný pohled. „Nemůžeš se přátelit s mužem, kterého jsi milovala.” Judith pohrdlivě odfrkla. „Nemám v úmyslu zamilovat se.”

„Má nejdražší přítelkyně. Nezapomínej, že tvá dobrodružství celou dobu sleduji…” „Lovett se nepočítá,” namítla Judith.

„V tomto případě ano, navíc jsem tě nikdy neviděla v takovém

stavu jako nyní. To, jak se chováš, jak vypadáš, jak mluvíš.” Susanna zarmouceně pohodila hlavou. „To všechno mi napovídá, že jsi nebezpečně blízko tomu, aby ses zamilovala.”

„Snad si uvědomuješ, že mne ještě tak docela nepřešla chuť skoncovat s tvým životem.” Gideon seděl ve svém obvyklém křes-le v pánském klubu se dvěma ze svých nejstarších přátel a vychutnával si prvotřídní brandy.

„Nesmysl,” zasmál se markýz z Helmsley, Jonathon Effington, a ještě pohodlněji se uvelebil v křesle. „Byl to pouhý žert, a k tomu po čertech povedený.” „Sám to musíš uznat, Wartone,” přizvukoval mu Norcroft.

„Nic takového dělat nemusím,” odvětil mu Gideon a znovu obrátil pozornost k Helmsleymu. „Zvažoval jsem střelnou zbraň, ale obávám se, že taková smrt by byla příliš rychlá a bezbolestná. Rád bych tě viděl trpět.” Gideon se na přítele mile usmál a zamyšleně zatočil svou sklenkou. „Napadlo mne, že bych tě mohl uškrtit.” Helmsley se rozesmál. „Ale no tak, vždyť to bylo vtipné.” Gideon po něm střelil pohledem. „Připadal jsem si jako hlu-pák.” „Jak sis připadal není vůbec podstatné,” usmál se Helmsley. „Co na to říkala Judith?” Gideon odevzdaně vzdychl. „Pobavilo ji to.”

„Tak vidíš. Věděl jsem, že přesně takový žert se jí bude líbit.” Helmsley zavrtěl hlavou. „Něčeho ale přece jen lituji.”

Gideon na něj tázavě pohlédl. „že jsi ze mne udělal naprostého nekňubu?”

„Toho nelituji vůbec,” zasmál se Helmsley. „Jenom mne mrzí, že jsem u toho nemohl být.” Lokl si brandy a vrhl na Gideona zkoumavý pohled přes okraj sklenky. V očích mu pobaveně svítilo. „Udělal jsi na Judith dojem svou pozorností?” „Ano,“ odvětil Gideon a proti své vůli se musel usmát. „Navíc byla velmi ráda, že se jí orchidej v pořádku vrátila.” „To jsem si myslel.” Helmsley znovu upil ze své sklenky. „Mohu se zeptat, jak proběhl zbytek večera?” „Jistě.”

„Chápu.” Norcroft se usmál. „Vždycky sis počínal velmi diskrétně i před nejlepšími přáteli.” „Zejména před nimi,” opravil ho Gideon.

„Takže se uvidíte znovu?” zeptal se Helmsley jakoby mimochodem.

Gideon potlačil úsměv. Helmsleyho očividně zajímalo, co všechno se předchozího večera odehrálo, a kdyby se jednalo o jinou ženu než Judith, patrně by se na to i bez okolků otázal. Gideon mu to musel připočíst k dobru, byť to nebylo nijak překvapivé. Helmsley byl dobrý člověk a ještě lepší přítel, stejně jako Norcroft. Gideon jim to nikdy neřekl, ani to neměl v úmyslu, ale v skrytu duše byl přesvědčen, že za svou nápravu vděčí právě jim. Oba poznal již ve škole, ale přátele se z nich stali až o mnoho let později. V době, kdy dobré přátele potřeboval nejvíc.

Celý rok po svém nešťastném sňatku vedl Gideon život tak divoký, že by zlomil i ty nejhouževnatější povahy. Potácel se v temném světě zahaleném v dýmu a v pachu alkoholu. Prohrá-val ohromné sumy u herních stolů, aniž by si toho všímal či se tím znepokojoval. Poznal víc žen, než o kolika se většině mužů jenom sní, jména, jež nikdy předtím neslyšel, tváře, na které rychle zapomínal. Byl by si býval docela zruinoval život a nadobro zničil pověst, nebýt toho, že se nakonec odvrátil od zámožné londýnské společnosti. Nenavštěvoval plesy, večírky ani setkání, jež se hemžily dychtivými matrónami, toužícími provdat své dcery za zámožné vikomty. Jistou dobu se pohyboval v londýnském pod-světí v East Endu poblíž doků, v Southwarku, v Sedmi Cifernících a v dalších pochybných čtvrtích, o nichž se v lepších kruzích málokdy hovořilo a nikdo se do nich neodvážil vkročit po setmění. Nejednou ho tam okradli a zbili.

Právě v jedné z těchto vykřičených čtvrtí se znovu setkal s Helmsleym a Norcroftem. Pokoušeli se vyhrát jistou nesmyslnou sázku uzavřenou s Cavendishem, jenž měl protentokrát dostatek rozumu na to, aby se jejich výpravy nezúčastnil, a právě se zapletli do potyčky s několika rváči. Ani po letech se nedokázali shodnout, kdo koho zachránil, zatímco Cavendish pokaždé litoval, že o tako-vé dobrodružství přišel. Na Gideona měla tato příhoda nečekaný účinek. Setkání s muži jeho postavení na takovém místě ho přivedlo k nepříjemnému prozření, jak hluboko sám klesl. Když

se ten večer vrátil domů, zničehonic si položil otázku, jak mohl dopustit, aby mu nešťastná láska tak zničila život. Zabýval se jí celé tři dny, zatímco byl zamčený ve svých pokojích. Když z nich znovu vyšel, mysl mu již nezatemňoval alkohol ani neopětovaná láska. Navázal na svůj život přesně tam, kde se od něj odklonil. A pokud byl o poznání cyničtější a jeho chování nebylo tak uhla-zené, pokud měl někdy ostřejší jazyk, než by situace vyžadovala, nebylo se čemu divit. Změnil se. O dva roky později si nicméně povšiml, že společně s Helmsleym, Norcroftem a Cavendishem pravidelně navštěvují tytéž kluby, účastní se týchž společenských událostí a vlastně se pohybují v tomtéž světě. Stali se přáteli a už jimi zůstali.

„Rád bych se s ní vídal tak často, jak jen to bude možné,” odpověděl teď svému příteli. Chtěl ji vidět každý den, pokud bude moci, a každou noc bez ohledu na cokoli.

„Měl bys vědět, že ji považuji za svou přítelkyni,” prohlásil Helmsley věcně. „Mám to na paměti.”

„Proto se tě musím zeptat na tvé úmysly,” pokračoval Helmsley se zdánlivou lhostejností, ale v očích se mu objevil vážný výraz. Norcroft si odkašlal.

Gideon na Helmsleyho vrhl tázavý pohled. „Na mé úmysly?” „Ano,” přikývl jeho přítel.

„Ale no tak, Effingtone,” ozval se Norcroft. „Jsi přece její býva-lý milenec, ne otec.”

Helmsley na něj nevzrušeně pohlédl. „Jsem její přítel a to s sebou nese jistou zodpovědnost.”

„Jsi také můj přítel,” poznamenal Gideon. „Neměl by ses zeptat i jí, jaké má úmysly se mnou?”

„O to se v mém případě nikdy nezajímal,“ ozval se Norcroft a posmutněle zavrtěl hlavou. „Takovou lhostejnost mu asi nikdy nedokážu odpustit.” Helmsley mu nevěnoval pozornost. „Pokud by se stalo…”

„Mohu ti říci, jaké úmysly jsem měl včera.” Gideon na něj vrhl šibalský úsměv. „A jaké mám dnes.” „Opravdu?” Helmsley tázavě povytáhl obočí.

„Oba se chceme vídat tak dlouho, dokud se nám to bude líbit.”

„Ach tak.” Helmsley nad jeho odpovědí okamžik přemýšlel a pak se zhluboka nadechl. „Jsou jisté věci, jež bys měl o Judith vědět.”

„Raději bych na ně přišel sám,” odvětil Gideon. Vzpomněl si na to, jak se k němu v zápalu vášně tiskla, jak jí zářily oči, jak cítil divoký tlukot jejího srdce na své hrudi.

„Jistě, to chápu,” poznamenal Helmsley suše. „Nemám na mysli nic intimního.” „Díky bohu,” ucedil Norcroft.

Helmsley se na okamžik odmlčel, jako by uvažoval nad svý-mi slovy. „V Judith se skrývá daleko víc, než se na první pohled zdá.”

„Co jsem poznal na první pohled, mi úplně stačí,” zasmál se Gideon. „Judith Chesterová je patrně ta nejsamostatnější žena,

jakou jsem kdy poznal, nadto je nádherná a naprosto rozkošná.” Upil ze sklenky brandy. „Víte, že pro náš vztah určila jistá…, nemohu to nazvat jinak než pravidla?” Norcroft potlačil výbuch smíchu. „Pravidla?”

„Pravidla?” opakoval Helmsley zamračeně. „Mně o žádných pravidlech neříkala.” To proto, že se s tebou nevrkla do postele tak rychle jako se mnou. Gideon se usmál, ale neřekl nic.

„Pravidla?” Helmsley nevěřícně zavrtěl hlavou. „To by mne zajímalo…, ale to je teď asi vedlejší. Jak jsem již říkal, Judith je jiná, než se zdá. Velmi si střeží své soukromí a mám pocit, že ve skutečnosti není tak bezstarostná, jak předstírá. Za ta léta jsem měl možnost poznat něco z její skutečné povahy a myslím, že není tak silná, jak by se mohlo zdát.” „To není téměř nikdo,“ poznamenal Norcroft.

Helmsley se pozorně zadíval na Gideona. „Co víš o jejím manželství?”

Gideon pokrčil rameny. „Pouze to, že věří, že s manželem byli spřízněné duše.”

„To jsem si myslel, byť se mnou o něm nikdy nemluvila.” Helmsley na něj vrhl překvapený pohled. „A skutečnost, že se svěřila právě tobě…”

„Byla to jen bezvýznamná poznámka,” odtušil Gideon a mávl nad tím rukou. „Nic podstatného.” Přesto pro něj v Judithině přiznání bylo cosi znepokojujícího. „Budiž tedy.” Helmsley se zdál poněkud vyvedený z míry. „Když jsme s Judith byli… spolu, snažil jsem se o jejím manželovi něco zjistit…”

Norcroft se na něj udiveně podíval. „A ona to strpěla?”

„Nikdy se to nedozvěděla a doufám, že ani nedozví.” Významně pohlédl na Gideona. „Je to jasné?” Gideon přikývl.

„Judith se provdala za barona Chestera v necelých sedmnácti letech. Nebyl o moc starší, přesto už zdědil titul a velký majetek. V té době se říkalo, že se do sebe zamilovali na první pohled. Nechali se oddat velmi brzy.” Helmsley se napil brandy. „Rok nato zemřeli Judithini rodiče.” Gideon svraštil obočí. „Oba?”

Helmsley přikývl. „Neštovice, nemýlím-li se. Zanechali jí sluš-né jmění, ale Judith už neměla nikoho jiného než svého manžela.” Helmsley se na okamžik odmlčel a pak pokračoval. „Podle toho, co jsem slyšel, to byl pěkný podivín. Považoval se za básníka. Neměl žádnou rodinu, snad kromě sestry, pokud se dobře pamatuji. Čas-to pořádali velkolepé večírky, ale proslýchalo se, že Chester často upadá do trudnomyslnosti. Tři roky po svatbě zemřel.” „Jak?” zajímalo Norcrofta.

„Myslím si, že při jakési nehodě, ale nikdo nic přesnějšího nevěděl, alespoň ne nikdo, s kým jsem hovořil.” Helmsley pokrčil rameny. „Vše, co vím, jsem se dozvěděl od žen v naší rodině. Pokud se objeví nějaký klep nebo pikantní historka, určitě před nimi nezůstanou utajeny. Prozradily mi několik drobností, které nasvědčují tomu, že Chester si buď velmi cenil svého

soukromí…” „Jako jeho žena,” poznamenal Gideon. „Nebo s jejich manželstvím bylo něco…” Helmsley zaváhal. „v nepořádku.” „V nepořádku?” Norcroft se zamračil. „Co tím myslíš?”

„Něco nebylo v pořádku s Chesterem?” Gideon si netrpělivě poposedl. „Chceš říct, že byl nemocný?”

„Nevím. Jen mne to napadlo, nic víc,” odvětil Helmsley a pohlédl na Gideona. „Judith o něm nikdy nemluví.”

„Už to je velmi podivné.” Gideon se zamyšleně opřel. „Dalo by se předpokládat, že zamilovaná žena se o svém zesnulém manželovi čas od času zmíní.”

„Pokud na něj ovšem nechce zapomenout,” prohlásil Helmsley a významně pozvedl sklenku.

„Nebo pokud si nechce zachovat vzpomínky, o něž se nechce s nikým dělit,” dodal Norcroft.

„Možná.” Helmsley pokrčil rameny. „Po jeho smrti nechala postavit ten skleník. Vždy jsem měl dojem, že veškerou lásku, kte-rou chovala ke svému manželovi, přenesla na své květiny.” „Pravděpodobně.” Gideon se znovu pohodlně usadil. „Judith je velmi vášnivá žena. Je to patrné ve všem, co dělá. Ale stále ještě nechápu, proč podle tebe není taková, jaká se zdá.”

„Sám si nejsem jistý.” Helmsley vyprázdnil sklenku brandy a podal ji procházejícímu číšníkovi, který ji ihned vyměnil za plnou. Jednou z největších výhod soukromých pánských klubů bylo, že personál znal přání jejich členů snad ještě dříve než gen-

tlemani samotní. „Víš, Gideone, ženám většinou připadám naprosto okouzlující.” Gideon se zasmál. „A také skromný.” „Judith a já jsme spíše velmi dobří přátelé než cokoli jiného.” „Bezpochyby proto, že jsi tak okouzlující,” rýpl si Norcroft.

„Nejspíš.” Helmsley si povzdychl. „Avšak když jsme ještě byli něčím víc než přáteli… nikdy mě…, nikdy jsme…, chci říci, že já ano, ale ona očividně ne…” „Co se nám snažíš říct?” zeptal se Gideon pomalu.

Helmsley odevzdaně pokrčil rameny. „Přes všechen svůj šarm musím říci, že mé city k ní byly o poznání hlubší než její city ke mně.” Norcroft povytáhl obočí. „Ty ses do ní zamiloval?”

„Do Judith se svým způsobem zamiluje každý.” Helmsley nad Norcroftovou otázkou mávl rukou. „Ale já ne, tedy, ne úplně. Ona si uvědomila, k jaké pohromě by náš vztah vedl, a tak ho ukončila, nebo tak mi to alespoň vysvětlila. A řekla mi to způsobem tak roz-tomilým, že jsme od té doby přáteli a příležitostně i něco víc.” Gideon na něj vrhl překvapený pohled. „Ty ji stále miluješ?”

„Možná je to zvláštní, ale trochu asi ano a nejspíš vždy budu.” Helmsley se usmál. „To by se ovšem má choť neměla dozvědět, jak jistě chápete.”

„Takovou zprávu by nepřijala moc dobře.” Norcroft se ušklíbl. Helmsley si před nedávnem vzal jeho sestřenku a nepochybně

šlo o sňatek z lásky, pokud člověk na něco takového věřil. Bůh mu pomoz.

„Nejsem si jistý,” pronesl Gideon váhavě, „zda jsem to správně pochopil. Myslíš si, že Judith je jiná, než se zdá, jen proto, že nepodlehla tvému kouzlu?”

„Ne. Myslím, že se zdráhá podlehnout kouzlu jakéhokoli muže. Snad se bojí dát najevo své skutečné city.” „Já ale pořád ještě nechápu…”

„Neprozradil jsi mi, co se stalo včera večer, a jakkoli je to obdi-vuhodné, tvé mlčení mi prozradilo víc, než si myslíš. Nikdy se nestalo, že by si Judith s někým začala tak brzy.” Gideon si ho podezíravě prohlížel. „Takže?”

„Takže se obávám,” - Helmsley na něj zpříma pohlédl - „že bys jí mohl zlomit srdce.”

„Nesmysl,” ohradil se Gideon. „Nelámu ženám srdce. A krom toho, Judith mi velmi jasně vysvětlila, kam v našem vztahu hodlá zajít. O srdci se nezmínila ani slůvkem. A ani nečekám, že by to někdy udělala.” „Ovšem nemůžeš si tím být jistý.” Norcroft zavrtěl hlavou. „Takovéto záležitosti žijí svým vlastním životem.”

„Ale já si jistý jsem, Jonathone.” Gideon odhodlaně pohlédl na svého přítele, jako by mu říkal, že žádné pochyby nemá a že by nikdo jeho slova neměl chápat jinak. „Domnívám se, že pokud jsi našel lásku a žiješ v dokonale šťastném manželství s nádher-nou ženou, je to malý zázrak a já ti přeji to nejlepší. Někteří z nás to štěstí zatím neměli a možná nikdy mít nebudou. Nevěřím, že jsem” - na okamžik se zarazil - „zrozený k takové lásce, jakou

jsi nalezl ty. Za nějakou dobu se seznámím se skromnou, dob-ře vychovanou mladou dámou, jež mi bude dobrou manželkou, a zajistím rodu dědice, jak mi povinnost nakazuje.

A pokud jde o Judith, možná je tím nejlepším, co mne kdy potkalo. Mám v úmyslu užít si každý okamžik, který budu moci strávit v její společnosti. Ale není to nic víc než příjemné zpestření. A až skončí, zůstanou mi vzpomínky natolik výjimečné, že s nimi budu moci žít až do konce svého spořádaného a slušného, byť poněkud usedlého a jednotvárného života.”

„Dobrý bože, úplně jsem se mýlil.” Helmsley zaraženě hleděl na Gideona.

„Troufám si tvrdit, že ses dnes spletl již mnohokrát a zítra tě čekají ještě větší překvapení.” Gideon pomalu převrátil oči v sloup. „Co přesně jsi měl na mysli?” Helmsley a Norcroft si vyměnili významné pohledy.

„O Judithino srdce jsem se bál zbytečně,” odvětil Helmsley a po tváři se mu pomalu rozlil úsměv. „To tvoje srdce je v sázce.”

5

„Nezavrhuj mě, Fébe! Nedělej to! Říkej mi: nechci tě! Leč neří-kej to s takovou zlobou!”

Shakespearova slova volně plynula a vznášela se nad scénou, ale Judith je stěží dokázala vnímat. Seděla vedle Gideona v soukromé lóži a co chvíli pohledem zabloudila k jeho profilu skryté-mu v přítmí sálu. Na pódiu se pomalu blížila k přestávce zdařilá inscenace komedie Jak se vám líbí. Zamotaný příběh několika mile-neckých dvojic bloudících lesem však Judithinu pozornost přilá-kat nedokázal.

Od jejího minulého setkání s Gideonem uplynuly dva dny. Ovšemže by každou jejich minutu raději strávila v jeho společnosti, ale jakýsi hlásek, který nikdy předtím neslyšela, jí zabránil, aby mu poslala vzkaz nebo, nedej bože, aby ho sama navštívila. Potřebovala trochu času, aby si ujasnila, k čemu mezi nimi došlo. Doposud se nad tím příliš nezamýšlela, takže se nebylo čemu divit. Přestože jí poslal květiny a pozval ji na dnešní večer do divadla, sám se neukázal. Rozzlobilo ji to a potěšilo zároveň a přivedlo na myšlenku, že možná i on potřebuje nějaký čas, aby se zamyslel nad tím, co se mezi nimi stalo. Nebo jestli toho nelitu-je. Její vlastní úvahy byly samozřejmě ovlivněné Susanninými poznámkami.

„Prosím vás, nezamilujte se do mne! Než v opilosti daný slib jsem falešnější.”

Judith musela přiznat, že ať se už mezi ní a Gideonem děje cokoli, je to jiné než kdykoli předtím. Jonathon byl jejím prvním milencem, tři roky po smrti jejího manžela. Jejich poměr netrval dlouho, podobně jako další její vztahy. V následujících letech se s Jonathonem několikrát pomilovali, ačkoli si už ani nevzpomínala, kdy to bylo naposledy. Několik let, pomyslela si a najednou si uvědomila, že všechny ty předehry, ty tance, jak je diskrétně nazvala Susanna, trvaly vždy déle než samotný vztah. Popravdě si nedokázala vybavit jediného muže, s nímž by se pomilovala více než dvakrát či třikrát, než vztah taktně ukončila. Zatím ještě nikdy nešlo o nic vážného.

A nevzpomínala si, že by s kterýmkoli jiným mužem chtěla být ve dne v noci. „Láskou není, než láska na prvninké pohledění.“

Ať už se mezi nimi dělo cokoli, k lásce na první pohled to mělo blíže než vše, co zažila. Bezpochyby v tom byl chtíč, nezvladatelný chtíč, jaký nikdy nepoznala, ale přesto chtíč. Ať už to bylo čímkoli, Gideon v ní cosi probudil. Cosi primitivního, nenasytného a mož-ná i trochu hříšného. Možná animální vášeň či nenasytnou

touhu, ale lásku? „To je naprosto směšné,” řekla si pro sebe.

Gideon se k ní naklonil, a zatímco se díval na jeviště, tiše promluvil. „Jistěže je to směšné, je to komedie.” Judith se zhrozila. Copak to vyslovila nahlas?

Gideon se na ni podíval a přidušeně se zasmál. „Tak špatná přece není. Jenom musíš přistoupit na Shakespearovu hru a jednoduše se nechat bavit.”

„Jistě.” Chabě se usmála. „Máš pravdu. Na to jsem docela zapomněla.” Gideon si ji pozorně prohlížel. „Jsi v pořádku?”

„Ano. Opravdu.” Věnovala mu zářivý úsměv. „Skvěle se ba-vím.”

„Já také.” Uchopil ji za ruku a jemně ji stiskl. Při jeho dotyku se jí zastavil dech.

O chvíli později se sálem rozlehl potlesk a opona spadla, začala přestávka. Gideon z Judith nespouštěl oči a na rtech mu hrál roz-tomile zmatený úsměv. „Na co myslíš?”

„Myslím na to, že nemám nejmenší tušení, jak jsem se zde ocitla, ale jsem za to neskonale vděčná.” Zvedl její ruku ke rtům a lehounce ji políbil, přitom ji však neustále sledoval. „Ani já bych teď nechtěl být nikde jinde, ani s nikým jiným.”

„Něco tak roztomilého už jsem dlouho neslyšela,” odvětila Judith s předstíranou škádlivostí. „Ale já říkám roztomilé věci v jednom kuse. Měla by sis na to zvyknout.”

Odolala pokušení vykroutit se mu. „Uvědomuješ si, doufám, že na nás celé divadlo zírá.”

Při její poznámce se narovnal, ale nepustil ji. „Domnívám se, že všichni muži, kteří tu dnes jsou, by mi bez váhání podřízli hrdlo, jen aby se dostali na mé místo.” Judith se zasmála. „A co ženy?” „ženy by patrně stejně ochotně provedly totéž tobě.” Povytáhla obočí. „Aby mohly být s tebou?” „Skromnost mi zabraňuje přitakat, ale…”

Věnoval jí významný úsměv, při němž by skutečně každá žena z masa a kostí dozajista omdlela. „Kdybych tě teď políbil, vsadím se, že přítomné ženy by s radostí zabíjely, jen aby mohly být na tvém místě.”

„Kdybys mne teď políbil, vznikl by z toho obrovský skandál.”

„Máš pravdu,” odvětil a věnoval jí další z oněch smyslných úsměvů, z nichž se jí podlamovala kolena. „Ale ten polibek by za to nepochybně stál.”

Judith ale zavrtěla hlavou. „Neboj se, klepů si užiješ víc než dost. Stačí, že jsme se spolu ukázali na veřejnosti.”

„Měl jsem pocit, že ti klepy nevadí. Myslel jsem, že se ti líbí, jakou máš pověst.”

„Líbí, má pověst mi nevadí,” odpověděla rychle a pak si povzdychla. „Možná trochu. žiji jen podle svého a za to musím zaplatit. Společnost není příliš tolerantní k těm, kteří se neřídí její-mi pravidly.”

„Avšak ty se chováš velmi diskrétně a ještě se ti nestalo, že bys na porušování oněch pravidel doplatila.”

„Ne, měla jsem štěstí.” To byla pravda. Společnost ji nezavrh-la z několika důvodů. Nejdůležitějším byla samozřejmě diskrétnost jejího počínání. Navíc byla vdova, což s sebou přinášelo jisté výsady. Nikdy se vědomě nezapletla s ženatým či zasnoubeným mužem. A měla velké jmění. Pokud má člověk takový majetek, společnost mu daleko snadněji odpustí lecjaký hříšek. „A rozum.” Usmála se. „Bezpochyby.”

„Znovu a znovu se přesvědčuji, že jediné, co mne dokáže za-ujmout tolik jako krásná žena, je žena stejně inteligentní, jako je půvabná.”

„Ty lháři.” Zasmála se. „Nesnesl bys, kdyby ti nějaká žena v čemkoli oponovala.” Lehce sebou trhl. „To je od tebe poněkud kruté.” Usmál se. „Kruté, leč pravdivé.” Na okamžik ztichl. „Přiznávám, že mne inteligentní, nezávislé ženy nikdy nepřitahovaly. Ovšem než jsem poznal tebe.”

„Jsi až příliš laskav.” Zhluboka se nadechla. „Neustále mne překvapuje, jak špatně jsem tě odhadla.”

Gideon zalapal po dechu. „Ty sis nemyslela, že dokážu být milý?”

„Naopak, ani slepá, a k tomu mrtvá žena by nemohla přehléd-nout, jak jsi milý,” odtušila suše. „Ale měla jsi za to, že jsem arogantní.” Teskně si povzdychl. „Docela mne trápilo, že máš takové mínění.” „Nepovídej,” odvětila. „Sám jsi přiznal, že to tak není.”

„Máš pravdu. Neměl bych být tak upřímný.” Naklonil se blíž. „Co si o mně ještě myslíš?” Trošičku se zamračila. „Chceš slyšet o svých chybách?”

„Dobrý bože, to ne. O svých chybách toho vím víc než dost. Prozraď mi, jak moc ses ve mně mýlila.” Pohlédl jí do očí, jako by v nich hledal něco velmi, velmi hříšného. Nebo něco zvláštního.

Náhle se atmosféra mezi nimi změnila. Samotný vzduch kolem nich jako by dýchal příslibem, očekáváním a touhou. Judith cítila divoký tlukot svého srdce. „Myslela jsem, že jsi chladný.”

„Naopak, jsem výjimečně vášnivý,” pronesl hlubokým, svůdným hlasem. Nasucho polkla. „Byla jsem přesvědčená, že jsi odměřený. Re-zervovaný.” Naklonil se ještě blíž. „Jsem přítulný jako štěně.”

„To není pravda,” zasmála se. „Ale jsi velmi zábavný. To jsem nečekala. Nečekala jsem, že mne dokážeš rozesmát.”

„Mám radost, když se mi tě podaří rozesmát.” V jeho očích teď ale po smíchu nebylo ani stopy. Naklonil se těsně k ní. Jejich rty teď dělilo sotva pár centimetrů. „Když vzdycháš rozkoší.” Věděla, že by se mohla, že by se měla odtáhnout. Ale jeho pohled ji omá-mil, takže se nechtěla pohnout nikam jinam než ještě blíž k němu. „A vzrušením tajíš dech. A ze všeho nejvíc se mi líbí tvé

rozkošné zasténání, když…” V ten okamžik se ozvalo hlasité zaklepání na dveře lóže. Judith zčervenala a rychle se od něj odtáhla. Gideon jí věnoval sebevědomý úsměv, jako by přesně tušil, jak na ni jeho slova zapůsobila, a pomalu se narovnal. Dveře se rozlétly a do lóže jako anděl pomsty vtrhla korpulentní žena neurčitého věku a rázného vystu-pování.

„Gideone, můj drahý, nevěděla jsem, že dnes večer budete v divadle.”

Gideon se nenuceně postavil. „Ovšemže jste to věděla, tetičko Louiso. Zmiňoval jsem se o tom dnes odpoledne.”

„Muselo mi to docela vypadnout. Paměť už mi neslouží tak jako kdysi.” Dramaticky si povzdychla. „Nejsem už nejmladší, to víte.”

Gideon zavrtěl hlavou. „Je vám sotva padesát, paměť máte výtečnou a ještě se nestalo, že by vám z ní něco vypadlo.”

„Nesmysl. Paměť i tělo mne pomalu, ale jistě zrazují,” prohlásila a nastavila mu tvář. „Tak, a teď už mne konečně náležitě přivítejte, jako by vás těšilo, že mne vidíte a jako bych vás vůbec nerušila.” „I kdybyste rušila?” zeptal se a poslušně ji políbil na tvář. „Obzvlášť tehdy.” „Lady Chesterovou určitě znáte,” řekl Gideon.

„Ne, Gideone. Několikrát jsem ji viděla, ale nikdy jsme se nesetkaly.” Věnovala Judith vřelý úsměv. Ale i přes její milé vystupo-

vání měla Judith neodbytný pocit, že Gideonova tetička není tak potěšená, jak možná působí.

„Tetičko Louiso, dovolte, abych vám představil lady Chesterovou. Lady Chesterová, moje tetička, lady Radburyová.”

„Velmi mne těší,” pronesla Judith se stejnou zdvořilostí a stej-ně hranou přívětivostí, s jakou se na ni starší žena usmála. „Lord Warton o vás hovoří s velkou láskou.”

Lady Radburyová se ušklíbla. „Nedokážu si představit, že o mně Gideon vůbec mluví, natožpak s láskou.”

„Když o vás mluvím, tetičko Louiso,” poznamenal Gideon s vážností, jíž odporovaly pobavené plamínky v jeho očích, „tak jedině s láskou.” „To jen proto, že mám spoustu peněz.”

„Já také,” oponoval jí Gideon klidně a Judith měla dojem, že toto téma mezi nimi nezaznělo poprvé. „Nepotřebuji ty vaše.”

„Věčná škoda,” posteskla si lady Radburyová a zavrtěla hla-vou. „Je příšerné, když žena v mém postavení nemůže pohrozit svým příbuzným ožebračením, pokud jí ve všem nevyhoví.” Střelila po Gideonovi rozhořčeným pohledem. „Alespoň tohle potěšení byste mi mohl dopřát, Gideone.”

„Jistě, měl bych prohýřit všechen svůj majetek, abyste byla šťastná,” odtušil Gideon suše.

„To by bylo báječné a věřte, že bych to ocenila.” Lady Radburyová se usadila na Gideonově židli a pohlédla na Judith. „Nuže, buďte tak hodný a přineste nám něco k pití. Ráda bych si s lady Chesterovou promluvila o samotě.”

Gideon se na ni podíval, pak na Judith a zpět na svou tetičku. „Ne.”

„Ne?” Lady Radburyová povytáhla obočí. „Co tím chcete říct?”

„Chci říct, že to nepřichází v úvahu,” odvětil Gideon nevzrušeně. „Nemyslím, že by to bylo moudré.”

„Nebuďte směšný, chlapče. Vždyť ji neukousnu a jsem si jistá, že lady Chesterová se o sebe dokáže postarat sama.”

„To je pravda, avšak nemyslím si, že to bude nutné.” Judith vzhlédla ke Gideonovi. „Moc ráda si s vaší tetičkou popovídám. Krom toho, mně samotné poněkud vyprahlo.”

Gideon ale varovně zavrtěl hlavou. „To vůbec není dobrý nápad.”

„Nechápu, čeho se tak bojíte,” obořila se na něj lady Radburyová a pak se obrátila k Judith a lehce na ni kývla. „Obvykle se chovám naprosto slušně. Vlastně dokážu být neuvěřitelně okouzlující.”

„Doufám, že se podle toho zařídíte,” pohrozil jí Gideon. Pak se obrátil k Judith. „Jste si jistá?” zeptal se s nepatrným náznakem obav, který ji zahřál u srdce. „Ano, jsem,” odvětila a věnovala mu zářivý úsměv.

„Dobrá.” Ohlédl se na tetičku. „Chovejte se slušně,” řekl jí a pak se podíval na Judith. „Za okamžik jsem zpátky.”

„Zavřete za sebou dveře,” přikázala mu ještě lady Radburyová a dál si ho nevšímala.

Gideon ještě naposledy pohlédl na Judith a otočil se k odchodu.

„Líbí se vám představení?” zeptala se lady Radburyová, jakmile se za ním zavřely dveře.

„Velmi. Je to vskutku vyvedená inscenace,” odvětila Judith s úsměvem. Takovou zdvořilostní frázi by od lady Radburyové nečekala. Bezpochyby to však byl pouze začátek. „Shakespeara mám velmi ráda. Jak se vám líbí je jednou z mých nejoblíbenějších her.” „Opravdu?” optala se lady Radburyová pochybovačně. „Mně připadá poněkud naivní. Všechny ty řeči o lásce na první po-hled.” „Myslíte, že jsou to nesmysly?” „Jistě.” Probodla Judith pohoršeným pohledem. „Vy ne?”

„Ani v nejmenším. Myslím, že je v nich…” Okamžik hledala vhodné slovo. „Naděje, řekla bych. Příslib. A v neposlední řadě i jistý ideál.”

„Možná máte pravdu,” přikývla lady Radburyová zamyšleně. „Dnes večer vypadáte půvabně, má drahá, ostatně jako vždy.”

„To je od vás velmi milé,” odvětila Judith a přitom přemýšlela, kdy už její společnice zanechá formalit a přejde ke skutečnému důvodu této konverzace. Pokud ovšem nezačne hovořit o počasí. „Hodně toho o vás vím, přestože jsme se nikdy nesetkaly.”

Bez počasí se tedy obejdeme, pomyslela si Judith a připravila se na to, co přijde. „To je dobře, či špatně?”

„Obojí.” Lady Radburyová ji chvíli pozorovala. „Než budu pokračovat, ráda bych vám řekla, že i když jsem posledních dva-cet let vdovou, nestrávila jsem celá dvě desetiletí bez muže.”

„Skutečně?” zamumlala Judith. Něco takového nečekala.

„Máme hodně společného, vy a já. Obě jsme finančně zajištěné, takže můžeme žít podle svých představ, bez přílišných ohledů na muže. Máme výjimečné štěstí.”

Judith pomalu přikývla, ale neřekla nic. Chtěla vědět, kam lady Radburyová míří.

„Takže jak vidíte, má milá, rozumím vám mnohem lépe, než si myslíte. Přesto,” dodala s pohledem upřeným na Judith a lehce se k ní naklonila, „mám za to, že k mému synovci se ani trochu nehodíte.” „Opravdu?” pronesla Judith váhavě.

„Ano.” Lady Radburyová se znovu opřela. „Zaprvé, jste pro něj příliš inteligentní a nezávislá. Gideon potřebuje ženu, která bez jakýchkoli nároků věnuje svůj život jen a jen jemu. A ještě mu za to bude neskonale vděčná.” „Lady Radburyová, já…” „Krom toho, jste pro něj trochu moc stará.” „Stará?” „Ano.” Lady Radburyová přejela Judith přísným pohledem. „Řekla bych, že nejste o víc než jeden či dva roky mladší než on.” „Je mi sotva třicet,” bránila se Judith chabě.

„Právě to mám na mysli. Bůh je mi svědkem, že jsem se snažila najít pro něj nějakou dobře vychovanou mladou ženu, ale zatím o žádnou neprojevil sebemenší zájem. Popravdě jsem ještě

nezažila, aby mu nějaká žena učarovala, dokud nepoznal vás.” „Ale vždyť se téměř…”

„Asi před měsícem se o vás zmínil,” skočila jí lady Radburyová do řeči a zkoumavě na ni pohlédla. „Jistě, tvářil se naprosto lhostejně, jako by to pro něj vůbec nic neznamenalo, není však tak mazaný, jak si myslí, a já jsem chytřejší, než by se nadál.” Odmlčela se, jako by uvažovala nad tím, co právě řekla. „Co víte o Gideonově minulosti?” „Velmi málo.” „Slyšela jste o jeho manželství?” „Vím jen, že byl ženatý velmi krátce.”

„Bylo to pro něj příšerné období a ona byla odporné, protivné stvoření.” Lady Radburyová rozhořčeně stiskla rty. „Gideon se samozřejmě choval jako hlupák, avšak který zamilovaný muž by se choval jinak.”

„Nedokážu si představit, že by se lord Warton choval jako hlu-pák,” zamumlala Judith.

„To proto, že se od té doby velmi změnil. Mé drahé děvče, je to už víc než devět let,” povzdychla si lady Radburyová a lehce se zamračila. „Všechno se drželo v tajnosti, přesto se rozšířila spousta klevet. žádné z nich se k vám tehdy nedonesly?”

„Pokud si vzpomínám, tak ne.” Před devíti lety Judith truchlila nad svou vlastní ztrátou a krom jejího smutku ji nic jiného neza-jímalo.

„Jistě byste si je pamatovala,” usoudila lady Radburyová. „Ať tak či onak, Gideon byl tehdy přesvědčený, že se zamiloval a že ona mladá dáma jeho city opětuje. Nadto věřil, že ji zachraňuje před vynuceným manželstvím. V době, kdy se seznámili, byla již zasnoubená.” Gideonova tetička si od srdce povzdychla. „Uprchli spolu, ale její otec a snoubenec je brzy našli a manželství bylo zrušeno. Gideon byl zdrcený.”

„Já tomu nerozumím.” Judith se zamračila. „Jestli se milovali…” „O to právě jde. On ji miloval, ale ona ho jen využívala. Chtěla, aby na něj její snoubenec žárlil.” Lady Radburyová zlověstně přimhouřila oči. „Byla to zlá, zkažená potvora.”

Judith překvapeně zamrkala. „Vzala si ho jen proto, aby na něj někdo jiný žárlil?”

„Myslím, že tak daleko ani zajít nechtěla. Nevím to jistě, ale mám podezření, že měla v plánu nechat se s Gideonem chytit ještě před obřadem. Když chudákovi Gideonovi konečně došlo, jak ho využila…” Lady Radburyová znechuceně zavrtěla hlavou. „Zlomila mu srdce. Trvalo mu přes rok, než se z toho vzpamatoval.”

„To jsem slyšela,” řekla Judith tiše. Gideon se jistě musel nesmírně trápit. Bolelo ji pro něj srdce.

„Brzy nato jsem se k němu přistěhovala. Dědici po mém manželovi usoudili, že je načase vznést nárok na jeho majetek, byť ho ani v nejmenším nepotřebovali,” pokračovala lady Radbu-

ryová s opovržením. „Když mi vzali střechu nad hlavou, Gideon mi nabídl svůj domov. Jistěže bych si mohla zakoupit svůj vlastní dům, ale ten Gideonův je nádherný a velmi prostorný a Gideon má k dispozici také kouzelný dům na venkově. Krom toho z naší rodiny již nikdo jiný nezůstal a Gideon je mnohem sentimentálněj-ší, než dává najevo. Má jen několik bratranců a sestřenic. Nemůžu je vystát.” Pohlédla na Judith. „Svého synovce mám ale velmi ráda. Je to jediný syn mého bratra. Vskutku je pro mne synem, jehož jsem nikdy neměla. Chápete?” „Jistě chcete, aby byl šťastný,” odvětila Judith opatrně.

„Nechtějte mne rozesmát.” Lady Radburyová obrátila oči v sloup. „Štěstí je dílem náhody.”

„Měla jsem vždy za to, že nic není v životě tak důležité jako právě štěstí.”

„Nesmysl. V životě je nejdůležitější dostát svým povinnostem. Přeji si, aby se Gideon dobře oženil a jeho žena mu porodila dědi-ce, jehož potřebuje.” „Obávám se, že tak docela nechápu, jak to souvisí se mnou.”

„Pak nejste tak chytrá, jak jsem si myslela,” odsekla lady Radburyová. „Omlouvám se,” dodala smířlivějším tónem. „Nejedná se o nic osobního, lady Chesterová - mohu vám říkat Judith?” „Raději bych…”

„Výtečně. Tak tedy Judith.” Lady Radburyová se k ní znovu naklonila a vzala ji za ruku. „Judith, měla byste si uvědomit, že o vás vím mnohem víc, než si dokážete představit.”

„Skutečně?” zeptala se Judith překvapeně a ruku stáhla. „A mám to opět brát jako dobré i špatné znamení zároveň?”

„Ano,” odvětila lady Radburyová a proti své vůli se musela obdivně usmát. „Například vím, že vaše pověst, byť není nijak strašná, je možná značně přehnaná. Také vím, že jste se nikdy ani náznakem nepokusila tento dojem napravit. Ovšem vždy jsem měla pocit, že určitá pověst může posloužit k odrazení některých mužů.” „Určitá pověst?” opakovala Judith. „Co tím máte na mysli?” „Inu, vždyť víte…” Lady Radburyová na ni zpříma pohlédla. „Myslím tím pověst, jež o ženě prozrazuje, že není jako všechny ostatní. Většina mužů touží po ženě docela obyčejné. Ach, samozřejmě že se všichni ženou za krásou, avšak když dojde na vlastnosti, které si vyhrazují pouze pro sebe - jako talent, inteligence či zodpovědnost - nemají zájem o žádné výstřednosti. Vy se dokážete postarat sama o sebe, Judith, v každém směru. Máte svůj život pevně v rukou. A to většinu mužů děsí.”

„Nezdá se, že by to vyděsilo lorda Wartona.” Nepřiznal ale tehdy na terase, že mu nahání hrůzu?

„Ne.” Starší žena si povzdychla. „Obávám se, že ho to naopak láká. ženu jako vy ještě nikdy nepotkal. Soudím ale, že máte hod-ně společného s onou osobou, kterou si vzal.” „Nechápu…”

„Ovšem, možná nejste tak zkažená, ale i ona měla svůj vlastní rozum. Moc dobře věděla, co chce.” „Já bych mu nikdy neublížila.”

„Ne, jistěže ne. Alespoň ne úmyslně. Domnívám se, že jste slušný člověk, nemám důvod myslet si něco jiného.” Okamžik Ju-dith zamyšleně pozorovala. „Gideon se musí oženit. A vy nepatří-te k ženám, z nichž by měl vybírat. Není třeba říkat nic dalšího.” „Máte pravdu, to není,” odvětila Judith rozhodným hlasem. „Nehodlám se za lorda Wartona provdat. Nechci se provdat za nikoho. Již nikdy.” „To ale nestačí,” odtušila lady Radburyová mírně. „Ovšemže stačí.”

Lady Radburyová však zavrtěla hlavou. „Pokud Gideon kvůli vám ztratí hlavu, nebude dbát na své povinnosti.”

„Začali jsme se vídat teprve před pár dny,” namítla Judith a zasmála se. „Těžko se dá říci, že bychom ztráceli hlavu.” Muse-la přiznat, že na něj neustále musí myslet, avšak netvrdila by, že by kvůli němu ztratila hlavu. A pokud šlo o Gideona, bylo velmi nepravděpodobné, že by ji na celé dva dny spustil z očí, pokud by jí byl tak posedlý, jak lady Radburyová tvrdila. „To je naprosto absurdní.”

„Možná.” Lady Radburyová pokrčila rameny. „Ale znám své-ho synovce a znám ho mnohem lépe, než si myslí. Nikdy jsem neměla nejmenší pochybnosti, že až přijde čas, tak udělá, co se od něj očekává. S vámi mne však poněkud zaskočil.” „Se mnou?”

„Ano, s vámi.” Lady Radburyová zavrtěla hlavou. „Protože prese všechno, co o vás vím, musím přiznat, že vás ani trochu neznám. Jste jako neznámá přísada. Avšak pokud se budete držet svých obvyklých zvyků, pak se pravděpodobně nemám čeho obávat.” „Svých obvyklých zvyků?” vyhrkla Judith zaskočeně.

„Vaše románky nikdy netrvají déle než několik týdnů, nanejvýš měsíc. Pak se s dotyčným gentlemanem rozloučíte, a to způsobem velmi srdečným. Se všemi z těchto mužů, a není jich mno-ho, dodnes udržujete přátelský vztah,” dodala lady Radburyová s milým úsměvem. Judith nevěřícně vykulila oči. „Jak proboha…”

„Ale jděte, Judith. Londýn je největší město na světě, a zároveň ta nejmenší vesnička. Nic se tu neutají. Jistě si nemyslíte, že vaše jednání zůstalo nepovšimnuto. Mluví se o něm a leckdy” - potlačila úsměv - „se kvůli němu uzavírají sázky.”

„Velmi by mne zklamalo, kdyby mé chování nebylo předmě-tem sázek. V minulosti jsem sama tímto způsobem vyhrála spoustu peněz. Ovšem naprosto nečestně, jelikož jsem vždy věděla, kam jsem ochotná zajít,” odvětila Judith malinko podrážděně. Opano-vala se však a s úsměvem se zeptala: „Vsadil si někdo i tentokrát?”

„Ještě ne, ale zcela jistě se někdo takový najde,” odvětila lady Radburyová se stejně oslnivým úsměvem. „Pokud se ovšem s mým synovcem nepřestanete vídat.”

„Pak bychom se ale měly rozhodnout, kolik jsme ochotné investovat.” Judith se ke starší dámě naklonila a tlumeným hlasem pokračovala: „Louiso, mohu vám říkat Louiso? Výtečně. Tak tedy zaprvé, Louiso, lord Warton kvůli mně jistě hlavu neztratí. Věřím, že jako předmět jeho zájmu bych byla první, kdo by si něčeho takového všiml. A zadruhé, bez ohledu na klepy, sázky, či dokonce vaši starost o to, co je pro vašeho synovce nejlepší, musím říci, že vše, k čemu dojde mezi mnou a lordem Wartonem, je čistě osobní a soukromé. A, Louiso,” dodala Judith a vrhla na lady Radburyovou významný pohled, „to je vše, co vám k této záležitosti řeknu.”

„A řekla jste to skvěle. Jsem ohromená. Můj názor však zůstává stejný. Cokoli se mezi vámi stane, pro něj to nemůže vést k niče-mu dobrému. A já nebudu nečinně přihlížet, jak mu další žena ničí život. Bylo by pro něj lepší - ne -, pro vás pro oba by bylo lepší, kdybyste tento vztah ukončili co nejdříve.” Pojednou se na Judith usmála. „Jaká škoda, že jste se nepotkali již před lety. Mož-ná by…”

V tu chvíli se otevřely dveře a v nich se objevil Gideon s dvěma sklenkami v ruce.

„Občerstvení,” oznámil jim. „Snad se to tak dá nazvat. Limonáda, nemýlím-li se.” Jeho pohled sklouzl od Judith k Louise a zpět. „Jak se vám daří?” „Naprosto skvěle, Gideone,” odpověděla Louisa a vstala. „Ne-mám zdání, proč jste si dělal takové starosti. Výtečně jsme si popovídaly.” „A o čem jste si povídaly?” zeptal se opatrně. „O ničem závažném,” odtušila Louisa vesele.

„O ničem důležitém,” přizvukovala jí Judith a mile se na něj usmála. „Zejména o vás.”

Gideon na ni dotčeně pohlédl a Judith v ten okamžik doce-la zapomněla na vše, o čem se bavily s jeho tetičkou. „Copak já nejsem důležitý?”

„Jste…” Pro mne jsi velmi důležitý. Judith se přinutila k lehko-vážnému tónu. „Jste arogantní a důležitý sám pro sebe.” „Ale přesto okouzlující,” usmál se. „Přesto okouzlující,” souhlasila a opětovala jeho úsměv.

„Dobrý bože,” zaúpěla Louisa a pak si povzdychla. „Musím vás opustit. Zanechala jsem své přátele o samotě, a pokud se k nim brzy nevrátím, jistě se dostanou do nějakých potíží.” Gideon jí nabídl sklenici. „Vaše limonáda.”

Louisa se otřásla. „Můj drahý chlapče, limonáda je mi odporná.” Otočila se k odchodu, ale pak se na něj ohlédla. „Později bych si s vámi ráda pohovořila, drahý synovče.”

„Jaká náhoda, tetičko.” Gideon jí zpříma pohlédl do očí. „Já bych si s vámi také rád promluvil.” „Budu se těšit,” odvětila Louisa a otočila se k Judith. „Užijte si zbytek představení, Judith. Já si ho dozajista užiji, přestože je

tak hloupé. Dobrý večer.”

„Dobrý večer, Louiso,” odvětila Judith, aniž by na sobě dala znát, jak moc se jí ulevilo, že starší žena konečně odchází.

S tím je Louisa opustila a zavřela za sebou dveře. Gideon podal Judith sklenici s limonádou a posadil se. „Ty ji oslovuješ Louiso?” zeptal se nevzrušeně.

„Jistě z nás budou dobré přítelkyně,“ prohlásila Judith stejně klidně.

„O tom pochybuji. Krom toho mám pocit, že váš rozhovor nebyl tak nezávazný, jak jste mi tvrdily.” Judith se napila přeslazeného nápoje. „Tak ty mi neprozradíš, o čem jste se bavily?”

„Byly to pouhé zdvořilosti. Hovořily jsme o představení a o věcech, o nichž se o přestávkách obvykle mluví.” Střelil po ní nevěřícným pohledem. „Nevěřím ti.” Dramaticky si povzdychla. „Odhalil jsi mne,” doznala se. „Probíraly jsme nejnovější zprávy. Dohadovaly jsme se, zda bude vál-ka s Ruskem. A jestli letos budou sukně ještě nabíranější.” „Tomu se mi nechce věřit.”

„Nešlo o nic podstatného,” zopakovala a obrátila pozornost k jevišti. „Podívej, začíná druhé jednání.”

To byla koneckonců pravda. Louisiny starosti byly zcela zbytečné, čili nepodstatné. Judith neměla v úmyslu provdat se za Gideona. Jejich vztah se sice zatím opravdu nevyvíjel tak, jak byla zvyk-lá, s Gideonem se ale koneckonců cítila tak dobře jako s žádným jiným mužem od manželovy smrti. Nebo jako s žádným mužem? Rychle tu myšlenku zahnala. Byla stejně nesmyslná jako

Louisiny domněnky. Ale přesto, na začátku každého dobrodružství byla schopna dohlédnout i na jeho konec. Myšlenka, že se takto rozejde také s Gideonem, že ho již nikdy neuvidí, se dotkla něčeho hluboko v ní. Jejího srdce? To byl také nesmysl. Na vině byl jedině chtíč, znásobený potěšením z milostné hry.

Gideon se k ní naklonil a zašeptal jí do ucha: „Ani trochu ti nevěřím.” „Tiše.”

„A můžeš si být jistá, že brzy zjistím, o čem jste se s tetičkou bavily.” Odmlčel se a pak dodal: „Později.” Zachvěla se vzrušením. Později.

„A využiji všech dostupných prostředků, abych dosáhl svého.” Narovnal se a otočil k jevišti, přesto z jeho hlasu poznala, že se usmívá. „Později.” Jen stěží odolala pokušení vrhnout se mu do náruče. Bezmocně si povzdychla. „Budu se na to těšit.”

6

V čem se tak liší od jiných žen? pomyslel si Gideon.

Ležel na boku s hlavou podepřenou dlaní a pozoroval Judithin profil v bledém světle, jež pronikalo vysokými okny do její nesnesitelně přezdobené ložnice. Téměř ji neznal, přesto se mu zdálo, jako by ji znal odnepaměti. Jako by jejich setkání bylo nevyhnutelné. Takový romantický nesmysl! Nejspíš mu ho do hlavy nasadila hra, kterou spolu předtím viděli.

Uvažoval, zda Judith spí, ale nepohnul se, aby to zjistil. Z opač-né strany pokoje k němu doléhalo tiché chrochtavé chrápání. Nebylo pochyb, že alespoň někdo tu spí. Na tak malého pejska byl Arthur neobyčejně hlučný, a k tomu pěkně umíněný. Po návratu z divadla mu Gideon pro jistotu podstrčil piškot, po kterém ta zatracená potvora okamžitě chňapla, a málem s ním schlamstla i Gideonovy prsty. „Ty mě pozoruješ, že ano?” Gideon se přidušeně zasmál. „Myslel jsem, že spíš.” „Nespím,” zašeptala. „Jen jsem přemýšlela.”

„Skutečně?” Našel v šeru její ruku, zvedl ji ke rtům a políbil jeden prstík po druhém. „Doufám, že o mně.”

„Připadá ti nemožné, že bych mohla myslet na něco jiného?” zeptala se s úsměvem. „Na něco jiného? Když ležím vedle tebe? A nahý?” Ušklíbl se. „Ovšemže mi to připadá nemožné.”

Judith se zasmála, otočila se na bok a podepřela si hlavu jako on. „Chtěl bys vědět, o čem jsem přemýšlela?”

„Řekl bych, že přemýšlet v takovýchto chvílích” - natáhl ruku a přejel prstem po okraji přikrývky, která sotva zakrývala její ňad-ra - „je zbytečné.” „Jak myslíš.”

Vskutku, přemýšlení bylo to poslední, čemu se nyní chtěl věnovat. Ruka mu sklouzla po pokrývce na její ňadra a on cítil, jak se jí bradavky pod jeho dotykem napjaly. „Tvá tetička si myslí, že se k tobě nehodím,” prohodila.

„Ale v tom má naprostou pravdu. Vůbec se ke mně nehodíš.” Bloudil prsty po rozkošných oblinách jejích ňader. Cítit teplo na-hého ženského těla zakrytého jen tenounkou přikrývkou mu připadalo navýsost vzrušující. „Má za to, že ti zničím život,” pokračovala Judith. „Nepoužila přesně tato slova, nicméně nemůže být pochyb o tom, co mi chtěla říci.”

„Už se těším, jak mne budeš ničit.” Naklonil se nad ni a políbil ji na rameno. „Nemůžu se dočkat.” „Domnívá se, že jsi mnou posedlý.”

Jak může žena chutnat tak sladce? prolétlo mu hlavou, když odpovídal: „To jsem. Naprosto posedlý.” „Obává se, že ti zlomím srdce.”

Zarazil se, rty se jemně otřel o její rameno. V seznamu věcí, kterým se teď rozhodně nechtěl věnovat, bylo mluvení hned na druhém místě za přemýšlením. Pravda ale byla taková, že Judith se až doposud zdráhala prozradit mu cokoli o rozhovoru s tetičkou Louisou a všemi možnými a pohříchu i velmi vzrušujícími způ-soby se snažila odvést od něj jeho pozornost. Neochotně se od ní odtáhl. „Mé srdce je o poznání necitelnější než kdysi.” „Tvá tetička si myslí něco jiného.”

Gideon si odevzdaně povzdychl. „Má tetička je protivná žena, která se mi ráda vměšuje do života a odmítá připustit, že už mi není deset a jsem schopný postarat se o sebe sám. Obzvlášť pokud jde o soukromé záležitosti.” Okamžik váhal s otázkou, již měl na jazyku, ale pak jen pokrčil rameny a zeptal se: „Co ještě říkala?” Judith se zasmála. „Najednou tě to zajímá?”

„Jsem jen zvědavý. Podle všeho nad rozhovorem s tetičkou stá-le přemýšlíš, takže ano, zajímá mě to.” „Vím o tobě tak málo,” poznamenala zaraženě.

„Není toho mnoho, co by stálo za řeč.” Uvědomil si, že pokud se chce dozvědět víc, bude za to muset zaplatit. „Má tetička je

jedi-ná sestra mého otce, jenž zemřel krátce po mých jedenadvacátých narozeninách. Matka zemřela, když jsem byl ještě malý, téměř si na ni nevzpomínám. Kromě tetičky Louisy mám ještě několik bratranců a sestřenic, kteří vesměs bedlivě sledují mé zdraví v naději, že zemřu bez dědice. Pokud možno co nejdříve, aby si mohli dlouho užívat mého titulu a majetku.” Usmál se. „Rád bych viděl, jak se o ně budou hašteřit, až vydechnu naposledy.” Judith se zasmála.

„Možná ti to připadá směšné, ale můžeš si být jistá, že to bude velmi urputný boj.”

„Měli by vědět, že nemáš v úmyslu zemřít bez dědice,” prohodila vesele.

„Ano, to by měli.” Zhluboka se nadechl. „Jistě ti řekla i o mém nešťastném manželství, že ano? Ačkoli vzhledem k tomu, že netr-valo ani den, slovo manželství možná není na místě.” „Zmínila se o něm.”

„Velmi rád bych slyšel její verzi. Nikdy jsem s ní o tom nehovořil.” Pečlivě volil slova. „Ani s nikým jiným.” „Nemusíš o tom nyní mluvit,” řekla tiše. „Pokud nechceš…” „Ne, je načase ohlédnout se zpět.” Jakmile to řekl, uvědomil si, že je to pravda. Lehl si na záda, ruce si založil pod hlavou a nepřítomně se zahleděl nad sebe. „Byl jsem mladý a naivně jsem věřil v lásku a všechny ty pošetilé historky o dámách v nesnázích.”

„A galantních rytířích, kteří jim přispěchají na pomoc?”

Zasmál se. „Přesně tak. Tím galantním rytířem jsem byl já a spěchal jsem na pomoc krásné dámě, již čekal osud horší nežli smrt - vynucený sňatek. Až na to, že jsem nebyl ani tak galantní jako spíše hloupý a nechal jsem se nalákat na pěknou tvářičku a svůdná kukadla. Měl jsem pocit, že ona je to nejkrásnější stvoření, jaké jsem kdy viděl. Anděl, který sestoupil na zem.”

„Musím říci, že jsem skutečného anděla ještě nikdy neviděla.”

„A jak se ukázalo, ani já ne,” poznamenal suše, „přestože vypadala vskutku andělsky. Její oči měly barvu lučních violek a hodily se k jejímu jménu.” „To skutečně zní andělsky,” šeptla. „Ano,” přikývl a v šeru se na ni ohlédl. „Neznala jsi ji? Jmenovala se Violet Smithfieldová. Dcera hraběte z Traverstonu.” „To jméno mi nic neříká.” „Škoda. Zajímalo by mne, jaký bys na ni měla názor. Ať tak či onak, má krásná dáma, má andělská bytost, si usmyslila, že muž, jehož si má vzít, by měl vyjádřit své city k ní o poznání…,“ na okamžik se zamyslel, „… vášnivěji, řekl bych. Její snoubenec byl známý svou odměřeností, a protože jsem se jí zrovna připletl do cesty, rozhodla se obrátit svůj zájem na mne, aby v tom chudákovi vzbudila žárlivost.”

„Pravděpodobně na první pohled viděla, že jsi moc velký gentleman, než abys jí odmítl pomoci,” odtušila Judith. „ženy

takové věci poznají.”

„Také poznají hlupáka, a právě tím jsem byl, pokud šlo o ni.” Zavrtěl hlavou a pak pokračoval: „Mohu to připsat snad jen nerozvážnosti a vášnivosti mládí. Postačí, řeknu-li, že všechno proběhlo velmi rychle. Jednoho rána ještě před rozbřeskem jsme vyklouzli z města a tajně se vzali, sotva čtvrt hodiny před tím, než nás její rozzuřený otec a neméně rozzuřený snoubenec našli.” Pobaveně se zasmál. „Věř mi, v tu chvíli si na odměřenost svého snoubence nemohla stěžovat ani za mák.” „Dokážeš se tomu teď zasmát?” „Asi ano,” odvětil překvapeně. Nikdy si neuměl představit, že by v celé věci dokázal najít něco humorného. „Celé to vypadalo jako dokonalá fraška: nechyběl v ní rozzuřený otec, pohoršený snoubenec, půvabná, leč prohnaná dceruška ani zoufalý, smůlou pronásledovaný nápadník.”

„Jako divadelní představení by to bylo velmi zábavné, v životě však nikoli.”

„Pravda. Pokud muž riskuje pro ženu, již miluje, a až příliš pozdě zjistí, že dotyčná nejenže jeho city neopětuje, ale nadto ho využívá, aby probudila city někoho docela jiného, může ho to vel-mi rozrušit.” „Rozrušit?”

„Ano,” přikývl. Nechtěl použít slova jako zničit, zdrtit či zlomit. Tehdy se tak cítil a ještě mnohem hůře, avšak to už bylo dávno a nyní se mu to zdálo překvapivě bezvýznamné. Aniž by si to uvědomil, za ta léta se mu skutečně podařilo na onen nešťastný sňatek zapomenout a začít nový život. Bylo to pro něj překvapivé a velmi příjemné poznání. „Sňatek byl bez prodlení zrušen, ona se provdala za muže, kterého si chtěla vzít od samého začátku, a já jsem se na čas propadl do pekla, které jsem si sám připravil.” „Chápu.” Na dlouhou chvíli se odmlčela a pak řekla: „Tak mi to vylíčila i tvá tetička.”

„Hádám však, že mnohem přesněji a bez zbytečného dra-matizování.” „Ani ne.” „Nuže, teď je řada na tobě.” „Prosím?” „Abys mi řekla o své minulosti, o svém manželství.”

„Není skoro co vyprávět. Byla jsem velmi chráněné a patrně i rozmazlené dítě. Luciana, lorda Chestera, jsem poznala, když mi bylo sotva sedmnáct a začínala má první společenská sezóna, jemu nebylo o mnoho víc. Byl elegantní, pohledný a neuvěřitelně romantický a já se do něj zamilovala na první pohled. Za necelé dva týdny jsme se vzali. Rok nato zemřeli mí rodiče a můj manžel o dva roky později. Měl sestru, jinou rodinu však nemám.” Pokrčila rameny. „A to je vše.”

Její vyprávění se mu zdálo věcné a chladné. A to bylo zvláštní.

Ani trochu se k ní nehodilo. „Ale no tak, Judith, to určitě nemůže být všechno.” „Ale ano, může.” Posadila se a vyklouzla z postele. „Kam jdeš?”

„Nikam.” Sledoval její štíhlou siluetu, jak našla ten nabíra-ný výstřelek módy, jemuž říkala župan, a pomalu si ho oblékla. „Ale ty jsi na odchodu.” Rozsvítila lampu a věnovala mu líbezný úsměv, jako by za sebou měli příjemnou procházku v parku, a ne noc plnou vášně. „Je velmi pozdě, či spíše velmi brzy, takže bys měl jít.”

Rychle se posadil a překvapeně se na ni podíval. „Mám odejít, protože nechceš mluvit o své minulosti?”

„Nebuď směšný,” odbyla ho. „Chci, abys odešel, neboť bude brzy svítat. Pro nás oba by bylo lepší, kdyby si tvých příchodů a odchodů nikdo nevšiml.”

„Řekl bych, že tví sluhové jsou zvyklí otvírat pánským návště-vám v kteroukoli denní či noční dobu,” vyhrkl dřív, než se stačil zarazit.

„Ano, to jsou,” odvětila chladně. „Měla jsem na mysli tvé služebnictvo a v neposlední řadě tvou tetičku. Nemyslím, že večer čekala na tvůj příchod.”

„Judith.” Vyskočil z postele, popadl kalhoty a ve spěchu si je oblékl. „Nechtěl jsem…“ „Vím docela přesně, co jsi chtěl říci.” Pokrčila rameny. „Ale to teď není podstatné.” „Odpusť mi. Vůbec jsem ne…”

„Kdyby byla situace opačná…” Založila si ruce na prsou. „Kdybych se já zmínila o tvých… dobrodružstvích, abych tak řekla, jistě by tě to neurazilo. Proč bych se měla urážet já?”

„Máš naprostou pravdu. Není důvod se urážet.” Natáhl si košili přes hlavu. „Nicméně jsi žena.”

„Tak ty sis všiml. Možná ti však uniklo, že mám stejný majetek jako ty, ne-li větší. Krom toho ani jeden z nás nemá početnou rodi-nu, jsme skoro stejně staří, a pokud jde o vzhled, beze vší skromnosti bych se nebála tvrdit, že se oba můžeme považovat za výjimečné exempláře příslušného pohlaví. Tím chci říci, že naše životy i životní poměry jsou si podivuhodně podobné, a měly by proto být tak posuzovány. Jak je tedy možné, že pro tebe, jelikož jsi muž, je naprosto přijatelné sdílet lože s ženou, aniž by ses musel ženit, zatímco u mne, pouze proto, že jsem žena, je to považováno za nepřípustné?”

Vrhl na ni nevěřícný pohled. „To proto…,” odvětil a kladl při-tom důraz na každé slovo, „…že jsi žena.”

„A ty jsi hlupák,” vyštěkla. „A jak je vidět, vůbec ti to ne-vadí.” „Hlupák?” vyhrkl rozhořčeně. „Já že jsem hlupák?” „Ano, hlupák! Mám ti to snad hláskovat?”

„Sakra, Judith.” Pokoušel se navléknout si ponožky a současně se k ní dostat. „Buď trochu rozumná.”

„No, to asi nepůjde. Jsem přece žena, rozumně se snad ani cho-vat nemůžu.”

„To jsem neřekl,” namítl mrzutě a v duchu si děkoval, že nepodlehl pokušení právě tohle říct. Během chvilky se stihl dostat do takových trablů, že si nemohl dovolit mluvit bez rozmyslu.

„Je mi to líto. Opravdu. Bylo ode mne nevycválané něco takového ti povědět.”

„Už jsem ti řekla, že na tom nesejde. Tak.” Kývla směrem ke dveřím. „A teď jdi.” Z protějšího rohu pokoje se ozvalo přidušené zavrčení. Nevšímal si ho. „Pokud na tom nesejde a ty se na mne nezlobíš…” „Ani v nejmenším,” prohlásila povýšeně. „Alespoň ne kvůli té nešťastné poznámce.”

„Přesto ti posloužila jako vhodná záminka, abys mne vyho-dila.”

Opovržlivě se na něj podívala. „Očividně tě to nepřimělo ke spěchu.” Překvapeně na ni pohlédl a pojednou mu svitlo. Jistě, mělo ho to napadnout okamžitě! „Mluvíš někdy o svém manželství?” Probodla ho pohledem. „A ty?” „Pověděl jsem ti o něm.”

„A já ti řekla vše podstatné.” Podrážděně obrátila oči v sloup. „Byla jsem mladá. On byl básník a velký romantik, vášnivý a neodolatelný. A když zemřel… Jak jsi to říkal?” Přimhouřila oči. „Ach, ano. Na čas jsem se propadla do pekla, které jsem si sama připravila. Stačí ti to?” „Ne!”

„Pak ti ale nemůžu pomoci.”

„Zatraceně, Judith!” vyhrkl, rozčileně si sedl do křesla, které vypadalo příliš křehce, než aby sneslo takový nápor, a začal se obouvat. „Vůbec tě nepoznávám.”

„Jak bys také mohl? Podle toho, co o mně víš, bych se mohla takhle chovat běžně. Strávili jsme spolu pouze dva večery, což ani zdaleka nestačí, abys mohl soudit mou povahu. Vůbec mě ne-znáš!”

„Tento rozhovor právě skončil,” prohlásil Gideon, zvedl se, popadl svůj kabát a rychle se do něj navlékl. „Ale ne nadlouho.”

„Pak ovšem budeš mluvit sám se sebou, neboť já v něm nehodlám pokračovat!”

„Uvidíme,” odtušil a otočil se k odchodu. „Dnes večer se všichni dozvěděli o našem vztahu. Jistě už o nás kolují nějaké klepy. Možná se budou uzavírat sázky na to, jak dlouho zůstaneme spolu. A já tě tady a teď varuji, že se postarám o to, aby to bylo co nejdéle.” „Uvidíme,” opakovala po něm posměšně.

Gideon se znovu otočil ke dveřím, pak se ale zarazil. K čer-tu s tím, zaklel v duchu, takhle odsud nechci odejít. Otočil se, v mžiku stál u ní a nesmlouvavě ji k sobě přitiskl. Arthur okamžitě vyskočil z pelíšku, a když se dostal ke Gideonovi, začal ho tahat za nohavice a chňapat mu po lýtkách. Gideon mu nevěnoval pozornost, pohlédl Judith do očí a zvýšeným hlasem, aby překři-čel Arthurovo ňafání, prohlásil: „Tvrdíš, že jsi kniha, v níž si může číst celý Londýn. Ale já mám dojem, že mu ukazuješ jen to, co

sama uznáš za vhodné. Ještě nikdy jsem nepoznal ženu, jako jsi ty, a chci o tobě vědět všechno. O čem přemýšlíš, co cítíš, a, ano, chci znát tvou minulost.” Nevybíravě ji políbil. „A nenechám se jen tak odradit.” Střelila po něm rozhořčeným pohledem, ale neodtáhla se. „Ty jsi ještě mnohem arogantnější, než jsem si myslela!” „Ano, to jsem.” Znovu ji políbil. „Zítra tě navštívím.” „Budu se těšit,” odsekla ironicky.

Ještě naposledy ji políbil, jemně a dlouze, a cítil, jak v jeho náruči roztává. Konečně ji pustil. „Tak tedy zítra.” Šťouchl nohou do otravného psíka, došel ke dveřím, a když je otevřel, naposledy se na ni podíval. „Ale mýlíš se, Judith. Možná nevím, co všechno jsi prožila, přesto tě znám od první chvíle, kdy jsem ti pohlédl do očí.”

V těch očích teď nebylo nic jiného než vztek a rozhořčení, přes-to se Gideonovi zdálo, přesto doufal, že v nich zahlédl i nepatrnou jiskřičku touhy.

Krátce na ni kývl a prošel dveřmi. V ten okamžik uslyšel tem-né zavrčení a ihned si uvědomil, že otočit se zády k té chlupaté potvoře byla velká chyba. Ucítil, jak se mu zvíře zavěsilo na kalhoty těsně pod hýžděmi, a o chviličku později uslyšel zvuk trhané látky. Když se ohlédl, spatřil Arthura hrdě sedícího na koberci s kusem jeho kalhot v tlamičce. Gideon by byl přísahal, že se ta ohavná potvora vítězoslavně šklebí. Zlostně se ohlédl na Judith. „Ani on mne nedokáže odradit. Nashledanou,” řekl a zavřel za sebou.

Gideon již seděl v kočáře a byl na cestě domů, když si uvědomil, že myslel vážně každičké slovo, které jí řekl. Také zjistil, že díra v jeho kalhotách je větší, než se nadál.

„Zlobivý pejsek,“ zamumlala Judith a pohled přitom stále upí-rala na dveře.

Arthur k ní docupital, upustil ukořistěnou látku na zem a odda-ně k ní vzhlédl, a tak se k němu sehnula a podrbala ho za ušima. „Neměl jsi to dělat, Arthure. Bylo to od tebe moc ošklivé.” Arthur z ní ale nespouštěl oči a ocáskem zarytě tloukl o zem. „Jistěže jsem chtěla udělat to samé.” Ironicky se usmála. „Tedy, možná ne to samé, ačkoli kousnout ho do hýždí by bylo…” Náhle jí projela vlna rozkoše. „Ale to je vedlejší.” Kývla směrem k Arthu-rovu košíku. „A teď zpátky do pelíšku.” Arthur poslušně doběhl k její posteli, vyskočil na ni a uvelebil se na dece. Vrhla na něj zamračený pohled. „Copak se všichni muži v mém životě rozhodli neposlouchat, co říkám?” Arthur zvedl hlavu a zavrtěl ocáskem.

„Je to velmi mrzuté, abys věděl.” Judith si založila ruce na prsou a začala přecházet po pokoji. „Nechci mluvit o Lucianovi. S Gideonem ani s nikým jiným.” Ani Susanna neznala podrobnosti jejího krátkého, vášnivého manželství.

Několikrát se na něj zeptala, avšak nikdy nevyzvídala. Judith ji

za to obdivovala, neboť ona o Susannině manželství s Charlesem věděla téměř vše. Charles byl Susanninou životní láskou a ona na něj ráda vzpomínala. Judith naopak zjistila, že její vzpomínky na Luciana nepřestály zkoušku časem.

Jistě, milovala ho s veškerou vroucností, jaké je sedmnáctiletá dívka schopna, zvláště pokud věří, že našla svou spřízněnou duši. Nepochybovala, že on její city svým způsobem opětoval. Nemyslela na jejich soužití již tolik let, že pro ni bylo těžké vůbec se na něj rozpomenout. Ale od Lucianovy smrti uplynulo už celých deset let a bylo načase vyrovnat se s tím, co se tehdy stalo.

Zpočátku bylo všechno úžasné. Ani po všech těch letech to nemohla popřít. Lucian byl vášnivý a plný života a mnohem úchvat-nější, než se jí kdy snilo. Pořádali divoké, bohémské večírky pro jeho stejně divoké a bohémské přátele. Navštěvovali je samí umělci - básníci, spisovatelé, malíři. Mnozí z nich se pyšnili majetkem daleko přesahujícím jejich talent. Judithin svět se rychle omezil pouze na manžela a jeho přátele a ona ani na okamžik nezatoužila po vybranější společnosti, v níž se pohybovali její rodiče a ostatní dívky, se kterými se znávala. A tak se stalo, že i ta nemnohá přátelství, jež si před sňatkem vytvořila, každým dnem slábla a Judith

přijala svět svého manžela za svůj. Když pak zemřeli její rodiče, neměla již nikoho krom něho.

Od počátku věděla, že její manžel je poněkud prudší povahy, ale nepovažovala to za nic závažného. Byl to koneckonců básník a génius, a jakékoli nedostatky se proto musely připisovat na vrub jeho tvůrčímu temperamentu. Teprve v posledních měsících svého života dával vztek najevo častěji a prudčeji.

Judith bezmyšlenkovitě pohlédla na malíček levé ruky, téměř neznatelně ohnutý. Připomínal jí, jak i ta nejnepodstatnější věc dokázala Luciana přivést k zuřivosti. Hloupost kritiků, nešikov-nost služebnictva, pouhá přítomnost jeho sestry či nevhodně zvo-lené slovo od jeho choti. Obviňoval ji z nevěry, podezíral ji, že ho podvádí s jeho přáteli. Nic však nemohlo být dál od pravdy. Byl celý její život. Pokaždé svých výstupů litoval, dlouze se jí omlouval, bral ji do náruče a vše se na čas urovnalo. Avšak takových klidných období postupně ubývalo. Přesto jí nikdy neublížil a ona se nebála, že by něco takového udělal. Den před svou smrtí se opět rozčílil, a to kvůli něčemu tak nepodstatnému, že si to později ani nedokázala vybavit. Řekl jí, že je děvka. Znovu ji obvinil, že spala s jinými muži. Snažila se bránit, ale on ji odmítl poslouchat. Namísto toho jí vmetl do tváře něco, co již dlouho tušila: že

nespí pouze s ní. V tu chvíli již nedokázala zadržovat hněv.

A to byla chyba. Předtím se mu nikdy nepostavila, nikdy se neodvážila zvýšit na něj hlas. Její vztek jen přilil oleje do ohně. Strhl ji tehdy na kolena a chytl ji za ruce tak nevybíravě, že jí zlomil malíček. Bránila se mu a vysloužila si tím ránu do obličeje. Pak si ji vzal nemilosrdně a tak surově, že nezlomil jen její tělo, ale také srdce. Nelaskal ji a nedotýkal se jí s láskou, pouze ji krutě a strašlivě trestal. Později toho večera se rozplakal před zamčenými dveřmi do je-jích komnat. Sliboval, že jí už nikdy neublíží, prosil, aby mu odpustila. Ona však odmítla otevřít a přísahala, že mu nikdy neodpustí. Oznámila mu, že odchází. Možná by se nad ním slitovala později, až by se dostala z šoku. Až by se jí uzdravila ruka a zmizely jí modřiny z obličeje. Avšak příštího rána našli jeho tělo na dlažbě pod terasou. Předtím často se svými přáteli popíjel na ploché stře-še domu a podle prázdných lahví, které se tam toho rána našly, a místa, kde leželo jeho tělo, bylo očividné, že předchozího večera byl podnapilý a nešťastnou náhodou ze střechy spadl. Navzdory oficiálnímu rozhodnutí o příčině smrti však Judith věděla své.

„Byla to moje chyba,” zašeptala. Arthur si položil hlavu na tlapky a sledoval, jak jeho panička přechází po pokoji. „Měla jsem mu odpustit hned.” Ale neodpustila a na tom už se nedalo nic změnit.

Pokud by to změnit mohla, udělala by to? Jistě, Luciana milovala. Nikdy by si nemohla přát, aby zemřel. Ten den, kdy ho našli mrtvého, zemřelo i cosi v ní. Nemohla však zapomenout, jak násil-ně a nerozumně se v posledních měsících choval. Dokonce ani teď se nechtěla zamýšlet nad tím, co jeho chování mohlo znamenat. Odmítala spojovat ho se slovy jako šílený nebo blázen. Avšak kdy-by nezemřel, byla by odsouzená k životu ve věčném strachu? Byla by dnes ještě vůbec naživu?

„Divíš se, že o svém manželství raději nechci hovořit?” zeptala se psíka. Arthur zvedl hlavu. „Zpočátku to bylo báječné. On byl báječný. Bez ohledu na to, jak to skončilo.”

Judith ve skrytu duše věděla, že by z jejich manželství zůstal právě jen ten nešťastný konec, jakmile by o něm začala mluvit nahlas. Jakmile by o něm přemýšlela. A radost by ve vzpomínkách docela ustoupila bolesti.

Truchlila pro svého manžela celé dva roky a pak se rozhodla nechat minulost za sebou a začít znovu žít. Za celá ta léta nikdy nevěnovala myšlenkám na své manželství tolik času, než teď, kdy se zaobírala myšlenkami na dny strávené s Gideonem. V čem se tak liší od jiných mužů? ptala se sama sebe.

Rozmrzele si povzdychla. Takhle vážné to nikdy být nemělo. Vždyť u kohokoli jiného, ať už to byl Jonathon, Harold či Samuel - s Lovettem to nikdy tak daleko nedošlo -, by se v tuto chvíli

docela bezstarostně rozmýšlela, jak vztah ukončit, namísto toho, aby cítila, že všechno teprve začíná.

Ale s nimi to bylo něco docela jiného. S Jonathonem, Haroldem i Samuelem, ale obzvlášť s Jonathonem. Za svou minulost se ani trochu nestyděla. Byla zámožná vdova, a mohla se tedy chovat, jak uzná za vhodné. Přestože měla Susannu a další přátele, cítila se po všechny ty roky velice osamělá. Nechtěla se tím omlouvat, považovala to spíše za pádný důvod. Před nikým se ospravedlňo-vat nemusela. Nicméně se zdálo, že je na svá dobrodružství mno-hem citlivější, než by si bývala myslela.

Pohlédla na Arthura. „Neměl to říkat. Nechtěla jsem to přiznat, ale rozzlobilo mne to.” Arthur zívl.

„Ať už je to, jak chce, mít tři milence za deset let není nijak přehnané. Bez příležitostných dobrodružství by život byl tak nesne-sitelný.” Povzdychla si. „Víš, žít docela sama není vůbec jednoduché.” Arthur štěkl a zavrtěl ocáskem.

„Vždyť já vím, ještě mám tebe.” Zastavila se u postele a posadila se vedle svého mazlíčka. Ten jí okamžitě položil hlavu do klína a ona ho podrbala za ušima. „Není snadné posoudit, zda všechna

má rozhodnutí ohledně manželství, vztahů a… mužů byla správná. Patrně ano. Alespoň většinou. Nikomu se nemusím omlouvat a ničeho nemusím litovat.” Pejsek spokojeně vydechl.

„Tak proč by mne mělo znepokojovat, že se zajímá o mou minulost? Vždyť možná je mu docela lhostejná. Byla to jen nevinná poznámka. Taková, jakou člověk řekne bez rozmýšlení.” Ušklíbla se. „Taková, jakou člověk řekne, protože ji nemůže pustit z hlavy.

Nicméně na tom sotva záleží. Nejsme do sebe zamilovaní a nechceme se brát. A celé to skončí stejně, jako to skončilo s Jonathonem, Haroldem a Samuelem.”

Cítila, jak Arthur pravidelně oddechuje, a věděla, že usnul. Tušila však, že ona sama prožije bezesnou noc. Trápilo ji až příliš mnoho otázek, než aby mohla klidně spát. A nedostávalo se jí na ně odpovědí.

„Nevím, proč jsem mu pověděla všechny ty věci, které jsem ještě neřekla nikomu jinému,” pronesla tiše. „A když mi řekl, že se mnou chce být dlouho, měla jsem něco namítnout. Ale místo toho jsem byla ráda. Nerozumím tomu. A vůbec nerozumím tomu,” - ztrápeně si povzdychla - „proč se nemůžu dočkat, až ho znovu uvidím.”

Gideon kývl na mladého komorníka, který mu beze slova otevřel hlavní dveře majestátního domu, jenž byl již po mnoho generací londýnským sídlem rodu Pearsallů. Na stolku v hale na něj čekala sklenka brandy, za což mohl vděčit svému schopnému majordomovi. Wells k němu nastoupil krátce po smrti jeho otce a Gideon si ho nemohl vynachválit. Gideon sklenku zvedl, dlou-ze se napil a vychutnal přitom každý doušek zlatavého alkoholu. Není nad sklenku brandy před spaním, obzvláště pokud chcete raději usnout než se zabývat tak zneklidňující a nepochopitelnou záhadou, jakou může být jedině žena.

„Měl byste vědět, že nemůže mít děti,” ozval se hlas tetičky Louisy z potemnělého schodiště.

„Kdo nemůže mít děti?” optal se Gideon, byť docela přesně věděl, o kom jeho tetička mluví.

„Lady Chesterová.” Tetička Louisa sešla pomalu ze schodů jako bohyně sváru sestupující z Olympu. „A jak, má milá tetičko, byste něco takového mohla vědět?”

Tetička Louisa se odmlčela. „Přiznávám, že je to jen domněnka, ale ne tak docela neoprávněná,” dodala spěšně. „Byla vdaná a jako vdova nežije úplně v celibátu, takže je logické předpokládat, že nemůže mít děti.”

„Na tom není nic logického,” odtušil Gideon chladně. „Váš závěr se zakládá na pouhých dohadech. Krom toho na tom nezáleží. Nechci mít s lady Chesterovou děti.”

„Je pro vás příliš stará,” pokračovala tetička Louisa neoblomně. Gideon se zasmál. „Je o dva roky mladší než já.”

„To nestačí,” namítla tetička Louisa a zavrtěla hlavou. „Vy potřebujete ženu mnohem, mnohem mladší. ženu, která vás bude bez odmlouvání poslouchat…” „Řekl bych, že od toho mám služebnictvo.“ Nevěnovala mu pozornost a pokračovala ve svém výčtu. „ženu s dobrou pověstí. ženu, která je, no…,” odmlčela se, aby dodala svým slovům váhu, „… neposkvrněná.”

„Máte na mysli pannu, kterou bych obětoval na oltáři ve jménu pokračování rodu?”

„Nesmysl,” odsekla. „Manželství s vámi by pro žádnou ženu nebylo obětí, ať už by to byla panna či nikoli.”

„Obávám se, že o tom bych se s vámi musel přít.” Poslední věc, po níž nyní toužil, byla další debata s tetičkou Louisou o tom, že by se měl oženit. Jako obvykle by mu připomněla, že již není nejmladší. On by jí na oplátku vyjmenoval všechny muže, kteří se stali otci v daleko vyšším věku, než jakým ho straší ona. Ona by mu navrhla, aby si pročetl seznam mladých dam, které pro něj pečlivě vybrala, seznam, jenž se měnil každým rokem spolu s jejími vrtochy a pověstí dam v jejím okolí. On by jí poděkoval za starost a důrazně by jí doporučil, aby se nadále věnovala pouze hraní karet s přáteli a svým dobročinným podnikům a přestala se už zajímat o jeho soukromý život. Neměl chuť zabývat se tímto tématem právě dnes večer, ale zdálo se, že nemá na výběr. Jakmile si tetička Louisa něco usmyslila, byla jako zakousnutý teriér. „Mohu se nyní vzdálit do svých pokojů a oddat se zapomnění ve

spánku, nebo jste odhodlaná probírat tuto záležitost právě teď?”

„To zní tak příkře. Řekněme raději, že bych si o ní s vámi ráda promluvila.”

„Ovšem, teď už to zní daleko přijatelněji.” Gideon dopil bran-dy a zamířil do knihovny. „Tak tedy dobrá. Ale pokud s vámi mám hovořit o něčem, o čem se bavit nechci, rád bych se nejdříve posilnil ještě trochou brandy.”

„Neměl byste tolik pít,” napomenula ho tetička Louisa a vykročila za ním. „Vy byste mne neměla tolik kárat.”

Na stolku uprostřed nevelké knihovny svítila lampička a hned vedle ní byla příhodně umístěna karafa a další sklenka. Wells pravděpodobně zjistil, že se tetička Louisa chystá Gideona po návratu domů takto přepadnout, a tak je tam prozřetelně připravil. Patrně byl ještě stále někde poblíž, aby mohl svému pánovi přispěchat na pomoc, tetička Louisa by však byla mnohem raději, kdyby se nadcházející debata obešla bez svědků. Gideon si dolil brandy a pohlédl na tetičku. „Nuže? Pokračujte.”

Tetička Louisa se bojovně napřímila a sepjala před sebou ruce. „Gideone, podle mého názoru byste měl známost s lady Chesterovou co nejdříve ukončit.” „Neříkejte. A proč bych to podle vás měl dělat? Krom toho, že lady Chesterová je příliš stará, příliš bezdětná a příliš poskvrně-

ná, abych tak řekl.” Usrkl brandy. „Napadlo vás, že je také velmi půvabná, velmi okouzlující a nadto nadevšechno ještě velmi inteligentní?”

„Jistěže napadlo.” Přistoupila ke stolku, nalila si z karafy bran-dy a dlouze se napila. Gideon věděl, že pokud jde o pití, s tetičkou Louisou si nezadá ani většina jeho mužských přátel. „A tohle - to všechno - je jen další důvod, proč byste se s ní již neměl vídat.” Udiveně povytáhl obočí. „Pokud chcete, abych váš názor v té-to věci bral vážně, měla byste mne přesvědčit pádnějšími argu-menty.” „Vždyť to je pádný argument,” vyštěkla. „Lady Chesterová je opravdu okouzlující, vcelku půvabná a také inteligentní. Ale není pro vás ani trochu vhodná.”

„Jako vždy máte pravdu. Proč bych proboha měl toužit po ženě, která je okouzlující, půvabná a inteligentní?”

Nazlobeně přimhouřila oči. „Nesnáším, když děláte, že nevíte, o čem mluvím.”

„To je má nejsilnější zbraň.” Dlouze vydechl. „Má drahá tetičko, cením si vašeho zájmu. Podle vás bych se měl snažit ulovit vhodnou manželku, ačkoli taková myšlenka ve mně spíše vyvolává představu stopování divoké zvěře v africké džungli. Abych byl upřímný, nevidím žádný důvod ke spěchu…”

„Pokud byste ovšem nečekaně zemřel, pak by vaši zbylí příbuzní získali vše, na co by měli nárok vaši synové.”

„Mohu vás ujistit, že udělám vše, co bude v mých silách, abych se vyvaroval předčasného odchodu a zachoval dědictví pro své budoucí potomky.”

„To mi skutečně spadl kámen ze srdce,” poznamenala ironicky a vyprázdnila svou sklenku.

„To jsem rád.” Vzal jí sklenku z ruky, dolil ji a znovu ji podal tetičce. „Slibuji vám, že nezemřu dříve, než se postarám o pokračování rodu.” Tetička Louisa si pohrdlivě odfrkla.

„Avšak do té doby se budu stýkat, s kým budu chtít, včetně lady Chesterové.”

„Děláte s ní ohromnou chybu, Gideone,” odvětila a zavrtěla hlavou.

„Ale vůbec ne, tetičko Louiso. Lady Chesterová je…” Vzrušující. Zranitelná. Okouzlující. „Je pro mne vítaným osvěžením.” Vrhla na něj posměšný pohled. „Zamilujete se do ní.”

„Ale jistěže ne,” zasmál se. „Láska mne ani trochu nezajímá a lady Chesterovou také ne. Jestli máme nějaký společný zájem,” - vrhl na tetičku potutelný úsměv - „pak je to vášeň.”

„Nedívejte se na mě takhle. Při pouhé zmínce o vášni by na mne měly jít mdloby. Pokud si myslíte, že mne tím pohoršíte, pak jste bohužel na omylu. Nejsem tak prudérní, jak si myslíte. Krom toho, ani mně není vášeň tak docela cizí.”

„Vaše přiznání je víc, než toužím vědět. Nicméně” - vážně na ni pohlédl - „pokud vám vášeň není cizí, pak byste ji sama měla být schopna rozpoznat.”

„Jistě. A vidím i něco jiného.” Chvíli ho zamyšleně pozorovala a pak pokračovala: „Gideone, pochopte, mám lady Chesterovou velmi ráda. Souhlasím se vším, co jste o ní řekl. Je chytrá, zábavná a půvabná. A kdyby v sázce nebylo tak mnoho, nenamítala bych nic proti vašim citům k ní…” „žádné city k ní nechovám,” přerušil ji rychle. „Snad bych vás i podporovala. Ale za těchto okolností jsem si jistá,” - pohlédla mu do očí - „že to nepovede k ničemu dobrému.” „Hloupost.”

„Nerada bych viděla, jak vám nějaká žena znovu zlomí srdce,” pronesla tiše. „Já také. Ale mé srdce je v naprostém bezpečí.”

„Až příliš okatě se bráníte, můj milý.” Odevzdaně si povzdychla. „Vypadáte jako člověk, který se chystá vrhnout bezhlavě z úte-su bez ohledu na skály, jež na něj pod ním čekají.”

„To je velmi poetické, ale znovu vám říkám, že se z žádného útesu vrhat nehodlám. Jsem si jistý, že se nezamiluji, a o své srdce se nebojím. S lady Chesterovou jsem ještě nestrávil mnoho času, ale měla byste vědět, má drahá tetičko, že se chystám tento nedo-statek brzy napravit. Jak jsem již řekl, cením si vaší

starostlivosti, jakkoli je zbytečná.” Na okamžik se zamyslel. „Také byste měla pochopit, že již nejsem stejný jako před devíti lety. Jsem starší, a dá-li bůh, také moudřejší. Ať už se stane cokoli, srdce si znovu zlomit nenechám.”

„Jste velmi domýšlivý, Gideone Pearsalle. Stejně jako váš otec a jeho otec před ním.” Zavrtěla hlavou. „A vaše domýšlivost vás přivede do neštěstí, stejně jako přivedla vaše předky.”

Gideon se zasmál. „Můj dědeček zemřel ve své posteli ve vel-mi požehnaném věku a otec podlehl chřipce. Domýšlivost s jejich smrtí neměla co do činění.” „Byla to jen otázka času,” usoudila povýšeně.

„Měl jsem dojem, že podle vás příčinou mého neštěstí bude žena,” poznamenal klidně. „To je jedno a totéž, Gideone, jedno a totéž.”

Hádat se s tetičkou Louisou bylo naprosto zbytečné. Jediný názor, který kdy dokázala uznat, byl její vlastní. Bylo načase tuto nesmyslnou debatu ukončit, alespoň pro tento večer. Gideon si nedělal plané naděje, že by se tetička Louisa tohoto tématu nadobro vzdala.

„Začíná mne to unavovat, tetičko.” Gideon dopil brandy a postavil sklenku na stůl. „Už jsme oba měli být dávno v posteli.” „Domnívám se, že jste byl…” „Ano?” zeptal se varovně.

„… že jste byl příliš dlouho vzhůru,” pronesla tetička Loui-sa s nevinným, leč nebezpečným úsměvem, při němž Gideona pokaždé svrběly prsty a jen stěží se dokázal udržet, aby jí je nese-vřel kolem krku. Tento andělský úsměv byl zbraň, proti níž neměl žádnou obranu, a to ho přivádělo k šílenství. Nebýt této malič-kosti, rozepře s tetičkou Louisou by mu připadaly téměř zábavné. „Dobře se vyspěte, Gideone.” „Tetičko,” kývl na ni, otočil se a odešel z knihovny. „Víte o tom, že máte roztržené kalhoty?” volala za ním ještě. „Měl byste s tím něco provést. Nevypadá to ani trochu…”

Gideon se ale nezastavil, a jako by ji ani neslyšel, zamířil do schodů. Jistěže věděl, že má roztržené kalhoty. Neustále mu to připomínal proud chladného vzduchu, který cítil na noze. Ale ani trochu tohoto šrámu nelitoval. Jeden pár kalhot byl směšnou cenou za tak nádherný večer. Jistě, trochu se pokazil, když Judith odmítla mluvit o své minulosti. Ještě nikdy se nesetkal s ženou, jež by tak zarytě odmítala prozradit cokoli o svém životě, obzvlášť když se zdálo, že nemá co skrývat. Judith tedy nebyla tak otevře-nou knihou, jak tvrdila, všechno však zatajit nedokázala. Možná má Helmsley pravdu, napadlo Gideona. Možná s jejím manželstvím opravdu nebylo něco v pořádku.

Nepřítomně otevřel dveře do svých pokojů a vstoupil dovnitř. Jako pokaždé, když se vrátil v tak pozdní hodinu, i tentokrát vděč-ně pomyslel na dohodu, ke které již dávno dospěl se svým

sluhou. Pokud sluhu neprobudil Gideonův bouřlivý příchod, jenž obvykle znamenal, že jeho lordstvo je v natolik povznesené náladě, že se nedokáže samo svléknout, znamenalo to, že ho pán domu nebu-de potřebovat. Stejně vděčný byl Gideon za skutečnost, že pokoje tetičky Louisy se nacházejí v protějším křídle domu.

Po cestě domů Gideon usoudil, že nejmoudřejší a nejjednoduš-ší by bylo podvolit se Judithinu přání a nechat minulost minulostí. Krom toho nikdy předtím se nijak zvlášť nezajímal, co dotyčná žena prožila před setkáním s ním. Tak proč ho to tak zajímalo nyní? Odpověd Gideon neznal a ani ji nehledal. Jednoduše o Ju-dith chtěl vědět všechno. Snad z prosté zvědavosti. Vždyť každý touží odhalit tajemství, jež se před ním naskytne. Nic jiného v tom není, ujišťoval se.

Pochyboval však, že by s ním někdo souhlasil. Lamentování tetičky Louisy mu bylo protivné stejně jako obavy jeho přátel, že mu Judith zlomí srdce nebo on jí. K čertu se vším, on o lásku přece nestojí a ona také ne. To si řekli již na samém začátku. Či snad ne? Možná ne tak obšírně, ale přesto jasně. Gideon si svlékl kabát a odhodil ho na židli. Pokud by ale mezi nimi mělo vzniknout něco víc než jen přátelská náklonnost, rád by věděl, co si o tom Judith myslí.

Najednou ho napadlo, že nad tím by se měl zamyslet také on. Ať už tetičce či Helmsleymu pověděl cokoli, v tuto chvíli si vůbec nebyl jistý, co k Judith cítí.

7

„Zacházíš příliš daleko, Gideone.” Judith seděla naproti Gideonovi v jeho kočáře a neměla nejmenší tušení, kam jedou. Snažila se dát najevo své rozhořčení, z jejího hlasu však zatím zaznívala čirá radost. Musela si přiznat, že je skutečně ve velmi radostné náladě. „Okamžitě mi prozraď, kam jedeme.”

.„Mám v úmyslu unést tě a ukrýt na jihu Španělska, kde spolu strávíme zbytek života. Odhodíme výdobytky civilizace a téměř nazí budeme skotačit na prosluněných plážích,” odvětil nedbale, jako by nemluvil o ničem jiném než o docela obyčejné odpolední projížďce v parku.

„Ach tak.” Zamyšleně se odmlčela, než dodala: „V tom by mohl být jistý háček.” „Myslíš?” Byla již příliš velká tma, než aby mu mohla vidět do tváře, ale z jeho hlasu poznala, že se usmívá.

„Obávám se, že na prosluněné španělské pláže a ostatně ani na skotačení jsem před odjezdem ani nepomyslela, takže s sebou nemám nic potřebného.”

„žádné oblečení tam přece potřebovat nebudeš.” Usmál se. „Jistě si brzy zvykneš.”

„Asi ano.” V mysli jí vyvstala představa bílých písčitých pláží lemovaných vysokými palmami a exotickými rostlinami. Bez-mračné nebe a slunce zrcadlící se v šumících vlnkách oceánu. Byla to představa neobyčejně hřejivá a zároveň rozkošnicky hříš-ná. Obzvlášť když si představila Gideona, nyní již docela nahého, jak se na ni z té azurové vody usmívá. Pleť měl opálenou a vla-sy rozcuchané větrem. Ani trochu už nepřipomínal anglického gentlemana a jeho smích jako by ji probouzel k životu. S trochou nostalgie se vrátila do přítomnosti a zeptala se: „Opravdu jedeme do Španělska?”

Gideon se zasmál. „Dnes večer ne. Mám pro tebe překvapení.”

„Překvapilo by mě Španělsko,” poznamenala a zahnala vidinu barbarského Gideona z mysli.

„Máš pravdu, to dnešní překvapení však není tak exotické.” Na okamžik se zamyslel. „Možná trochu, ale se slunečnými špa-nělskými plážemi se to jistě srovnat nedá.” „Škoda.” Odmlčela se. „Říkáš, že je exotické?” „Jsi jako dítě, které se nemůže dočkat Vánoc.”

„Ano, to jsem. Mám ráda překvapení, tedy ta příjemná. Ty ne?”

„Asi ano,” odvětil pomalu, „ačkoli musím přiznat, že jsem o nich nikdy nepřemýšlel.”

„Překvapení nejsou určena k přemýšlení, jenom k vychutná-vání.”

Usmál se. „Pak ti je budu muset chystat častěji.”

„To bys skutečně měl,” odvětila odměřeně, ačkoli cítila, jak se jí rozbušilo srdce. Nezáleželo na tom, jaké překvapení pro ni vymyslel, stačilo, že ho to vůbec napadlo. Zatracený mužský. Od jejich hádky uběhly již skoro tři týdny a musela přiznat, že byly skutečně podivuhodné. Ani jeden z nich se neomluvil. Ona byla přesvědčená, že se nemá za co omlouvat, a on si očividně myslel totéž. Pokud šlo o témata, o nichž nechtěla hovořit, zavládlo mezi nimi jakési tiché příměří, neváhali však důkladně probrat cokoli jiného. Hovořili o politice, umění, literatuře, nejnovějších klepech. Zjistili, že se v mnoha věcech shodnou. Oběma učarovala fotografie, oba s obavou sledovali, jak se nevyhnutelně blíží vál-ka s Ruskem. Kdykoli se v názorech rozcházeli, vášnivě se o své postoje přeli, což bylo do puntíku stejně zábavné jako bezvýhrad-ná shoda.

Ona trávila téměř každou noc v jeho náručí, nechávala se uná-šet příbojem vášně a žáru či rozmazlovat něhou a citem. On ji zno-vu doprovázel na divadelní představení. Ona si s ním vyrazila na projížďku v parku. Společně navštívili několik muzeí s výstavou starodávných předmětů i nejnovějšího umění. Ani v této oblasti si pokaždé nenotovali, dlouhé diskuze však pro ně byly stejným potěšením jako všechno ostatní. Zúčastnili se dalšího Susannina literárního večera, čímž uvedli hostitelku do značných rozpaků.

Judith ji takto vůbec neznala, ale koneckonců od počátku věděla, že Susanna s jejich vztahem ani trochu nesouhlasí. Když netrávili čas společně, Judith na něj neustále myslela a v oněch několika málo nocích, kdy neležel vedle ní, se jí o něm alespoň zdálo a ona se ráno probouzela s úsměvem na rtech a s pocitem, že její život ještě nikdy nebyl tak skvělý. Tak vášnivý.

Konečně se kočár zastavil. Gideon vystoupil a otočil se, aby jí pomohl.

„Jsme tu,” oznámil jí vítězoslavně. Ustoupil stranou a Judith zjistila, že stojí pod velmi povědomým schodištěm. „Jemine,” vydechla zaraženě.

„To je sídlo Zahradnického spolku,” vysvětlil jí hrdě. „Dnes večer je na programu přednáška o objevu nových druhů jihoame-rických orchidejí. Připravil ji muž, který celou expedici vedl.” „Skutečně?” optala se s nuceným nadšením. „Zajímavé.”

„Myslel jsem, že bys…” Podezíravě na ni pohlédl. „Tys o ní věděla?”

„Je mi to líto, Gideone, ovšemže jsem o ní věděla. Nemohu uvěřit, že jsem na ni zapomněla.”

„Nejspíš jsi členkou spolku, vid?” řekl, jako by už ani nepotřeboval slyšet odpověď. „Už spoustu let,” odvětila omluvně.

Gideon si odevzdaně povzdychl, nabídl jí rámě a pustil se nahoru po schodech. „Čert aby to vzal, tebe vůbec není jednoduché překvapit.” „Cesta do Španělska by mě překvapila,” zamumlala. „Myslel jsem, že to bude dokonalé.”

„Skutečně jsi mne překvapil, úplně jsem na tu přednášku zapomněla,” chlácholila ho se zářivým úsměvem.

„Mohla jsi alespoň předstírat, že o ničem nevíš,” postěžoval si. „Dohodli jsme se, že k sobě budeme upřímní.”

Odfrkl si. „Pouze do jisté míry. Pamatuji si to naprosto přesně. Tvrdila jsi, že přílišná otevřenost by pokazila zábavu.” Neochotně se usmál. „Možná by se mi tě podařilo překvapit, kdybych tě nezval na místa, která již znáš, a nedával ti květiny, kterých máš plný skleník.” Judith potlačila úsměv a namísto toho nasadila vážný výraz. „Tou orchidejí jsi mne vážně překvapil.”

„To jistě.” Usmál se. „Příště se pokusím vymyslet něco lepšího.”

„Překvapení nepřekvapení, byl to výtečný nápad a já si ho vel-mi cením. Těší mne, že bys vůbec byl ochotný doprovodit mě při takovéto příležitosti. Moc dobře vím, že nemáš tak velký zájem o exotické rostliny jako já.” „Nemám o ně vůbec žádný zájem.” „Já vím.” Okamžik ho mlčky sledovala a pak dodala: „Podobné přednášky bývají přinejlepším nezáživné a pro někoho, kdo se o dané téma nezajímá, mohou být k smrti nudné.” „Jsem si jistý, že se nebudu nudit ani minutu,” ujistil ji. „Budu přece s tebou.” Tváře se jí lehce zarděly. „Ty jsi naprosto neodolatelný.” „Já vím.”

„Po přednášce bude následovat banket,” lákala ho. „Zbožňuji zteplalou limonádu a okoralé sušenky.” Zpříma na ni pohlédl. „Obojí kvůli tobě velmi rád přetrpím.” „To je nepochybně cena, jakou musíš zaplatit za svůj šarm.” „Nepochybně,” zamumlal si pro sebe.

Neviditelné ruce jim otevřely hlavní dveře. Judith po očku mrkla na Gideona a v duchu žasla, jak je možné, že je ochotný strávit večer něčím, co ho ani za mák nezajímá, jen aby jí udělal radost. Bylo to neuvěřitelné a zároveň naprosto kouzelné. Nejvíce ji ale zarazila skutečnost, že si nedokáže vzpomenout, kdy se cítila tak… spokojená. Nemohla samozřejmě tvrdit, že by předtím byla nešťastná, avšak teď to bylo něco docela jiného. Tentokrát to bylo… dokonalé štěstí. V tu chvíli ji napadlo, že by si na takový pocit neměla zvykat, pouze se z něj těšit, dokud trvá.

„Snaž se jen tvářit mile…,” poradila mu se svůdným úsměvem, „… a mysli na Španělsko.”

Gideon by se vsadil, že neexistuje nic nudnějšího než celý večer poslouchat prachmizernou poezii a falešný zpěv v podání k uzoufání netalentovaných příbuzných lady Dinsmoreové. Sázku by však prohrál.

Nyní stál o samotě, vzorně upíjel ze sklenky punče a sledoval Judith, jak se s grácií prochází po překvapivě plném sále. Až do této chvíle neměl tušení, že by se na celém světě, neřkuli v Londýně, našlo tolik lidí se zájmem o exotické rostliny. Mezi přítomnými nalezl i několik známých tváří. Zřejmě svou botanickou

vášeň dobře tajili.

Pokud ho však během tohoto večera něco opravdu překvapilo, byla to Judith. Od začátku věděl, že miluje svůj skleník a orchideje, ale neuvědomil si, nakolik se ve své zálibě skutečně vyzná. Nyní sledoval, jak se jako rovný s rovným baví s přítomnými gen-tlemany, odborníky na slovo vzatými, a s údivem shledával, jak tito pánové oceňují nikoli její půvaby, ale intelekt. Gideon vždycky věděl, že je Judith inteligentní, ale nyní si uvědomil, že ani zdaleka neodhadl její znalosti. Dovedně je skrývala, nicméně teď už bylo jasné, že je skutečnou odbornicí. Mohl se jen dohadovat, co všechno před ním ještě skrývá.

„Pro nezasvěcené je to poněkud nudná záležitost,” poznamenal starší gentleman po Gideonově boku. „Ještě že si můžeme dopřát punč,” odvětil Gideon a usmál se. „Je dobrý, viďte, lorde Thornecrofte?”

„Velmi dobrý, Wartone. Dlouho jsme se neviděli,” dodal hra-bě z Thornecroftu a úsměv mu oplatil. „Od té doby, kdy ta herečka…” „Ano, už je to dlouho,” přerušil ho Gideon rychle. Thornecroft byl přívětivý muž se slabostí pro dámy od divadla. Jejich ces-ty se skutečně v minulosti zkřížily, podrobnosti tohoto setkání však bylo lepší ponechat minulosti. „Netušil jsem, že se zajímáte o orchideje.”

„Ale zajisté, fascinují mne všechny formy exotické flóry. Obzvláště se zajímám o rostliny starého Egypta a tropů. Má záliba

jen trochu přesahuje běžné znalosti a při tom bych rád zůstal.” Postarší gentleman se usmál. „Nechtěl bych být znám jako nabub-řelý učenec. Zničilo by mi to pověst.” Gideon se zasmál.

„Vaši pověst jen tak něco nezničí,” ozvala se za nimi Judith. Věnovala Thornecroftovi vřelý úsměv a podala mu ruku. „Mám za to, že jste si ji plně zasloužil.” „Zasloužil bych si ji.” Thornecroft jí ruku políbil a uličnicky se na ni usmál. „Pokud bych k tomu měl příležitost.”

Judith se zasmála a otočila se ke Gideonovi. „Jeho lordstvo je skromné, avšak skutečně je považováno za odborníka na flóru sta-rodávného Egypta.” Thornecroft skromně pokrčil rameny. „Je to pouhý koníček.”

„Tak to nazýváte jen vy. Když jsem začínala shromažďovat exempláře do svého skleníku, lord Thornecroft mi velmi pomohl,” vysvětlila Gideonovi a s nefalšovanou vřelostí se usmála na staršího muže. Gideon pocítil bodnutí čehosi podezřele připomínajícího žárlivost. Nevěnoval tomu pozornost.

„I z vás se stala odbornice,” odvětil lord Thornecroft s citem a hrdostí. „Její sbírka a také její znalosti jsou velmi působivé,” obrátil se na Gideona.

„Všiml jsem si,” zamumlal Gideon. Přesvědčoval se, že žárlit na hraběte je naprostý nesmysl. Vždyť by mohl být jejím otcem. Avšak podle toho, co se ke Gideonovi doneslo, věk nebyl pro lor-da Thornecrofta nikdy překážkou. Skutečně se dalo říci, že Judith

je pro něj příliš mladá, přesto se zdálo, že je spojují společná vášeň a přátelství vystavěné na této vášni, jež se nijak nepodobá obvyk-lým vztahům mezi muži a ženami. Gideon si pojednou uvědomil, že právě to jim závidí. Judith nyní zadumaně pohlédla na lorda Thornecrofta. „Měla jsem za to, že jste se v těchto měsících měl potýkat s divokými vodami Amazonky.”

„Byl jsem přinucen změnit plány. Můj synovec a poslední žijící příbuzný se rozhodl konečně se vrátit do Londýna. Byl pryč celá léta.” Zavrtěl hlavou a dodal: „Zkoumání jihoamerické divočiny může počkat.”

„Nejsem si jistá, jestli ještě dokážu čekat.” Judith si povzdychla. „Ráda bych na vlastní oči spatřila kolumbijské orchideje.”

„Slyšel jsem, že se v Paříži připravuje expedice.” Zkoumavě ji pozoroval a po chvíli vzrušeně navrhl: „Nebo bychom mohli financovat svou vlastní. Možná to zní nemožně, ale mělo mne to napadnout již dávno. Mezi námi, oba máme dostatek zdrojů, aby se nám podařilo…”

„Jako kluk jsem chtěl být dobrodruhem,” vložil se do rozhovoru bezmyšlenkovitě Gideon, ale okamžitě se zarazil. Chtěl jsem být dobrodruhem? opakoval si v duchu nevěřícně. Kde se to ve mně proboha vzalo?

Judith a lord Thornecroft na něj beze slova zírali.

Gideon se pokusil o chabý úsměv. „Jen mi to za ta léta nějak vypadlo z paměti.” „Škoda,” odtušila Judith s neúspěšně zakrývaným úsměvem.

„Možná se vám to ještě splní, synu. Vždyť kdybychom se skutečně rozhodli sáhnout do svých zdrojů a uspořádat svou vlastní expedici, mohl byste se k nám připojit.” „Výtečně,” souhlasil Gideon okamžitě. Vydat se na expedici za květinami do neprobádané džungle? To sotva. Zrovna tak mu ale bylo jasné, že nenechá Judith odjet kamsi do divočiny. S nikým, natožpak s Thornecroftem.

Hrabě si Gideona prohlížel, jako by docela přesně tušil, nad čím přemýšlí. „Možná vám připadám jako starý nenapravitelný zhýralec a možná jím v mnoha směrech také jsem, avšak k Judith chovám náklonnost, jež nemá nic společného s mou pochybnou pověstí. Mám ji rád, jako by patřila do mé rodiny.” Gideon povytáhl obočí. „Jako dceru?”

„Dobrý bože, to ne.” Thornecroft se otřásl. „Viděl jsem již mno-ho otců a jejich dcer a nemám touhu zakusit takové peklo,” odtušil a pak zamyšleně pokýval hlavou. „Spíše jako neteř.”

„Jsem poctěna, Fredericku,” pronesla Judith a lehce ho políbila na tvář. „A vy jste můj nejmilovanější strýček.”

„Čekala jsem, že tu dnes večer budete.” Za Judith se objevila vysoká, světlovlasá žena.

Judith sebou nepatrně cukla, Gideonovi to však neušlo. Nasadila nucený úsměv a otočila se, aby pozdravila nově příchozí. „Dobrý večer, Alexandro. Nevěděla jsem, že se zajímáte o orchideje.”

Mladá žena se mile usmála, Gideonovi nicméně nepřipadala milá ani trochu. „Cokoli zajímá vás, má milá sestřičko, zajímá i mne.” Sestra?

„Dobrý večer, slečno Chesterová,” pozdravil ji lord Thornecroft natolik přívětivě, aby nemohl být považován za nezdvořáka. Slečna Chesterová?

„Nyní mne omluvte, je tu někdo, s kým bych si rád promluvil.” S těmito slovy se lord Thornecroft povzbudivě usmál na Judith a pak se obrátil na Gideona. „Zanechávám lady Chesterovou ve vašich schopných rukách,” dodal a vrhl na něj významný pohled, z něhož se dalo vyčíst jasné varování. Gideon si však nebyl jis-tý, zda si ho má spojit se slečnou Chesterovou či s Judith. Patrně s oběma. Lord Thornecroft koneckonců sám prohlásil, že Judith je pro něj jako vlastní neteř.

„Oplzlý starý kozel,” zamumlala slečna Chesterová, když se lord Thornecroft vzdálil.

„Ale vůbec ne,” oponovala jí Judith klidně. „Je to velmi laskavý člověk.”

Slečna Chesterová si opovržlivě odfrkla a otočila se ke Gideonovi. „S kým mám to potěšení?”

„Mylorde, dovolte, abych vám představila svou švagrovou,” ozvala se Judith. „Slečna Alexandra Chesterová. Alexandro, vi-komt Warton.”

„Velmi mne těší, že vás poznávám, slečno Chesterová,” pronesl Gideon zdvořile a stiskl jí ruku. Už od prvního okamžiku se mu však příliš nezamlouvala, byť neměl tušení, čím by to mohlo být. Byla o několik let starší než Judith a musel uznat, že je vcelku půvabná, vlasy měla ještě světlejší než její švagrová a byla vyšší a podstatně štíhlejší, cosi v jejím vzhledu a chování však Gideona znervózňovalo. Lehce jí políbil ruku a pustil ji. Ona však nepustila jeho.

„Vy jste Judithin přítel, viďte?” optala se a zkoumavě si ho při-tom prohlížela. „Ano, jsem její přítel,” odvětil Gideon nevzrušeně.

„Jste tu dnes večer s přáteli, Alexandro?” zeptala se spěšně Judith.

„Lucianovi by se nelíbil, Judith.” Slečna Chesterová přejela Gideona pohledem od hlavy k patě. Gideon povytáhl obočí. „Vskutku?”

„Vypadá až příliš dobře,“ odtušila slečna Chesterová a zavrtěla hlavou. „Vůbec by se Lucianovi nelíbil.” „Alexandro,“ napomenula ji Judith ostře.

Slečna Chesterová konečně pustila Gideonovu ruku a prsty mu přejela po rameni. Jen stěží odolal pokušení její ruku setřást. „Má velmi pěkná ramena. Lucian by mu je záviděl.” Pohlédla mu do očí. „Může za to nějaký fígl vašeho krejčího, nebo je máte skutečně tak široká?” „To by stačilo,” vyštěkla Judith.

„Dobrý krejčí se může vždycky hodit,” odtušil Gideon klidně. „Alexandro,” zopakovala Judith varovně.

„Jen se bavím, Judith, a jeho lordstvo moc dobře ví, že ho pouze škádlím. Dopřejte mi alespoň trochu zábavy.” Slečna Chesterová se významně usmála na Gideona a pak se znovu otočila k Judith. „Od Vánoc jste mne nenavštívila.”

„Zanedbala jsem vás. Omlouvám se,” odpověděla Judith chladně.

„Napravíte to brzy?” Otázka slečny Chesterové zněla spíše jako rozkaz. „Co třeba zítra?”

„To vám nemohu slíbit,” odvětila Judith a pozorně se na dru-hou ženu zahleděla. „Objevil se nějaký problém?”

Slečna Chesterová se otočila na Gideona s vysvětlením: „Ona mi dává peníze.”

„Vyplácím Alexandře apanáž adekvátní k jejím potřebám,” řekla Judith.

„Popravdě mi dává mnohem více, než je třeba a než si zasloužím. Skutečně nemám tušení,” - slečna Chesterová nevinně pokrčila rameny - „kam se všechny ty peníze ztrácejí.”

Judith se nepřítomně usmála. „Jste zde sama, nebo jste přišla s přáteli?”

„Už jste se mne na to ptala. Sama bych sem nepřišla ani kvůli vám. Jsem tu s přáteli. Mám spoustu přátel, Judith,” dodala její švagrová ostře. „Nemyslete si, že celý den sedím sama doma.” „Ovšemže si nic takového nemyslí, slečno Chesterová. Jsem si jistý, že lady Chesterová nic takového naznačit nechtěla,” vložil se do rozhovoru Gideon a věnoval slečně Chesterové zářivý úsměv. „Vaši přátelé už vás ale možná postrádají.”

„Možná,” zamumlala a pak se šibalsky usmála. „Jsem naprosto šílená, abyste věděl.”

„Ale vůbec ne,” odtušila Judith rozhněvaně. „Pouze naprosto nesnesitelná.”

„Inu, pokud nemohu být šílená, tohle mi bude muset stačit.” Pohlédla na Gideona. „Nemyslíte, mylorde?”

„Nepřipadáte mi šílená ani nesnesitelná,” odporoval jí Gideon galantně, byť si myslel pravý opak.

„Opravdu? Budu se tedy muset snažit víc.” Slečna Chesterová se otočila ke své švagrové. „Brzy se uvidíme, Judith.” „Budu se těšit,” zamumlala Judith. Gideon sledoval, jak slečna Chesterová odchází. „Zdá se, že tě nemá příliš v lásce,” poznamenal tlumeně. „A vypadá to, že ty její antipatie opětuješ.”

„Nemá mne ráda od chvíle, kdy jsem se poprvé setkala s jejím bratrem. Těšila jsem se, že budu mít sestru. Velmi jsem se

snažila, aby se z nás staly přítelkyně.” Pokrčila rameny. „Nyní už na tom sotva záleží,” povzdychla si a odevzdaně na něj pohlédla. „Člověk si časem zvykne, že ho lidé nemají v oblibě.” „Přesto ji podporuješ,” pronesl váhavě.

„Její bratr jí nezanechal žádné prostředky pro případ, že by zemřel. Neměla žádné dědictví, pražádné vyhlídky na výhodný sňatek a žádné vlastní peníze.” Pohledem sklouzla ke vzdalu-jící se postavě své švagrové. „Podporovala bych ji přesto prese všechno.” „Prese všechno?” Judith zaváhala. „Ano, i přesto, že mne nemá ráda.” „To, jak mluví o svém bratrovi…” Moc dobře si pamatoval, že Judith o svém manželovi nechce hovořit, teď se mu ale naskytla příležitost dozvědět se alespoň něco. „Jako by měla potřebu ho chránit.” Nebo si ho přivlastnit. „Byla starší než on?” „Kdyby jen to.” Pohlédla na něj. „Byli dvojčata.” „Tím se mnohé vysvětluje.”

„Víc než bys tušil,” poznamenala Judith. Zhluboka se nadechla a pak se na něj usmála. V očích jí vesele blýsklo a on okamžitě věděl, že téma je uzavřené. „Skutečně jsi chtěl být dobrodruhem?” „Byl jsem velmi mlád. Nesmíš mi to mít za zlé.”

„Vůbec ti to nemám za zlé. Jsem ráda, že to vím.” Naklonila se k němu a tlumeným hlasem dodala: „S trochou štěstí se nám podaří znovu v tobě toho dobrodruha probudit.”

„Už se nemohu dočkat,” usmál se. „A jsem rád, že jsem tě dnes večer dokázal alespoň něčím překvapit.”

Po tváři se jí rozlil tajemný úsměv. „Možná tě dnes také něčím překvapím.”

„Překvapení mne nikdy moc nelákala, bránit se jim však ne-budu.”

Během zpáteční cesty byla Judith nezvykle zamlklá, byť celý večer působila tak bezstarostně, Gideon proto usoudil, že bude nejlepší ponechat ji jejím myšlenkám. Krom toho tušil, že mu dnes prozradila víc, než měla v úmyslu. On sám si potřeboval promys-let spoustu věcí.

Zatím to byl večer plný překvapení, z nichž mnohá ani v nejmenším nepředvídal. Vždyť nejvíc byl překvapený on sám. Věděl, že Judith má švagrovou, ale Alexandra Chesterová byla docela jiná, než by se nadál. Nebyl si jistý, zda již někdy na vlastní oči poznal nenávist, avšak když se slečna Chesterová dívala na Ju-dith, nic jiného než nenávist v jejích očích nalézt nedokázal. Bylo třeba mít se před ní na pozoru a Gideon si přísahal, že udělá vše pro to, aby před ní Judith ochránil.

Slečna Chesterová ho zaskočila, avšak o nic více než Judith a její pěstitelské znalosti. Pouhý pohled na její ohromný skleník mu hned zpočátku prozradil, že Judith není žádný amatér, který se plete do pěstování vzácných květin. Avšak rozsah jejích zna-lostí, a především uznání, kterému se jí dostávalo od ostatních, mu přichystalo nikoli překvapení, ale skutečný šok. Uvědomil si, jak moc ji podceňoval. V Judith Chesterové se skrývalo mnohem více, než si kdy dokázal představit. Kdokoli méně sebevědomý, kdokoli méně namyšlený by se její inteligencí a postavením v

tak exkluzivní společnosti nechal zastrašit. Gideon se však nenechal zastrašit ani na okamžik. Naopak, byl hrdý. Hrdý na to, že dnes mohl být po jejím boku, že ji bude moci doprovázet i příště. V tu chvíli zadoufal, že se z její společnosti bude moci těšit ještě velmi dlouho. To ho překvapilo zdaleka nejvíce.

8

„Říkala jsem vám přece, že vás navštívím.” Judith sevřela ruce na desce svého stolu a potlačila vztek, který v ní pohled na Alexandru pokaždé vyvolával. „Nemusela jste sem chodit.”

„Ale vždyť já vás tak ráda navštěvuji, má drahá sestřičko.” Alexandra bezcílně přecházela po Judithině knihovně, co chvíli vytáhla nějakou knihu nebo se zastavila u některého z obrazů. „Váš dům je pro mne příjemnou změnou. Člověk se v něm cítí tak patřičně. Docela chápu, proč zůstáváte raději zde. Krom toho vám svou návštěvou prokazuji službu.” Pohlédla na Judith. „Nemáte dům Chesterů ráda.”

Judith zaváhala, ale pak si povzdychla a jen řekla: „Ne, to nemám.”

„Nechce se vám tam dokonce ani na onu povinnou návštěvu před Vánoci.” ‘

„Ale naopak,” odvětila Judith vesele. „Máte přece narozeniny a navštívit vás při této příležitosti mi nevadí ani trochu.” „Jsou to ale také jeho narozeniny a to vám vadí.” Alexandra se znovu otočila k policím s knihami. „Není se ale čemu divit. Ten dům pro vás znamená spoustu nepěkných vzpomínek.”

„Ale také spoustu nádherných,” namítla Judith klidně. „Ale v tomto domě jsem doma a rozhodla jsem se, že budu žít zde.”

Po Lucianově smrti se Judith nastěhovala zpět do domu, který jí zanechali rodiče. Dům Chesterů chtěla převést na Alexandru, ale její právníci jí to rozmluvili. Zdálo se, že jediný způsob, jak Alexandře uchovat její dědictví, bylo nenechat ji, aby s ním mohla naložit po svém. Toto rozhodnutí souviselo s jakousi záhadnou a neporušitelnou doložkou v závěti Lucianova otce. Ten očividně nevěřil, že by se jeho dcera dokázala o své záležitosti postarat sama, a tak s pomocí složitých právnických kliček zajistil, aby k tomu nikdy ani nedošlo. Starý pán zanechal veškerý svůj majetek Lucianovi s tím, že až přijde čas, jeho syn poskytne své sestře přiměřené věno. Bohužel však přecenil Lucianovu zodpovědnost ve finančních záležitostech. Baron Chester zemřel, když bylo dvoj-čatům sotva devatenáct. Jeho advokáti nutili Luciana, aby při svém sňatku sepsal svou vlastní závěť, mladý baron se však o tak nepodstatné detaily nezajímal a řekl jim, aby v případě jeho smrti vše převedli na jeho ženu. O budoucnost své sestry se prý postará později. K tomu však nikdy nedošlo. Lucian nečekal, že opustí svět v pouhých čtyřiadvaceti.

Dům Chesterů spravovala Judith s využitím majetku, jejž jí Lucian zanechal. V praktických věcech, jakými byly například mzdy pro služebnictvo, údržba domu či nekončící řada Alexandřiných společnic, se spolehla na své právníky, kteří pracovali už pro její rodiče. Alexandra dále dostávala měsíční rentu, podle Judithiných poradců až příliš štědrou. Judith však byla

přesvědčená, že jmění Chesterů by mělo sloužit na podporu posledního čle-na rodu. Sama manželovy peníze nepotřebovala - rodiče ji zajistili více než dostatečně. Nejméně jednou ročně na ni právníci naléhali, aby dům i majetek dala do svěřenectví a nadobro se jich zbavila. Pokaždé odmítla. Svou nepřetržitou zodpovědnost považovala v mnoha směrech za jakési pokání a zdálo se jí, že to je to nejmenší, co může učinit.

„Uvažuji, že se z našeho domu odstěhuji,” prohlásila Alexandra nevzrušeně.

„Skutečně?” Judith potlačila úlevu, kterou při Alexandřiných slovech pocítila.

„Možná se provdám za Nigela Howarda a samo sebou se rozu-mí, že budu žít s ním.” Judith zavrtěla hlavou. „Pana Howarda neznám.” „Je to básník. A docela dobrý. Ještě se o něm moc neví, ale to je jen otázka času.” Alexandra se odmlčela. „Avšak mám pocit, že by se raději on přestěhoval ke mně. Možná bychom v domě Chesterů byli šťastní.” „Dokáže pan Howard zaopatřit manželku?”

„Pravděpodobně ne, ale já mohu zaopatřit jeho.” Alexandra pokrčila rameny. „Nebo vy. Na tom nezáleží.”

„Pokud se chcete vdávat, pak na tom záleží,” namítla Judith chladně.

„Pak si ho tedy nevezmu,” odsekla Alexandra. „Jednoduše s ním budu spát do té doby, než mne začne nudit, a pak ho odho-dím jako včerejší noviny. Nebo ho vykážu ze svých pokojů a už se k němu nebudu hlásit. Takhle to děláte vy, nebo ne?”

Judith zaskřípala zuby. „Co ode mě chcete, Alexandro? Proč jste přišla?”

Alexandra povytáhla obočí. „Ale no tak, Judith. Nesmíte být hrubá na svou jedinou příbuznou. Máme už pouze sebe.”

„Máte pravdu,” přikývla Judith a zhluboka se nadechla. „Jak vám tedy mohu pomoci?”

„To už je mnohem lepší.” Alexandra ladně proplula po místnosti a usadila se na židli vedle stolu s grácií - jíž patrně vládnou pouze vysoké ženy -, kterou nicméně Judith připomínala divokou šelmu. „Ráda bych opět začala cestovat. Nějaký čas bych pobyla v Paříži. V Londýně jsem již příliš dlouho a začíná mi připadat poněkud nudný.”

Za posledních deset let strávila Alexandra více času na cestách než v Anglii a Judith jí za to byla neskonale vděčná. Nedocházelo tak příliš často k takovým nečekaným setkáním jako například předešlého večera. Nikdy se nedalo odhadnout, co Alexandra řek-ne či udělá. Také se snižovala pravděpodobnost, že se Alexandra zaplete do nějakého skandálu, ačkoli bylo nutno podotknout, že jakékoli jednání, jež by se dalo považovat za pobuřující, omezova-la na tentýž okruh přátel, v jakém se pohyboval její bratr.

„Co se stane s panem Howardem?”

„Nigel je drahoušek, ale musím přiznat, že je možná až pří-liš milý.” Alexandra nakrčila nosík. „Trochu moc laskavý a také seriózní, řekla bych. Byl by z něj výtečný manžel, když pomi-nu, že je na mizině, ale my obě víme, že ze mě by byla příšerná manželka.” Prsty bezmyšlenkovitě bloudila po opěradle křesla. „Bylo by nečestné nechat ho žít v domnění, že získal ženu, jež si ho zaslouží, když ve skutečnosti víme,” - pohlédla na Judith - „že to tak není.”

„Pak tedy bude pro všechny nejlepší, když se za něj nepro-vdáte.”

Alexandra ji okamžik pozorovala a pak se zeptala: „Napadlo vás vůbec, že si možná on nezaslouží mě?”

Judith váhala. Už mnohokrát se nechala chytit do její pas-ti, a proto se i tentokrát měla na pozoru. Pokaždé to bylo stejné. Alexandra řekla něco, co vzbudilo její soucit a vnutilo jí pochyby, zda na svou švagrovou není zbytečně přísná. Zda by se z nich přece jen nemohly stát alespoň přítelkyně, když ne sestry. „Je to možné.”

Alexandra se samolibě usmála. „A v tom byste se spletla. Je pro mne až moc dobrý.”

Judith si povzdychla. „Nebylo by to poprvé, kdy jsem se spletla.”

„Ale je to skutečně škoda.” Alexandra zamyšleně přimhouřila oči. „Je velmi přitažlivý, že ano?”

Judith na ni zmateně pohlédla. „Říkala jsem vám, že jsem se s panem Howardem nikdy nesetkala.”

„Ne, měla jsem na mysli vašeho lorda Wartona, ačkoli Nigel také není k zahození.” „Není to můj lord Warton.”

Alexandra se opovržlivě ušklíbla. „Ale jistěže je, vždyť kvů-li vám přetrpěl něco tak nudného, jako byla včerejší přednáška.” Pátravě si svou švagrovou prohlédla. „Milujete ho?” „Ne,” odvětila Judith rychle, ne však bez zaváhání.

„Ach tak,” odtušila Alexandra zadumaně. „Nikdy si vás nevezme, pokud se dozví…” „Nechci si ho brát.” „Ale on možná…” „A on si nechce vzít mě.”

„Uběhlo už deset let od doby, kdy Lucian zemřel,” připomněla jí Alexandra. „Není to dostatečně dlouhá doba?” Víc než dostatečná. „Dostatečně dlouhá na co, Alexandro?”

„Já nevím,” prohodila nevinně. „Ale zdá se mi, že je to již vel-mi dávno.”

Judith udivilo, že to tak připadá i Alexandře. Ona se snažila žít dál, ale zdálo se, že její švagrová zatím jen bezcílně bloumá životem a o nic se nezajímá. Judith se zhluboka nadechla. „Netoužím po dalším sňatku.”

„Zdá se mi, že muž jako Warton by ve vás takovou touhu mohl znovu probudit.”

„Co ode mne chcete slyšet, Alexandro?” Judith docházela trpělivost. „Ano, lord Warton dokáže v ženě probudit nejednu touhu. Ano, je přitažlivý a, ano, líbím se mu natolik, že mne doprovodil na nudnou přednášku. A pro všechny tyto důvody ho mám ráda.”

Alexandra na ni chladně pohlédla. „Chápu. Ale myslíte, že vás nepřestane mít rád, až se dozví o vašem tajemství?”

„žádné tajemství nemám. Už dlouho ne.” Judith sáhla po listu papíru a vzala do ruky pero. „Napíšu svému právníkovi, aby vám zaslal peníze,” prohlásila a namočila pero v kalamáři. „Pošlu vám tolik, abyste se nemusela starat o peníze dalších… šest měsíců?” „Raději rok.”

„Tak tedy rok.” To však neznamenalo, že Alexandra bude rok v cizině. Jistě se vrátí, jakmile jí dojdou peníze, a to nebude trvat dlouho.

Za okamžik měla Judith dopis napsaný, vždyť byla na takové věci zvyklá. Jen bůh věděl, kolik takových zpráviček již napsala. Pohlédla na svou švagrovou. „Mimochodem, možná byste neměla na potkání každému říkat, že jste šílená.”

„Máte naprostou pravdu,” přikývla Alexandra vážně. „Měla bych počkat, až se poznáme lépe.” Judith si odevzdaně povzdychla. „Tak jsem to nemyslela.”

„Já vím, co jste mi chtěla říci, ale nechápu proč. Docela se mi zamlouvá, když mě ostatní považují za blázna. Je to báječná omlu-va pro nepatřičné chování.”

„Nicméně,” pokračovala Judith neoblomně, „mohlo by se stát, že vás jednoho dne zavřou do ústavu a já vás pak budu muset zachraňovat.”

„Výtečně,” pochvalovala si Alexandra. „Vždyť víte, že vám tak ráda komplikuji život. Je to má nejoblíbenější kratochvíle.”

Alexandra ji nenáviděla a nebylo čemu se divit. Judith jí ukradla bratrovu lásku, vzala jí domov, jmění a jakoukoli naději na nezávislost. Kdyby byla situace opačná, možná by ji Judith nenáviděla úplně stejně.

„Někdy v budoucnu možná nastane chvíle, kdy zatoužíte vrá-tit se do slušné společnosti, Alexandro,” prohlásila Judith ostře. „Pak už šílenství nebude takovou výhodou, jak se vám teď patrně zdá.”

„Vždy jsem žila v domnění, že i ty nejlepší rodiny jsou postiže-né šílenstvím,” poznamenala Alexandra. „Neměla bych být žád-nou výjimkou.”

„Jak myslíte,” odtušila Judith a pokrčila rameny. „Ať už vám řeknu cokoli, stejně budete jednat, jak uznáte za vhodné.”

„Mé chování, Judith,” odsekla Alexandra a oči jí v odpoledním slunci hněvivě zaplály, „je to jediné, o čem ve svém životě ještě mohu sama rozhodovat.”

Judith ji dlouho mlčky pozorovala. Znovu ji napadlo, že Alexandra je možná tou nejtragičtější postavou z celé rodiny. Ovšem, ona přišla o manžela, avšak vnitřní síla, kterou dostala do vín-ku od rodičů spolu s ohromným jměním, jí pomohla přežít. Alexandra ale věděla, že ji otec nesnáší, a krátce po jeho smrti

přišla i o svého bratra. O jediného člověka, který ji měl skutečně rád. Byť i on ji nakonec zklamal.

„Omlouvám se,” řekla Judith, ihned si však uvědomila, jak nicotná je její omluva. „Omlouváte se? Za co?” Alexandra zavrtěla hlavou. „Dokonce i já dokážu pochopit, že nemáte žádný podíl na situaci, v níž se nyní nacházím. Za ni můžou jedině můj otec a bratr. Budiž jim země lehká. Avšak mám pocit, že můj otec nikdy pokoje nedojde.” Postavila se a sladce se usmála. „Nicméně na vás nedokážu myslet jinak než s nenávistí,” dodala trpce a pohlédla na lístek na stole. „Chcete, abych ho za vás doručila?”

„Ne, ale cením si vaší nabídky,” odvětila Judith se stejně faleš-ným úsměvem a zvedla se. „Pokud bych vám ho svěřila, můj právník by se patrně dočetl, že vás má zaopatřit na dva roky místo jednoho.”

Alexandra sebou cukla. „Ale no tak, sestřičko, to od vás vůbec není pěkné, myslet si, že bych něčeho takového byla schopná.” Judith tázavě povytáhla obočí. „Prozřetelné, avšak ne pěkné.” „Kdy se chystáte odjet?”

„Myslím že brzy. Nigel je…” Alexandra se zarazila a po tvá-ři jí přeběhl zvláštní výraz. Kdo by ji neznal, pomyslel by si, že snad má konečně strach i o někoho jiného než jen o sebe. Zavrtěla hlavou, jako by ten pocit chtěla setřást. „Brzy. V tuto roční dobu je Anglie odporná a dům Chesterů je v zimě obzvlášť po-chmurný.”

„Jistě mne spravíte o svých plánech.”

„Ovšem.” Alexandra pohlédla na Judith a obě ženy se na sebe dlouho dívaly, jako by obě chtěly cosi říci, jen si nebyly jisté, co by to mělo být. V takových vzácných okamžicích Judith pokaždé napadlo, zda Alexandra lituje, jak se jejich vztah vyvinul, stejně jako toho litovala ona. Bylo jí to líto. Obě byly na světě tak samy. Během těch dlouhých let by si bývaly mohly vzájemně pomoci, a kdyby to tak bylo, jejich život mohl být teď úplně jiný.

„Vysvětli mi, proč bychom se měli procházet v parku v den, jako je tento,” poznamenal Norcroft mírně. „Jsem v posledních dnech velmi neklidný. Krom toho bych si rád popovídal s jedním ze svých nejlepších přátel, a proto jsem tě požádal, abychom se sešli právě tady v parku,” odvětil Gideon. Říkal příteli naprostou pravdu, alespoň prozatím. „A také je nádherný jarní den.”

„Leda tak v pekle,” zamručel Norcroft. „Je zima, vlhko, nebe je škaredě šedivé a je teprve začátek března. Pokud v takový den mluvíš o jaru, musíš být daleko větší optimista, než jsem se domníval.”

„Přesto jsem přesvědčený, že nás dnešní procházka po-vzbudí.”

„Ano, to je to správné slovo, když uvážím, že musíme jít velmi rychle, jen abychom nezmrzli.” Norcroft se na okamžik odmlčel a pak dodal: „Nebo rozptýlí, dovolíš-li.” „žádné rozptýlení nepotřebuji.”

„Obávám se, že ještě žádný muž nepotřeboval rozptýlit tak jako ty,” zasmál se Norcroft. „Nejsem si jistý, zda vidět tě v tomto stavu mne má vyděsit, nebo uklidnit.”

„Nebud směšný.” Gideon se díval přímo před sebe a ani na okamžik nezaváhal. „A v žádném stavu nejsem.” Norcroft si významně odkašlal.

„Jednoduše nevím… Chci říci, že si nejsem jistý…” Gideon po příteli šlehl bezradným pohledem. „Nevím vůbec nic. Tak. Jsi teď spokojený?” Norcroft se potutelně usmál. „Naprosto.” Gideon pochybovačně povytáhl obočí. „Neděsí tě to?” „Samo sebou, že mne to děsí.”

„Ale proč?” Gideon si ho podezíravě prohlížel. „Chápal bych, že tě to uklidnilo…”

„Poněvadž to dokazuje, že jsi jen člověk jako všichni ostatní?” „Očividně ano,” povzdychl si. „Ale proč tě to děsí?”

„Zděšení je naprosto přirozená reakce v okamžiku, kdy člověk zjistí, že svět, jak ho znával, se přiblížil ke svému konci,” vysvětlil mu Norcroft a nevěřícně zavrtěl hlavou. „Gideon Pearsall, vikomt Warton, zkrocený ženou.”

„Nejsem zkrocený,” bránil se Gideon, přestože se tak opravdu cítil. „Jen zmatený, nic víc.” Norcroft se usmál. „Řekl bych, že to docela stačí.”

Gideon i Norcroft zvedli své klobouky na pozdrav dvěma dal-

ším neohroženým lidem, kteří je spěšně míjeli v opačném směru. „Byl jsi již někdy zamilovaný, Norcrofte?”

„Zamilovaný?” Norcroft se na místě zastavil a upřel na svého přítele konsternovaný pohled. „Ty ses zamiloval?”

„To jsem neřekl,” namítl Gideon a přes rameno se na něj ohlédl. „Ptal jsem se, zda jsi byl někdy zamilovaný.” Norcroft ho dohnal a odvětil: „Myslím, že jednou či dvakrát. Nešlo o nic vážného.”

„Pak jsi nikdy zamilovaný nebyl. Láska je mimořádně vážná věc.”

„Jak myslíš,” prohodil Norcroft nevzrušeně, jako by na předchozí otázce ani odpovědi nesešlo. „A tys byl někdy zamilovaný?” „Jednou.” Gideon zavrtěl hlavou. „Dopadlo to příšerně.”

„Ach, ano,” přikývl Norcroft. „Violet Smithfieldová.” Tentokrát se zastavil Gideon a tázavě na Norcrofta pohlédl. „Ty o ní tedy víš?”

„Ale jistě,“ odtušil Norcroft a zpříma na svého přítele pohlédl. „Stejně jako Helmsley a Cavendish. Tvá rodina se snažila onu nešťastnou příhodu s tvým sňatkem držet v tajnosti, ale má mat-ka spolu s Helmsleyovým a Cavendishovým početným dámským příbuzenstvem, které se s chutí zakousne do šťavnatého klepu, se o něm doslechly.”

Gideon na něj nevěřícně zíral. „Ty ani nikdo jiný jste se o tom přede mnou nikdy nezmínili.”

„To ty, příteli, ses o tom nikdy nezmínil,” opravil ho Norcroft a pokrčil rameny. „A jelikož jsme tví přátelé a došlo nám, že o své svatbě nechceš hovořit, tak jsme ani my nikdy nic neřekli.” Gideon ho dlouho mlčky pozoroval. Norcroft, Helmsley a Cavendish opravdu byli jeho nejlepší přátelé. Vlastně to byli jedi-ní přátelé, jaké měl. Za ta léta se o sobě dozvěděli spoustu věcí, o Gideonově minulosti se však nebavili nikdy. Skutečnost, že se ani jeden z nich nikdy nezmínil o jeho nepovedeném manželství, dokonce ani během těch nejdivočejších pitek, prozrazovalo o jejich přátelství mnohé. Gideon se trpce usmál. „Pro Cavendishe muselo být těžké udržet jazyk za zuby.”

Norcroft se zasmál. „Pro něj je to těžké vždycky. Tak,” dodal a zimomřivě si promnul ruce, „co kdybychom v tomto rozhovoru pokračovali u zapáleného krbu se sklenkou brandy v ruce?”

„Raději bych se dál procházel, lépe se mi přemýšlí,” namítl Gideon omluvně. „Tedy pokud ti nevadí nepřízeň počasí.”

„Pokusím se nezmrznout.” Norcroft si dramaticky povzdychl a oba přátelé se znovu pustili po pěšině.

Několik minut se procházeli v tichosti. Gideon si nebyl jistý, co přesně by svému příteli chtěl říci, byl však již unavený z věč-né samomluvy, která mu nepřinášela žádnou úlevu. Hlavou se mu honily samé otázky, a přestože pochyboval, že by mu na ně Norcroft mohl odpovědět, bylo příjemné mít po svém boku přítele, který byl připravený ho vyslechnout. Přítele. I předtím

věděl, že má v těchto třech mužích skvělé přátele, nikdy mu to však nepřipadalo tak důležité jako právě dnes. Zatím to pro něj bylo pouhé slovo. Ale teď, když je opravdu potřeboval, se z něj stalo mnohem víc.

„Potíž je v tom, že když se zamiluješ do ženy, jež tvé city neopětuje,” promluvil konečně Gideon, „cítíš se pak stejnou měrou zrazený jako zraněný. Obzvlášť pokud jsi až do poslední chví-le věřil, že ona tě také miluje. Nadobro ztratíš důvěru a víru ve všechno, co jsi kdy považoval za nedotknutelné.” „Například v lásku,” přikývl Norcroft zasmušile.

„Vlastně jsem hovořil spíše o cti. Upřímně, předtím jsem se nikdy láskou příliš nezabýval. Ovšem, měl jsem určité romantic-ké představy, vyvolané četbou románů a poezie, v nich však šlo spíše o statečnost a rytířské ctnosti nežli o lásku. Vždy jsem ale věřil v ušlechtilost a posvátnost slibu. A zjištění, že žena, do které jsem se mohl celým srdcem zamilovat, mou víru nesdílí, mne zdr-tilo víc než cokoli jiného.” Gideon pohlédl na Norcrofta. „Nenu-dím tě?”

„Ale vůbec ne,” prohlásil Norcroft bez váhání. „Rád vyslech-nu všechno, co mi budeš ochoten říci. Je to velmi poučné.” Na okamžik se odmlčel. „Nicméně musím přiznat, že jsem poněkud zmatený.” Gideon si povzdychl. „A kdo není?” „Bavíme se o Violet, nebo o lady Chesterové?”

„Nejspíš o obou.” Gideon se zhluboka nadechl. „Má minulost má vliv i na přítomnost. Tolik jsem již pochopil. Dává to

dokonalý smysl. Patrně proto chci o Judith vědět všechno.”

„Bylo by nemilé potýkat se s dalším rozezleným snoubencem.” „Ale já jsem o Violetině snoubenci věděl,” namítl Gideon. „Jen jsem netušil, že je to jediný muž, kterého kdy chtěla. Tajila mi to opravdu dovedně. Nikdy jsem nepojal ani nejmenší podezření. Judith má nejedno tajemství a o spoustě věcí nechce mluvit. A já o ní chci vědět všechno.” „Abys předešel dalšímu překvapení?”

„Možná, ale nejen proto.” Gideon se zastavil pod stromem a bezmyšlenkovitě ulomil suchou větvičku. „Nejsem si jistý proč, ale je v tom ještě mnohem víc. A nejde ani tak o důvěru, spíše o jakousi… nenasytnost. Nebo touhu. Chci vědět, o čem přemýšlí, co cítí a jak se z ní stala žena, kterou je dnes. Chci o ní vědět všechno. Dává to nějaký smysl?” „Ani trochu. Pokračuj.”

„Na začátku jsme se s Judith dohodli, že k sobě budeme upřímní, a věřím, že mi v ničem nelhala. Znepokojuje mne spíše to, co mi neřekla.“ „Dělá ti tedy starosti její minulost, ne tvoje?” „Patrně ano.”

„Minulost ovlivňuje naši budoucnost. Taková je povaha člověka,” poznamenal Norcroft a pozorně se zahleděl na Gideona. „Odpusť mi, že jsem tak natvrdlý, ale nechápu, proč by sis tím měl lámat hlavu. žil jsem v domnění, že tvůj vztah s lady Chesterovou

je pouze dočasnou záležitostí. Příjemné zpestření, tak jsi to myslím sám nazval. Nic vážného.”

„Ano, to jsem řekl,” přiznal Gideon bez vytáček. „A také jsem to tak myslel.” „A teď to vidíš jinak?”

„Teď?” Gideon dlouze vydechl. „Nejsem si jistý. Netuším, co chce lady Chesterová. Sám nevím, co chci.” „Chápu.” „Skutečně?”

„Ne, patrně ne.” Norcroft pokrčil rameny. „Možná bych to chá-pal lépe, kdybych seděl někde v teple.”

„Nesmysl. Zima člověku rozproudí krev, což podporuje myšlení,” prohlásil Gideon nekompromisně a znovu vykročil po cestě.

„Mé myšlení rozhodně ne,” zabrblal Norcroft a neochotně se připojil k příteli. „Tetička má ale pravdu,” poznamenal Gideon sám pro sebe. „Judith není žena, kterou bych si měl vzít.” „Tak teď už vystrkuje drápky manželství?”

„Vypadá to tak, viď?” odvětil Gideon a po očku mrkl na svého přítele. „Tetička se domnívá, že Judith nemůže mít děti. Pokud má pravdu, manželství s Judith by znamenalo konec našeho rodu. Mám samozřejmě několik bratranců a sestřenic, kteří by mohli zdědit můj titul, rod Pearsallů by nicméně zanikl. Zabránit tomu jsem vždy považoval za svou jedinou povinnost. Avšak nyní…”

„Nyní váháš, zda udělat to, co se od tebe čeká, nebo to, co udě-lat chceš,” doplnil ho Norcroft. Potom opatrně dodal: „Patrně bys nemluvil o svatbě, pokud by ve hře nebyla také láska.”

„Nepopírám, že je to možné,” přiznal Gideon a v tu chvíli si uvědomil, že Norcroft má pravdu. Ve hře opravdu byla i láska.

„Pokud chceš hovořit o lásce, obávám se, že sis vybral nespráv-ného člověka. Helmsley je…”

„S Helmsleym o tom mluvit nechci,” přerušil ho Gideon popuzeně. „Nechceš se s ním bavit o ní.”

„Ano. K čertu, Norcrofte, já vím, že je to šílené. Judithin vztah s Helmsleym je dávnou minulostí. To vím. Ona i já máme svou vlastní minulost, která s tím druhým nemá nic společného. Nicméně…,” nervózně zlomil větvičku, kterou měl stále ještě v ruce, „… se mi to příčí. Nelíbí se mi, že se vídala s Helmsleym, a nelíbí se mi, že zůstali přáteli. Nelíbí se mi, že kdy byla s někým jiným než se mnou.” Hlas mu zvážněl. „A už vůbec nedokážu snést pomyšlení, že již byla jednou vdaná.” Norcroft na něj udiveně pohlédl. „Hleďme.”

„Nedívej se na mne tak. Nejsem žádný šílenec.” Gideon nevrle odhodil zbytky větvičky a očistil si ruce. „Já jen…” „žárlíš?” pomohl mu Norcroft.

„Vůbec ne,” ohradil se Gideon. „Nebo k zbláznění.” Byla to pravda, třebaže si to ještě nebyl schopen přiznat. „Byl bych nejraději, kdyby snad ani nežila, dokud jsme se poprvé neuviděli na Tříkrálovém plese. Chtěl bych, aby její život začínal od

našeho setkání. Jedině od něj.” „Pak tedy máš pouze dvě možnosti,” usoudil Norcroft. „Můžeš pokračovat ve svém životě přesně tak, jak sis určil. Zachovat se tak, jak se od tebe očekává. Najít si vhodnou manželku. Možná snad i pokračovat ve svém vztahu s lady Chesterovou…”

Gideon zavrtěl hlavou. „Kdybych byl ženatý, nikdy by s tím nesouhlasila. A já bych ji o to ani nežádal.”

„Tak dobrá. Můžeš si tedy zvolit život, který ti byl předurčen, a žít ho bez lady Chesterové. Nebo…” Norcroft se odmlčel. „Nebo?” „Nebo můžeš zapomenout na všechna pravidla, s nimiž jsi žil celý život, a následovat své srdce.”

Gideon se ušklíbl. „Mé srdce je stejně bezradné jako má hlava.”

„Můžeš žít podle přání ostatních, a být nešťastný,“ pronesl Norcroft váhavě, „nebo si zvolit takový život, který tě učiní šťastným. život je příliš krátký, než abys ho promarnil výčitkami. Já mám však možná příliš velké nároky.” Norcroft pohlédl na svého přítele. „Rád bych naplnil očekávání ostatních a přitom byl šťastný. Pravda však je taková, že jsem ještě nepotkal ženu, kvůli níž bych se takto musel rozhodovat.” „A co bys udělal?”

„Ne, ne,” ohradil se Norcroft a zavrtěl hlavou. „V tomhle rozhodování ti nemohu pomoci. Myslím si ale, že nejdřív by sis

měl ujasnit, co cítíš. A co cítí ona.”

Gideon si povzdychl. „Nemám tušení, co cítí ona, stejně jako netuším, co cítím já.” Na okamžik se zamyslel. „Vím ale, že mezi námi je určitá spřízněnost, Norcrofte. Jakési pouto. Zpočátku jsem si myslel, že je to jen touha.” „A nyní?” „Nyní…” Gideon bezradně zavrtěl hlavou. „Nyní se vracíme na začátek. K lásce.”

„Je to začarovaný kruh,” povzdychl si Gideon. „Myslím láska.” Norcroft se usmál. „Říká se to.”

„Ještě jsem s ní o lásce nemluvil,” zamumlal Gideon. Chtěl se o ní zmínit jaksi mimochodem, jako by na ní ani nezáleželo. Ni-kdy se však nezdála být vhodná chvíle. Teď přemýšlel, zdali kvůli obavám, co mu Judith odpoví, neváhal příliš dlouho. Nebo kvůli strachu, k čemu by se sám mohl doznat. Co by mohl připustit. „Vskutku, byl jsem přesvědčený, že láska do našeho vztahu nikdy nezasáhne. Ačkoli jsme o tom nikdy nehovořili. Myslím…“

„Zatraceně, Wartone,” vybuchl Norcroft a zlostně se na své-ho přítele podíval. „Jsi ten poslední člověk, u kterého bych čekal váhavost. Ptal ses mne na radu…”

Gideon překvapeně zamrkal. „Na nic takového si nevzpomínám.” „Ptal ses, co bych dělal na tvém místě.” „To byla je řečnická otázka a…”

„Nemám tušení, co bych na tvém místě dělal, a navíc na tom ani trochu nesejde. Ale povím ti, co bys podle mého názoru měl udělat ty,“ dodal Norcroft a začal odpočítávat na prstech, „zaprvé, měl bys zjistit, zda k tobě lady Chesterová něco cítí. Zadruhé, měl by sis udělat jasno ve svých citech k ní. Miluješ ji, či nikoli?” „Já…”

„Jestli řekneš, že nevíš, raději to nechci slyšet,” varoval ho Norcroft. „Pokud se nevyznáš ve svých vlastních citech, jak mi tvrdíš, už to samo o sobě naznačuje, že ses ocitl v naprosto výjimečné situaci. Ať už v dobrém či špatném smyslu.”

Gideon na něho pochybovačně pohlédl. „To má být tvá rada?”

Norcroft pokrčil rameny a odvětil: „Lepší ti nejsem schopen dát.”

„Možná nakonec máš v něčem pravdu,” odtušil Gideon zamyšleně. „Nemohu učinit žádná další rozhodnutí, dokud nebu-du vědět, co ke mně cítí. Dokud se nevyznám ve svých vlastních citech. Pokud už sama nerozhodnost o něčem vypovídá,” řekl a usmál se, „pak jsem se možná skutečně zamiloval.” „Nebo dočista zbláznil,” poznamenal Norcroft.

„Myslím, že je to jedno a totéž. Tak, starý brachu,” prohlásil Gideon a poplácal svého přítele po zádech. „Mám dojem, že si oba zasloužíme trochu tepla a sklenku dobré brandy.” Zazubil se. „Je tu zima jako v morně.”

9

„Neměli bychom dnes večer být někde úplně jinde?” zamumlal Gideon Judith do ucha a přitom se snažil udržet na tváři zdvořilý úsměv. „Například uvězněni v hořící budově?”

Judith pohledem přelétla Susannin taneční sál plný lidí a jen stěží odolala pokušení zasmát se. „Ale no tak, Gideone, vždyť to není tak zlé.”

„Byli jsme tu před necelými čtrnácti dny,” postěžoval si Gi-deon a kývl na pozdrav komusi známému, kdo jeho kývnutí opětoval s vědoucím úsměvem. „Ani se neodvažuji hádat, jaké výtvo-ry si příbuzní lady Dinsmoreové připravili pro tak velkou sešlost, jako je tato. Bože!” zaúpěl Gideon a po tváři mu přeběhl výraz čiré hrůzy. „Snad se nechystají vystoupit všichni najednou jako nějaký monstrózní, falešně zpívající sbor.”

„Ale jdi,” opáčila Judith s potlačovaným smíchem. „Dnes jsme na plese, a to je něco jiného než běžné Susanniny večírky. Bude se hrát a tančit a hádám, že tortura hostů dnes na programu není.”

„Díky bohu,” ulevil si Gideon a šibalsky na ni mrkl. „Přesto jsem doufal, že strávíme poklidný večer pouze spolu. Chci ti toho spoustu říci.” „Opravdu?” Tázavě na něj pohlédla. „Jde o něco vážného?”

„Velmi vážného,” odvětil vesele, avšak zdálo se, že skutečně zvážněl. Odevzdaně si povzdychl. „Ale to může koneckonců počkat.” „Nelíbí se mi, když jsi vážný.”

„Pak se tedy vynasnažím být ti po zbytek večera veselým a bezstarostným společníkem,” ujistil ji a pak na ni s nadějí pohlédl. „A budu jen doufat, že ten večer bude co nejkratší.”

„Já rovněž. Ale…” Nic si nepřála více, než si celý večer povídat s Gideonem. Kromě milování s ním si nedokázala představit nic příjemnějšího. A to ji zaráželo. Čím více času s ním strávila, tím častěji s ním chtěla být. Ale věděla, že jim nic nebrání, aby spolu byli tak dlouho, jak jen budou chtít. Omluvně tedy pokrčila rame-ny a řekla: „Susanna tento ples plánovala celé měsíce jako oslavu narozenin své babičky.”

Gideon pokývl na starší dámu sedící na vzdáleném konci sálu, obklopenou dalšími hosty, z nichž většina byli nepochybně její příbuzní. „Myslíš tu vykopávku na druhé straně sálu?”

Judith málem vyprskla smíchy, avšak ovládla se a zcela vážně odvětila: „Pokud mluvíš o oné elegantní starší dámě, pak ano, to je vdova po markýzi Dinsmoreovi a hlava Susannina rodu.” Gideon si markýzu chvíli zkoumavě prohlížel a pak usoudil: „Tváří se, jako by snědla něco zkaženého.”

„Pro ženy v jejím věku už je všechno zkažené,” odtušila Judith a sama se na starší dámu podívala. „Nicméně musí být příjemné dožít se tak požehnaného věku obklopená dětmi a vnoučaty. Lid-mi, kterým na tobě záleží a již pro tebe budou truchlit, až z tohoto světa odejdeš.” Judith pocítila známé bodnutí touhy, ale rychle se vzpamatovala. Je přece hloupé užírat se kvůli něčemu, co nikdy nemůžete mít. Gideon na ni pohlédl. „Pro tebe bude truchlit mnoho osob.”

„Ale ne jako po ní,” odvětila posmutněle a v duchu se na sebe zlobila, že se nedokáže lépe ovládat. „Proč ne?”

Judith nepřítomně zavrtěla hlavou. „Člověk časem přijme svůj život, Gideone, takový, jaký je. Smíří se s tím, co se stane, co se může stát a co se naopak nikdy nestane. Můžeš to nazvat osudem. Ale to, můj milý příteli, je pro dnešní večer až příliš závažné téma.” Zahnala lítost, jež se jí na okamžik zmocnila, a věnovala Gideonovi vřelý úsměv. „A přestože bych velmi ráda strávila večer jen s tebou v příjemné rozmluvě, zdá se, že jsme pro tuto chvíli uvězněni právě tady. Odejít dříve nepřichází v úvahu, zejména proto, že se tu má dnes večer objevit královna.”

„Jsem si jistý, že v takovém davu by si naší nepřítomnosti nevšimla královna ani nikdo jiný.” „Susanna by si toho jistě všimla a já bych ji nechtěla urazit. Je to má nejlepší přítelkyně.” „A kdo je tvůj nejlepší přítel?” zeptal se tlumeným hlasem. Udiveně na něj pohlédla. „To je ale pošetilá otázka.”

„Pošetilá a nemístná a já se za ni omlouvám,” řekl a pak se usmál. „Poslední dobou na mne dolehla spousta věcí.”

Překvapeně si ho prohlížela. „Kdybych tě neznala lépe, řekla bych, že trochu žárlíš.” „Jen trochu?” zeptal se s úsměvem.

Judith ani trochu netoužila znovu se potýkat s mužskou žárlivostí. Ale teď šlo o Gideona, který se Lucianovi v ničem nepodobal, a Judith jeho přiznání navzdory všem nepříjemným vzpo-mínkám potěšilo. Pokud žárlí, říkala si, možná mu na mně záleží. To sice nebylo podstatné, neboť věděla, že jejich vztah zanedlouho skončí, přesto to bylo milé. „Jen trochu,” přikývla.

„Judith!” ozvalo se za nimi, a když se otočili, spatřili Susannu, jak si k nim odhodlaně razí cestu mezi nabíranmi sukněmi. Hřívu tmavých vlasů měla jako vždy poněkud neupravenou, jako by si její vlasy pokaždé chtěly prosadit svou. Když k nim došla, vtiskla Judith na tvář vřelý polibek. „Tak ráda tě vidím.”

„Viděly jsme se, když jsem přišla,” odvětila Judith a uličnicky

se na přítelkyni usmála. „Nebo je tu snad ještě nějaká jiná lady Dinsmoreová?”

„Ne, jistěže ne, byla jsem to já. Jiná lady Dinsmoreová už tu naštěstí není,” dodala a pak pohlédla na Gideona. „Má tchyně byla nepříjemná, panovačná žena, která si myslela, že ví všechno. Trochu jako vaše tetička, řekla bych,” poznamenala, ale pak se zarazila a vyděšeně zamrkala. „Bože, nemohu uvěřit, že jsem to řekla.”

„Ani já ne,” zasmál se Gideon. „Byl v tom ale velký kus pravdy.”

„Přesto se vám hluboce omlouvám, mylorde,” řekla Susanna a chabě se usmála. „Dnes večer je toho na mne trochu moc,” povzdychla si a rukou výmluvně mávla kolem sebe. „Mít velkou rodinu je většinou báječné, ale teď poznávám i temnou stránku takového daru. Má sestra si stěžuje na všechno počínaje kvalitou šampaňského a konče nevhodným oblečením muzikantů. Druhá se snaží řešit problémy, které neexistují. Mé švagrové usoudily, že teď je ta nejvhodnější chvíle, aby se spolu přestaly bavit. Po mých bratrech se snad slehla zem. Neteře se pravděpodobně rozhodly ztropit nějaký skandál, a tak koketují s každým, kdo se jim nama-ne. A všichni mí bratranci a sestřenice dělají vše pro to, aby mě připravili o rozum.”

Gideon na ni zíral s nevěřícným či možná zděšeným výrazem. Nebylo se čemu divit. Susannino příbuzenstvo bylo natolik početné, že v duši nezasvěceného pozorovatele jistě dokázalo

vzbudit nefalšovanou hrůzu. „Vše se tedy vyvíjí podle očekávání,” usmála se Judith.

„Bohužel ano,” zasmála se Susanna. Pak se otočila ke Gideonovi se slovy: „Nevadilo by vám, kdybych vám Judith na okamžik ukradla? Zahlédla jsem tu vaši tetičku. Možná byste ji rád pozdravil nebo…” Neurčitě pokrčila rameny. „Nebo se pobavil s někým jiným. Zoufale si s Judith potřebuji o něčem velmi váž-ném promluvit.” Judith tázavě povytáhla obočí. „Další rodinná krize?“

„Zatím ne,” ujistila ji Susanna, po tváři jí však přeběhl téměř neznatelný stín nervozity. Judith pohlédla na Gideona.

„Poněkud mi vyprahlo,” prohlásil Gideon okamžitě. „Mohu vám donést něco k pití?”

„To by od vás bylo velmi milé. Jsem vám zavázána,” přikývla Susanna vděčně, zavěsila se do Judith a spěšně ji odváděla pryč.

Judith se ještě ohlédla přes rameno na Gideona, ten však jen pokrčil rameny a pobaveně se usmál. Podívala se na svou přítelkyni. „Co se děje?”

„Nic strašného,” ujistila ji Susanna, zastavila kolemjdoucího číšníka, sebrala mu z tácu dvě sklenky šampaňského, jednu podala Judith a pak ji nasměrovala postranními dveřmi do chodby, která spojovala taneční sál s hudebním salonkem a vedla také na terasu. „To bude stačit.” „Bude to stačit na co?” vyzvídala Judith.

„Na to, co ti chci říct.” Susanna do sebe rychle obrátila šampaňské, pak se znechuceně podívala na prázdnou sklenku a odhodila ji do květináče s ohromnou palmou. „Nesnáším šampaňské, ale dnes večer by se nehodilo podávat něco jiného. Upřímně řečeno, jakmile je tu celá rodina, raději bych měla po ruce něco mnohem ostřejšího. Například nějaký dobrý punč se spoustou brandy a ru-mu,“ zauvažovala a pak zavrtěla hlavou. „Babiččiny narozeniny by si nikdo z nich nenechal ujít. Všichni se bojí, že po její smr-ti všechny peníze dostane kočičí sirotčinec nebo nějaká podobná dobročinná organizace.” Judith málem vyprskla smíchy. „Kočičí sirotčinec?”

„Něco takového,” ušklíbla se Susanna. „Babička by vymysle-la cokoli, jen aby překazila plány svým chamtivým příbuzným. Ale to už nechme stranou,” prohlásila najednou a zhluboka se nadechla. „Vidím, že tvé dobrodružství s lordem Wartonem stále pokračuje.” Judith usrkla vína. „Ano, pokračuje.” „Jste spolu už déle než měsíc.” „Ano, to jsme.” Susanna svraštila obočí. „To je déle než jindy.” „Ano, to je.” „Je to vážné?”

Judith se na zlomek vteřiny zamyslela, než odvětila: „Ne, jistěže není.” „Ale je, je to vážné,” prohlásila Susanna odevzdaně. „Vidím to na tobě. Vypadáš, inu, šťastně. Doslova záříš štěstím.” „Omlouvám se,” zamumlala Judith nejistě.

„Ale no tak, jsem ráda, že jsi šťastná. Jenomže…”

„Jenomže si myslíš, že s Wartonem dělám chybu,” doplnila ji Judith pomalu.

„Ano. Ne. Tedy, ano, ale z docela jiných důvodů než zpočátku,” vysvětlila jí Susanna a odhodlaně se nadechla. „Nebyla jsem ti moc dobrou přítelkyní, Judith. Sestřenko.” Sestřenko? zaúpěla Judith v duchu. „Ach bože.”

„Měla jsem ti to říct hned na začátku. Abych řekla pravdu, nepovažovala jsem to za nutné. Nikdy by mě nenapadlo… A upřímně řečeno, dlouho jsem váhala,” dodala a pohledem přitom nervózně těkala po chodbě, jako by se bála pohlédnout Judith do očí. „Bylo to velké dilema. Na jedné straně jsi byla ty, má nejlepší přítelkyně, a na druhé má příbuzná.” Susanna nakrčila nosík. „Ačkoli abych byla naprosto upřímná, nikdy jsem ji neměla moc v lásce a ona mě také ne.”

„Kdo tě neměl rád?” zeptala se Judith zmateně. „O čem to mlu-víš?”

Susanna se zhluboka nadechla. „Mluvím o lady Braxtonové. O své sestřence. Ne sice pokrevní, ale přesto je to má sestřenice. Provdala se za mého druhého bratrance z matčiny strany.”

„Ach tak.” Judith nechápavě zavrtěla hlavou. „Ale pořád ještě nemám tušení, co mi tím chceš říct.”

„Když jsem ti říkala o Wartonově manželství, věděla jsem o něm tolik jen proto, že ta dotyčná dáma byla má sestřenice,”

vysvětlila jí Susanna a váhavě na ni pohlédla. „Violet Smithfieldová. Teď je to lady Braxtonová.”

„Tvrdila jsi, že si nemůžeš vzpomenout na její jméno,” připomněla jí Judith.

„Ano, to ano, ale musíš pochopit, jak těžké je přiznat si, že ně-kdo z tvé rodiny dokáže udělat něco tak odporného. A obzvlášť těžké je přiznat to své přítelkyni. Víš, je mi to velmi trapné.” Judith na ni tázavě pohlédla. „Cítila ses trapně?”

„Ano, a zahanbeně. Navíc by sis mohla myslet, že nesouhlasím s vaším vztahem kvůli tomu, co se stalo s Violet, a to jsem nechtěla, protože bys mě pak už vůbec neposlouchala,” dodala Susanna a na okamžik se odmlčela. „Mimochodem, pořád s ním nesouhlasím, ale když tě vidím tak šťastnou, začínám měnit názor,” odtušila a zavrtěla hlavou. „Nečekala jsem to. Všechno se tím úplně mění.” „Opravdu?” „Jistě,” přikývla Susanna.

Judith se zamyslela. Susannino odhalení, že to byla její příbuzná, která Gideonovi zlomila srdce, se jí zdálo zajímavé, avšak nijak tragické. Nicméně viděla, jak Susannu trápí, že se jí nedokázala svěřit dříve. „Vždyť na tom vlastně nezáleží. Je to dávná minulost.”

„Ach ano, bezpochyby,” prohlásila Susanna s hranou veselostí. Judith se na ni pozorně zadívala. „To ještě není všechno, viď?”

„Ne, ještě ti musím říct, že Violet ovdověla. Její manžel zemřel před dvěma lety.” Judith povytáhla obočí. „A?”

„A zatímco s manželem pobývala většinou na venkově či na kontinentě, nyní se přestěhovala do Londýna.” Susanna zaváhala. „A přestala truchlit.”

Judith si najednou uvědomila, co se jí Susanna tak neohrabaně snaží celou dobu říci. žaludek se jí nepříjemně sevřel. Pohlédla na svou přítelkyni a zeptala se: „A dnes večer je tady, že?” Susanna neochotně přikývla.

„Měly bychom to okamžitě říct Gideonovi,” prohlásila Judith a rychle dopila šampaňské. „Bylo by pro něj strašné, kdyby tu na ni náhodou narazil,” dodala a obrátila se ke dveřím. „Judith.” Susanna ji vzala za ruku. „Obávám se, že… tedy…” „Ven s tím, Susanno,” pobídla ji Judith ostře. „Co se děje?” „Ptala se mě, jestli tu dnes večer bude. Myslím…” Zarazila se. „Myslím, že chce tvého Wartona nazpět.”

„Není to můj Warton. Ale v jedné věci máš pravdu,” řekla jí, vrazila jí prázdnou sklenku do ruky a otočila se k odchodu. „Rum by se opravdu hodil.”

„Dlouho jsme se neviděli, mylorde,” ozval se za Gideonem zpěvavý ženský hlas a on otráveně otočil oči v sloup. To snad ne.

Nedařilo se mu projít přeplněným sálem, aniž by co chvíli nena-razil na někoho známého. Téměř pokaždé padla zmínka o Judith. Klepy o nich dvou se očividně šířily jako požár. Gideon se tím ale nijak nevzrušoval, a tak teď nasadil přívětivý úsměv a odhodlaně se otočil.

Úsměv mu však zamrzl na rtech a on jen zděšeně zalapal po dechu. „Dobrý večer, Gideone,” pozdravila ho Violet Smithfieldová - či spíše lady Braxtonová - a mile se na něj usmála. Jako by byli dobří známí, kteří se náhodou potkali na ulici. Kývla na sklenky šampaňského, které měl v ruce, a nevinně se zeptala: „To je pro mě?”

„Ne,” odvětil, ale jednu jí automaticky podal. Najednou jako by se ocitl na podobném plese před devíti lety. Zatřásl hlavou, aby tu představu zahnal. „Gideone?” Lady Braxtonová na něj vrhla tázavý pohled.

Nedivil se, že pohled na ni ho vrhl o tolik let zpět. Vypadala téměř stejně jako tehdy. I dnes měla tmavé, lesklé vlasy, neuvěřitelně rudé rty a… pomněnkové oči. „Gideone?” zopakovala.

Co to při všech svatých dělám? prolétlo mu hlavou, rychle se vzpamatoval a odměřeně kývl hlavou. „Omlouvám se, lady Braxtonová, poněkud jste mne zaskočila. Netušil jsem, že zde dnes budete.” „Těší vás to?”

„Spíše… mne to překvapilo.”

„Jistě, to vidím.” Okamžik ho mlčky sledovala, takže měl čas pozorněji si ji prohlédnout. Zprvu měl pocit, že se ani trochu nezměnila, ale teď viděl, že se mýlil. Ve tváři byla o poznání štíhlejší, dospělejší. Ale jak by nebyla? On sám se za ta, léta v mnohém změnil. „A kdybyste to věděl, snažil byste se mi vyhnout?”

„Ne,” odpověděl bez váhání. „Popravdě musím přiznat, že jsem takové setkání očekával již dávno. Londýn je v mnoha směrech velmi malý.”

„Od svatby jsem v Londýně strávila jen velmi málo času,” namítla a pokrčila rameny. „Pokud jsme necestovali po Evropě, William dával přednost životu na venkově.”

„A přesto jste dnes tady,” usmál se Gideon zdvořile a byl šťastný, že to dokáže. Nebyl si jistý, co si má o tomto nenadálém setkání s Violet myslet. „Ano, to jsem,” přikývla a zamyšleně usrkla šampaňského. „Jak se máte, Gideone?”

„Zdraví mi slouží. Investice se mi daří. Přátelé jsou mi věrní,” odtušil povýšeným, chladným tónem, který ho sice překvapil, ale také velmi potěšil. „A vy?” Lehce se usmála. „Já se mám výtečně.” „A lord Braxton?” Překvapeně na něj pohlédla. „Vy to nevíte?” „Co bych měl vědět?” „Můj manžel zemřel před dvěma lety.” „To je mi líto.” Zavrtěl hlavou. „Nevěděl jsem to.”

Po tváři jí přelétl udivený výraz. „Nevěřím vám.”

„Vaše ztráta mne upřímně mrzí, lady Braxtonová,” odvětil opatrně, „avšak ujišťuji vás, že kdybych to věděl, vůbec bych se na lorda Braxtona neptal. Na takové žerty si nepotrpím.” „Ne, jistěže ne.” Znovu se usmála a pohlédla mu do očí. Za ta léta zapomněl, jak je vysoká, sotva o pár centimetrů menší než on. „Uvědomujete si, že všichni přítomní teď čekají, co se mezi námi stane?” „O tom pochybuji,” poznamenal a upil vína. „Na to je tento sál příliš velký.”

„A velká část hostů patří k mému příbuzenstvu,” poznamenala a pak se na okamžik odmlčela. „A ti si naši… společnou minulost jistě pamatují.”

„Nesmysl,” zavrtěl hlavou. „Je to už dávno. Za tu dobu se objevila už spousta daleko šťavnatějších historek. Hádám, že na tu naši se již docela zapomnělo.” „Vy jste na ni také zapomněl?”

„K nepříjemným zážitkům se člověk nevrací rád! Ale nezapomněl jsem, podobně jako jsem nezapomněl na včelí bodnutí, když mi bylo jedenáct, nebo na ošklivý pád z koně, když mi bylo patnáct.” Nebo na to, jak mi žena zlomila srdce, když mi bylo třiadvacet. „Já si na nás vzpomínám naprosto jasně.”

„Na nás?” Gideon se pousmál. „Pokud mne paměť neklame, žádné my nikdy neexistovalo, nebo snad ano? Byl jsem tam já. Nepochybně jste tam byla vy. A vybavuji si i jakéhosi jeho, nikdy však nás.”

Zasmála se. „Jste zábavný, Gideone. Nevzpomínám si, že byste dříve byl tak…” Povytáhl obočí. „Okouzlující?”

„Ne, na váš šarm si vzpomínám velmi dobře.” Zavrtěla hlavou. „Chtěla jsem použít slovo cynický. A možná také arogantní.”

„Za to může čas, mylady. Neúprosně se žene dál a odnáší s sebou i nevinnost a naivitu mládí.” „Propána,” podivila se. „To bylo ale cynické.” „A přesné,” dodal a pak lehce kývl hlavou, aby se rozloučil. „Takže, lady Braxtonová…” „Violet. Vždy jste mi říkal Violet.”

„Ano, jistě, ale teď jste lady Braxtonová. Pravidla etikety nám teď velí jednat jinak.”

Nevěřícně zamrkala. „Nečekala jsem, že budete tak chladný.”

A co jste čekala? „Ještě jednou se omlouvám. Neměl jsem v úmyslu chovat se odměřeně. Chtěl jsem být pouze zdvořilý.” „Je pro vás obtížné být ke mně zdvořilý?”

„Vůbec ne. K lidem, které téměř neznám, jsem vždycky zdvořilý.”

„Chápu.” Pátravě si ho prohlédla. „Takže vás netěší, že mne znovu vidíte?”

„Netěší ani neděsí. Asi nejpřesněji, jak jsem již říkal, se má reakce dá popsat jako překvapení. Možná dokonce šok.”

Přidušeně se zasmál. „Na oslavě narozenin starší dámy by člověk nečekal, že bude postaven tváří v tvář chybám svého mládí.” Přimhouřila oči. „A mne považujete za chybu?”

„Za možná největší, jakou jsem kdy udělal. Ale tehdy jsem byl mladý a naivní a právě mladí a naivní se chyb dopouštějí nejčas-těji,” dodal a pak se k ní naklonil. „Raději byste se měla usmívat. Přece byste nechtěla, aby si přítomní mysleli, že naše setkání neby-lo příjemné.” Okamžitě se jí na rtech objevil úsměv. „Jistě, máte pravdu. Měl byste však vědět, že nejste jediný, kdo udělal spoustu chyb.” Připil jí a přikývl: „To vím velmi dobře.”

„Možná však nevíte, že jsem si svá pochybení plně uvědomila a že jich beze zbytku lituji,” podotkla a na okamžik se odmlčela. „Ještě není pozdě na jejich nápravu.”

„Asi vám tak docela nerozumím, lady Braxtonová,” odvětil Gideon váhavě. „Avšak za ta léta jsem zjistil, že některé chyby se napravit nedají a je nejlepší ponechat je minulosti. Obzvláště pak ony hloupé chyby mládí.”

Lady Braxtonová zavrtěla hlavou. „Musíme si toho tolik říci.” „Znovu musím nesouhlasit,” oponoval a zpříma jí pohlédl do očí. „My si nemáme co říci. Možná kdybychom se potkali na

uli-ci, mohli bychom prohodit pár slov o počasí. A pokud bychom se znovu setkali na večírku, jako je tento, jistě bychom si mohli společně postěžovat na kvalitu šampaňského či přeplněnost sálu. Jinak mne ale nenapadá zhola nic, o čem bychom se spolu mohli bavit. A nyní mne omluvte.” „Samozřejmě,” usmála se, avšak v očích jí zlověstně blýsklo. „Ale tento rozhovor ještě neskončil, Gideone.”

„Naopak, lady Braxtonová. Skončil již před devíti lety.” Zdvořile jí kývl na pozdrav a pak se otočil a pustil se napříč sálem.

Až nyní si všiml, že je skutečně zvědavě pozoruje nejeden pár očí. Byl si však jistý, že přítomným neposkytli nikterak zábavnou podívanou. Přesto musel uznat, že Violet má pravdu. Pokud by během rozhovoru dali najevo cokoli jiného než jen strojenou zdvořilost, jejich setkání by se rázem přidalo k nejžhavějším klepům. K čertu, musí odsud zmizet. Alespoň proto, aby se nadýchal čerstvého vzduchu a trochu se uklidnil.

Říci, že ho setkání s Violet překvapilo, nebylo tak docela přes-né. Ohromilo ho, téměř zbavilo smyslů. V mžiku se z něj stal brebtající nekňuba. Nebo mu to tak alespoň připadalo. Vzhledem k okolnostem to však snad lépe ani dopadnout nemohlo, vzhledem k tomu, že neměl nejmenší tušení, že tu dnes večer Violet bude. Pravda, celé roky si takové setkání přehrával v hlavě, byť si už nedokázal přesně vzpomenout, kdy to bylo naposledy. Koneč-

ně se s ní setkat byl samozřejmě šok a pro tuto chvíli si nebyl jistý, co si o jejich rozhovoru má myslet. Či spíše o ní. Pohled do její tvá-ře vyvolal řadu vzpomínek a emocí, jež měl již dávno za ztracené. Ne, emoce to nebyly, ale rozpaky rozhodně. Musel zjistit, proč na něj tak zapůsobila. Určitě ji už nemiluje. Teď už by vůči ní neměl cítit vůbec nic, natožpak rozpaky.

Došel na konec sálu, otevřel první dveře, vstoupil do chodby a stanul tváří v tvář Judith. „Gideone,” vydechla zaraženě. „Právě jsem…”

On ji ale bez přemýšlení popadl za ramena, přitáhl ji k sobě a dlouze a nesmlouvavě ji políbil. Udělal to z náhlého, avšak nepříliš rozumného popudu, obzvlášť pro muže, jenž právě unikl ze situace, která mu hrozila skandálem. Přesto to bylo - Judith byla - přesně to, co teď potřeboval. „Můj bože,” ozvalo se za Judith přidušené zasténání.

Gideon ji okamžitě pustil a ustoupil zpět. Judith k němu pole-kaně vzhlédla.

„Zešílel jste? Copak jste docela přišel o rozum?” vyjela na něj lady Dinsmoreová. „Nemůžete tady jen tak líbat lidi na chodbách. Obzvlášť pokud si nejste jistý, jestli vás někdo nesleduje. Vždyť za Judith mohl stát… celý dav, a ne jen já. Máte štěstí, že jsem velmi diskrétní.”

„Máte naprostou pravdu,” přikývl Gideon. „Nevím, co to do mne vjelo. Hluboce se vám omlouvám za své nevhodné

chování. Jsem vám za vaši diskrétnost velmi vděčný a mrzí mne, pokud jsem vám způsobil nějaké potíže.” „Mně se to docela líbilo,” zamumlala Judith.

„Nuže, musím přiznat, že to nevypadalo nepříjemně,” uznala lady Dinsmoreová neochotně. „To ale nemění nic na skutečnosti, že Judith si během všech těch let dávala velmi záležet na tom, aby si při svých… dobrodružstvích počínala opatrně.” Judith na ni nevěřícně vykulila oči. „Susanno.” ‘

Přítelkyně jí však nevěnovala pozornost. „Chápu, že tentokrát je to něco docela jiného. Vydržela s vámi mnohem déle než s kterýmkoli z oněch tří mužů před vámi a strávil jste mnohem více času v její p…” „Susanno!” vyštěkla Judith. „To by stačilo!”

V tu chvíli Susanna zalapala po dechu a rychle si zakryla ústa rukou. „Proboha. Nemůžu uvěřit, že jsem něco takového řekla. Judith…”

„Patrně bude nejlepší, když tento rozhovor zakončíme vzájem-nou omluvou,” ozval se Gideon chvatně, „a zapomeneme, že se vůbec odehrál.”

Lady Dinsmoreová na něj zkroušeně pohlédla. „To byste skutečně udělal? Dokázal byste zapomenout na to, co jsem právě řekla?”

„A dokážete vy zapomenout na to, co jste viděla?” S těmi slovy k ní Gideon přistoupil, vzal ji za ruku a zvedl ji ke rtům. Přitom

ji ani na okamžik nepřestal sledovat. „Pokud by se vám to podařilo, byl bych vám nadosmrti zavázán.”

Její rty zvlnil nesmělý úsměv. „Jste velmi šarmantní, mylorde. Už chápu, proč Judith…”

„Susanno,” procedila Judith skrz zaťaté zuby. „Myslím, že už jsi řekla víc než dost, obzvlášť pokud chceš zůstat diskrétní. Ačkoli” - potutelně se usmála - „mám dojem, že to se ti stejně nedaří.”

„Jistě, máš pravdu,” povzdychla si lady Dinsmoreová odevzdaně a nakrčila nosík. „Někdy se mi to bohužel stává.” „Co se vám stává?” optal se Gideon nevinně. „Nevzpomínám si, že byste byla řekla či udělala něco nevhodného. Měl jsem dojem, že se celou dobu bavíme o tom, jaký má tento večírek úspěch,” dodal a spiklenecky se k ní naklonil. „Řekl bych, že se o něm bude dlouho mluvit.” Lady Dinsmoreová se rozzářila. „Myslíte?” „Zajisté,” přikývl Gideon vážně.

„Královna však ještě nepřijela.” Lady Dinsmoreová si povzdychla.

„Ale až přijede,” namítl Gideon, „stane se z této oslavy nebý-valá a pamětihodná událost.” Zamyšleně se odmlčel. „Pomyslete na to, co na ni budou říkat vaše sestry.” Judith se ušklíbla.

„Čtete mi myšlenky,” usmála se lady Dinsmoreová a okamžik ho zkoumavě sledovala. „Možná jsem se ve vás přece jen spletla.”

Gideonovi se na rtech objevil lehký, rošťácký úsměv, který už dlouho považoval za jednu ze svých nejsilnějších zbraní. „V to pevně doufám, mylady.”

Lady Dinsmoreová překvapeně zamrkala. „Ano, tedy…” Nervózně si odkašlala. „Měla bych se vrátit…” Neurčitě mávla rukou směrem k tanečnímu sálu.

„Nepochybně. Jsem si jistý, že vás již postrádají,” dodal a naklonil se k ní ještě blíže. „Považovala byste za nerozumné, kdybych strávil pár chvil o samotě s lady Chesterovou? Například na terase?”

„Jistěže bych to považovala za nerozumné. Ale u vás dvou je koneckonců nerozumné úplně všechno.” V očích jí šibalsky blýsklo. „Dnešní noc je obzvlášť mrazivá, být vámi, nezůstávala bych venku dlouho.” „Děkuji, lady Disnmoreová,” řekl a otevřel jí dveře.

Lady Dinsmoreová sklouzla pohledem k Judith a pak znovu pohlédla na Gideona. „A pokud jde o to přeřeknutí, které mi…”

„Ale no tak,“ chlácholil ji Gideon. „Nic jste neřekla a já nic neslyšel.”

„Ano, jistě.” Lady Dinsmoreová se podívala na Judith a slabě se usmála. Gideon by byl přísahal, že si předaly jakousi nevyř-čenou zprávu, zakódovanou v onom ženském jazyce, jemuž žád-ný muž nemůže rozumět. Naposledy na něj pohlédla a pak se otočila a zmizela v sále. „Proč jsi Susanně tohle všechno říkal?”

„Chtěl jsem ji okouzlit.” Vzal Judith za ruku a zamířil k terase. „Podařilo se mi to, že ano?”

Judith se zasmála. „Jako vždy. Ale proč…”

„Protože je to tvá nejlepší přítelkyně a chtěl bych, aby mne měla ráda.”

„Řekla bych, že jsi uspěl,” pošeptala mu Judith. „Proč ale jde-me na terasu?”

„Rád bych ti něco řekl.” Judith by měla vědět, že se setkal s Vio-let. Setkat se zničehonic s jeho bývalou… manželkou by pro ni jistě nebylo nikterak příjemné, byť jejich manželství trvalo tak krátce. „Také ti chci něco říci,” opáčila.

Gideon otevřel dveře a ona vstoupila na terasu. Následoval ji a dveře za sebou zavřel. Vzduch byl studený, ale noc byla klidná a Gideonovi byla změna teploty příjemná.

„Ve vzduchu je cítit jaro,” pronesla a ohlédla se na něj. „Cí-tíš to?”

Přidušeně se zasmál. „Jsi přespříliš optimistická. Já necítím nic než zimu.” Zavrtěl hlavou. „Neměl jsem tě sem vláčet. Prochlad-neš tu a budeš nemocná. Máš holá ramena a tyhle šaty tě moc nezahřejí.” Zasmála se. „Myslíš, že jsou moc odvážné?”

„Inu, líbí se mi a jsou podle nejnovější módy, takže se budu muset vyrovnat s tím, že se líbí i ostatním mužům. Pojď.” Otevřel náruč a ona se mu schoulila na hrudi. „Pomáhá to? Je ti už tep-leji?”

„Ano, je to moc příjemné,” zavrněla tlumeně. „O čem jsi se mnou chtěl hovořit?”

„Já…” Ne, pomyslel si, je spousta zajímavějších věcí, o nichž bychom se mohli bavit, než je Violet Smithfieldová.

„Přemýšlela jsi někdy o… o nás?” Odtáhla se od něj a překvapeně k němu vzhlédla. „O nás?”

Přál si, aby jí v tu chvíli mohl vidět do tváře, ode dveří k nim však pronikalo jen velmi málo světla. „Ano, o tobě a o mně.”

„Vím, co to znamená,” řekla pomalu. „Ale nechápu, proč se mě na to ptáš.”

„Když jsme se pustili do tohoto… dobrodružství, stanovila jsi jistá pravidla.” „Ano?”

„Pravidla, která velmi jasně hovořila o” - odmlčel se, aby na-lezl to správné slovo - „očekáváních.” „Pokračuj.”

„Dohodli jsme se, že k sobě budeme upřímní, a já k tobě chci být upřímný. Jen je pro mne obtížné najít ta správná slova.”

„Ach tak.” Dlouze vydechla a ustoupila od něj. „Pak bych ti patrně měla ušetřit námahu.” Zmateně svraštil obočí. „Námahu?”

„Bylo to báječné, Gideone. Ne,” zavrtěla hlavou. „Bylo to úžas-né, naprosto nečekané. Ale shodli jsme se…” „Opravdu?” Na čem jsme se shodli?

„Ano, a já to chápu.” Mluvila teď nevzrušeným, odtažitým hla-sem. „Byla bych sice raději, kdybys zvolil nějaké důvěrnější místo, ačkoli v takovou noc, jako je tato, se nikdo patrně ven nepohrne.” „Důvěrnější místo? Proč?” zeptal se nejistě. O čem to mluví? „Abys mi mohl říci, co chceš, ačkoli vlastně není třeba říkat to nahlas. Pokaždé je to trochu trapné, že ano?” dodala a rozpačitě se zasmála. „Proto bude nejlepší, když si ušetříme další trapnosti.

A teď mne prosím omluv, myslím, že půjdu. Začíná mě bolet hla-va. Přeji ti pěkný večer,” rozloučila se s ním a zamířila ke dveřím. „Judith,” zvolal za ní a chytl ji za paži. „O čem to mluvíš? Kam chceš jít?”

„Domů, pokud budeš tak laskavý a pustíš mne.” Hlas měla klidný, přesto se mu zdálo, že se jí neznatelně chvěje. „A mluvila jsem o naší dohodě.”

„Já tě nepustím,” prohlásil a rozhodně zatřásl hlavou. „O jaké dohodě?” „Víš moc dobře, jakou dohodu mám na mysli,” odsekla. „Dohodli jsme se, že pokud jeden z nás bude chtít ukončit náš vztah, může to udělat bez jakéhokoli vysvětlování. Musím ale přiznat,“ - zhluboka se nadechla - „že na této straně jsem ještě nikdy nestá-la, a ať už to celé proběhne jakkoli slušně a přátelsky, skutečně to není ani trochu příjemné. Obzvlášť když jsem měla pocit, že… Chci říci…” „Co?” zeptal se něžně a přitáhl ji k sobě.

„Měla jsem pocit, že všechno mezi námi bylo naprosto úžasné. Jak vidím, tak jsem se mýlila,” povzdychla si a vykroutila se mu. „A já nesnáším, když se mýlím.”

Gideon si najednou uvědomil, co se mu Judith celou dobu snaží říct, a od srdce se rozesmál nad absurdností celé situace. „To není vtipné,” vyštěkla. „Ty se také nerad mýlíš.”

„Ano, to je pravda,” usmál se, znovu ji chytl do náruče a pev-ně ji k sobě přitiskl. „A mýlím se jen zřídkakdy. Ale ty, má drahá Judith, se teď opravdu mýlíš.” Dlouze ji políbil, až cítil, jak v jeho náruči pomalu roztává. „Chceš vědět v čem?” „Ani ne,” odvětila hrdě. „A teď mne pusť.” „To nepůjde.” Pokusila se od něj odtáhnout, ale jeho paže ji svíraly pevně. „Pusť mě. Bude to tak lepší. Jsem si tím jistá. Pokud se rozloučíme teď, dříve než, tedy, dříve, ušetří nám to…”

„Nemám v úmyslu rozloučit se s tebou. Chci s tebou být ještě velmi dlouho.” „Ale jednoho dne, až se oženíš…” „Jednoho dne možná, ale teď ještě ne.” Zavrtěl hlavou. „Nechtěl jsem náš vztah ukončit.” „Ovšem znělo to tak…”

„Pak ti tedy opakuji, že jsem to neměl v úmyslu,” ujistil ji a políbil ji. „Když jsme hovořili o pravidlech, nikdy jsme se nezmínili o citech. Či snad o lásce. A právě o tom chci mluvit nyní.”

„Ach.” Odmlčela se. „To je ale něco docela jiného,” řekla a na okamžik se zamyslela. „Asi jsem ti špatně rozuměla.”

„Ne, tak to není. Člověk může špatně rozumět něčemu, co sly-šel a nesprávně si to vyložil. Tys mne ani nenechala promluvit. Došla jsi, má drahá Judith,” - letmo ji políbil - „k naprosto neodů-vodněným závěrům.” „Asi ano. Možná.

„žádné možná tu neexistuje.” Přidušeně se zasmál. „Zmýlila ses a měla bys to uznat.”

„Raději ne,“ odvětila s úsměvem. „Nerada bych z toho udělala pravidlo.” Odmlčela se a pak se zeptala: „Jsou mezi námi nějaké… city?” „Myslím, že ano.” Doufám. „Nebo… láska?”

„Nevím.” Nosem ji pošimral na šíji. „Ale moc rád bych to zjistil. Dáš mi k tomu příležitost?”

„Zdá se, že bych měla,” vydechla. „Nejsem si však jistá, jestli je to moudré.” „Na tom mi teď nezáleží.”

„Ale až se nad tím zamyslíš s chladnou hlavou, možná změníš názor.”

„Nikdy se nad tím s chladnou hlavou zamýšlet nebudu,” zašeptal a v duchu se ptal sám sebe, jestli je skutečně nutné to dělat. Nebyl si tím jistý, stejně jako neměl jistotu v ničem jiném, pokud šlo o Judith. Budoucnost se mu zdála nejasná. Jedinou věcí, o které neměl pochyb, byl dnešní večer. „Vsadil bych se, že královna ani nikdo jiný by si nevšiml, kdybychom…”

„Znám v Susannině domě každou soukromou chodbu a prů-chod.” Vzhlédla k němu, lehce ho políbila a jemu se zdálo, jako by ho sváděla, a přemýšlel, jestli na něj bude vždycky takhle působit. „Můžeme odejít, aniž by si nás kdokoli všiml,” dodala šeptem.

„Výtečně.” Ještě jednou ji políbil, pak ji pomalu pustil, došel ke dveřím a otevřel je, ale na okamžik se zarazil. „Nechtěla jsi mi také něco říci?”

„Ano, chtěla, ale…” Usmála se. „To může počkat.” V očích se jí odráželo světlo pronikající ven dveřmi, ale našel v nich také vřelost a nádherný třpyt, které mu braly dech a chytaly ho za srdce. „Tak už pojďme.”

10

Tetička Louisa vtrhla do Gideonovy knihovny, práskla za sebou dveřmi a udýchaně se o ně opřela, jako by sama chtěla zadržet celou hordu nájezdníků.

„Vždy jsem byla toho názoru, že knihovna by měla být umístěna v přízemí, a teď vidím, že jsem měla úplnou pravdu,” prohlásila se zanícením členky Armády spásy. K čertu. Poslední, co teď potřeboval, byla vášnivá debata s tetičkou. Z dopisu od svého správce majetku se právě dozvěděl, že chystané opravy budou pravděpodobně daleko komplikovanější a nákladnější, než se původně předpokládalo. Gideon se musel okamžitě přichystat k cestě na venkov, aby sám posoudil závažnost situace. Nedalo se nic dělat. Otráveně pohlédl na tetičku. „Nejspíš budu své otázky litovat, ale jakou výhodu má umístění knihovny v přízemí?”

„Můžete z ní snadno uniknout,” odtušila a ukázala na vysoká okna v zadní části místnosti. „Odtud se dá snadno vylézt, zatím-

co kdybyste chtěl vyskočit z oken v prvním patře, mohl byste si zlámat vaz.”

„Ano, to je pravda.” Ve svých jinošských letech se o tom nejed-nou přesvědčil. „Avšak pořád nechápu, proč byste chtěla vyska-kovat z okna.” „Protože” - významně se odmlčela - „máte návštěvu.”

Gideon se zamračil. „Můj bože, tetičko, vím, co si myslíte o lady Chesterové…”

„Ale kdepak, není to lady Chesterová.” Tetička Louisa si odfrkla. „Lady Chesterová je proti ní svatá. Mám na mysli” - zlostně přimhouřila oči - „lady Braxtonovou.” „Lady Braxtonová je tady? Teď?”

„Přesně tak,” souhlasila a kývla směrem k oknu. „Rychle, Gideone, běžte. Ať už jste venku, než bude pozdě. Můžete strávit odpoledne ve svém klubu. Pošlu vám zprávu, až bude vzduch čistý, a lady Braxtonové s radostí vyřídím vaši omluvu. Ráda se toho ujmu.”

„Nemám v úmyslu vyplížit se z vlastního domu jako nějaký zloděj.” Tak Violet mě přišla navštívit? pomyslel si. Zajímavé. „Ni-kam nepůjdu.”

Tetička Louisa překvapeně zamrkala, odlepila se ode dveří a pomalu zamířila k jeho stolu. „Copak jste zešílel?” „Ale vůbec ne, alespoň doufám.” „Vy se s ní chcete setkat?” „Už jsem se s ní setkal. Včera večer.”

„Jistě, také jsem ji zahlédla, ale nemluvila jsem s ní. Ani po tom netoužím,” poznamenala pohrdavě. „Zdá se, že když teď ovdověla, rozhodla se znovu usadit v Londýně.” Dlouhou chvíli

sledovala svého synovce, jako by chtěla odhadnout jeho reakci. „Má dvě děti a říká se, že hledá nového manžela.” „Co se říká, nemusí být vždy pravda.”

Tetička Louisa si odfrkla. „Nebuďte směšný. Klepům se dá věřit víc než jakýmkoli zprávám v novinách.” Podezíravě si ho změřila. „Doufám, že se s ní nehodláte znovu zaplést.”

„A já bych si přál, abyste mi přestala radit, s kým se mám vídat a s kým ne.”

„Ale tohle je něco docela jiného, Gideone,” ohradila se netrpělivě. „Lady Braxtonová je nebezpečná. Je zlá a zkažená a nedá se jí věřit. Oproti tomu lady Chesterová je naprosto okouzlující a má dobré srdce. Jen… jen se pro vás nehodí.” „Přesto se budu rozhodovat, jak sám uznám za vhodné.”

„Pokud jde o ženy, tak jste se málokdy rozhodl správně. Při-znejte si to, Gideone, zapletl jste se se ženou, která ani jako vdova nebyla, řekněme, sama…”

Byla za tu dobu jenom s třemi muži, tak to přece říkala lady Dinsmoreová. Vzhledem k pověsti, kterou měla Judith v londýnské společnosti, by čekal - myslel si - něco docela jiného. Tři milenci za deset let. Vyčítat jí něco takového by bylo jako kázat vodu, ale pít víno.

„A před vašimi dveřmi teď stojí další žena, ta, která vás zranila a teď se vrátila patrně jenom proto, aby to udělala znovu!”

„O tom pochybuji.” Přesto musel přiznat, že ho Violetina nena-

dálá návštěva zarazila. Postavil se a rozhodně tetičce řekl: „Bylo by neslušné poslat ji pryč, aniž bych zjistil, co opravdu chce.”

„Nevidím na tom vůbec nic neslušného,” odsekla tetička Loui-sa. „Naopak, bylo by to moudré.”

„Cením si vašeho zájmu, tetičko, avšak je naprosto zbytečný.” „Ne, není, a já…”

„Zapomínáte,” přerušil ji nekompromisně, „že již nejsem tím naivním mladíkem jako kdysi.”

„Pořád jste však muž a muži se nikdy nepoučí, pokud jde o ženy.”

„Možná,” usmál se. „Přesto prese všechno však věřím, že se o sebe dokážu postarat sám. Kdybyste byla tak laskavá a uvedla lady Braxtonovou, můžeme se o tom hned přesvědčit.” „Ano, to můžeme.” Povzdychla si a mírněji dodala: „Potom mi však nevyčítejte, že jsem vás nevarovala.” „Něco takového bych si nedovolil.”

„Buďte opatrný, Gideone,” řekla mu ještě s upřímnou starostí. Navzdory všem rozepřím a tetiččině přesvědčení, že má ve všem pravdu, bylo milé, že o něj má takovou starost. „Kdybyste mne potřeboval, budu v salonku.”

Usmál se. „Pokud se ocitnu v úzkých, budu z plných plic volat o pomoc.” „To není ani trochu vtipné, Gideone,” vyčetla mu ještě a pak se rychle otočila a zmizela ve dveřích.

Gideon se zhluboka nadechl. Nebyl si jistý, zda je na rozhovor

s Violet připravený. Jistě se bude chtít znovu zabývat minulostí a po tom on netoužil. Co se stalo, stalo se. Nicméně ho trápilo, že o ní neřekl Judith, jak měl v úmyslu. Nakonec k tomu však nebyl žádný důvod. Rozhodli se odejít z plesu a byl si jistý, že Judith se s Violet nemůže setkat. Později už se zaobíral daleko příjemnější-mi věcmi a nechtěl se k něčemu tak otravnému vracet. Jistěže chtěl Judith o Violet říci, možná hned při příštím setkání, přesto cítil jakousi zvláštní vinu, že ze sebe nedokázal vypravit ani slovo. Jak pošetilé. Přece před ní nic netajil.

„Dobrý den, Gideone.” Violet ladně vplula do místnosti, jako by do ní odnepaměti patřila. „Prozradíte mi, kdo je ta dračice, která by mi nejraději zabouchla dveře před nosem? Když jsem dávala svůj plášť a klobouk sluhovi, málem mne propálila pohledem. Očividně je až příliš dobře vychovaná, než aby mi vmetla do tváře něco skutečně sprostého, přesto jsem čekala, že jí každým okamžikem vyšlehnou z nosu plameny a na místě mne uškvaří.” Gideon obešel stůl a stanul před ní. „Ta dračice je má tetička. Cožpak se vám nepředstavila?”

„Patrně měla dojem, že představování není třeba, avšak netuši-la jsem, že máte tetu. Natožpak tetu, která s vámi žije.” „Jistě to není jediná věc, kterou o mně nevíte.”

„Možná by vás překvapilo, kolik toho vím,” usmála se a nabídla mu ruku. Gideon ji zdvořile políbil a pak ji chtěl pustit, ale

ona držela jeho dlaň dál, přistoupila k němu nestoudně blízko a pohlédla mu do očí. „Jak se vám doopravdy daří, Gideone?”

„Řekl jsem vám to včera. Daří se mi skvěle. Opravdu.” Vysvo-bodil se z jejího sevření a ustoupil. „Proč jste sem přišla?”

„Jste velmi upřímný.” Zavrtěla hlavou. „Doufala jsem, že by-chom si mohli jen tak popovídat. Věděla jsem, že mne nevyhodíte. Na to jste až příliš velký gentleman.”

„Být vámi, tak na to nesázím.” Okamžik ji beze slova pozoroval a nakonec se otázal: „Tak vy jste si přišla popovídat?”

„Napadlo mne, že je načase, abychom si promluvili, a toto mís-to se pro takovou příležitost zdá jako stvořené.” Rozhlédla se po knihovně. „Zbožňuji knihovny. Jsou doslova načichlé moudrostí a mužností. A tuto knihovnu jsem vždy měla obzvlášť ráda.” Krátce se zasmál. „Nikdy jste tu nebyla.”

„Pak ji tedy budu mít ráda od této chvíle,” odtušila a věnovala mu zářivý úsměv. Okouzlující a příliš důvěrný.

V tu chvíli se ozvalo zaklepání na dveře a hned nato se v nich objevil Wells s čajovým podnosem. Tetička Louisa z Violetiny návštěvy sice neměla radost, přesto cítila povinnost nabídnout hostu občerstvení.

„Znamenitě,” zvolala Violet a ukázala Wellsovi na nízký sto-lek. „Postavte to sem. Naliju ho, takže můžete odejít.”

„Jak si přejete, mylady.” Wells ji poslechl, vrhl však nenápadný tázavý pohled na Gideona. Ten lehce přikývl. Violet sice neměla

žádné právo vydávat v tomto domě rozkazy služebnictvu, dohadovát se s ní však nemělo smysl. Majordom postavil tác na stolek a tiše se vzdálil. Gideon však věděl, že Wells zůstane poblíž a že ani tetička Louisa není daleko.

„Dáte si čaj?” Violet přistoupila ke stolku a vzala do ruky kon-vičku s čajem. „Ne, děkuji.” Sedl si na okraj stolu a založil si ruce na prsou. „Ale vy si nabídněte, prosím.”

„Velmi ráda.” Nalila si čaj a Gideon si všiml, že se role paní domu ujala skutečně na výbornou. Zdálo se, že za ta léta nedo-spěla jen ve tváři. Nyní se přesunula k jednomu z křesel před Gi-deonovým stolem a elegantně se v něm usadila, aniž by přitom ze šálku vylila jedinou kapku. „Měl byste si sem pořídit více sedaček, Gideone. Například nějaké sofa nebo něco takového.” „Ještě něco se vám na mé knihovně nelíbí?”

„Nejsem si jistá,” odtušila arogantně a usrkla horkého nápoje. „Hodláte tu jen tak stát a zírat na mě?” „Možná.” „Znervózňuje mne to.” „Já vím.” „Připadám si jako u soudu,” postěžovala si. Tázavě povytáhl obočí. „A chystáte se říct mi pravdu?”

„Nemám již co skrývat.” Postavila šálek na stolek mezi křesly a vzhlédla k němu. „Dlužím vám omluvu, Gideone.” „Omluvu?” zeptal se nevěřícně. „Pouhou omluvu?”

„Jistěže ne jen tak ledajakou omluvu. Chci se vám omluvit z celého srdce.” Obrátila oči v sloup. „Strašlivě jsem vám ublížila. Stačí vám to?”

„Neřekl bych, že jste mi ublížila,” usoudil otráveně. Pak jen s velkým sebezapřením dodal: „Vzala jste si mě.”

„To jsem neměla v úmyslu.” Zavrtěla hlavou. „Opravdu jsem věřila, že nás William s otcem najdou dříve, než celá věc zajde příliš daleko.”

Gideon nemohl uvěřit svým uším. Zdálo se, že Violet netrápí sebemenší výčitky. Chovala se, jako by celá ta příhoda, která skončila jeho zlomeným srdcem, byla jen nevydařený žertík. „Když jste viděla, že to nestihnou, mohla jste obřad zastavit. Nebylo nutné dovést ho do konce.”

„Teď už vidím, že to byla chyba. Sám jste však včera řekl, že mladí lidé chybují.”

„Vaše tehdejší chování se těžko dá považovat za chybu,” na-mítl chladně.

„Zmýlila jsem se v úsudku a ten ovlivnil mé jednání. Ale vědě-la jsem, že když spolu takto utečeme, dostanu se do kompromitu-jící situace, která mě společensky docela zničí. Proto jsem považovala za nejlepší provdat se za vás, pro případ, že by nás William s otcem nenašli.”

„Vy jste si mě vzala jen proto, abyste si zachránila pověst?” zeptal se s potlačovanou zlostí.

„Netvařte se tak šokovaně. Sňatek je pro ženu tou nejjedno-dušší cestou, jak si zachránit pověst či ubránit se skandálu. A

ne-myslete si, že jste se mi nelíbil. Naopak.” „Líbil jsem se vám?” vysoukal ze sebe.

„Jistě, a moc. Mohla jsem si snadno vybrat někoho jiného, koho bych…” „Podvedla? Zradila? Zneužila?”

„Využila pro své plány,” opravila ho škrobeně. „Avšak od začátku jsem si uvědomovala, že kdyby se něco pokazilo…” „Kdyby?” vyštěkl. „Kdyby?” „Ano, kdyby. Samozřejmě jsem žádné potíže nepředvídala, ale pokud by se přece jen objevily, mohlo se stát, že bych po zbytek svého života byla provdaná za někoho jiného. A kdybyste to měl být vy, vůbec by mi to nevadilo. Byl jste” - sladce se usmála - „má druhá volba. Nebojím se říci, že bych jistě byla šťastná, kdybych strávila zbytek života s vámi.” „A v tom je celý rozdíl, nemám pravdu?”

„Ne, nemáte. Teď už si uvědomuji, jak moc jsem vám ublížila. Slyšela jsem, že jste se na čas naprosto odvrátil od slušné společnosti.” Pátravě ho přelétla pohledem. „Škoda, že jsem vás tehdy nemohla vidět.”

Nevěnoval její poznámce pozornost. „To je tedy vaše omlu-va?” „Ano, asi ano.” Na okamžik se zamyslela a pak přikývla. „Stačí vám?” „Sotva.”

„Inu, v kočáře po cestě sem mi zněla mnohem lépe,” zamumlala.

Co jsem čekal? říkal si Gideon duchu. Violet je koneckonců pořád Violet a té šlo vždy jen o vlastní dobro. Tak ji alespoň poznal on. Vůbec poprvé ho napadlo, jak málo ji ve skutečnosti zná. Když se ohlížel zpět, jejich románek - lepší slovo ho nenapadalo - byl krátký a naprosto ho pohltil. Možná kdyby se nenechal tak unést, byl by schopen zachovat si chladný rozum, ale tehdy byl do ní tak zamilovaný, že by za ní běžel třeba na Měsíc. Teď si už nedokázal vzpomenout proč. „Takže,” ozvala se vesele, „odpouštíte mi?”

Věnoval jí ten nejmilejší úsměv, jakého byl schopen, a s ledo-vým klidem odvětil: „Rozhodně ne.”

„Copak mi to chcete vyčítat do konce života?” obořila se na něj. „To je velmi pravděpodobné.” Pátravě na ni pohlédl. Věděl, že na to, co mu provedla, nikdy nedokáže tak docela zapomenout. Jeho život se tehdy v mnoha směrech změnil. Nicméně dokázal se už přenést přes bolest, kterou tehdy cítil. Trochu se ještě hněval a věděl, že tak to i zůstane. Ale uplynuly už celé roky od doby, kdy na ni nedokázal přestat myslet. „Měla byste nicméně vědět, že vše, co se mezi námi stalo, považuji za uzavřenou minulost. Vás považuji za minulost.” Bojovně vystrčila bradu. „Nevěřím vám.” „Měla byste.”

„Nevěřím, že jste nevěděl o smrti mého manžela a o všem, co jsem za ta léta dělala.” Významně se na něj podívala. „Já jsem o vás věděla všechno.”

V tu chvíli řekl první věc, která mu přišla na mysl: „Abyste mohla znovu vzbudit žárlivost svého manžela?” Violet pohodila hlavou. „To nebylo moc pěkné, Gideone.” Měla pravdu, k něčemu takovému se neměl snížit. „Omlouvám se. Neměl jsem to říkat.” „Ne, to neměl,” odtušila. „Ale máte pravdu. Mnohokrát jste mi byl velmi užitečný.” „Rád jsem vám pomohl,” podotkl suše.

„Gideone.” Zpříma na něj pohlédla. „Chtěla bych k vám být naprosto upřímná.” „Pokud to dokážete,“ ušklíbl se.

„Často jsem na vás myslela. Nechci říci, že by mé manželství nebylo šťastné,” dodala chvatně. „Provdat se za Williama byl správný krok. Ale způsob, jakým jsem ho přiměla k poznání jeho citů, byl krutý k vám. Teď už si to uvědomuji, a proto bych vám to chtěla vynahradit.” „Co byste mi chtěla vynahrazovat?”

„Jsem volná, Gideone. A oba jsme již dávno dospělí.” S těmi slovy vstala a přistoupila k němu až příliš blízko, než aby se to dalo považovat za vhodné. „Jsem vdova a podle toho, co jsem slyšela, jste ve vdovách nalezl zalíbení…”

„Pouze v jedné.” Odolal pokušení odtáhnout se od ní. Jistě by si to vyložila jako známku nervozity způsobené potlačovanou touhou, což nechtěl dopustit. Nenechá se vyprovokovat.

„Vdovy pro mne jinak nejsou nijak zvlášť lákavé.”

„Škoda.” Dlouhou chvíli ho mlčky pozorovala a on si najednou připadal jako lovná zvěř. „Rozhodla jsem se uspořádat večírek, Gideone. Řekněme za týden. To by mělo na přípravu stačit. Ráda bych dala všem vědět, že můj smutek skončil a že jsem zpět v Londýně. Malá soukromá oslava, nic tak okázalého jako ten včerejší debakl.” „Vaší babičce se oslava líbila.”

„Vlastně je to Williamova prateta,” řekla mu. Po chvíli zamyšleně dodala: „Pravděpodobně budu muset pozvat Susannu, přestože mne nemá ráda, nikdy jsem jí nepadla do oka.” „Lady Dinsmoreová má skvělý odhad na lidi.”

Ignorovala jeho poznámku. „Pozvánky rozešlu zítra,” prohlásila, ale pak se lehce zamračila. „Či možná ještě dnes, když si pospíším.” „Obávám se, že budu muset vaše pozvání odmítnout.”

„Já vím, co si myslíte, Gideone.” Zasmála se. „Bojíte se, že nepozvu nikoho jiného, viďte? že je to jen ďábelský plán, jak vás nalákat do svých tenat. A svést vás.” „Přiznávám, že mne to napadlo.”

„A líbí se vám taková představa?” zeptala se a vrhla na něj nevinný pohled, jímž se nenechal ani na okamžik ošálit. „Ne,” odvětil prostě.

„Škoda, že mne to nenapadlo dříve, je to geniální. Nicméně pokud neexistuje jiný způsob, jak si získat vaši pozornost, jsem ochotná pozvat i tu vaši vdovu.”

„Přesto…”

„Ale no tak, Gideone,” přerušila ho nazlobeně. „Snažím se za-čít v Londýně nový život. Jestliže se neukážete na mém prvním večírku, bude se přetřásat, proč jste nepřišel. Měl byste mé pozvání přijmout, jinak si lidé budou myslet, že k sobě ještě stále chová-me jistou zášť.” „Možná.”

„žádné možná tu nepřichází v úvahu. Měli bychom se k sobě chovat zdvořile a vřele, ba dokonce přátelsky. Jedině tak můžeme rozptýlit dohady o našem vztahu.”

Violetin večírek by zajisté mohl být velmi zábavný, přesto ne-měl pražádnou chuť její pozvání přijmout. „Uvážím to,” řekl jí nicméně a pak se narovnal. „A teď, pokud jste skončila se svou omluvou, což mimochodem není moc přiléhavý výraz, popřeji vám hezký den. Musím se postarat o jistou naléhavou obchodní záležitost.” Violet zaváhala. „Gideone.” „Ano?” Ztrápeně si povzdychl. „Chci k vám být upřímná.” „To je lákavá nabídka.”

„A tak bych vám měla říci, že se mi ani trochu nezamlouvá být svobodná. Nerada se starám o své záležitosti. Ráda bych znovu měla po svém boku muže.” Věnovala mu sebevědomý úsměv, při kterém ho zamrazilo v zádech. „Chci se znovu provdat, Gideone, a chci se provdat za vás.”

„V tom bude malinký háček,” odvětil nevzrušeně. „Neboť já si vás vzít nechci.” „Ach, ale to se může změnit.” Přistoupila k němu blíž. „Ochotně vám dám vše, co jsem vám předtím dát nechtěla,” řekla významně, položila mu ruce na klopy a svůdně mu pohlédla do očí. „Už nejsem nevinná panna jako tehdy.”

Jemně, ale pevně ji od sebe odstrčil. „Možná jste byla panna, má drahá, nikdy však nevinná.”

„To je moje vina, že jste tak zatrpklý, viďte? To jsem vám způsobila já. Je mi to líto.” Bez rozmýšlení pokrčila rameny. „Vynasnažím se, abych to napravila.” „Rád bych celou tu věc jednou provždy uzavřel.”

„Ach, ale to já nemohu.” V očích jí odhodlaně zasvítilo. „Ne-chci být sama, bez manžela. Zvykla jsem si na manželství a mám v úmyslu znovu se provdat. A varuji vás,” pronesla vážně. „Chci vás pro sebe, Gideone, a jen tak se nevzdám.”

„Pak bych měl varovat i já vás. Nejsem už ten naivní mladík, který se tak snadno nechal ošálit pěknou tvářičkou a dokonalou výchovou.”

„Ošálit vás nemám v plánu.” Naklonila se k němu a smyslným hlasem mu pošeptala: „Avšak jsem rozhodnutá znovu ve vás probudit city, z nichž jste se mi kdysi tak vášnivě vyznával.” „To se vám bohužel nepodaří.” Usmál se. „Již nikdy, Violet.”

„Uvidíme.” Otočila se a zamířila ke dveřím, pak se ale zarazila

a ještě se na něj ohlédla. „Nezapomínejte, Gideone, že tehdy jsem chtěla získat Williama a nikdo, ani vy, mi v tom nemohl zabránit. A nezabrání mi ani tentokrát.” Sladce se usmála. „Dobrý den, lor-de Wartone.” O chvíli později byla pryč. „Dobrý den, lady Braxtonová,” zamručel si pro sebe.

I kdyby žil sto let, podobný rozhovor by nikdy nečekal. Jistě, zpočátku si bezpočtukrát v hlavě přehrál jejich opětovné setkání, kdy ho Violet prosila o odpuštění, slibovala mu nekonečnou lásku a žadonila, aby ji znovu přivinul na svou hruď. On, podle své momentální nálady, ji pohrdavě odmítal, nebo jí blahosklonně odpouštěl.

Před devíti, osmi či možná ještě před sedmi lety by ho nic nemohlo učinit šťastnějším než její prohlášení, že chce právě jeho. Dnes už nad jejím návrhem přemýšlel z pouhé zvědavosti. Překvapil ho, ale nijak zvlášť nezaujal. Když si tento okamžik dříve představoval, spojoval si s ním nejrůznější pocity. Teď si nebyl jis-tý, jestli na ni opravdu stále ještě má zlost. Nebo jestli mu není úplně lhostejná. Jak zvláštní. Kdysi byla to jediné, po čem na světě toužil. Teď toužil jen po Judith. Ale co to přesně znamená?

Gideon neměl tušení, ale věděl, že by to měl co nejdříve zjistit. Řekl Judith, že s ní chce být ještě velmi dlouho. Ale co tím chtěl říci? že si ji chce vzít? S manželstvím v tomto vztahu nikdy nepočítal, avšak…

Několik dní na venkově mu jistě pročistí hlavu. Bude moci v klidu přemýšlet, aniž by ho rozptylovala její přítomnost, a až se vrátí, bude mít ve svých myšlenkách jasno. A snad i v citech. Nejprve ale samozřejmě museli přestát Violetin večírek. Představa Violet a Judith v jedné místnosti mu nepřipadala nijak láka-vá. V něčem však Violet měla pravdu. Kdyby odmítl její pozvání, jen by to přililo olej do ohně. Pokud se objeví na jejím večírku, snad to bude dostatečně jasné znamení, že mezi nimi již dávno nic není. Obzvlášť pokud na něj přijde v doprovodu Judith.

Ovšem stejně tak dobře se mohlo stát, že celý večer skončí na-prostým fiaskem.

„Takže přestože jsi chtěla Gideona varovat, že je na plese Violet, tak jsi to nakonec neudělala?” Susanna seděla na stoličce v Judithině skleníku a sledovala svou přítelkyni pohledem, jenž byl možná až příliš přísný.

„Nezdálo se to nutné,” vysvětlila jí Judith a vzhlédla k ní od květiny, kterou právě přesazovala. „Ovšem lituji, že jsme neviděli královnu. Musel to být vzrušující zážitek.”

„Ano, to byl, jako vždy, ale o moc jste nepřišli. Nezůstala dlou-ho, za což jí byli všichni vděční.” Susanna zamyšleně svraštila obočí. „Pokaždé když vidím Její Veličenstvo na nějaké společenské

události, zdá se mi, jako by se nejraději roztančilo sálem, místo aby se chovalo… královsky. A princ Albert se samozřejmě pokaždé tváří, jako by s takovou zábavou ani trochu nesouhlasil.” Judith se nepřítomně usmála. „Proč jsi mu o Violet neřekla včera?”

„Neměla jsem k tomu příležitost. Napsal mi, že musí neod-kladně odjet na venkov kvůli jakýmsi potížím na jeho sídle. Není zrovna příjemné informovat svého milence, že se vrátila žena, kte-rá mu zlomila srdce.” Judith pokrčila rameny. „Ačkoli mám za to, že teď už to ví.” „Všichni to víme. A myslím, že spolu na plese mluvili.” „Ach tak,” podotkla Judith nezúčastněně. Dalo se očekávat, že se Gideon s Violet setká. Nepřekvapovalo ji ani to, že se jí o tom nezmínil. Ona mu koneckonců o lady Braxtonové také neřekla. „Dostala jsi pozvánku na její večírek?”

„Přišla dnes ráno,” odvětila Judith a opatrně vytáhla malou kapradinku z květináče. „Překvapilo mě to, vždyť jsme se nikdy nesetkaly.” „Mě to nepřekvapuje vůbec. Je to vcelku ďábelské. Nepochybně pozvala i lorda Wartona a je dost chytrá, aby pochopila, že on bez tebe na její večírek nepůjde,” usoudila Susanna a zatvářila se znechuceně. „Na můj vkus je to celé až moc uspěchané, a navíc velmi podezřelé. Vsadila bych se, že se k něčemu chystá.” Pohlédla na svou přítelkyni. „Mimochodem, všimla sis, že tu rostlinku přesazuješ už potřetí?”

„Ale jdi,” načepýřila se Judith a zadívala se na kapradinku před sebou. „Spíš počtvrté,” povzdychla si. „Nechápu, co se to se mnou děje. Vůbec se nedokážu soustředit.” „Zdá se, že myslíš na něco úplně jiného.”

„Asi ano.” Vskutku, celou dobu přemýšlela jen o Gideonově náhlém odjezdu. Jeho zpráva byla krátká a věcná. Téměř strohá, ačkoli možná v ní jen hledala něco, co v ní být vůbec nemělo. Po Susannině plese se rozloučili velmi vřele. Celé ráno i předchozí noc byly báječné. Jako všechno, co se týkalo Gideona. Čím déle ho znala, tím těžší pro ni pokaždé bylo rozloučit se s ním, bez ohledu na to, kolik času spolu strávili. Čím déle ho znala, tím víc po něm toužila. Taková pošetilost. Nemůže to trvat věčně. Pohodila hla-vou, aby tu myšlenku zahnala. „V poslední době jsem svůj skleník velmi zanedbávala.” „Hádala bych, že přibližně měsíc.”

„Přesně měsíc.” Judith se rozhlédla kolem sebe. „Nechala jsem ho postavit krátce po Lucianově smrti, když jsem se sem znovu nastěhovala. Vždy jsem se mu věnovala s láskou a on mi na oplátku celé ty roky poskytoval útěchu. Nikde jinde nedokážu načerpat tolik síly jako právě zde, uprostřed téhle džungle kypící

životem. Miluji vůni země a zeleně. A zvuk vody zurčící ve fontánce. Přiznávám, že pro seriózní skleník je fontánka trochu moc kýčovitá, ale mám pocit, že bez vody není země úplná.” „Ty jsi úplný filozof.”

„Vůbec ne. Jen mám ráda fontánky,” usmála se Judith a zavrtěla hlavou. „Krom toho je velmi praktická. Udržuje tu potřebnou vlhkost. Pro život je voda stejně důležitá jako země.” „A co vášeň?” Judith tázavě povytáhla obočí. „Vášeň?”

„Vždy jsi byla vášnivá pěstitelka a svým květinám ses věnovala s láskou,” odpověděla Susanna opatrně. „Pokud jsou teď zanedbané, možná je to tím, že jsi svou lásku obrátila k něčemu jinému?”

„Nejsou zanedbané, to jsem neřekla přesně,” ohradila se Judith chvatně. „Mám zkušené zahradníky, kteří kromě zahrady pečují také o skleník. Já sem chodím spíše pro zábavu.” „Neodpověděla jsi na mou otázku.”

„Nemyslím, že by to bylo třeba, ale přiznávám, že se v poslední době nevěnuji jenom svým květinám.” Jak by také mohla? Celé dny myslela pouze na něj. Jak to jenom dokázal? To se přece nemě-lo stát. Neměla by mít pocit, že bez něj její život není úplný. Nemě-la by k němu cítit nic jiného než touhu a snad ještě přátelství.

Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila, a pak prohlásila: „Uvažuji, že to s ním skončím.” Susanna překvapeně zamrkala. „Proč?”

„Tehdy na plese jsem mu špatně rozuměla. A jelikož jsem tuši-la, že se znovu setkal s lady Braxtonovou, usoudila jsem, že chce náš vztah ukončit.”

„Tak zbrklé závěry jsi nikdy nedělala.” Susanna si ji pozorně prohlížela. „Vlastně jsi jedním z nejrozumnějších lidí, jaké znám.”

„Bývávalo,” povzdychla si Judith. „A když mě napadlo, že to chce ukončit, byla jsem… nešťastná. A to se mi vůbec nelíbilo.” „Chápu.” Susanna se přidušeně zasmála. „Podobné vztahy jsi pokaždé ukončila sama. Proč se s ním ale najednou chceš rozejít?” otázala se vážněji.

„Nechala jsem to zajít příliš daleko,” pronesla Judith a sama nemohla uvěřit tomu, jak klidně dokáže něco takového říci. Jako by jí na vztahu s Gideonem ani trochu nezáleželo, zatímco ve skutečnosti pro ni neexistovalo nic důležitějšího. „Bude to tak pro všechny nejlepší.”

„Chápu,” odtušila Susanna. Po chvíli však řekla: „Ne, nechápu.”

„Raději bych to skončila dřív, než se někdo zraní.” Judith se s Gideonem nechtěla rozejít, a kdyby nebyl býval odjel na venkov, patrně by neměla čas nad něčím takovým ani uvažovat. Jeho přítomnost by jí dodala pocit klidu. Ale při onom nedorozumění

na plese cítila, že vyhlídka na rozchod je pro ni čím dál nesnesitelněj-ší. V tu chvíli si uvědomila, že ho musí nechat jít, pokud se nechce vystavit bolesti ještě mnohem větší. Nebyla si však jistá, jestli už není příliš pozdě. „Kdo?”

„Já nevím kdo,” vydechla Judith nešťastně. „Někdo, kdokoli.” „Kdo?” „Susanno, prosím, už to neopakuj.” „Kdo?” zeptala se Susanna znovu.

„Já,” vyrazila ze sebe Judith konečně. „Tohle jsi chtěla slyšet?” „Proč?” „Začínám toho mít…” Susanna se však nenechala odbýt. „Proč?” „Protože ho miluji!” vyhrkla Judith. „Tak. Jsi teď spokojená?” „Ne.” „Vždyť jsem ti už řekla, co jsi chtěla slyšet.” „Ještě jsi mi neřekla všechno,” namítla Susanna tiše.

„Jistě, vím, že ho nemáš ráda. Myslíš si, že s ním dělám velkou chybu.”

„Pokud si vzpomínám, řekla jsem ti to, poněvadž jsem se bála, že si tím vztahem ublížíš,” připomněla jí Susanna mírně. „Ale změnila jsem názor.” „Už se nebojíš, že se zraním?” „Ale ano, bojím. Ale změnila jsem názor na Wartona.”

„Ovšem,” přikývla Judith a očistila si zástěru, kterou si na přesazování navlékla přes šaty. „Je okouzlující. Jak bys ho

mohla nemít ráda?”

„To jsem neměla na mysli, ačkoli přiznávám, že je opravdu moc milý. Kupodivu. Ale chtěla jsem tím říct něco jiného,” pokračovala Susanna. „Změnila jsem názor na váš vztah. Jsi s ním šťastná, Ju-dith. Nepamatuji se, že bych tě někdy viděla tak šťastnou.”

„Nesmysl.” Judith nad její poznámkou mávla rukou. „Jsem po-řád šťastná. Vlastně se považuji za velmi šťastného člověka.”

„Naopak,” oponovala jí Susanna mírně, „jsi uzavřená do sebe.” „To ještě neznamená, že nemůžu být šťastná.”

„Ne, to neznamená.” Susanna sklouzla ze stoličky, sepnula ruce za zády a bezmyšlenkovitě zamířila k několika keříkům jasmínu. „Uvědomuješ si…” Naklonila se k jednomu bělostnému kvítku a přivoněla si. „Znám tě už velmi dlouho, o tvém manželovi jsem však za celé ty roky neslyšela téměř nic.”

„Opravdu?” optala se Judith nepřítomně a přesadila kapradi-nu do původního květináče. „Inu, byli jsme velmi mladí. Vzali jsme se. O tři roky později zemřel.”

Susanna se narovnala a ohlédla se na ni. „To zní jako naučená básnička, Judith.” „Zbytek není nijak zajímavý.” „Já o svém manželovi mluvím často.”

„Ano, velmi často,” odtušila Judith ostřeji, než zamýšlela, a okamžitě svých slov litovala. „Omlouvám se, Susanno. Za nic

na světě bych tě nechtěla urazit.” „Nejsem uražená.” Susanna jí věnovala trpký úsměv. „Opravdu o Charlesovi a našem společném životě mluvím častěji, než by bylo záhodno. Je to hloupé, já vím, ale jedině tak si ho pro sebe udržím naživu.” Pohodila hlavou. „S každým dalším rokem vzpomínky na něj blednou. To, jak se smál, jak se mne dotýkal, jak mne líbal. Děsím se dne, kdy na něj zapomenu nadobro a pomalu se propadnu do prázdnoty, kterou v mém životě zanechal.”

Judith se sevřelo srdce. „Proboha, Susanno, to jsem nevěděla.”

„Ani jsi neměla. Je to…” Susanna se usmála. „Osobní.” Zhluboka se nadechla. „Nyní se ale bavíme o tobě.” „Je to nutné?” otázala se Judith s chabým úsměvem.

Susanna ji dlouho mlčky pozorovala a pak řekla: „Sledovala jsem všechny tvé vztahy, Judith. S každým z oněch tří mužů jsi dlouho flirtovala, pak jsi ho jednou či dvakrát pozvala do své postele a nakonec jsi ho odhodila jako obnošené šaty.” „S nikým z nich to nebylo vážné,” ohradila se Judith.

„Ale mohlo být. Všem na tobě záleželo. A dva z nich jsou dokonce stále ještě svobodní. Chtěli tě milovat a byli ochotní poskytnout ti dostatek času a porozumění, ale tys je odmítla.” „Nesmysl. Vždyť…”

„Ze všech vztahů jsi vycouvala dřív, než se z nich mohlo stát něco jedinečného. Něco trvalého.” Susanna pohlédla na svou přítelkyni. „Stále jen utíkáš, Judith.” „Nebuď směšná. Vždyť sotva kdy vycestuji z Londýna.”

„To jsem neměla na mysli a ty to víš,” řekla Susanna netrpělivě. „Bojíš se, že by ti někdo znovu mohl být blízký.” Judith na ni udiveně pohlédla. „Susanno, neřekla bych…” „Pokaždé utečeš,” pokračovala Susanna neoblomně, „protože odmítáš připustit, že by z nějakého dobrodružství mohlo vzniknout něco vážnějšího. Také to dělám, přiznávám. Patrně hledám útě-chu v alkoholu častěji, než by bylo vhodné. Ty se snažíš zaplnit svůj prázdný život květinami,” dodala a mávla rukou kolem sebe. „Já se obklopuji rodinou, synovci a neteřemi. Přesto jsem ta nej-osamělejší žena, jakou znám.” Pohlédla na Judith. „S výjimkou tebe.”

„Já nejsem osamělá.” Jakmile ta slova vypustila z úst, Judith věděla, že nejsou pravdivá. Již dlouho ve svém srdci cítila bolest-nou prázdnotu, kterou teprve nedávno zaplnil muž, jehož nemohla nikdy mít. „Mám spoustu přátel.”

„Máš známé. Znáš spoustu lidí, s nimiž můžeš strávit večer, prohodit pár slov na plese či debatovat o cizokrajných rostlinách. Lidí, kteří rádi přijmou pozvání na některý z tvých extravagant-ních večírků na venkově a kteří tě zabaví, ukrátí ti dlouhou chvíli a zaměstnají tvou hlavu, nikoli však srdce.” „Mám tebe.”

„A já tebe.” Susanna si posmutněle povzdychla. „Ale to nestačí.”

„Napadlo tě někdy, že některým lidem je souzeno prožít osamělý život?” zeptala se Judith váhavě. „Já nemám žádnou rodi-

nu. Mí rodiče již zemřeli. Můj manžel je mrtvý. Mou jedinou skutečnou příbuznou je švagrová, která mne nemůže vystát. Možná jsem… prokletá.” Susanna pochybovačně povytáhla obočí.

„Dobrá, tak tedy ne prokletá, snad jen odsouzená k osamělé-mu životu.”

Susanna na ni nevěřícně zírala. „Kdybych tomu měla věřit, Judith, kdybych si jen na okamžik měla myslet, že je mi souzeno žít do konce života sama, neváhala bych ani vteřinu a vrhla bych se pod kola kočáru, jen abych to všechno ukončila. Při smyslech mne drží jedině představa, že možná jednou potkám muže, který mne bude milovat a kterého budu milovat já tak jako své-ho manžela.” Rozhodně zavrtěla hlavou. „My dvě máme velmi podobný osud, ale já odmítám jen tak se vzdát naděje. A ty bys měla udělat totéž.” „Měla bych doufat?”

„Ano, měla bys doufat.” Susanna dlouze vydechla. „Věř mi, má milá sestřenko, že kdybych potkala muže, který by mi dával tolik štěstí jako lord Warton tobě, už bych ho nikdy nenechala odejít.”

Judith ztrápeně svraštila obočí. „Co mám ale dělat, Susanno? My dva nemůžeme být spolu. Dohodli jsme se, že o manželství mezi námi nikdy nepadne zmínka.”

„Dohody se mohou zrušit.” Susanna se ušklíbla. „A proč byste se nemohli vzít?”

„Protože bych nemohla být manželkou, jakou on potřebuje. A nikdy nebudu taková, jak si svou ženu představuje. Nemůže si mne vzít.” „To už jsi mi říkala.”

„Sama jsi mi tvrdila, že potřebuje manželku, jaká ze mne nikdy nebude.”

„Protože jsem husa. Nic nevím. To ti řekne každý. Judith,” řek-la Susanna a naklonila se k ní, „lord Warton je pohledný a bohatý vikomt. Může dělat, cokoli se mu zlíbí.” Judith na ni vytřeštila oči. „Susanno!” „Panebože, Judith, nedívej se na mne tak.” Susanna obrátila oči v sloup. „Není na tom nic složitého. Jsi s ním šťastná. Miluješ ho. Nevidím jediný důvod, proč byste nemohli být spolu.”

„Zapomněla jsi na několik nepodstatných detailů.” Judith začala odpočítávat na prstech: „Nikdy mi to sice neřekl, ale mám tušení, že má minulost mu vadí víc, než je ochoten přiznat.” „Cožpak on je svatý? O tom pochybuji,“ durdila se Susanna. „Jsi vdova. Vždy jsi byla velmi diskrétní. Nezapletla ses do žádného skandálu, zatímco on uprchl z města, oženil se a jeho manželství bylo zrušeno. Tomu říkám skandál.” „Udrželo se to v tajnosti,” namítla Judith chabě.

„Tím si nejsem jistá. Nadto strávil rok ve společnosti, jež by se jen stěží dala pokládat za slušnou - to tebe by měla trápit jeho minulost.” „Napravil se.” „A ty ses napravila v okamžiku, kdy jste se setkali.” „Nemám moc dobrou pověst.”

„O to jsi pro něj přitažlivější, krom toho ses napravila, vzpomí-

náš? Takže,” vydechla Susanna a založila si ruce na prsou, „v čem je ještě potíž?”

„Gideon nikdy nemluvil o manželství. A pokud jde o lásku…,” Judith bezmocně pokrčila rameny, „… nemám tušení, co ke mně cítí. Patrně si tím sám není jistý.”

„V tom by mohl být jistý zádrhel, proto musíš zjistit, zda tvé city opětuje.”

„Ano, to musím.” Co Gideon cítí? Řekl jí, že mezi nimi skutečně určitá náklonnost vznikla, láskou si však nebyl jistý. Také ji ujistil, že s ní chce být ještě velmi dlouho. Co to znamená? Susanna měla pravdu. Měla by to zjistit dřív, než udělá něco nerozvážného.

„Slib mi, že neuděláš nic zbrklého a nerozejdeš se s ním, dokud nezjistíš, co k tobě cítí.” Susanna vzala Judith za ruce a naléhavě na ni pohlédla. „Slib mi, že alespoň zvážíš možnost, že bys mohla zbytek života strávit s ním.”

„Drahá Susanno,” usmála se Judith plaše. „Vždyť já už nemyslím na nic jiného.”

11

„Myslel jsem, že to má být malá soukromá oslava,” podotkl Gideon, když se rozhlédl po přeplněném sále. „Je tu přinejmenším šedesát lidí,” odhadovala Judith. „Proč sis myslel, že má jít o malou oslavu?”

„Tvrdila mi to Violet - lady Braxtonová -, když mi o večírku říkala.”

„Opravdu?” Judith se odmlčela. „Kdy ses s lady Braxtonovou setkal?” „Toho dne, kdy jsem odjížděl z Londýna. Před týdnem.” „Nezmínil ses o tom,” poznamenala klidně. Až příliš klidně.

„Byl jsem na venkově a vrátil jsem se včera. Nestačil jsem ti říci téměř nic.” Usmál se na ni. „Kdybych tě dobře neznal, řekl bych, že žárlíš.” „Je tedy dobře, že mne znáš,” odvětila vesele.

Přidušeně se zasmál. Dnešního večera se pravděpodobně obá-val zbytečně. Uvítání po jejich příjezdu proběhlo bez nejmenších potíží. K jeho ohromné úlevě se Judith a Violet k sobě chovaly nanejvýš zdvořile, to se samozřejmě dalo očekávat, ať už byl vztah

obou žen jakýkoli. Představit svou milenku své bývalé manželce přesto bylo poněkud trapné. Obzvlášť když si uvědomoval, že Violet se ho snaží získat nazpět.

Pokud šlo o nelehké rozhodování ve vztahu k Judith, dospěl Gideon k brilantnímu závěru, že žádné rozhodování není nutné. V tuto chvíli nebylo třeba nic měnit. Proč by nemohli pokračovat stejně jako doposud? Cítil k ní hlubokou náklonnost, nebyl si však jistý, zda je to láska. Věděl pouze, že každý den, kdy je ochuzen o její společnost, mu připadá jako věčnost. Ve dne na ni neustále myslel a v noci o ní snil. Ale podobné pocity již zažil mnohokrát předtím. Teprve před nedávnou dobou si uvědomil, že to možná nebyla láska. Možná nebylo v sázce jeho srdce, nýbrž hrdost. Bylo to zvláštní, ale dokud se znovu nesetkal s Violet, nenapadlo ho přemýšlet o tom, zda ji vůbec někdy miloval. Znepokojovalo ho, že možná není schopen rozpoznat lásku, ani když ji má přímo před sebou. To byl jeden z mnoha důvodů, proč na vztahu s Judith zatím nechtěl nic měnit. Pokud ji miluje, jistě se to brzy ukáže.

„Jak neobvyklé shromáždění,” poznamenala Judith tlumeným hlasem. „Myslíš?” Jemu nepřipadalo neobvyklé ani zajímavé. Poznával tu řadu tváří, možná více než Judith. „Jsou tu lord a lady Helm-sleyovi.” Kývl směrem k páru stojícímu v protějším rohu

místnosti a pak se bez přemýšlení zeptal: „Nevadí ti vidět ho s ní?” „A mělo by?” Vzhlédla k němu. „Inu, ty a on…” Zasmála se. „Nevadí mi to ani v nejmenším.” Gideon sebou trhl. „Neměl jsem to říkat.”

„Ne, to jsi neměl, ale odpouštím ti.” Pokrčila rameny. „Je přirozené, že tě zajímají mé pocity,” usoudila a zhluboka se nadechla. „Mohlo by tě však zajímat, že Jonathon a já jsme odnepaměti spíše přátelé než milenci.” „Slyšel jsem,” zamumlal.

„Přiznávám, že jsme se nikdy nebránili troše flirtování, ale nikdy to nebylo nic…,” zavrtěla hlavou, „… důležitého, řekla bych, nic vážného, tedy pokud nemluvíme o přátelství. Vážím si Helmsleyho přátelství a rovněž přátelství lady Helmsleyové. Popravdě jsem jejich vztah od počátku podporovala.” Pohled jí znovu sklouzl k novomanželům. „Vypadají velmi šťastně, že ano?”

„Teď nevím, jestli jsi pyšná, žes je dala dohromady, nebo žár-líš,” dobíral si ji. „Jistěže jsem hrdá, že jsem jim pomohla. A snad i žárlím. Nebo jim alespoň závidím.” Zachytil v jejím hlase nepatrný náznak tou-hy, tak nepatrný, že si nebyl jistý, zda se nezmýlil. Stěží odolal pokušení vzít ji do náruče, tady a teď, před Violet a všemi ostatními, a líbat ji tak dlouho, až by z oné jiskřičky touhy rozpoutal

pla-men vášně. „Štěstí z nich přímo sálá a svítí jako maják uprostřed temnoty. A oba vědí, že jim láska bude oporou do konce života. Jak bych jim mohla nezávidět.” „Mají štěstí, že našli jeden druhého,“ zamumlal a uvědomil si, že sám jim také závidí. Zničehonic si pomyslel, že není co závidět. Možná na vztahu k Judith nemusí nic měnit, protože se již rozhodl. Možná si to pouze musí přiznat a svěřit se s tím také Judith.

Pojednou se za nimi ozvalo lehké odkašlání. „Lady Chesterová? Judith?”

Gideon se otočil a stanul tváří v tvář světlovlasému muži, o tro-chu menšímu, než byl on sám, který se poněkud nesouměrným úsměvem zubil na Judith.

„Harry!” Judith příchozímu věnovala vřelý úsměv a vztáhla k němu ruce. „Jaké milé překvapení. Když jsem o vás slyšela naposledy, byl jste na cestách v Orientu.”

„Pravda,” zasmál se Harry. „Ale vrátil jsem se a už se nikam nechystám.”

„Báječné. Postrádali jsme vás. Znáte se?” dodala chvatně a pustila Harryho, jenž se jejích rukou vzdal na Gideonův vkus až příliš neochotně.

„Pouze z doslechu.” Harry krátce kývl na Gideona. „Vy jste lord Warton, nemýlím-li se.”

„Ano, to jsem,” odvětil Gideon s nuceným úsměvem. Aniž by věděl proč, tento muž se mu ani trochu nezamlouval. Obzvlášť se mu nelíbilo, jakým způsobem se dívá na Judith, a to jako by byla chutným plátkem roštěné a on umíral hlady. „S kým mám tu čest?”

„Lorde Wartone, dovolte, abych vám představila lorda Mountforda,” řekla Judith. „Lord Mountford je můj dlouholetý přítel.” „A velmi dobrý přítel,” dodal lord Mountford. „Ovšem. Dlouholetý a dobrý přítel.” Judith se zasmála. Ani to se Gideonovi nelíbilo.

„Nevadilo by vám, příteli, kdybych vám ji na jeden tanec ukra-dl?” otázal se Mountford Gideona, ani na okamžik však nespustil zrak z Judith. „Musíme si toho tolik říci.” K čertu, jistěže mi to vadí! Judith tázavě povytáhla obočí. „Gideone?”

„Ne, jistěže nevadilo,” odvětil Gideon konečně a přívětivě se na ně usmál. „Výtečně,” zazubil se Mountford a nabídl Judith rámě.

Judith ještě na Gideona vrhla pátravý pohled, jako by tušila, na co myslí, pak se zavěsila do Mountforda a nechala se odvést na parket. To se Gideonovi líbilo zdaleka nejméně.

V tu chvíli si už nemohl nic nalhávat. žárlil. K čertu se vším. žárlil! Na tohoto dlouholetého a dobrého přítele. Nic jiného za tím nebylo: jen prachobyčejná žárlivost. Vzpomínal si, jak kdysi žárlil na Violet, když byl přesvědčený, že je do ní zamilovaný. Před oči-ma mu vytanula vzpomínka na ples podobný tomuto a na onen

ohavný, nervy drásající pocit, když tančila se svým snoubencem. Tentokrát to však bylo něco docela jiného. Nyní nežárlil proto, že Judith tancuje s někým jiným, byť ho to ani trochu netěšilo, žárlil však na Mountforda, jelikož s Judith sdílel řadu vzpomínek a spo-lečných zážitků, o kterých on neměl ani tušení.

„Ach ne, tak jsem to přece jen nestihla.” Lady Dinsmoreová stanula vedle něj a zahleděla se na Judith na parketu. „Co jste nestihla?” optal se Gideon váhavě. „Varovat Judith, jak jinak.” „Před čím jste ji chtěla varovat?” „Lord Mountford se vrátil. Neviděli se celé roky.”

„To vidím,” procedil Warton skrz zuby. „Jsou dobrými přáteli.”

„Dalo by se to tak říci.” Lady Dinsmoreová se na okamžik zamyslela a pak pokračovala: „Ano, přítel je pravděpodobně to správné slovo. Dlouho se nesetkala ani s vikomtem Nottingdo-nem, který je tu dnes také.” Gideon povytáhl obočí. „Další starý přítel?”

Lady Dinsmoreová přikývla. „A pak je tu ještě lord Helmsley.” Zamračila se. „Toho však čas od času potkává. Koneckonců jsou dobrými přáteli.”

„Ano, ano, já vím. Dobří přátelé, staří přátelé, vždyť ona má kolem sebe samé přátele,” rozohnil se a pak dlouze vydechl. „Ale pokud jsou přáteli, pak nechápu vaše znepokojení.”

„Ne, to nechápete. Jak byste mohl, viďte?” Lady Dinsmoreová si povzdychla. „Zajisté je velmi příjemné setkat se s někým,

koho jste dlouho neviděl, ovšem pouze pokud to čekáte. Narazit na sta-ré přátele docela nečekaně je něco úplně jiného. Vás například jistě nepotěšilo tak nenadálé setkání s Violet, nemám pravdu?” otázala se s nevinným úsměvem. Gideon na ni překvapeně zíral. „Jak to víte?”

„Vy chudáčku.” Soucitně zavrtěla hlavou. „Každý, kdo tam byl, o tom ví.” „A Judith?”

„Tehdy to nevěděla, ale teď už to jistě ví. Něco takového se nemůže udržet v tajnosti. Podobná setkání uprostřed davu nepro-jdou bez povšimnutí.” Okamžik ho mlčky sledovala a pak se otázala: „Vy jste jí o tom neřekl, viďte?”

„Neměl jsem k tomu příležitost,” odvětil bezstarostně a potlačoval přitom nepříjemný pocit provinění. Jistěže měl příležitost, jen se rozhodl nechat si ji proklouznout mezi prsty.

„Měl byste to udělat co nejdříve. Nepovědět o setkání s někým z vaší minulosti člověku, který s vámi sdílí přítomnost, je velká chyba hrozící katastrofou. Zvláště v případě, že o tom ten dotyčný již ví.”

Příkrost jejího varování vyvolala na jeho rtech úsměv. Měla však pravdu. „Cením si vaší rady, lady Dinsmoreová.”

„Ne, neceníte,” odtušila a opět se otočila k parketu. „Mám tušení, že to není pouhá náhoda.” „Co není náhoda?”

„že jste se tu sešel společně se všemi Judithinými starými přá-

teli. A to pouze díky ženě, která pokaždé dostane, co si zamane.” Překvapeně se na ni ohlédl. „Musím říci, že nechápu, proč by to mělo být pro mne tak důležité. Judith má mnoho…” Tentokrát je to něco docela jiného. „Mountford, Nottingdon a Helmsley?” svitlo mu najednou. „Tři staří přátelé? A vy jste říkala, že měla za tu dobu tři milence?” „Slíbil jste, že na to zapomenete,” připomněla mu. „Lhal jsem,” odsekl.

„Nepovídejte.” Věnovala mu vážný pohled. „Vadilo by vám, kdybych se vám k něčemu přiznala?”

„Nic mne nepotěší tak jako přiznání od krásné ženy,” odvětil nepřítomně. Tři staří přátelé?

„Pokud si chcete ženu získat komplimenty, měl byste být upřímnější.” „Pravda,” zamumlal.

Lady Dinsmoreová ho pozorně sledovala. „Hledala jsem Ju-dith, abych ji upozornila, jací neobvyklí hosté se tu sešli. A viděla jsem, jak odchází na parket s lordem Mountfordem.”

„A tak jste mi záměrně prozradila, že jsou tu všichni její bývalí milenci?” otázal se pomalu. „Štěstí přeje připraveným, mylorde.”

„Chtěla jste mne varovat?” Byť se mu to zdálo nepochopitelné, byl jí za to vděčný. Těžko se smiřoval se skutečností, že Judith měla kdysi vztah s Helmsleym. Stanout bez varování tváří v tvář jejím dalším milencům by skutečně nebylo lehké. „Proč?”

„Judith se v mnoha směrech neliší od jiných žen. Špetka žárli-

vosti ze strany muže, na němž jí záleží, jí zajistě polichotí. Avšak cokoli závažnějšího by považovala za… protivné. Nikdy se mi s tím nesvěřila, domnívám se však, že to nějak souvisí s jejím bývalým manželem. A rovněž mám pocit, že žárlivost by vás o ni mohla nadobro připravit.”

„Budu se tedy snažit udržet své emoce na uzdě,” odtušil suše.

„Krom její minulosti nemáte nač žárlit a, mylorde, s minulostí opravdu nic nenaděláte.”

„Pokusím se vyhnout pěstnímu souboji a pochybuji, že tu někde narazím na soubojové pistole.”

„Můžete žertovat, jak chcete, dbejte však na mé varování.” Vrhla na něj pátravý pohled. „Milujete ji?”

„To vás opravdu nemusí zajímat, není-liž pravda?” podotkl mírně.

„Ba naopak. Judith je má nejlepší přítelkyně. Její štěstí mi leží na srdci a v poslední době je šťastnější než kdykoli předtím,” řek-la významně. „Pokud ji však nemilujete, doufám, že váš vztah ukončíte dříve, než bude pozdě. Bohudík jsem ještě neviděla, jak jí někdo zlomil srdce. Celé ty roky se před něčím takovým chránila. Nerada bych se toho dočkala nyní.” „A pokud ji miluji?”

„Pak musíte učinit řadu rozhodnutí. Nemyslím, že všechna budou příjemná.” Zamyšleně ji pozoroval. „Vám na ní opravdu záleží, viďte?”

Přikývla. „Mám ji ráda jako sestru a nezřídka je mi bližší než mí vlastní sourozenci.”

„Pravděpodobně by se jí však nezamlouvalo, že jste mi řekla o jejích přátelích.”

„Člověk musí čas od času pro své blízké udělat i to, co se jim nelíbí, neboť je to pro jejich dobro.” Pokrčila rameny. „Chci pro ni jen to nejlepší.” Usmál se. „Dobře že vás má.”

„Doufám, že mohu totéž říci i o vás,” podotkla lady Dinsmoreová a pak mu věnovala zářivý úsměv. „A nyní, mylorde, bych si ráda zatančila.”

„Pak mi dovolte, abych vás doprovodil na parket.” Nabídl jí rámě a společně se připojili k ostatním tanečníkům.

Gideon lady Dinsmoreovou zkušeně vedl a při tanci po očku sledoval Judith a Harryho. Snažil se nevnímat povědomé bodnutí žárlivosti při pohledu na rozesmátou Judith v náruči ne sice ošklivého, ale přece jen trochu malého gentlemana, který ji držel až příliš těsně u sebe.

Opravdu si cenil varování lady Dinsmoreové, nerad by se ne-chal tak nenadále zaskočit Judithinou minulostí, ale co si lady Dinsmoreová myslila? Nebyl už přece žádný horkokrevný mla-dík, který by při pohledu na Judithiny bývalé milence propadal žárlivému amoku. Nemohl sice popřít, že by byl nejraději Judith vyrval Mountfordovi z náruče a odvlekl ji pryč, ale věděl, že se dokáže ovládnout. Koneckonců byl dobře vychovaný, civilizova-ný muž. Také přiznával, že již na začátku večera malinko žárlil a připomínka jejího vztahu s Helmsleym ho dráždila jako otravný

hmyz, nad svými city však neztrácel vládu. To se mu stalo snad jen jednou, ale bylo to v docela jiné situaci, s jinou ženou a on byl ještě naprosto jiným mužem. Krom toho si byl jistý tím, že Judith chce být s ním. Nenazna-čila mu snad lady Dinsmoreová, že Judith na něm záleží? Zahlédl Judith na druhé straně sálu a do myšlenek se mu pomalu vkrádala neodbytná otázka, která mu zněla v hlavě a v srdci, otázka, jež neměla s žárlivostí nic společného. Opravdu chce být Judith se mnou?

*

„Jste úplně stejná jako před lety, Judith.” Harry odváděl Judith z parketu a přitom se mu dařilo nespouštět z ní oči. Ale koneckonců Harry měl na takové věci odjakživa talent, alespoň pokud si pamatovala. „Vůbec jste se nezměnila.”

„Naopak, mám za to, že jsem se velmi změnila,” odporovala mu zpola žertem. „K čemu by to bylo, kdyby se člověk vůbec neměnil a zůstával rok od roku stejný. Musel by být neuvěřitelně nudný.” „Jistě, máte pravdu,” zasmál se Harry. Pak vážněji dodal: „Neviděli jsme se velmi dlouho.”

„Není to tak dlouho.” Judith pokrčila rameny. „Asi tak pět let.”

„Pět let je celá věčnost, když jste odloučená od lidí, na nichž vám záleží,” poznamenal významně.

„Asi máte pravdu.” V jeho vizáži, v jeho pohledu bylo cosi zvláštního. Ne, nikoli zvláštního. Cosi optimistického.

Samozřejmě se mohla plést. Nicméně jakýsi tichounký hlásek ji varoval, aby si počínala nanejvýš opatrně. „Máte poměrně početnou rodi-nu, pokud si vzpomínám. Muselo pro vás být těžké na tak dlouho se od nich odloučit.”

„Ano, to jistě, ale neměl jsem na mysli svou rodinu,” vysvětlil jí.

Judith se zasmála, jako by právě řekl něco velmi vtipného. Můj bože! prolétlo jí hlavou. Snad si Harry nemyslí, že bychom se mohli znovu dát dohromady? Záhy poté, co Judith jejich vztah ukončila, se Harry vydal na cesty po Indii a Orientu a Judith se doslechla, že významně rozšířil rodinné jmění. Od rozchodu se s ním viděla snad jen jednou, byť se mu nijak nevyhýbala. Nyní se však zdálo moudré nevěnovat pozornost jeho narážkám. „Jste v Anglii již dlouho?”

„Téměř rok, Judith,” odvětil s naléhavostí, která ji znepokojo-vala. „Musíme si mnohé říci.” Judith se nepřestávala usmívat. „Opravdu?” „Zajisté.”

„Harry,“ řekla Judith váhavě. Harry na ni byl vždy milý a ona by se ho nerada dotkla. Mluvil k ní však s takovou dychtivostí a vroucností, jakou by nerozpoznala snad jen žena dočista slepá a hluchá. „Mám dojem, že jsme si všechno potřebné řekli již před lety.”

„Také jsem si to myslel,” usmál se. „O to větší bylo mé překvapení, když jsem zjistil, že tomu tak není.”

„Překvapení?” Tázavě povytáhla obočí. „Proč byste probůh měl být překvapený?”

„Pravda,” přidušeně se zasmál. „Mělo mi to dojít mnohem dří-ve. Asi jsem jen nevěřil na osud. Judith,” oslovil ji vážně a dlouze se jí zadíval do očí, „musím si s vámi promluvit o samotě. Jistě zde nalezneme nějakou terasu či knihovnu, kde si budeme moci nerušeně popovídat.”

„To netuším.” A sama s vámi nikam nepůjdu. „Myslím, že ten-to dům patřil rodičům lady Braxtonové, a dnes jsem tu poprvé. Ačkoli…” Pohledem vyhledala Gideona, který ještě tančil se Susannou. Z této strany tedy záchranu čekat nemohla. „Mohl byste… se jít podívat. Ano, to je dobrý nápad,” usoudila a mávla neurčitě rukou. „Běžte se podívat, jestli nějaké takové místo nenajdete. Já tu na vás zatím počkám.” „A proč byste nemohla jít se mnou?”

„Bude patrně lepší, když na vás počkám zde.” Důvěrně se k němu naklonila a tlumeným hlasem mu vysvětlila: „Mohly by z toho být klepy, však víte.”

S úsměškem se narovnal. „Pokud si vzpomínám, klepy vám nikdy příliš starostí nedělaly.” „Vidíte?” Usmála se na něj. „Změnila jsem se.”

„Ano, tedy, vypadá to tak.” Toužebně na ni pohlédl. Za jiných okolností by tímto projevem náklonnosti možná byla nezměrně polichocena. Za jiných okolností či před pěti lety. Jejich románek pro ni však byl minulostí a tou měl také zůstat. „Počkáte tu, viďte?” „Ovšemže,” zalhala. „Nehnu se ani o krok.”

„Výtečně. Za okamžik jsem zpět,” ujistil ji a přistoupil k ní, jako by ji přímo tady přede všemi chtěl vzít do náruče.

Judith varovně zavrtěla ukazováčkem. „Klepy, vzpomínáte?”

„Ano, jistě,” povzdychl si odevzdaně, naposledy na ni upřel roztoužený pohled, pak se otočil a zamířil k hlavnímu vchodu.

„Dejte si na čas,” zamumlala si pro sebe. Co to do něj proboha vjelo? říkala si v duchu. A co ho mohlo tak překvapit? Kdykoli se s ním předtím potkala, choval se k ní mile, dokonce přátelsky, ale nikdy s takovou dychtivostí připomínající neodbytné štěně. „Šampaňské?” ozval se za ní hlas číšníka.

„Ano, děkuji,” odvětila nepřítomně a přijala nabízenou sklenku. Dělo se tu něco podivného a Judith si nebyla jistá, zda se po tom má pídit, či raději utéct. Přinejmenším však byla rozhodnutá neče-kat na Harryho na místě, kde ji zanechal, byť ho nemohla nechat žít v domnění, že pro ně existuje společná budoucnost. Měla by najít způsob, jak od sebe odlákat jeho pozornost. Harry by si měl najít milou, půvabnou ženu, jež by mu byla dobrou manželkou. Samozřejmě ne ji, ale někoho jiného. Přemýšlela, s kým by Harryho mohla seznámit. Nejlépe s někým, kdo je dnes tady, napadlo ji. Harry si nesmí myslet, že… „Nikdy jsem nechápal, co na něm vidíte.”

„Je moc milý a zábavný, když… Jakže?” Trhla hlavou směrem k číšníkovi a otráveně si povzdychla. „Můj bože, to snad ne.” Samuel, vikomt z Nottingdonu, jí věnoval sebejistý úsměv. „Takto zdravíte staré přátele?”

Okamžik na něj zírala neschopna slova, pak se váhavě usmála. „Ne, jistěže ne. Jen mne zaskočil váš zevnějšek.”

„Opravdu? Myslel jsem si, že by mohl.” Tlumeně se zasmál a napil se vína.

Ačkoli jejich románek skončil již před třemi lety, se Samuelem, na rozdíl od Harryho, se Judith potkávala vcelku pravidelně. Tu a tam se potkali na plese či večírku, obvykle tak rušných, že se na sebe jen zpovzdálí usmáli, pozdravili se či prohodili pár zdvořilostí. Samuel si od ní většinou zachovával odstup. Ne však proto, že by mu Judith zlomila srdce. Jejich cesty se rozešly dávno předtím, než se jeden z nich mohl zranit. I v tomto případě však jejich vztah ukončila ona. Vždy měla dojem, že pokud něco zranila, tak leda jeho hrdost. „Ráda vás vidím, Samueli.” „Skutečně?” Povytáhl obočí. „Proč?” „Je příjemné potkat starého přítele,“ odvětila mile. „To není pravda a sama víte, že lhaní vám nikdy moc nešlo.” „Naopak, mylorde.” Proti své vůli se musela usmát. „Považuji se za velmi dobrou lhářku.”

„Ne, Judith, zkušená lhářka by ve mně dokázala vzbudit dojem, že já jsem byl ten, kdo náš vztah ukončil. Jste až protivně upřímná. Milá, ale upřímná.” Teatrálně si povzdychl. „Naučila jste mne však, že do milé, leč upřímné ženy není radno se zamilovat.” „Teď lžete zase vy,” řekla. „Nikdy jste mne nemiloval.”

„Ne, jistěže ne,” odtušil suše. „Tak hloupý nejsem. A vy jste nebyla tak pošetilá, abyste se zamilovala do mě.”

„Ano, to by vskutku bylo pošetilé,” podotkla s úlevou a dlouze se napila šampaňského. Alespoň Samuel neměl žádné iluze o tom, jaký jejich vztah býval či jaký by ještě mohl být. Harryho chování jí stále ještě nedávalo smysl. „Mám ale pocit, že někdo dnes na pošetilost přece jen sází.” Judith se zmateně zamračila. „Co tím proboha chcete říct?” Vrhl na ni pátravý pohled. „Vy jste neměla nejmenší tušení, že tu dnes budu, viďte?” Zavrtěla hlavou. „Jak bych mohla?”

„Něco byste měla vědět,” pokračoval pomalu. „Nicméně by by-lo lepší, kdybychom tento rozhovor mohli dokončit někde v soukromí.” Podezíravě přimhouřila oči. „Nejste první, kdo mi dnes řekl, že se mnou musí hovořit v soukromí.” „A patrně nejsem ani poslední,” usmál se významně. „Nevím, zda vám mohu důvěřovat.”

„Ovšemže nemůžete, ani na vteřinu,” souhlasil vážně. Potom žertem dodal: „Sám bych si nevěřil.”

Na rtech se jí objevil váhavý úsměv. „Slíbíte mi, že mi nebudete vyznávat nekonečnou lásku?”

Zdálo se jí, že na kratičký okamžik zaváhal, okamžitě se ale usmál. „Na mou duši.”

Judith si povzdychla. „Pak tedy patrně nemám na výběr.” Rozhlédla se po sále, Gideona se Susannou však nikde neviděla. Ale na tom nesešlo. Nebude pryč dlouho. S odhodlaným nadechnutím se otočila k Samuelovi. „Takže kam půjdeme?” Kývl směrem k jiným dveřím, než kterými odešel Harry. „Tamtěmi dveřmi a po chodbě vpravo, do místnosti s kulečníkem. Sejdeme se tam.” Zamračila se. „Možná tam někdo bude.”

„O tom pochybuji,” zavrtěl hlavou. „Lady Traverstonová, mat-ka lady Braxtonové, kulečník nesnášela, či spíše se jí nelíbilo, že se mu věnoval její manžel se svými přáteli. V názoru na kulečník se očividně nikdy neshodli. Poté co zemřel, kulečník podle jeho pokynů zůstal na místě.” Usmál se. „Lady Traverstonová ale nechala odstranit koule, tága a vše ostatní.” Judith se zasmála. „Jak to víte?”

„Překvapilo by vás, co všechno vím.” Kývl směrem ke dveřím. „Odejdeme odsud zvlášť, abychom předešli zbytečným pomlu-vám, a já se k vám za okamžik připojím.”

„Dobrá tedy.” Judith nenápadně zamířila ke dveřím a odtud do místnosti s kulečníkem. S povděkem si oddychla, když

zjistila, že místnost je skutečně prázdná, až na několik robustních židlí, bohatě vyřezávaný kulečníkový stůl a nepatrný, dávno vyčpělý náznak cigaretového kouře ve vzduchu. Poslední, po čem toužila, bylo narazit tu na Harryho. Nesměla zapomínat na Gideona, ačkoli doufala, že s trochou štěstí se vrátí do sálu dříve, než si její nepřítomnosti vůbec všimne. Koneckonců nedělala nic špatného. Pokud by ho zahlédla, nabídla by mu, aby se k nim připojil.

Setkání se Samuelem se nikterak neobávala. Cosi v jeho chování jí říkalo, že jeho přání hovořit s ní o samotě je hnáno upřím-nými pohnutkami. To samé však mohla tvrdit také o Harrym. Ušklíbla se. Stále ještě nechápala, jak mohl Harry dojít k závěru, že by mohli ještě někdy být spolu. O ničem takovém se nezmínila ani slůvkem. Vždyť si už ani nevzpomínala, kdy s ním mluvila naposledy.

„Omlouvám se za zpoždění.” Do dveří vstoupil Samuel a tiše je za sebou zavřel. „Na chodbě jsem narazil na Mountforda a poslal ho na opačnou stranu.”

„Jsem vám vděčná,” vydechla s úlevou. „Nemám ponětí, co si to vzal do hlavy. Lord Mountford vždycky býval tak rozumný, ale teď se podle všeho domnívá, že on a já…” Zavrtěla hlavou.

„Postačí říci, že si vytvořil nesprávnou domněnku. Otázkou zůstává proč.”

„Na to vám patrně budu moci odpovědět,” odvětil Samuel pomalu. „Přestože jste vždy byla velmi diskrétní, není těžké zjistit, se kterými muži jste se za ta léta vídala.”

„Nebuďte směšný,” odbyla ho. „Flirtovala jsem se spoustou mužů.” „Jistě, avšak vašich - jakže jste tomu říkala?” Zamyslel se. „Ach ano, dobrodružství bylo podstatně méně. Sám jsem se již dáv-no dovtípil, že jsem byl vaším třetím přítelem, a předpokládám, že Warton je čtvrtým.”

Vrhla na něj nevěřícný pohled. „Jak jste to - ne -, proč bys-te…”

„Stačilo mít oči otevřené, Judith,” prohlásil stroze. „Nic víc. Rozešli jsme se jako přátelé a byl bych rád, kdybychom jimi i zůstali. Jsem velmi věrný přítel.”

„O tom vůbec nepochybuji.” Těšilo ji, že muž, s nímž si bývala tak blízká, si jí cení natolik, že chce zůstat jejím přítelem. Vřele se na něj usmála. „A jsem vám za to přátelství hluboce vděčná.”

„Ale teď k věci.” Opřel se o kulečníkový stůl a rukama se zapřel o polstrované okraje. „Když jsem obdržel pozvánku od lady Braxtonové, byl jsem překvapený, ale nijak šokovaný. Naše matky byly velmi dobré přítelkyně, takže znám Violet téměř celý život, byť nijak důvěrně. Má matka si naštěstí velmi záhy uvědomila, že manželství jejího syna a dcery nejlepší přítelkyně by nikomu nepřineslo štěstí, a tak mne do něj nenutila.” Znechuceně se oklepal. „Díky bohu. Proto znám historii této místnosti.” Rozhlédl

se kolem sebe a pokrčil rameny. „Je jí věčná škoda.” „Pokračujte.”

„Na spodní okraj pozvánky připsala lady Braxtonová noticku, že tu budete i vy…” Judith na něj vykulila oči. „Prosím?” „… a že se těšíte, až obnovíme naše přátelství.” Zamračil se. „Nebo něco v tom smyslu. Vsadil bych se, že na Mountfordově pozvánce stálo něco velmi podobného. Helmsley je ženatý, takže jí muselo stačit, že tu bude.” Judith ohromeně zalapala po dechu. „Nerozumím tomu.”

Samuel si znechuceně odfrkl. „Já jsem tomu porozuměl ve chvíli, kdy jsem vás dnes spatřil s Wartonem.” „Buďte tedy tak laskavý a vysvětlete mi to.” „Kdokoli se na vás podívá, musí mu být okamžitě jasné, že ho milujete.” „Já ho ne…” „A také to, že on miluje vás.” „Ale to není…” Zarazila se. „Skutečně si to myslíte?”

„Ovšemže.” Ironicky se zasmál. „Jako někdo, kdo si kdysi mys-lel, byť i jen na chvíli, že by mohl…, ale na tom již nesejde.” Zavrtěl hlavou. „Byl jsem si vcelku jistý, že s poznámkou na pozvánce lady Braxtonové nemáte nic společného. Není to váš styl.” Dlouze na ni pohlédl. „Pokud byste naše přátelství skutečně chtěla obno-vit, nepoužila byste k tomu nikoho třetího. Raději byste mne

oslo-vila sama.” Povytáhla obočí. „To má být kompliment?”

„Samozřejmě. Všichni muži chtějí vědět, co mohou od ženy čekat, a jednu věc vám musím nechat, má drahá,” usmál se. „Od první do poslední chvíle jste ke mně byla naprosto upřímná.”

„Obávám se, že k Mountfordovi jsem dnes tak upřímná neby-la,” podotkla rozmrzele. „Ale zastihl mne nepřipravenou. Nemo-hu uvěřit, že by si myslel…” Pohodila hlavou a pak se ohlédla na Samuela. „Jste mnohem bystřejší než Harry.” „Možná,” pokrčil rameny. „Nebo jsem pouze větší realista.” Judith se zamyslila. „Proč by něco takového dělala?” „Vy lady Braxtonovou patrně příliš neznáte.” „Dnes jsme se setkaly poprvé,” přitakala. „Ale jistě víte o ní a vašem lordu Wartonovi.”

„Není to můj lord Warton,” ohradila se nepřesvědčivě. Ale věděla, že lady Braxtonová by ho za svého považovala velmi ráda. Cožpak ji Susanna nevarovala, že si na něj lady Braxtonová dělá zálusk?

„Přinejmenším vzbuzuje dojem, jako by byl váš, a to velmi dovedně. A právě proto se Violet rozhodla pro takovouto eska-pádu.”

„Chce mne konfrontovat s chybami, jichž jsem se dopustila v minulosti?” Tázavě na ni pohlédl. „Nechtěla jsem říci chyby,” vyhrkla omluvně.

Samuel se zasmál. „Vím, co jste chtěla říci. Nicméně si nemyslím, že by Violet měla spadeno na vás. Judith,” vzdychl a vzal

ji za ruce, „představa, že milovaná žena měla kdysi svůj vlastní život, natožpak nějaké milostné pletky, je pro muže, byť by byl jakkoli inteligentní a rozumný, téměř nesnesitelná. V tomto ohle-du jsme my muži velmi ješitní. Jakmile něco nevidíme na vlastní oči, snadno dokážeme předstírat, že to vůbec neexistuje. Takže když se Warton ocitne v jedné místnosti se všemi vašimi bývalými přáteli…”

„Nejenže konečně prohlédne, co všechno má minulost obnáší, ale také teprve nyní plně pochopí, jak moc se k němu nehodím,” dokončila za něj pomalu. „Dostane konečně rozum a…”

„Vrátí se k ní.” Judith nevěřícně potřásla hlavou. „Něco tak geniálního by mne nikdy nenapadlo.” „Neřekl bych, že je to geniální.”

„Ale ano, ovšemže je. Stačilo zařídit, abychom se tu všichni setkali, a teď už jen může čekat, co se stane. Vždyť si díky téhle malé lsti ani nemusela špinit ruce. Jakpak by to nebylo geniální.” Judith zlostně našpulila rty. „A k tomu ještě ďábelské, zlomyslné a jaksepatří hanebné.” Samuel se zazubil. „A vy se jí za to jistě pomstíte, viďte?”

„Pokusím se. Už kvůli Harrymu. Ubohý Harry,” povzdychla si. Pak zadumaně dodala: „Otázkou ovšem zůstává, jak to provést.” „Znáte to francouzské úsloví?” Jejich pohledy se setkaly. „O tom, že nejlepší pomstou je úspěch?”

Rty jí zvlnil lehký úsměv. „To se mi líbí, Samueli. Moc se mi to líbí.”

„Děkuji,” odvětil skromně. „Judith, já vím, že na vztahy mezi muži a ženami nejsem žádný odborník. Bůh ví, že jsem se již nejed-nou spálil. Ale radil bych vám, abyste odsud s lordem Wartonem co nejdříve odjeli. Violet se nezastaví, dokud nedosáhne svého.” Judith se zasmála. „Nikam nepojedu. Můj domov je v Londýně.” „Pak se za něj provdejte.”

„Pro manželství se nehodím,” prohlásila. „Jednou jsem vdaná byla a podruhé stejnou chybu opakovat nehodlám.” „Možná jste si jen nevzala toho pravého.”

„Nesmysl. Svého manžela jsem milovala a on miloval mne,” namítla automaticky.

„A teď milujete někoho jiného. To není hřích. Kdybyste se na mne dívala tak jako na něj, nikdy bych vás nenechal odejít,” dodal s citem.

„Samueli.” Omluvně se usmála. „Oba jsme věděli, že náš vztah nikdy nebude vážný.”

„Jistě, jasně jsme si to řekli. Nic víc jsem ani nečekal. Ale nebylo tomu tak i s Wartonem? A přece je to teď vážné, viďte?”

Dlouho na něj mlčky hleděla, pak se slabě usmála. „Obávám se, že ano.”

„Jistě by se dalo říci, že žijete poněkud nekonvečně. Možná zhýrale, ale nikoho jste nezranila. Pakliže vás nedokáže přijmout i s vaší minulostí, pokud vás natolik nemiluje…” Pevně jí stiskl ruce. „Pak si vás nezaslouží on, nikoli naopak.” Judith ztěžka polkla. „Jste obdivuhodný muž, mylorde.”

„Ano, to jsem.” Uličnicky na ni mrkl. „Škoda, že jste to nepoznala dříve. Inu, co jste vy ztratila, jiná žena získá.”

„Bude mít veliké štěstí,” zasmála se Judith a pak se k němu z náhlého popudu naklonila a vtiskla mu na rty lehounký polibek.

„Kdybych byl žárlivý, sahal bych teď už nejspíš po pistoli,” ozval se ode dveří známý ironický hlas.

12

Nottingdon, poněvadž Gideon usoudil, že to je právě on, věnoval Judith až příliš vřelý úsměv, pak ji pustil a ustoupil stranou. „Ale jelikož jste také inteligentní, jistě vám okamžitě došlo, že to není tak…”

„… jak to vypadá?” doplnil ho Gideon mile, třebaže uvnitř zuřil. „A jak to vypadá?” zeptala se Judith.

Jako nějaký test, pomyslel si Gideon, ale okamžitě tu myšlenku zavrhl. Nesmysl. Judith nepatřila k ženám, které by muže takto zkoušely. Váhavě odvětil: „Vypadá to jako láskyplný okamžik mezi přáteli. Možná mezi bratrem a sestrou.” „Ouvej,” zaúpěl Nottingdon. „Skutečně to tak vypadalo?” „Ano,” přikývl Gideon. „Vřele, leč vcelku rezervovaně.” Judith potlačila úsměv. „Jste si jistý, Wartone, že byste mě raději nezastřelil? Bylo by to pro mne mnohem snesitelnější.”

„Pokud na tom trváte. Příště nebudu váhat a postřelím vás.” Gideon se usmál. „A třeba hned několikrát, pokud budete chtít, na obzvlášť bolestivá místa.”

„Byl bych vám za to neskonale vděčný.” Jejich pohledy se setkaly a Gideon měl neodbytný pocit, že se ho druhý muž snaží odhadnout. A to ho rozčilovalo, on přece nebyl na místě muže, který byl přistižen v prázdné místnosti, když líbal - koho vlastně? Přítelkyni jiného? Pokud se někdo měl bát o svou pověst, pak to jistě nebyl Gideon. „Nyní se ale musím vzdálit. Potřebuji si promluvit s hostitelkou o něčem velmi vážném.”

Gideon kývl směrem ke dveřím. „Před okamžikem jsem ji potkal na chodbě. Poslala mne sem.”

„Jak jinak,” podotkl Nottingdon, pak se otočil k Judith a políbil jí ruku. „Bylo mi potěšením znovu vás vidět, lady Chesterová. Pokud byste kdykoli potřebovala mou pomoc, neváhejte mne o ni požádat.”

„Děkuji, mylorde,” řekla a usmála se na něj s nefalšovanou vřelostí, při které se Gideonovi svíral žaludek. „Avšak potěšení bylo na mé straně.”

Nottingdon se ohlédl na Gideona. „Rád jsem se s vámi setkal, lorde Wartone.” Gideon přikývl. „Lorde Nottingdone.” Nottingdon se naposledy usmál na Judith a odešel.

Gideon na ni pohlédl. „Překvapilo mne, žes téměř nic neřekla.” Nevzrušeně ho pozorovala. „Nechtěla jsem se do toho plést.” „Necítila jsi potřebu bránit sebe či snad jeho?”

Zavrtěla hlavou. „Vůbec ne. Nejsem tvá žena a nejsme ani za-snoubeni. Nedopustila jsem se ničeho, co by vyžadovalo

osprave-dlnění.”

Založil si ruce na hrudi. „A co kdybych se rozhodl, že ho za-střelím?” Pokrčila rameny. „Pak bych se pravděpodobně ozvala.”

Pozoroval ji přimhouřenýma očima. „Ty se báječně bavíš, že ano?”

„Přiznávám, že mi to připadá velmi zábavné. Nicméně,” do-dala a rty jí zvlnil obdivný úsměv, „musím říci, že sis počínal naprosto úchvatně.” Zasmál se. „Nebylo to špatné.”

„Nebylo to vůbec špatné. Obzvlášť ta tvá poznámka o souro-zencích. Kdokoli jiný by si mohl domýšlet něco, co se vůbec nestalo. Mohl by dojít k nesprávnému závěru.”

„Souhlasili jsme, že k sobě budeme upřímní. Také jsme se dohodli, že pokud jeden z nás bude chtít náš vztah ukončit, může to udělat bez výčitek.” Vážně na ni pohlédl. „A věřím, že pokud k tomu dojde, nezjistím to až ve chvíli, kdy tě najdu v náruči jiné-ho muže.” Zaraženě na něj pohlédla. „Ty mi tedy věříš?” „Celou svou duší,” prohlásil nenuceně. Celým svým srdcem.

„Ach tak.” Zhluboka se nadechla. „A dnes večer se nestalo nic, co by tě, já nevím, rozrušilo?”

„Máš na mysli Mountforda, když tě hltal očima jako oddaný pejsek?” Judith málem vyprskla smíchy. „Například.”

„Ne, to mi ani trochu nevadilo.” Přistoupil k ní a vzal ji do náruče. „Mohl mne ale rozrušit pohled na tebe, jak se líbáš s jiným mužem. Jakkoli jsem rozumný, ani trochu se mi to nelíbilo.”

„A přesto ses zachoval naprosto dokonale,” vydechla a obja-la ho rukama kolem krku. „Nebyla jsem jen ohromená, ale také hrdá.”

„To je dobře.” Jejich rty se setkaly a on cítil, jak se v něm začíná probouzet dobře známá, neodbytná touha. „Zvláště pak proto, že jsem byl nanejvýš znepokojený kvůli skutečnosti, že se všichni tví staří přátelé sešli v jedné místnosti.” Odtáhla se od něj a pátravě na něj pohlédla. „Ty to víš?” „Ano.”

„Susanna ti to řekla. Měla jsem to tušit, ačkoli v tomto ohledu byla mnohem prozíravější než já. A ty… nežárlíš?” „Vůbec ne,” odvětil bezstarostně. „Ani malinko?” „Jak upřímný bych měl být?” Usmála se. „Přiměřeně.” Okamžik ji beze slova sledoval a pak si odevzdaně vzdychl. „K čertu, Judith, jistěže žárlím.” Přitáhl si ji k sobě blíž a vpil se pohledem do jejích modrých očí. „žárlím na každého, koho jsi potkala přede mnou: na muže, ženy, dokonce i děti. žárlím na každého, kdo pro tebe kdy něco znamenal. A nejvíc žárlím na ty, které jsi milovala.” Vzhlédla k němu. „Které jsem milovala?”

„Drásá mne, že jsi kdy milovala někoho jiného než mě.” Dlou-ze se nadechl. „Připadá ti to dostatečně upřímné?” „Ano, asi ano…”

„Teď, Judith, teď nemusíš nic říkat,” zašeptal a pak se zmocnil

jejích rtů a na dlouhou chvíli zapomněl na svět kolem sebe. Chutnala opojně, po šampaňském a ještě něčem… mnohem sladším. Tiskla se k němu a on i přes všechno to hedvábí a satén cítil žár jejího těla. Jeho tělo jí vyšlo vstříc a on se to nesnažil zakrýt. Nakonec však zvedl hlavu a dlouze se na ni zadíval. „Chyběla jsi mi víc, než si dokážeš představit.” „I tys mi chyběl,” vydechla.

„Chci tě, Judith,” zašeptal. Vtiskl jí něžný polibek do koutku úst a pak zasypal polibky její tvář. Zaklonila hlavu a on ji políbil na šíji a do půvabné jamky na krku. „Což se mi vcelku hodí, jelikož” - zalapala po dechu - „toužím i já po tobě. Asi bychom měli…, ach bože…, odejít… dřív než…”

„Dřív než…” Zvedl hlavu a smyslně se na ni usmál. „Dřív než co?” „Než…” Oči měla zastřené touhou. „Než…”

Objal ji ještě pevněji a jen přemýšlel, jestli Judith cítí jeho vzrušení. „Jak moc po mně toužíš?” „Víc než snesu.” Zajela mu prsty do vlasů a přitáhla si jeho rty ke svým. Jejich jazyky se setkaly a toužebně se propletly.

Znovu se jí vykroutil. „Byla by škoda něco takového nevy-užít.” „Ano…, ale…”

Bez varování ji pustil, popadl nejbližší židli a opěradlem ji zaklínil pod kliku. Zmateně ho sledovala. „Co to děláš?”

Vzal za kliku a s uspokojením zjistil, že se ani nehne. „To nám zajistí potřebné soukromí.”

„Soukromí?”

Vrátil se k ní a lehce přikývl. „Bylo by nemilé, kdyby nás tu někdo objevil.”

„Zajisté by to bylo trapné, ale…” Pohledem sklouzla k poklop-ci jeho kalhot, který jen stěží zakrýval jeho vzrušení. Udiveně zamrkala. „Přece nechceš…” „Ovšemže chci.” Ustoupila o krok zpět. „To nemyslíš vážně.” Přidušeně se zasmál. „Smrtelně vážně.” „To nemůžeme.” Rozpačitě přešlápla. „Ale jistěže můžeme,” chlácholil ji a znovu se k ní přiblížil.

„Já… já bych nikdy nemohla.” Hlas měla pevný, oči se jí však leskly vzrušením. „Neměli bychom.”

Prsty mu sklouzly ke knoflíkům na jeho kalhotách. „Proč ne?”

„Je tu spousta lidí,” namítla slabě a rukou neurčitě mávla ke dveřím. „Hned za dveřmi.”

„O tom pochybuji,” odbyl její námitku a pomalu se k ní blížil. „Všichni jsou na druhé straně domu.”

„Přesto.” Ustoupila ještě o krok a vrazila do kulečníkového sto-lu za sebou. „Proboha.” Nevinně povytáhl obočí. „Jsi v pasti.” „Asi ano,” vydechla a omámeně mu pohlédla do očí. „Zdá se, že nemám na výběr.”

„Není kam utéct.” Stál už téměř u ní a viděl, že je stejně vzru-šená jako on. Jazykem si navlhčila rty a on v duchu zaúpěl. „Předpokládám, že jediné, co mi zbývá, je kapitulovat se ctí.”

„Prohrát se ctí není nic strašného.”

„Ach, ale já nemám v úmyslu prohrát,” ohradila se a na rtech se jí objevil smyslný úsměv. Popadla ho za klopy kabátce a přitáhla ho k sobě. „Ani zdaleka.”

Sklonil se k jejím rtům a v tu chvíli ho pohltila touha. Toužil po ní stejně jako poprvé a byl si jistý, že stejně po ní bude toužit i zítra. Jemně ji natlačil na kulečníkový stůl a pokusil se vyhrnout jí sukni k pasu. Ale bylo to jako plavat proti proudu. Zatraceně. „Judith, nemohu se k tobě, jak bych to řekl, probojovat mezi všemi těmi spodničkami, k čertu, topím se v hedvábí.

„Vážně, Gideone, člověk by řekl, že to děláš poprvé.” Potlačila smích. „Na kulečníkovém stole. Během plesu.” „Je to šokující, že ano?” „Kdybys mi rozepnul spodničku…”

„Výtečný nápad.” Otočil ji k sobě zády, naklonil se k ní a jemně ji políbil na šíji.

Judith vzdychla rozkoší, předklonila se a lokty se opřela o zele-né polstrování. „Když mi zvedneš sukni, můžeš mi povolit spodničku.”

„Velmi rád,” vydechl tlumeně. Zvedl těžkou látku, opatrně ji položil Judith na ramena a přitom se ptal sám sebe, proč si vlastně dává tak načas, když by z ní šaty nejraději jediným škubnutím strhl. Pak jí zručně rozvázal spodničku a nechal ji spadnout na zem. Rozkošný zadeček jí teď zakrývalo už jen tenoučké spodní prádlo. Chtěla se narovnat, ale on ji nekompromisně zatlačil zpátky.

„Ještě ne.” Rukama přejel po pevných oblinách jejího zadečku, laskal ji přes hedvábnou tkaninu a pak jí jemně roztáhl nohy. „Gideone?” „Hmm?” Mohl jí snadno zbavit i toho posledního hadříku, ale pohled na její nádherný zadeček zakrytý průsvitnou látkou, kte-rá jen zdůrazňovala její ladné křivky, mu připadal natolik smyslný, že tomu pokušení odolal. Stěží se dokázal udržet. Rukou jí vklouzl mezi nohy do hebkého ženství a ona přidušeně zasténala. Cítil, jak je vlhká a celá se chvěje vzrušením.

„Jsi naprosto zvrhlý,” vydechla přerývaně a on věděl, že po něm touží stejně jako on po ní.

„Vážně?” Věděl, co se jí líbí, po čem touží, co ji přivádí k šílenství. Pohladil ji po žhavé pokožce mezi stehny, pomalu, jako by se jí dotýkal poprvé. Znovu a znovu ho udivovalo, jak ho dokáže vzrušit, stačilo, aby se jí jen dotkl. Ochraptělým hlasem odvětil: „A já si myslel, že v místnosti, jako je tato, nemůže být zvrhlé vůbec nic.”

„Jistě… ale…” Dech se jí zkrátil a on poznal, že se snaží nepod-lehnout, že se stále ještě snaží ovládnout se. Výtečně. O to sladší bude jejich spojení. Jenom ji pozorovat bylo stejně vzrušující, jako se jí dotýkat. Jednou rukou ji hladil a druhou si rychle rozepnul kalhoty.

„Kulečníková herna anglického gentlemana…,” zašeptal, po-zvolna do ní vnikl a vychutnával si opojný žár jejího klína. Zalapala po dechu a on cítil, jak se kolem něj sevřela. Na okamžik

zavřel oči ve snaze posbírat poslední špetky sebeovládání. „Je symbolem jeho postavení…” Pomalu se stáhl téměř na samý okraj a pak zno-vu přirazil, beze spěchu a tak hluboko, jak jen to šlo, a ona ho zno-vu přijala. „Stejně jako jeho knihovna.” Odtáhl se. „Nebo titul.” A znovu se ponořil.

„Jeho postavení?” vyrazila ze sebe, jako by stěží dokázala popadnout dech. „Ano, je to opravdu dokonalé postavení,” zašeptal. Uchopil ji za boky a začal se pohybovat rychleji. Bezmocně se opřela o stůl a rozkošně zanaříkala, jako by ho ještě pobízela. Přirážel čím dál rychleji a ona se pohybovala s ním, až se již nakonec nedokázal ovládnout. Přidušeně zasténal, naposledy do ní pronikl a pak vyvrcholil v jediné oslepující explozi, poddával se čiré rozkoši, bezpochyby znásobené nepatřičností místa.

„Ne, Gideone, já…,” zasténala žádostivě a on věděl, co mu chce říci. Sklouzl rukou do jejího klína a něžně ji laskal. Stačilo pár dotyků a ona se ve slastné křeči svezla na desku stolu. Cítil, jak se kolem něj sevřela, rozkoš ji zaplavila jako přílivová vlna a smetla s sebou i jeho.

Dlouho se nedokázali pohnout. Gideonovi mlhavě prolétlo hla-vou, že snad nemůže být nic nádhernějšího než spontánní milování na nějakém naprosto nevhodném a malinko nebezpečném místě. Možná by si to mohli někdy zopakovat. „Gideone?” Slyšel, jak se zahihňala.

Sám se neubránil přidušenému smíchu. „Ano, Judith?” „Máš ve svém domě kulečníkový stůl?”

Teď už se nahlas rozesmál. Nahmatal kapesník a použil ho tak civilizovaně, jak jen dokázal. „Ano, mám.” Opatrně kapesník složil, zapnul si kalhoty a pak jí natáhl spodničku a urovnal ji. „Někdy bychom si měli zahrát.” Judith se zasmála. „Myslím, že už jsme to udělali.”

„Připadám si jako služka.” Pečlivě jí uhladil svrchní sukni a přitom ho napadlo, jak těžké je nemyslet na to, co se pod ní ukrývá. Jak těžké je znovu po ní netoužit. „A mám dojem, že jsem odvedl dobrou práci.” „O tom nepochybuji.” Judith se narovnala a opřela se o něj. „Ach bože, bylo to…, cítím se tak…” Povzdychla si. „Sotva se držím na nohou.” „Já vím.” Se smíchem ji objal. „Podlamují se ti ze mě kolena.” „A nejen to,” šeptla.

„Opravdu?” Srdce mu divoce tlouklo. „Co ještě, Judith? Co ješ-tě cítíš?” Zatajil dech.

Dlouho neodpovídala. Po chvíli konečně cítil, jak se nadechla. „Nevím, jak to mám říci. Ani nevím co.” Zavrtěla hlavou. „Možná není moudré…”

„Mám pocit, že moudrost pro nás není podstatná.” Jemně ji k sobě otočil a pohlédl jí do očí. „Pověz mi, Judith, co cítíš.”

Z chodby k nim dolehl čísi hlas, a proto se Judith od něj rychle odtáhla.

„Zatraceně. Teď ne.” Gideon došel ke dveřím, tiše odstranil židli a ustoupil od nich. „Pěkně mizerné načasování.” „Mohlo to být mnohem horší.”

„Ale také mnohem lepší,” odtušil. V očích jí pobaveně hrálo. „Taková je cena za tajné schůzky.”

Upravil si manžety a pak se na ni podíval. „Copak ti jakákoli situace hrozící skandálem připadá zábavná?”

„Možná.” Věnovala mu dvojznačný úsměv a rukama si uhladi-la vlasy. „Nuže, vypadám k světu?” „Vypadáš nádherně.” Narovnal si nákrčník. „Nechtěl jsi, abychom byli vážnější?”

„Omlouvám se, ale já jsem to myslel vážně. Ale jak chceš,” dodal a přelétl ji kritickým pohledem. „Máš skvěle upravené vla-sy. Stejně tak šaty. Jednou z výhod, řekněme, improvizace…” „Gideone!” skočila mu do řeči s potlačovaným smíchem. „Sta-čí, že nás objeví samotné v téhle místnosti. Nemusí ještě k tomu vědět…” „že jsme se tu oddávali nepřístojnostem, při nichž jsi ležela na kulečníkovém…”

V tu chvíli se otevřely dveře. Gideon bez zaváhání pokračoval: „Jak vidíte, lady Chesterová, biliár je velmi stará a jedinečná hra a je skutečná škoda, že tak kvalitní stůl tu zahálí” - jejich pohledy se střetly - „nevyužit.” Judith se zakuckala.

„Věděla jsem, že tu budou.” Violet vtrhla do místnosti s lordem Mountfordem v patách. Gideon na ni tázavě pohlédl. „A jak jste to mohla vědět?”

„Jednoduše vím, jak rád” - Violet vrhla přezíravý pohled na Judith a pak se znovu podívala na něj - „hrajete biliár,” dodala s úsměvem.

„A já myslel, že proto, že jsme už hledali všude jinde,” poznamenal Mountford. Gideon se ušklíbl. „Nic takového nevíte.”

„Jak myslíte.” Violet pokrčila rameny. „Všichni muži mají rádi kulečník, soudila jsem, že nejste výjimkou.” „Já ho mám velmi rád,” ozval se Mountford. „Jistě.” Usmála se na něj.

Mountford jí úsměv oplatil a pak se otočil k Judith. „Judith, lady Chesterová, říkala jste, že na mne počkáte.”

„Je mi to líto, Harry. Patrně jsem vás uvedla v omyl. Neměla jsem v úmyslu na vás počkat. Dnes,” řekla a zhluboka se nadechla, „ani nikdy jindy.” Gideon sebou cukl. Mountford zbledl. „Ale myslel jsem…” „Vím, co jste si myslel, a také za to se vám omlouvám. Může za to patrně” - znechuceně se ohlédla na lady Braxtonovou - „jisté nedorozumění ze strany lady Braxtonové.” „Nedorozumění?” Mountford na ni zaraženě zíral a nakonec si smutně povzdychl. „Připadám si jako naprostý hlupák.”

„Nebuďte pošetilý, Harry. Nemáte důvod připadat si jako hlu-pák.” Judith mu položila ruku na paži a vřele se na něj usmála. „A já jsem velmi polichocena.”

„Alespoň něco,” podotkl suše. „Judith.” Vzal ji za ruku a omluvně na ni pohlédl. „Velmi rád jsem vás znovu viděl a lituji…,” zavrtěl hlavou, „… jestli jsem vám způsobil jakékoli nepříjemnosti.” Pustil ji a kývl na Gideona. „Dobrý večer, lorde Wartone.” Pak

se otočil a zamířil ke dveřím.

„Takový nevychovanec,” ozvala se Violet pohoršeně. „Vůbec mne nepozdravil.”

„Máte štěstí, že vás neuškrtil holýma rukama,” usadila ji Ju-dith. „Nechápu, o čem to mluvíte.”

„Judith,” uklidňoval ji Gideon. „Vždyť ho pouze pozvala na svůj večírek. Ačkoli o jejích pohnutkách by se jistě dalo pochybo-vat.” „Pochybovat?” Judith střelila zlostným pohledem po Violet. „Mám za to, že její pohnutky jsou jasné nade vší pochybnost. A pozvání lorda Mountforda není ani zdaleka to jediné, co udělala.”

„Nemohu za to, že si něco vyložil špatně,” ohradila se Violet nevinně. „Sama jste řekla, že to bylo nedorozumění.”

„Lord Mountford vás pochopil více než dobře. Lord Nottingdon naštěstí vaše úklady prohlédl.” „Úklady?” Gideon nevycházel z údivu.

„No ano, lorda Nottingdona jsem bohužel podcenila,” zaskřípala Violet zuby. „Ten zatracený mužský nevynechá jedinou příležitost, aby mě naštval.” „Bezpochyby k tomu má dobrý důvod,” podotkla Judith. „Jaké úklady?” opakoval Gideon.

„Nottingdon mě nikdy neměl v lásce, ale já jeho koneckonců také ne, takže na tom nesejde.” Violet se na rtech objevil prohnaný úsměv. „Ale vy se mu líbíte a řekla bych, že nejen to.” Judith bojovně vystrčila bradu. „Také ho mám ráda. Považuji

ho za přítele. Lepšího přítele bych si ani nemohla přát. Je loajální, čestný…” Violet se škodolibě usmála. „A nepochybně i dobrý v…” „Violet!” vyštěkl Gideon.

„Vy snad žárlíte, lady Braxtonová?” zeptala se Judith s úsměvem.

Violet stoupla červeň do tváří. „Nebuďte naivní. Můžu ho mít, kdy si vzpomenu, stejně jako kohokoli jiného. Ale poslední roky jsem dávala přednost spořádanému životu oddané manželky. Zatímco vy…” „Ano?” pobídla ji Judith chladně.

Tohle už zašlo příliš daleko, pomyslel si Gideon. „Mohly byste mi vysvětlit, o čem se to bavíte?” Tázavě pohlédl na Judith. „Jaké úklady jste měla na mysli?” Violet otráveně obrátila oči v sloup. „Je to taková hloupost.”

„Ano, vám to patrně tak připadá, koneckonců zahrávat si s city počestných mužů je vaše oblíbená kratochvíle,” pronesla Judith odměřeně. „Chcete mu to říci sama, nebo to mám udělat za vás?”

„Tak tedy dobrá,” povzdychla si Violet odevzdaně. „Když jsem zvala Nottingdona a Mountforda, tak trochu jsem jim naznačila, že lady Chesterová by ráda obnovila jejich… přátelství.” „Jakže?” Gideon nevěřil svým uším.

„Jeden nikdy neví.” Violet pokrčila rameny. „Měla jsem pocit, že jim tím prokážu dobrou službu.”

„Službu?” vyhrkla Judith. „Službu? Nechala jste Samuela i chudáka Harryho žít v domnění, že k nim něco cítím.”

„Kdysi jste očividně cítila, tak proč byste nemohla i nyní,” ušklíbla se Violet. „A pokud tomu tak je, Gideon by to měl vědět.”

„Jsem si jistá, že Gideon se o sebe dokáže postarat sám,” odsekla Judith.

„Pokud jde o ženy, Gideon byl vždy poněkud důvěřivý,” odvětila Violet s úsměškem. „O tom víte své,” vyštěkla Judith. „A vy…“ „To by snad stačilo, Violet,” okřikl ji Gideon.

„Ne, Gideone, to ani zdaleka nestačí.” Violet se nyní otočila k němu a o poznání sladším hlasem se zeptala: „Víte vůbec něco o pověsti této ženy?”

„Pověst, ostatně jako všechno, co se zakládá na klepech, je mnohdy přeceňovaná,” odpověděl stroze a vrhl povzbudivý pohled na Judith. Z jejího výrazu nedokázal vyčíst, na co myslí, a pojednou si uvědomil, jak důležité by mohlo být vše, co se teď rozhodne říci.

„To ale o její pověsti neplatí,” namítla Violet. „Vždyť jen na dnešním večírku jsou alespoň tři…”

„A vy jste si dala záležet, aby se všichni dostavili. Můj bože,” vydechl znechuceně. „Jak se vám podařilo nalákat Helmsleyho? Snad jste mu nenapsala totéž co Nottingdonovi a Mountfordovi?”

„Nebuďte směšný.” Pohodila hlavou. „Sotva se oženil. Patr-ně by vůbec nepřišel, ačkoli u mužů si člověk nikdy nemůže být jistý.”

„Takže vám postačilo, že se tu objeví?” zeptal se Gideon a vrhl na ni zkoumavý pohled. „A co ti ostatní?”

„Proboha, Gideone, celý Londýn si už šušká o vás a” - pohrdavě se ohlédla na Judith - „téhle ženě. Mluvit o něčí pověsti je na hony vzdálené tomu, když jí skutečně pohlédnete do tváře.”

„A co jste čekala, že se tu dnes stane, Violet? Myslela jste, že mne to šokuje? že mne to rozzuří? že budu nepříčetný žárlivostí a veřejně ji odsoudím za její minulost?”

„Doufala jsem jen, že se umoudříte,” odsekla Violet. „Měl bys-te si konečně uvědomit, že se pro vás vůbec nehodí, a pokud se s ní nadále budete stýkat, nadobro si zničíte pověst. Měl byste si vzít ženu, která si vás zaslouží.” „Možná takovou ženu nechci,” odvětil stroze.

Violet zalapala po dechu. „Přece se nemůžete oženit s touto ženštinou!”

„Do toho vám vůbec nic není!” ucedil. „Právo rozhodovat o mém životě jste ztratila již dávno. Budu se stýkat, s kýmkoli bu-du chtít, a zcela upřímně, Violet, váš názor na manželství mne ani trochu nezajímá.”

Violet překvapeně zamrkala. „Ale no tak, Gideone, nemůžete…”

„Ale můžu, Violet, tím si buďte jistá.” Gideon ztrácel trpělivost. „A Judithina minulost pro mne není podstatná. Pokud se

dopustila nějakých nerozvážností, již dávno jsem jí odpustil a dál se jimi nehodlám zabývat.” „Děláte ohromnou chybu,” varovala ho Violet. „Myslím…”

„Já myslím, že už bylo řečeno dost,” ozvala se zničehonic Ju-dith. „Drahá lady Braxtonová, můžete o mé pověsti říkat, cokoli chcete, pravdou ale zůstává, že jsem ještě žádného muže nezneu-žila ani neoklamala, ani jsem nevyužila jeho citů k dosažení svých cílů.” Judith se usmívala, ale modré oči jí chladně svítily. „Můžete říci totéž?”

Violet zrudla vzteky. „Jestli mluvíte o tom, co se stalo před lety…”

„A pokud mohu soudit z vašeho dnešního výstupu, vůbec jste se nezměnila,” dodala ještě Judith a pak se otočila ke Gideonovi. „Ráda bych nyní odešla.”

„S radostí se k vám připojím,” přikývl Gideon a společně zamí-řili ke dveřím. „Gideone, nemůžete jen tak odejít,” zafňukala Violet. „Ještě si toho musíme tolik říci.”

Ustoupil stranou, nechal Judith projít a pak se ohlédl přes rameno. „Snad jsem se vyjádřil dost jasně, Violet. My dva si už nemáme co říci. Přeji vám dobrý večer.” Zavřel za sebou dveře, zanechal zuřící Violet o samotě a v tu chvíli si uvědomil, že možná konečně zavřel dveře i za svou minulostí. Zalil ho nenadálý pocit euforie, a dokonce volnosti.

Při zpáteční cestě byla Judith nezvykle zamlklá a Gideon usoudil, že bude nejlepší ponechat ji vlastním myšlenkám. Jak se dříve obával, večer dopadl katastrofálně. Ne však docela. Vzpomněl si na onu kouzelnou mezihru u kulečníku. V duchu se usmál. Něco tak nádherného ještě nikdy nezažil. Věděl, že se zachoval velmi nepatřičně, ale byl za to neskonale vděčný. Krom toho bránil Ju-dith před Violet, a to vcelku dovedně, jak se domníval, a konečně se vypořádal se svou minulostí. V neposlední řadě se dokázal ovládnout a nenechal se strhnout žárlivostí, byť to vůbec nebylo snadné. Ale ať se propadne, jestli nemyslel vážně každé slovo, kte-ré jí řekl. žárlil na každého, koho kdy milovala. To ale vyvolávalo trýznivou otázku: Miluje ho teď Judith?

13

Byla to možná ta nejdelší cesta kočárem, jakou kdy prožila, a přece trvala tak krátce. Před plesem už Judith začínala doufat, snad i začínala věřit, že by mohla s Gideonem žít. To byla ovšem bláhovost. Všechna její selhání z minulosti ji v tom nyní utvrzova-la a dnes večer přišla i o tu špetku naděje, kterou měla.

Dojeli k jejímu domu a on ji doprovodil dovnitř. Nepřítomně vydala pokyny služebnictvu a za okamžik si již nedokázala vybavit, jak zněly. Bezduše zamířila do přijímacího salonu a při-tom přemýšlela, co by teď měla Gideonovi říci. Šel za ní, zavřel za sebou dveře a pak se o ně opřel. „Chyběla jsi mi, Judith.” Přinutila se k úsměvu. „To jsi už říkal.”

„Stojí to za zopakování.” Usmál se, došel až k ní a vzal ji za ruce. „Mrzí mne, co se dnes večer stalo. Měl jsem tušit, že se Violet k něčemu chystá.” Jemně se mu vykroutila. „Přesto jsme její pozvání přijali.”

„Tvrdila mi, že jedině když se objevím na jejím večírku, zabrá-níme tak dohadům o možné nevraživosti mezi námi. Věřil jsem jí, zdálo se mi to rozumné.”

„A to ti řekla při onom setkání, o němž ses mi zapomněl zmí-nit?”

„Už jsem ti to vysvětlil,” odvětil pomalu. „Bylo to v den, kdy jsem odjížděl na venkov. Nestačil jsem ti to říci.”

„Tak jako jsi mi neřekl, že jsi s ní mluvil na Susannině plese?” otázala se odměřeně. „Chtěl jsem ti to říct, jen mi to vyklouzlo z paměti,” namítl. „Nepřipadalo mi to důležité.” Tázavě povytáhla obočí. „Měla bych žárlit?” „Ne, jistěže ne. Není na co.” „Patří k tvé minulosti.” „Ano, a tam také zůstane,” řekl rozhodně.

„Minulost je ošidná,“ zamumlala a zamyšleně se podívala na obraz od Fragonarda, zachycující skupinku francouzské šlechty bavící se při pikniku v přírodě, jako by pro ně ona zábava byla rozkošným flirtem a bezstarostnou předehrou k svádění. „Byl jsi už s mnoha ženami, Gideone?” Ohlédla se na něj. „Tedy, v minulosti.”

Lehce se zamračil. „S Violet jsem v tomto smyslu nebyl ni-kdy.” „Ale miloval jsi ji.” „Tenkrát jsem si to myslel. Ale co to má…”

„Zapomeňme tedy na lady Braxtonovou.” Lhostejně pokrčila rameny. „A ostatní ženy?”

„S „Ostatní kolika ženy?” ženami opakoval ses váhavě. miloval?” „Nejsem si jistý…” „To jich bylo tolik?” zeptala se překvapeně. Zavrtěl hlavou. „Ne, nebylo jich mnoho.”

„Nuže, kolik tedy?” „Já ne…” „Dovol mi, abych ti pomohla.” Otočila se k němu a založila si ruce na prsou. „Více než tucet? Více než sto? Přece jich nemohlo být více než tisíc?” Nechápavě na ni zíral. „Nebuď hloupá.” „Ty jsi vyhýbavý.”

„Dobrá, jak chceš. Bylo jich více než tucet a méně než sto,” vychrlil ze sebe. „Jsi teď spokojená?” „Náramně.”

„Proč je to tak důležité?” ptal se zmateně. „Proč jsi to chtěla vědět?”

„Vlastně na tom nezáleží, Gideone. Mohlo jich být sto nebo jen tři. Podstatné je, že jsi měl i jiné ženy, miloval ses s jinými ženami, než jsi potkal mne. Než jsme se zapletli. Dříve než jsi vůbec tušil, že existuji.” Stiskla před sebou ruce a přívětivě se na něj usmála. „A ptala jsem se proto, abych věděla, jaké nerozvážnosti z minulosti ti mám odpouštět.”

„Jaké nerozvážnosti…” Tvář mu zbledla náhlým pochopením. „Judith, nemyslel jsem to tak, jak se může zdát.” „Ach ne,” vydechla. „Ty mi tedy neodpouštíš?” „Jistěže ano, ale…” Zavrtěl hlavou. „Překrucuješ má slova.” „Omlouvám se. Snad mi i tohle dokážeš odpustit.”

„Tím bych si nebyl jistý,” pronesl tlumeným hlasem. „Buď tro-chu rozumná, Judith. Přece víš, co jsem tím chtěl říct.” „A co tedy?” odsekla ostřeji, než chtěla.

Gideon volil svá slova s nejvyšší opatrností. „Chtěl jsem ti říct, že mohu přehlížet tvou minulost…” „Tak ty ji můžeš přehlížet?” vyštěkla. „Jak šlechetné.”

„Neřekl bych, že je to šlechetné, ale… Chápej, Judith, to není…” Bezmocně rozhodil rukama. „K čertu, vždyť já tě bránil.”

„žádnou ochranu nepotřebuji. Posledních deset let jsem vdo-vou, nikoli manželkou. Nezodpovídám se nikomu jinému než sa-ma sobě,” řekla hrdě. „Patrně si nedokážeš představit, jak obtížné je trávit život docela o samotě, bez rodiny či někoho blízkého. Bez někoho, o koho bys mohl pečovat a kdo by mohl pečovat o tebe.” „Jistěže si to dokážu představit a je naprosto pochopitelné, že jsi za takových podmínek odmítla přizpůsobit se jistým pravidlům chování,” řekl chvatně.

„Jistým pravidlům chování?” zuřila. „Máš na mysli tatáž pravidla, jakým ses přizpůsobil ty?” „Nebuď směšná. To je něco naprosto jiného. Já jsem…”

„Muž?” tázala se s nechutí, jako by jí bylo zatěžko to slovo jen vyslovit. V mnoha směrech to tak opravdu bylo.

„Když to chceš slyšet, tak ano. Společnost na muže a ženy v tomto ohledu nahlíží jinak.” „O společnost se nestarám. Zajímá mne jen tvůj názor.”

„Potom se ale nemusíš znepokojovat,” ujistil ji a pomalu k ní přistoupil. „Tvá minulost je…”

„Odpuštěna?” Vztáhla před sebe ruku, aby se k ní nemohl při-blížit, a zavrtěla hlavou. „V porovnání s tebou nejsou mé románky vůbec ničím a ty mi tvrdíš, že sám jsi dokonalý a já potřebuji odpuštění?”

„Ne, zatraceně, nepotřebuješ odpuštění,” vyštěkl. „To není to správné slovo. Nevím, jak bych to měl říct.”

„Byl bys spokojenější, kdybych celou tu dobu čekala, jestli se čirou náhodou nepotkáme? Kdybych seděla sama v koutku? Možná se věnovala vyšívání nebo - nebo jen čekala?” Vzdorovitě pohodila hlavou. „Mohla jsem vstoupit do dobročinného spolku. Mohla jsem pomáhat sirotkům a odvrženým ženám. Mohla jsem být velmi užitečná a těšit se všeobecné oblíbenosti.” Gideon zuřivě zaťal pěsti. „Chováš se velmi nerozumně.”

„Ano, chovám.” Opovržlivě na něj pohlédla. „A můžeš mi to vyčítat, když…” „Když co, Judith?” zeptal se pomalu.

„Gideone,” řekla mírněji. „Tobě vadí má minulost. Mohla bych ti říct, že před tebou pro mne žádný muž nic neznamenal. Také bych ti mohla říct, že jsem se s tebou milovala víckrát než se všemi ostatními muži dohromady. Mohla bych ti říct, že za těch deset let byli v mém životě jen tři, ale to už patrně víš. Ale nic z toho ti neřeknu. Nemám se za co omlouvat,” dodala ostřeji. „Neudělala jsem nic, čeho bych litovala.” „Ani to po tobě nežádám,” řekl tiše. „Co mám udělat?”

„Já nevím!” vydechla zoufale. „Možná bys mě mohl přijmout takovou, jaká jsem.”

„Proč bych to dělal?” Zavrtěl hlavou. „Ani ty nejsi ochotná mě přijmout takového, jaký jsem.”

Blýskla po něm zlostným pohledem. „Teď jsi nerozumný ty.”

„V tom si nemáme co vyčítat. Chtěla jsi slyšet pravdu, Judith, tak tady ji máš,” pronesl chladně. „Tvou minulost ti dokážu odpustit, můžu ji opomíjet nebo ji úplně přehlížet - nezáleží na tom, jak to řeknu -, avšak nedokážu na ni zapomenout.” Zavrtěl hlavou. „Tak silný nejsem.” Pokrčila rameny. „Pak už si ale nemáme co říci.”

„Naopak. Všechno, co se mezi námi stalo - ať už je to coko-li -, se od samého začátku řídilo tvými pravidly, ale já už jich mám dost.” „Co tím myslíš?” zeptala se, ačkoli odpověď už dávno znala. Cožpak ji Susanna tolikrát nevarovala? „Ty jsi určovala hranice, pravidla a všechno ostatní. Já jsem do nich nemohl nikdy mluvit a teď mě začínají unavovat.” V tmavých očích mu zlostně žhnulo. „Tehdy se zdálo, že ti nevadí,” odsekla. „Nevadily. Ale teď už mi vadí.” „Proč?”

„Protože se všechno změnilo. Proboha, Judith, ať už jsme čekali cokoli, teď je všechno úplně jinak. Všechna ta očekávání, má očekávání, má přání, chceš-li, to všechno se změnilo a já už se nechci dál podřizovat tvým vrtochům.”

„Nechápu, co máš na mysli.”

„Skutečně?” Nevěřícně se ušklíbl. „Tak zaprvé, očividně bych neměl dovolit žárlit na muže, s nimiž jsi byla přede mnou.” „To jsem nikdy…”

„Ne, řekla mi to lady Dinsmoreová a já jsem jí za to po čertech vděčný.” Popadl ji za ruku a nesmlouvavě ji zvedl. „Je tohle ten důvod?” „Pusť mě.” Pokusila se mu vykroutit, ale držel ji pevně.

„Máš nepatrně zkřivený malíček, tak nepatrně, že si toho nevšimne nikdo jiný než ten, kdo ho nesčetněkrát políbil. Vím, jak vypadá zlomený prst. Prst, který ti někdo zlomil.” Nesmlouvavě jí pohlédl do očí. „Kdo ti to udělal?” „Nikdo,” lhala. „Byla to nehoda.”

„Sotva,” odfrkl pochybovačně. „Byla jsi rozmazlené, chráněné děcko. Takové děti si prsty jen tak nelámou. A kdyby to neho-da nakrásně byla, postaral by se o tebe doktor a řádně by ti prst ošetřil.” „Byla to nehoda,” opakovala zarytě.

On jí ale neposlouchal. „Helmsley to být nemohl. Nikdy jsem ho neviděl tak naštvaného, aby něco takového udělal. A nevěřím, že by dokázal vztáhnout ruku na ženu, byť nechtěně,” uvažoval nahlas. Jako by se snažil rozluštit složitou hádanku. Judith poma-lu propadala panice. „A pokud se úplně nemýlím v lidech, Mountford ani Nottingdon také ne. Krom toho, pokud ano, jistě bys s nimi neudržovala tak přátelský vztah.”

„Nech mě být,” vyrazila ze sebe.

„Můj bože, to byl tvůj manžel, že ano?” vydechl, když vše ná-hle pochopil. „žárlil na tebe? To je ono?” „Přestaň!” „Co ti ještě provedl?” procedil Gideon skrz zuby.

„Nic!” Konečně se mu vysmekla a ucouvla před ním. „On byl má spřízněná duše, má životní láska!” „Bylo ti sedmnáct!” vyhrkl. „Cos mohla vědět o lásce?” „On mě miloval! A já milovala jeho!”

„To nezní moc věrohodně, Judith, a nikdy neznělo.” Zavrtěl hlavou. „Teď už chápu, proč nikdy nemluvíš o něm ani o svém manželství. Mělo mi to dojít dřív.” „Přesto…”

„Koho se snažíš přesvědčit?” Oči mu potemněly zlostí. Či mož-ná lítostí a strachem nebo snad vším dohromady. Nechtěla, aby ji litoval, a ještě méně stála o jeho zlostné výlevy. „Mě, nebo sebe?”

Bez přemýšlení mu svou ruku vytrhla. On ji však znovu chytil a přitáhl Judith k sobě. „Nechci už hrát podle tvých pravidel.” „Pak tedy nebudeme hrát vůbec!” odsekla umíněně.

„Ale ne, tak lehké to mít nebudeš. Nemůžeš ode mě jen tak odejít jako od ostatních. Nemůžeš mě bez výčitek opustit, protože jsme zašli dál, než jsme čekali. Než jsme chtěli.” Jejich pohledy se setkaly. „To nedopustím.”

„Nemáš na výběr!” Bojovně vystrčila bradu. „Dohodli jsme se!”

„Také jsme se dohodli, že k sobě budeme upřímní, a to ty ne-jsi.” „Ovšemže jsem…”

„Tak mi upřímně odpověz. Miluješ mě?” Vzduch jí uvízl v hrdle. Ano! „Ne.” „To je lež.” Pustil ji a chladným, odměřeným hlasem dodal: „A ne zrovna povedená.” Judith se zhluboka nadechla. „Bude nejlepší, když odejdeš.” „Asi ano.” Dlouhou chvíli ji mlčky pozoroval a nakonec řekl: „Je to pohodlné, že ano, Judith?” „Co?” „Předstírat, že se nic neděje. Nesmyslně se rozčilovat.”

„Nevidím na tom nic nesmyslného a vůbec nic nepředstírám. Nestojím o tvé odpuštění, obzvlášť když se chováš tak povýšeně a nadutě.” „Ovšem, máš pravdu. A nic na tom nemění ani skutečnost, že jsem tě nechtěl urazit, že jsem tě naopak chtěl chránit, že jsem se ti několikrát omluvil. Ale chápu, proč se tolik zlobíš.” Smutně se usmál. „Posloužilo ti to jako výborná záminka, abys mne mohla vyhodit ze svého domu a možná i ze svého života.” Judith nasucho polkla.

„Ale něco bys měla vědět, Judith. Ať už se stane cokoli, ať už bych žárlil sebevíc, nemohl bych ti ublížit. Nikdy.”

Sevřelo se jí srdce a vzduch se jí zadrhl v plicích. Ze všeho nej-víc toužila na všechno zapomenout a vrhnout se mu do náruče. Namísto toho však jen přikývla a špitla: „Měl bys jít.”

„Půjdu, ale pamatuj na má slova. Tak snadno se mě nezbavíš.” Zamířil ke dveřím, prudce je otevřel, ale pak se ještě otočil a vrhl

na ni vážný pohled. „Bez ohledu na to, co si teď možná myslíš, jsem si díky dnešnímu večeru něco důležitého uvědomil.” „Ano?” Zatajila dech.

„To ne já, má milá Judith, ale ty nedokážeš zapomenout na svou minulost,” řekl a zmizel ve dveřích.

„Co tu u všech svatých děláš?” Helmsley ospale zamžoural na Gideona a mátožně si dotáhl pásek županu. „Máš ponětí, kolik je hodin?”

„Ovšem,” odvětil Gideon netrpělivě. „Je velmi pozdě nebo vcelku brzy, záleží na úhlu pohledu.”

„žádný úhel pohledu jsem neměl. Spal jsem,” zívl Helmsley a zavrtěl hlavou. „Edwards mi řekl, že ses nedal odbýt. Předpokládám, že jde o něco vážného.”

„Tím si buď jistý.” Gideon vešel dovnitř a zamířil do Helmsleyho knihovny. „Neodkladně s tebou musím mluvit.” „Teď?” zanaříkal Helmsley a pomalu se vlekl za ním.

„Nemohl jsem spát.” To byla pravda, ačkoli na spánek neměl ani pomyšlení.

Od Judith odešel před několika hodinami a měl v úmyslu vrá-tit se domů, místo toho se ale nakonec bezcílně projížděl po městě. Potřeboval přemýšlet, urovnat si v hlavě, co se mezi nimi vlastně stalo, a v přítomnosti tetičky Louisy a jejích všetečných otázek něco takového nepřicházelo v úvahu. Na Violetin večírek nebyla pozvána, a přestože prohlásila, že po účasti na něm ani v nejmenším netouží, a jistě by se podle toho zachovala i v případě, kdyby

pozvánku obdržela, Gideon nepochyboval, že na něj netrpělivě čeká, aby ho vyzpovídala. Předpovídala, že večírek nedopadne dobře, a pro tentokrát s ní Gideon musel souhlasit.

„Jak vidíš, já jsem spát mohl. A také jsem spal. Vcelku tvr-dě, musím říci.” Helmsley se zastavil ve dveřích do knihovny. „Nemůže to počkat do rána?”

„Ne,” zavrtěl Gideon hlavou. Po chvíli dodal: „Tedy, možná ano. Do rána se stejně nic nezmění. Ačkoli…” Pohlédl na Helmsleyho. „Možná se do té doby dočista zblázním.”

Helmsley svého přítele chvíli skepticky pozoroval, až si nakonec odevzdaně povzdychl. „Asi jsem to měl čekat. Třebaže jsi se mnou v poslední době sotva promluvil, měl jsem zprávy od Norcrofta. A teď jsi tu, takže bychom si to patrně měli odbýt,” usoudil. Potom zavolal na sluhu: „Edwardsi.” „Ano, mylorde.” Sluha se okamžitě vynořil ze tmy.

„Doneste nám brandy, Edwardsi, nebo whisky či cokoli jiného, přiměřeného k této hodině.”

„Lahve s brandy i whisky jsem připravil do knihovny, mylorde,” řekl Edwards, jako by se v brzkých ranních hodinách podobné nečekané návštěvy zjevovaly v Helmsleyho domě docela běž-ně. „Přejete si ještě něco?”

„Prozatím ne.” Helmsley se otočil ke svému příteli. „Podle toho, jak vypadáš, hádám, že jsi dnes vypil už víc než dost.” „Vypadám příšerně, že ano?” Gideon se chabě usmál. „Popravdě jsem ale od večírku lady Braxtonové neměl ani hlt.”

„Tím se mnohé vysvětluje. Kdyby ses řádně napil, dávno by ses už o nic nestaral a já bych mohl nerušeně spát.” Helmsley se odmlčel. „Byla to ale velmi zajímavá sešlost, nemyslíš?”

„Jistě. Velmi zajímavá. Nemusíš být tak ohleduplný. Vím moc dobře, kdo tam byl a proč.” „Nebyla to tedy náhoda?”

„Ne,” odtušil Gideon a dlouze si povzdychl. „Byl to jen nepove-dený pokus lady Braxtonové ukázat mi, jak velkou chybu dělám, když udržuji vztah s Judith.”

„Nepovedený pokus?” Helmsley se pohoršeně ošil. „V tom případě jsi daleko shovívavější než já, Gideone,” poznamenal a vstoupil do knihovny. „Divil jsem se, proč nás vůbec pozvala. Já ani Fiona jsme se s ní nikdy nesetkali. Usoudil jsem, že se znají někteří z našich příbuzných.”

„Zdá se, že jediným pojítkem je Judith. A já. Na tvé pozvánce alespoň nestálo, že Judith by ráda obnovila vaše přátelství.”

„Chceš říci, že na Mountfordově a Nottingdonově pozvánce něco takového bylo?” Helmsley se usadil v jednom z pohodlných křesel u krbu. Mezi křesly stál malý stolek a na něm dvě karafy a nízké sklenice.

Gideon přikývl a posadil se do druhého křesla. „Tys o nich tedy věděl?” Helmsley sáhl po jedné z lahví a nalil sobě i Gideonovi. „Nezapomínej, že jsme s Judith již dlouho přátelé. Na našem přátelství nezměnila nic ani její další…, ehm…” „Dobrodružství?”

Helmsley se při tom slově zatvářil kysele a podal Gideonovi plnou sklenku. „Ano.”

„Nottingdona se Violet nepodařilo oklamat, ale Mountforda mi bylo vcelku líto. Bylo vidět, že by s Judith velmi ochotně navázal přesně tam, kde před lety skončili.” Gideon se napil a s potěšením zjistil, že Helmsley nakonec zvolil whisky.

Helmsley nevěřícně povytáhl obočí. „A tomu říkáš nepovede-ný pokus?”

„Vzhledem k předchozím zkušenostem s Violet považuji ten incident z včerejšího večera za vcelku neškodný…” Gideon se zarazil a zmateně se rozhlédl kolem sebe. „Tohle je tvá knihovna?”

Helmsley se přidušeně zasmál. „Pozoruhodná změna, že ano?”

„Pozoruhodná není to správné slovo,” podotkl Gideon udiveně. Až do této chvíle byl příliš zaujatý svými potížemi, přesto si už při příchodu jaksi mlhavě uvědomil, že se tu něco změnilo.

Když Helmsley krátce před sňatkem tento dům zakoupil, zís-kal s ním i často velmi výstřední předměty, jež v něm zanechali předchozí majitelé. Gideon si vzpomínal na záplavu barev a cizokrajných látek, na které například v této místnosti člověk narazil všude, kam se obrátil. Mezi tou divokou směsí bývala vystavena ta nejroztodivnější vycpaná zvířata, důmyslné řezby z exotických zemí, bronzové i kamenné sochy bohů a mytických bytostí spolu se směsicí předmětů připomínajících dávno zaniklé civilizace. Gideon nikdy nedokázal pochopit, jak Helsmley mohl strpět takový chaos, natož aby v něm našel zalíbení. Ale zdálo se, že se mu skutečně líbí, a bylo očividné, že jeho choť jeho názor nesdílí. Helmsleyho knihovna teď vypadala jako, inu, jako knihovna, s knihami spořádaně vyrovnanými v policích, se stolem, židlemi a kobercem, které tu možná byly celou tu dobu, jen si jich člověk v té změti nevšiml. „Nevzpomínám si, že bych tu někdy předtím viděl krb,” poznamenal Gideon.

„Je docela možné, že neviděl. Při tvé poslední návštěvě jsem ještě nežil se ženou, která považuje za svou svatou povinnost orga-nizovat mi život.” Helmsley kývl směrem ke dveřím, nad nimiž držely zkřížená kopí dvě sochy v životní velikosti ze starověkého Egypta. „Ponechala mi alespoň tyhle. Musím přiznat, že jsem si je velmi oblíbil.” „Moc pěkné,” přikývl Gideon.

„Zjišťuji, že manželství je zvláštní a naprosto jedinečný stav. Možná proto, že v něm žijí muž a žena.” Helmsley zamyšleně upil ze své sklenky. „Řekl bych, že jsme si s Fionou v mnohém podob-ní, přesto se díváme na svět každý docela jinak.” „To jsem ti mohl říct i já.”

„To ano, ale vyslechnout něco není totéž jako sám to prožít,” namítl Helmsley a pokrčil rameny s takovou vážností, o jakou by se muž v županu snad nikdy neměl pokoušet. „Mohu ti říci, že

sledovat manželství jiných je naprosto odlišné od vlastní zkušenosti.”

Gideon potlačil úsměv. „A z tebe se stal odborník za - za jak dlouho? Za šest týdnů od chvíle, kdy jsi vstoupil do požehnaného svazku manželského?”

„Nejde o to, jak dlouho jsou lidé spolu,” namítl Helmsley s úsměvem, „ale o čas, který spolu skutečně stráví.” „Pak tedy využij, co jsi zjistil.” Gideon se zhluboka nadechl. „Pomoz mi, Jonathone. Jsem úplně ztracený.” Atmosféra v místnosti zničehonic zvážněla. „Kvůli Judith?”

„Ano, kvůli Judith.” Gideon se zvedl a začal přecházet po místnosti. „O čem jiném bych mohl mluvit?” „Inu, lady Braxtonová…” Gideon po něm střelil netrpělivým pohledem.

„Ano, jistě. To ode mě bylo hloupé.” Helmsley omluvně pokrčil rameny. „Odpusť.”

„Znáš Judith lépe než kdokoli jiný, snad kromě lady Dinsmoreové.”

„Možná.” Helmsley si povzdychl. „Ale přestože jsme přátelé již velmi dlouho, musím přiznat, že ji neznám ani trochu.” Odmlčel se a pak dodal: „Zato znám tebe.” Gideon na něj pátravě pohlédl. „Nuže?”

„A zajímalo by mě, co se mezi vámi včera večer stalo, že vypadáš tak zničeně. Na večírku jsem si nevšiml ničeho neobvyklého ani jsem nic nezaslechl, z toho soudím, že se plán lady

Braxtonové nezdařil.” „Ne zcela.” Helmsley na něj vrhl tázavý pohled.

„Alespoň ne tak, jak zamýšlela. Avšak kvůli ní jsem řekl věc, která nakonec způsobila roztržku mezi mnou a Judith.” Ani teď ještě nedokázal uvěřit, že dokázal říci něco tak hloupého, něco tak drzého. „Řekl jsem, že jsem ochoten odpustit jí nerozvážnosti z minulosti.” Helmsley na něj hleděl s upřímným úžasem. „A nejsi?”

„Ale ano, jsem a nemusíš se na mne tak dívat,” odsekl Gideon. „Už jsem se sám vytrestal dost. Snažil jsem se jí vysvětlit, že jsem to nemyslel tak, jak to vyznělo. že jsem chtěl říci spíše přehlížet nežli odpustit.” Helmsley se zakuckal.

„Ano, ano, já vím. I to zní dost hloupě, ale nevěděl jsem, co říci,” vyhrkl nešťastně. „Snažil jsem se jí vysvětlit, že její minulost pro mě nic neznamená, ale že se nedá vymazat. Je součástí jejího života a jako takovou ji není možné úplně opomíjet či na ni zapomenout. Ale…” „Ale?”

„Ale neznamená to, že ji za to odsuzuji. Nesmýšlím o ní kvůli tomu hůře. Ani v nejmenším. Myslím, že je…” Gideon nepřítomně zakroutil hlavou. „Myslím, že je naprosto úžasná. Je chytrá,

krás-ná, vtipná. Myslím, že je to žena, jakou by si přál každý muž.” „Řekl jsi jí to?”

„Nejsem si jistý, ale s největší pravděpodobností ne. Všechno se odehrálo tak rychle, nedokázal jsem jasně uvažovat.” Odmlčel se a snažil se upamatovat, co všechno si s Judith řekli. Čím více nad tím vším přemýšlel, tím se mu to zdálo zmatenější. „Ona měla zlost a já jsem jí pak řekl, že je nerozumná.” „Tak tys jí odpustil hříchy z minulosti a pak jsi jí ještě vyčetl, že je nerozumná?” otázal se Helmsley s potlačovaným smíchem. „V tu chvíli se už ani jeden z nás nedokázal ovládat.” „Škoda, že jsem u toho nebyl,” prohodil Helmsley pobaveně.

„Ujišťuji tě, že na nás nebyl moc pěkný pohled. A zdaleka ne-zůstalo jen u Judithiných románků.” Gideon na svého přítele váž-ně pohlédl. „Jednou jsi řekl, že s Judithiným manželstvím nebylo něco v pořádku,” pronesl a pak se odmlčel, aby si urovnal myšlenky. „Domnívám se, že Judithin manžel byl žárlivý. Přemrštěně žárlivý.”

„Nedokážu si představit, že by Judith mohla svému manželovi zavdat jakýkoli důvod k žárlivosti,” namítl Helmsley popuzeně. „Patří k nejčestnějším lidem, které znám. Zakládá si na svém slově stejně jako kterýkoli muž.” „To bys jí říkat neměl.” Helmsley se zakabonil. „Je to kompliment.”

„Ona by to viděla jinak. Jak jsem říkal…” Dokonce i teď bylo pro Gideona těžké něčemu takovému uvěřit, ale bylo to jediné vysvětlení, které dávalo smysl. „Myslím, že jí ubližoval.” Judith o svém manželovi nikdy nemluvila, a pokud ano, pak jen s jakousi zvláštní netečností, jako by odříkávala naučenou báseň. Zarputile odmítala znovu se provdat. Bez ohledu na pádné důvody, kte-ré uváděla - její obava o nezávislost, dostatečné jmění a všechno ostatní -, její odpor k manželství nikdy nechápal. Ani jí nevěřil, že si malíček zlomila čirou náhodou. Ať už na něj měla sebevětší vztek, bývala by se mu vysmála, kdyby jeho domněnka nebyla pravdivá. Místo toho se jí však ve tváři objevil smutný výraz, kte-rý už nikdy nechtěl spatřit. Gideon se zhluboka nadechl. „Myslím tělesně.” „To ti řekla?”

„Ale prosím tě. S něčím takovým by se mi nikdy nesvěřila. Přesto jsem si tím jistý.” Gideon vyprázdnil svou sklenku, sáhl po lahvi a znovu si dolil. „Kdyby už nebyl mrtvý, musel bych ho zabít vlastníma rukama.”

„A já bych byl nucen ti pomoci,” pronesl Helmsley zachmuře-ně. „Muž by nikdy neměl ublížit ženě, obzvlášť ne té, jež je pod jeho ochranou.”

Gideon nebyl naivní. Takové věci se stávaly neustále. ženy, a zvláště manželky, neměly před zákonem téměř žádná práva. Přesto se s takovým druhem násilí sám nikdy nesetkal a při samotné představě něčeho podobného se mu zvedal žaludek. Možná to

bylo proto, že sám ještě pořád věřil v ony dávné ideály rytířských ctností a také se podle nich řídil. Možná to bylo tím, že se jednalo o Judith. Přísahala, že svého manžela milovala, tvrdila Gideonovi, že on miloval ji, přesto se zdálo, že jí ubližoval, a při tom pomyšlení se Gideonovi vařila krev v žilách. Přikývl. „Přesně tak. Neexistuje žádný argument, který by něco takového ospravedlnil.” „Chápu, chceš ji chránit.” „Bezpochyby.”

Helmsley přikývl. „Nikdy bys nedovolil, aby jí někdo jiný ublížil.” „Ovšemže ne.” „Protože ji miluješ.”

„Jistě,” souhlasil Gideon bez rozmýšlení. „Ne. Možná.” Zavrtěl hlavou. „Popravdě sám nevím. Jak poznám, zda ji miluji? Miloval jsem Violet nebo jsem si to alespoň tenkrát myslel. Jak poznám, že nedělám tutéž chybu jako s ní?” „Patrně,” řekl Helmsley váhavě, „se to poznat nedá.” Gideon na něj vrhl zlostný pohled. „Moc mi nepomáháš.”

Helmsley pokrčil rameny. „Omlouvám se. Pokusím se to napravit.” Na dlouhou chvíli se odmlčel. „Mám dojem, že se schováváš za svou minulost, za Violetiny sukně, abych tak řekl, jen aby ses nemusel zabývat svými city k Judith.”

„To je absurdní. Naprosto směšné,” zahartusil Gideon, ale pak si sklesle povzdychl. „Ale také pravdivé.” Zavrtěl hlavou. „Nechci znovu nabídnout své srdce ženě, která o něj nestojí. Takže pokud jsem přehnaně opatrný, není se čemu divit.” „A co Judith? Miluje tě?” „Tvrdí, že ne, ale já jí nevěřím.” „Proč ne?”

„Jednoduše jí nevěřím. Protože se mi zdá, že ke mně není upřímná.” Pohlédl na svého přítele. „Protože tomu věřit nechci.”

„To prozrazuje mnohé, ať už si to přiznáš či nikoli.” Helmsley se zamyslel. „Zdá se mi, že i pro Judith je její minulost pouhou záminkou, aby se vyhnula trvalému vztahu. Pustila si tě k sobě blíž než kohokoli jiného. Je možné, že se sama ještě nevyrovnala se svou minulostí, a tak je pro ni stejně těžké přijmout své pocity jako pro tebe.” „Patrně potřebuje jen trochu času. Oba ho potřebujeme.” „Měl jsem dojem, že jsi poslední týden strávil mimo město.”

„Zdá se, že to nestačilo.” Gideon se s povzdychnutím svezl zpátky do křesla. „Měli bychom si dopřát ještě několik dní, abychom se srovnali s tím, co se stalo včera večer. Abychom si ujasnili, po čem toužíme. A co bychom měli dělat dál.” „A až si to ujasníš, půjdeš za ní?” „Možná přijde ona za mnou.” Helmsley málem vybuchl smíchy. „To bych rád viděl.”

„Ať už je to jakkoli, ještě nikdy jsem si nepřipadal tak bezradně. A tak hloupě.”

Helmsley se usmál. „To jsi asi vážně zamilovaný.” „Kéž bych to věděl.”

„Pokaždé to poznat nemůžeš, takovou mám alespoň zkušenost. Bylo by to až příliš jednoduché a láska není jednoduchá nikdy.” Helmsley pozvedl sklenku. „Láska, příteli, je jako skok do neznáma.”

„A co se stane, pokud jsi příliš opatrný či vystrašený, než aby ses opovážil skočit?”

„Pak zůstaneš přesně tam, kde jsi. V pasti.” Helmsley zvážněl. „A docela sám.”

Judith neměla tušení, jak dlouho ještě nečinně zírala na dveře, v nichž zmizel Gideon. Nevzpomínala si, kdy se konečně bezvlád-ně sesula do křesla, zatímco na ně stále nepřítomně hleděla. Nedokázala si vybavit, kdy se jí sluha přišel zeptat, zda ještě něco nepotřebuje, a pak jí popřál dobrou noc. Po Gideonově odchodu jako by čas docela ztratil význam. Cítila podivnou strnulost, jako by příliš dlouho stála na mrazu. Ve skrytu duše byla za tu prázdnotu, za tu otupělost vděčná a jenom doufala, že snad, pokud se nebude hýbat, se všechno spraví. že už nebude muset nikdy nic cítit.

Když už si myslila, že je bezpečné znovu se nadechnout, jen trošičku a velmi opatrně, bolest se zničehonic vrátila ve vší síle, přepadla ji nepřipravenou a vysála jí všechen vzduch z plic. Judith ji znala, podobně se cítila ve chvíli, kdy se dozvěděla o Lucianově

nevěře, a ještě důvěrněji ji poznala po jeho smrti. Pokud k sobě ale měla být upřímná, tehdy se k ní přidala i nepatrná úleva. Ta však s sebou přinesla o to větší pocit viny. Byl to začarovaný kruh bolesti a úlevy, viny a výčitek. Všechno to byla její chyba, tenkrát i dnes. Gideon měl pravdu, koneckonců jí ale neřekl nic nového. Vědě-la, že se ještě nevyrovnala se svou minulostí. Ne, nešlo o její aférky. Jakkoli byly příjemné, chvíle strávené s Jonathonem, Harrym ani Samuelem pro ni nic neznamenaly. Nedopustila to. V tom muse-la souhlasit se Susannou. Kdyby je nebyla ukončila, z kteréhokoli z jejích románků se mohlo stát něco vážnějšího. Něco trvalého. Proč tedy dopustila, aby se pro ni Gideon stal něčím tak jedi-nečným, tak drahým, tak nečekaným? Patrně se před ním neměla tolik na pozoru. Koneckonců ho znala již celé roky. Kdo by si byl pomyslel, že jednoho dne pohlédne do očí téměř cizího člověka, do očí, kterých si předtím sotva všimla, a v tom okamžiku ji zaplaví touha, vášeň a pocity dávno zapomenuté a snad ani nikdy nepo-znané. Le coup de foudre. že se v těch očích ztratí a znenadání v nich nalezne svou spřízněnou duši, byť to dokáže rozpoznat teprve ve chvíli, kdy poprvé uslyší její smích, kdy se jí poprvé dotkne,

kdy ji zahrne něžností. Pokud Gideon skutečně byl její spřízněná duše, čím byl pak Lucian? Největší chybou jejího života?

Někde ve skrytu duše na tuto otázku vždycky znala odpověď. Ale bylo o tolik snazší na ni nemyslet, nepřipouštět si pravdu. Kdyby jejich manželství bylo šťastné, kdyby mu byla manželkou, kterou potřeboval, manželkou, jež by dokázala spasit jeho duši, manželkou, kterou celou tu dobu měla být, jistě by si nesáhl na život. Kdyby se tehdy nebránila, nezavřela se ve svých pokojích, kdy-by mu nevyhrožovala, že ho opustí, možná… Ale taková byla, jinak se zachovat nemohla. Změnit se nebylo o nic snazší než změnit minulost. Na Lucianově smrti měla vinu ona a za to musela zaplatit, musela učinit pokání. To znamenalo nejen znovu se neprovdat a odsoudit se po zbytek života k samotě, ale také smířit se s vědomím, že nikdy nebude moci žít s mužem, který získal její srdce.

Bylo načase toto dobrodružství ukončit. Při tom pomyšlení jí pukalo srdce a ona toužila znovu se pohroužit do oné otupělosti. Gideon jí řekl, že se jí nevzdá. Bude ho tedy muset od sebe ode-hnat. Koneckonců se tak dohodli. A přestože odmítl řídit se jejími pravidly, předtím také souhlasil, že kdokoli z nich může vztah bez výčitek ukončit. Ať už jí bude říkat cokoli, tento argument nebude moci nikdy vyvrátit.

Pak od něj odejde, zmizí z jeho života. Samuelovi řekla, že nebude utíkat, ale utéci s Gideonem bylo na hony vzdálené útěku bez něj. Útěk se nyní zdál být jediným východiskem. Mnohem lepším než znovu a znovu se s ním vídat. Děsila se toho, že by ho měla vídat po zbytek života. že by se měla setkat s ženou, mla-dou, nevinnou a dokonalou, s níž se nevyhnutelně ožení. Poznat jeho děti, rozkošná stvoření s rošťáckým, kouzelným úsměvem po tatínkovi. Dopustit, aby viděl, jak ji přibývající roky pomalu při-pravují o krásu. Aby slýchal, že už není tak půvabná jako kdysi.

Zdaleka nejvíc se ale bála pohledu do jeho očí, které by vůči ní pomalu chladly. Časem by se na ni už nedíval s takovým citem jako nyní, ale jako na jakousi mlhavě známou tvář, která pro něj možná kdysi znamenala víc. Snad ani její hříchy si nezasloužily tak kruté pokání.

Ale Judith byla odhodlána žít dál. Bez ohledu na prázdnotu, která v jejím srdci po Gideonovi zbude, bez ohledu na to, že on teď bude minulostí, s níž se nebude moci vyrovnat, byla přesvědčená, že i tentokrát přežije. Stejně jako přežila smrt svých rodičů, nevěru a násilí svého manžela a jeho sebevraždu, následovanou deseti lety dlážděnými neustálým sebeobviňováním a neskrýva-nou nenávistí jeho sestry. Zlomené srdce oproti tomu všemu neby-lo vpravdě ničím. O bolesti však totéž tvrdit nemohla.

14

„Je tu lady Chesterová, mylorde,“ oznámil mu Wells nevzrušeným tónem, jako by spolu s ostatním služebnictvem ani nebyl pře-dem upozorněn, že lady Chesterovou skutečně mohou každým okamžikem očekávat.

„Znamenitě.” Gideon ulehčeně vydechl, snad poprvé od posledního setkání s Judith před třemi dny. Nebo přesněji před tře-mi dny, patnácti hodinami a zhruba sedmadvaceti minutami. Měl v úmyslu počkat ještě jeden den, než by bez pozvání vtrhl do její-ho domu, vzal ji do náruče a oznámil jí, že už bez ní nechce strávit ani minutu. „Uveďte ji.” Wells přikývl a odešel.

Gideon vstal a zamířil ke dveřím. Pak se ale otočil, došel ke svému stolu a nenuceně se o něj opřel. Letmo se podíval ke krbu a pomyslel si, zda by nebylo lepší postavit se právě tam. K čertu. Zoufale si povzdychl. To je směšné, peskoval se v duchu. Co to proboha dělám? Gideon cítil, že je nezvykle nervózní a také trochu znepokojený, ale to se koneckonců dalo čekat. Nejraději by

nebyl čekal ani chvíli, ale s Helmsleym se shodli, že Judith se musí sama rozhodnout, jak naložit se svým životem. Donutit se k trpělivosti nebylo vůbec snadné, ale Gideon moc dobře věděl, že pokud se Judith nevyrovná se svou minulostí, nikdy spolu nebudou moci žít. Teď, díky bohu, se zdálo, že už to udělala.

„Dobrý den, lorde Wartone.” Judith ladně vplula do místnosti, jako by nikdy nepoznala trápení. Gideon to bral jako dobré znamení.

„Dobrý den, lady Chesterová.” Pokusil se o úsměv a kývl na Wellse, který se nenápadně vzdálil a tiše za sebou zavřel. „Judith.” Chtěl k ní přistoupit a vzít ji do náruče. Ona mu podala ruku. „Gideone.”

Nechtěl jen její ruku. Nicméně teď neměl na výběr, a tak ji zdvihl ke rtům a políbil. „Chyběla jsi mi víc, než si umíš představit.” Usmála se na něj a ruku stáhla. „To je od tebe velmi milé.”

„Vážně?” Nedůvěřivě se na ni podíval. Její bezstarostné vystu-pování možná nakonec nebylo tak dobrým znamením, jak si mys-lel. „Musíme si promluvit.”

„Proč jsi mne tedy nenavštívil?” zeptala se přívětivě a odtáhla se od něj, jako by si od něj chtěla udržet odstup.

„Měl jsem dojem, že pro tebe - pro nás - bude nejlepší, když si dopřejeme několik dní, abychom se mohli zamyslet nad vším, co jsme si řekli.”

„Výtečný nápad. Totéž napadlo i mne. A tak jsem tu.” Věnovala mu zářivý úsměv. „Avšak nemohu se zdržet dlouho. Mám ještě několik důležitých pochůzek, které nemohou počkat. Ale chtěla jsem si s tebou promluvit.”

Mluvila k němu mile, přátelsky, ale naprosto neosobně. Gi-deon začínal klesat na mysli. „Skutečně?” „Dlužím ti omluvu.” „Opravdu?” Povytáhl obočí. „Za co?”

„Za spoustu věcí.” Lehce se zasmála. „Měl jsi pravdu, abys vě-děl. Opravdu jsem se chovala nerozumně.” „A měla jsi k tomu dobrý důvod,” řekl pomalu.

„Možná. Přesto,” pokrčila rameny, „jsem se neměla nechat unést. Bylo to neomluvitelné. Nechápu, co jsem tím chtěla dokázat.” „Také jsem se nechal unést a za to se ti omlouvám.” „Odpouštím ti,” prohodila s úsměvem. „Judith…”

„Měl jsi pravdu také ohledně mých… potíží, abych tak řekla, vyrovnat se s minulostí.” Úsměv jako by jí na nepatrný zlomek vteřiny ztrpkl. „V posledních dnech jsem o ní hodně přemýšlela a dospěla jsem k závěru, že posledních deset let jsem snad ani nežila. Jistě, mluvila jsem, pohybovala se a sem tam jsem se pustila do nějakého nezávazného dobrodružství, ale za celou tu dobu jsem se neodvážila znovu naplno žít. Je načase, abych to změnila.” V Gideonovi se znovu probudila jiskřička naděje a opět se k ní přiblížil. „Judith…”

„Gideone, prosím.” Odtáhla se. „Prokaž mi tu laskavost a dovol

mi říci vše, kvůli čemu jsem za tebou přišla. Potřebuji zapomenout na minulost. A ty, nuže” - zpříma mu pohlédla do očí - „ty k ní patříš.” „Jakže?” zajíkl se šokovaně. „Chci začít znovu. Jistě to chápeš.” „A co se stane s námi?” zeptal se mimoděk.

„Gideone, drahý, žádné my nikdy neexistovalo. Nemohu po-přít, že jsme spolu strávili mnoho nádherných chvil, popravdě jsem nezažila báječnější dobrodružství, ale oba jsme od počátku byli smíření s tím, že to nebude trvat věčně.” „A pokud si nyní přeji, aby trvalo?” Překvapeně zamrkala. „Snad nemáš na mysli manželství.” „A kdyby ano?”

„My oba víme, s jakou ženou by ses měl oženit, a je nad slunce jasnější, že já nejsem tou, kterou hledáš. Krom toho, nikdy jsem se před tebou netajila tím, že se nechci znovu vdát.” „To se může změnit.”

„Asi máš pravdu.” Odmlčela se, jako by zvažovala jeho slova, pak nevzrušeně pokrčila rameny. „Zatím se to však nezměnilo.” „To kvůli němu? Kvůli tvému manželovi?” Viděl, že zaváhala, nakonec však odvětila: „Ano.” „Nikdy bych ti neublížil.”

„To vím. Ale já bych mohla zranit tebe a to nechci připustit.” Zavrtěla hlavou. „Někteří lidé jednoduše nejsou stvořeni pro manželství a…” „Lásku?”

„Možná. Ale s tímhle nemá láska nic společného. Oba jsme kdysi byli zamilovaní…”

„Jen jsem si myslel, že jsem zamilovaný. To je něco úplně ji-ného.”

„Ano, ale to je samozřejmě způsobené tím, že už jsme o mno-ho starší a snad i moudřejší. A jako slušní lidé jsme si určili jistá pravidla…” „Například že k sobě budeme upřímní?” „Ano, do jisté míry.” Odmlčela se, jako by uvažovala, co říci. „Krom toho jsme se dohodli, že pokud jeden z nás usoudí, že je načase jít vlastní cestou, může vztah bez vysvětlování ukončit a…” „Ano?” „A ten čas nadešel.” Nevěřícně na ni zíral. „To jsi mi přišla říci?”

„Nejdřív jsem ti chtěla poslat zprávu, ale zdálo se mi to poněkud zbabělé.” „Myslel jsem, že… že…” „Co sis myslel?”

„Já nevím, ale rozhodně jsem nečekal, že chceš náš vztah ukončit,” vyštěkl.

„Mrzí mne, pokud tě to zaskočilo.” Pronesla to s překvapivým klidem, jako by nemluvila o ničem podstatném. „Po našem předchozím setkání jsem měla za to, že to budeš očekávat.” „Nic takového jsem nečekal. Myslel jsem, že si uvědomíš…” „Co bych si měla uvědomit?”

„že mezi námi bylo něco víc než jen nevýznamná aférka!” zvo-lal zlostně.

Dlouho ho mlčky pozorovala, až nakonec zavrtěla hlavou a řekla: „Ale jak by mohlo. Osud člověka je předurčený. Nedá se na něm nic změnit.”

„To je nesmysl a ty to víš. Svůj osud utváříme sami vlastní-mi volbami. Tvrzení, že ho nemůžeme nijak ovlivnit, je pouhá záminka…” „Záminka k čemu?” přerušila ho bojovně.

„Ke zbabělému jednání,” odvětil mírněji. „Přece nemůžeš po-přít, že ke mně něco cítíš.” „Nebuď směšný, ovšemže k tobě něco cítím.” Odvrátila se od něj, pohlédla z okna a uhýbala před jeho pohledem. Měl dojem, že se bojí pohlédnout mu do očí. Protože to chce ukončit? Či snad proto, že nechce? „Vždycky budeme dobrými, velmi dobrými přáteli.” „Přáteli?” vyštěkl. „Přáteli?”

„Ano,” souhlasila klidně, „přáteli.” Zhluboka se nadechla a usmála se na něj. „Takže, pokud mne omluvíš, měla bych jít.” Otočila se a zamířila ke dveřím.

Nemohl ji nechat odejít. Teď ne. Už nikdy. „Počkej.” Zastavila se s rukou na klice, otočená zády. „Co jsi cítila, Judith, když jsi mi poprvé pohlédla do očí?” Odhodlaně se narovnala. „Napadlo mne, že máš krásné oči.” Pohnul se směrem k ní. „Nic víc?” „Ne,” odvětila bez váhání. „Nic víc.” „Nezajímá tě, co jsem cítil já?”

„To není…”

Zastavil se těsně za ní. Byl tak blízko, že ji mohl políbit na šíji. Vzít ji do náruče. A už ji nikdy nepustit. „Cítil jsem vzrušení. Zvědavost. Okouzlení.” „Neříkej…”

„Když jsem poprvé pohlédl do tvých modrých očí, cítil jsem něco podivuhodného. Jako bych se nedíval jen do očí, ale do samotné duše. A to mne zasáhlo.” Zatajil dech. „A změnilo to můj život.” „Přestaň.” Ztrápeně se čelem opřela o dveře. „Prosím.”

„Zdálo se mi, jako by mne zasáhl blesk.” Naklonil se k ní a pošeptal jí do ucha: „Le coup de foudre, Judith. Když jsem ti popr-vé pohlédl do očí, cítil jsem právě tohle. A cítím to stále.”

Dlouho nic neříkala a on se zatajeným dechem čekal na její odpověď.

„Stává se, Gideone,” zašeptala nakonec rozechvěle, jako by chtěla potlačit slzy nebo bojovala s pocity tak silnými, že je nedokáže ovládnout, „že blesk zasvítí jen na chvíli. A pak zmizí.” Rychle otevřela dveře a byla pryč dřív, než ze sebe dokázal něco vypravit. Stál jako přimrzlý na místě, neschopen popadnout dech. Přece nemůže jen tak zmizet z mého života, prolétlo mu hlavou, jako by jí na mně - na nás - vůbec nezáleželo! K čertu se vším, on ji miluje. Možná jí to neřekl, ale byl si jistý, že to ví. Tak jako on věděl, že ona miluje jeho. Mohla to skrývat sebevíc, ale on to slyšel v

jejím hlase, viděl jí to na očích.

Neviděl důvod, proč by ho nyní měla opouštět, pokud se na něj ovšem ještě nezlobila. To mu ale připadalo velmi nerozumné a Judith se povětšinou nerozumně nechovala. Pak ale zbývalo jediné vysvětlení: že je to kvůli jejímu manželovi. Když jí vyčetl, že se nedokáže vyrovnat s minulostí, měl na mysli právě jeho. Nechtěl ji přimět k závěru, že také on sám patří k minulosti, na niž musí zapomenout.

Zatraceně, on je její přítomnost i budoucnost, byť si to doposud neuvědomil. Nepochybně mu trvalo poněkud dlouho, než zjistil, že ji opravdu miluje, že patří k sobě, avšak to mohl klást za vinu pouze svým zkušenostem, které ho naučily opatrnosti ve věcech lásky. Nyní byl připravený, dokonce nedočkavý vrhnout se do neznáma. Bez ohledu na následky věděl, že bez ní nemůže žít. Pohnul se ke dveřím, které se před ním zničehonic rozlétly. „Mylorde,” začal Wells. „Nemusíte se namáhat,” ozvala se za ním Violet a odstrčila ho stranou. „Jsem již zde.” Uzemnila Wellse panovačným pohledem. „Mohl byste nám ale přinést čaj.” Pak se obrátila ke Gideonovi a oblažila ho svým nejsvůdnějším úsměvem. „Dobrý den, Gideone.”

Gideon zaskřípal zuby. To poslední, po čem nyní toužil, bylo ztrácet čas s Violet. Přinutil se ke zdvořilému tónu: „Právě se chystám k odchodu, takže pokud mne omluvíte…”

„Ale já jsem se vám přišla omluvit a poskytnout vám druhou šanci.” Pokud si pospíší, snad zastihne Judith ještě před domem. „Vio-let, na vaše hlouposti teď opravdu nemám čas.”

„žádné hlouposti to nejsou a čas máte. Ona už odjela.” Nevinně povytáhla obočí. „Patrně jste chtěl běžet za lady Chesterovou.” „Vy jste ji viděla?” „Stěží jsem si jí mohla nevšimnout,” ušklíbla se Violet. „Prohna-la se kolem mě tak bezohledně, že mne málem srazila na zem.”

„Ach tak.” Violet měla pravdu. Pronásledovat Judith nemělo význam. Vyhledá ji později. Ať už mu tvrdila cokoli, ještě zdaleka mezi nimi není konec. „Co chcete?”

„Říkala jsem vám to. Ráda bych se vám omluvila, pokud jsem vám svým výběrem hostů způsobila nepříjemnosti.” Ironicky se zasmál. „Já vaši omluvu nepotřebuji. Možná jste se na cestě sem měla omluvit lady Chesterové.” Violet pokrčila rameny. „Pochybuji, že si mě všimla. Zdálo se, že má naspěch.” Pátravě na něj pohlédla. „Museli jste se ošklivě pohádat.”

„Není to nic vážného.” Pokud si ovšem Judith nevšimla Violetina příchodu a špatně si ho nevyložila. V duchu zaúpěl. Byla to další komplikace, bez které by se velmi rád obešel. „Dobrá tedy, vaši omluvu beru na vědomí.” „Nepřijímáte ji?” „Ne. Ještě něco?”

„Jistě,” sykla. „Gideone,” dodala kajícně. „Byla bych vám nesmírně vděčná, kdybyste mi dal ještě jednu šanci.”

„Nechápu, k čemu ji potřebujete,” odvětil nepřítomně. Na dru-hou stranu, trocha žárlivosti by mu mohla nahrát do karet. „Chtěla bych druhou šanci pro nás.” „Jakže?” zpozorněl Gideon.

„Měla jsem dojem, že chcete totéž,” namítla se samolibým úsměvem.

Zděšeně na ni zíral. „Proč byste si proboha něco takového měla myslet? Snad jsem se vyjádřil dost jasně.”

„Dával jste najevo jistý nezájem, ale to bylo ještě předtím, než jste se s lady Chesterovou rozešli.” „Nerozešli jsme se.”

„Lady Chesterová vypadala jako žena, která se už nehodlá vracet.”

Gideon zaťal pěsti a modlil se za dostatek sebeovládání, které by mu zabránilo zardousit Violet holýma rukama. „Bez ohledu na váš dojem…”

„Ale no tak, Gideone,” odbyla ho. „Vaše předstírání, že mne již nemilujete, začíná být únavné. Chcete, abych si vaši náklonnost zasloužila. A já to chápu, opravdu. Zachovala jsem se k vám ohavně a jsem si vědoma toho, že mi nikdy nebudete moci úplně odpustit. Ale jsem ochotná pokusit se o nápravu.” „Violet!” Co to do ní proboha vjelo?

Pomalu k němu přistoupila. „Kdysi jste mne miloval, a přestože nyní možná lásku necítíte, jistě se do mne můžete znovu zamilovat.”

To nemůže myslet vážně. Ustoupil před ní. „Je mi líto, Violet, ale to všechno už je minulost.”

„Byla bych vám dokonalou manželkou.” „Nicméně…”

„Cožpak v sobě nedokážete najít tolik laskavosti, abyste mi poskytl možnost k nápravě?” Přistoupila k němu tak blízko, že je dělilo sotva pár centimetrů, a dlouze na něj pohlédla. „Možnost znovu si získat vaši lásku.” „Nevím, co na to mám říci.” „Gideone. Já…” Oči jí zvlhly dojetím. „Já vás potřebuji.”

Zničehonic jako by se oněch devět let rozplynulo. Jako by se ocitli v jiném čase, na jiném místě. Jako by se i on změnil. Gideon zatřásl hlavou, aby ten pocit zahnal. „Violet, já…”

„Gideone,” přerušila ho naléhavě a prsty mu pomalu přejela po klopách kabátce. „Vždy jsem vás svým způsobem milovala. Nyní můžeme být spolu. A já chci být navždy vaše.”

Gideon si nebyl jistý, jestli je při smyslech. Violet ho přece nemiluje, a i kdyby ano, on nemiluje ji. Pokud mu skutečně říkala pravdu, měla jeho sympatie, ale nic víc. „Nuže?” pobídla ho netrpělivě. „Nic mi na to neřeknete?”

V tu chvíli mu svitlo. Ať už měla jakékoli úmysly, bylo očividné, že ho nemiluje o nic víc než před lety. Zaplavila ho úle-va. Netoužil zranit ji stejně, jako ona kdysi zranila jeho. Za to byl neméně vděčný. „Téměř jste mě přesvědčila,” usmál se a pomalu se odtáhl. „Málem jsem vám uvěřil, že jste se změnila. že jste ke mně upřímná. Na okamžik jsem zadoufal, že vám na mě skutečně záleží.” „Záleží mi na vás,” ohradila se. Pochybovačně povytáhl obočí.

„Myslete si, co chcete, ale říkám vám pravdu,” prohlásila, otočila se na podpatku a došla k nejbližší židli, do níž se svezla jako skasaná plachta. „Mohli bychom být nádherný pár.” Zkoumavě ji pozoroval. „Co chcete doopravdy?” „Kromě vás?” zeptala se s úsměvem. Neodpověděl.

„Chci totéž, co všechny ostatní ženy. Domov, rodinu, bezpečí.” Nepřítomně prstem přejela po opěradle. „Peníze.” „Peníze?” Zasmál se. „Tak o to tu běží.” „Nebuďte hrubý, Gideone. O penězích se nahlas nemluví. Raději bych mluvila o lásce, o vášni a podobných věcech.” Jeho úsměv se ještě rozšířil, byť věděl, že není čemu se smát. „Violet, chcete…”

„Momentálně jsem v menší finanční tísni,” přiznala bezstarostně. „Nejde o nic vážného.” „Violet?”

„Tak dobrá. Potřebuji peníze. Vlastně spoustu peněz, mám značné výdaje.” Dramaticky si povzdychla. „Přišla jsem dočista o všechno.” Dotčeně se na něj podívala. „Tak, jste teď spokojený?”

„Vůbec ne,” ujistil ji s hranou vážností. „Jak se vám to proboha přihodilo? Měl jsem za to, že lord Braxton má nemalé jmění.”

„William to s penězi příliš neuměl. Netušila jsem, že žijeme nad své poměry. Skrýval to přede mnou. Když to uvážím, bylo to od něj velmi pěkné. Škoda, že zemřel,” poznamenala. „To od něj bylo krajně neohleduplné.” Povzdychla si. „Ano, to bylo.” „A co vaše rodina?”

„Na ně se obrátit nemohu. Titul mého otce, spolu s pozemky na venkově zdědil můj bratranec. Mé matce zůstal dům ve měs-tě a zanedbatelná apanáž, kterou stačila rozházet ještě před svou smrtí. Dům teď patří mě, ale je velmi nákladný. Představa, že bych ho měla prodat, se mi však příčí. Patří mé rodině odnepaměti.” Posmutněle k němu vzhlédla. „Zůstala jsem v tomto krutém, nehostinném světě úplně sama.” „Máte děti.” Slehla po něm uraženým pohledem. „Ano, to jistě mám.” „A rodina vašeho manžela vám neposkytla pomoc?”

„Doposud jsem na jejich pomoci byla závislá. Podporují mne kvůli dětem, můj syn koneckonců zdědí titul, a proto platí za můj dům tady v Londýně. Mé výdaje je však začínají unavovat.” Odevzdaně si povzdychla. „Chtějí, abych se znovu provdala. Dokonce mi vybrali nápadníka, který se očividně svatbě nebrání.” „Hádám, že je velmi bohatý a starý.”

„Bohatý ano, ale není o moc starší než vy. Vlastně je vcelku milý, ale, můj bože, Gideone.” Zvedla se a začala přecházet po místnosti s rukama nervózně sepjatýma. „Je téměř o hlavu menší než já. Máte vůbec ponětí, jaké to je, tančit s někým tak mrňavým? Vždyť se mi nosem téměř otírá o korzet.” Gideon málem vybuchl smíchy.

„To vůbec není vtipné. A když je tak blízko u mne, mám dokonalý výhled na jeho pleš. Gideone, vezměte si mne, zachraňte mne před vynuceným manželstvím.”

Zasmál se. „Violet, měla byste si vymyslet něco nového. Tohle představení jsem již kdysi viděl.”

„Tentokrát by pro vás mohlo dopadnout mnohem šťastněji,” žadonila.

„Již jednou jsem s vámi uprchl, abych vás zachránil před nech-těným sňatkem. Je lhostejné, zda mi tentokrát říkáte pravdu,” řekl neústupně. „Znovu to udělat nehodlám.”

„Jste si jistý? Změnit názor může každý, abyste věděl.” Věnovala mu svůdný úsměv. „Mohli bychom spolu mít báječný život.”

„Byly doby, milá Violet, kdy bych za podobná slova dal všechno na světě, ale i tehdy by to byla ohromná chyba.”

„Patrně máte pravdu,” souhlasila zklamaně. „Neměla jsem tušení, že jste takový mravokárce, Gideone. Mravnost je mi protivná.” „To je pochopitelné.”

„Měla bych jít,” odtušila a zamířila ke dveřím. „Zdá se, že mám před sebou svatební přípravy. Škoda, že ne s vámi.” Naposledy se na něj ohlédla. „Nemáte nějaké bohaté, nezadané přátele, kteří by se ke mně hodili? Pokud možno vysoké a s alespoň nějakými vlasy?”

Zasmál se. „Ani trochu jste se nezměnila, Violet. Stále se mne snažíte využít, abyste získala, co chcete.”

„Ano, asi máte pravdu. Patrně jsem se nezměnila. Ale to ani vy. Uběhlo devět let a vy jste znovu zamilovaný do ženy, která

vás nechce.” Významně se usmála. „Nashledanou, Gideone.”

„Nashledanou, Violet.” Vyprovázel ji vlídným úsměvem, a teprve když se za ní zavřely dveře, nechal ho zmizet. Pomalu došel ke stolu a znaveně se za něj posadil. Znovu jste zamilovaný do ženy, která vás nechce.

Ne, Violet se mýlí, přesvědčoval se v duchu. Nemá tušení, o čem mluví. O mém vztahu s Judith nic neví. Nadto mě nezná a vlastně ani nikdy neznala.

Přesto v něm hlodaly pochyby. Co když k němu Judith skutečně nic necítí? Jednou už se zmýlil a díky své zaslepenosti dlouho trpěl, byť si nyní uvědomoval, že jeho city k Violet byly jen pou-hým stínem v porovnání s láskou, již cítí k Judith. Tehdy neutrpělo jeho srdce, jen jeho pýcha a ideály. Nebyla to láska. Co teď cítil k Judith, bylo úplně jiné. Mnohem hlubší, silnější…, trýznivější. O kolik horší to ještě může být? Vaše domýšlivost vás přivede do neštěstí.

Cožpak ho právě domýšlivost přivedla k přesvědčení, že ho Judith miluje tak jako on ji? že ho ve skutečnosti nechce opustit? že její rozhodnutí má více společného s její minulostí než s ním?

Lokty se opřel o stůl a ztrápeně si opřel hlavu do dlaní. Je mož-né, že jsem se zmýlil? ptal se sám sebe. Je možné, že jsem stejným zajatcem minulosti jako ona? že jsem odsouzený donekonečna opakovat tytéž chyby a tentokrát už nadobro ztratit svou duši? „Gideone?” ozval se ode dveří hlas tetičky Louisy.

Zhluboka se nadechl, nasadil klidný výraz a odhodlaně zvedl hlavu. „Ano?”

„Viděla jsem lady Braxtonovou odcházet a vyrozuměla jsem, že před ní tu byla lady Chesterová.” Tetička Louisa došla až ke stolu a ve tváři měla starostlivý výraz. „Jste v pořádku, chlapče?”

„Jestli jsem v pořádku?” Právě jsem se rozhodl vyhovět přání své jediné lásky, své spřízněné duše, rozhodl jsem se nechat ji odejít. A už teď cítím bolest tak nezměrnou, že ani smrt by snad nemohla být krutěj-ší. „Ano, ovšemže jsem.” Pomalu se zvedl. „Je mi skvěle, děkuji,” usmál se zdvořile a zamířil ke dveřím. „Pokud mne budete potřebovat, najdete mne v mém klubu.”

„Gideone?” Tetička Louisa se zamračila. „Řekl jste mi, že k lady Braxtonové už nic necítíte, soudím tedy, že za ten nešťastný výraz ve vaší tváři může lady Chesterová.”

„O žádném výrazu nevím. A nejsem vůbec nešťastný,” ohradil se. Tím nejchladnějším tónem, jakého byl schopen, dodal: „Nemusíte si o mne už dělat starosti. S lady Chesterovou jsme se rozhodli ukončit náš vztah.” „Ach tak,” zamumlala. „Usoudila - my oba jsme se shodli, že to bude nejlepší.”

„Bezpochyby.” Napjatě ho sledovala, jako by se mu snažila číst myšlenky, či rovnou nahlédnout do srdce. „A vy jste s tím… spokojený? Jste šťastný, že jste tak rozhodli?”

„Štěstí není podstatné,” pronesl mechanicky a znovu se otočil ke dveřím. Ani pořádná dávka alkoholu mu jistě náladu nezlepší, ale s trochou štěstí mu pomůže necítit vůbec nic. To bylo přijatelnější než cítit nesnesitelně mnoho. Zarazil se a ohlédl se na tetičku. „Docela jsem zapomněl. Pokud ještě máte seznam vhodných nevěst, rád se na něj podívám. Je načase, abych dospěl. Abych dostál svým povinnostem, přijal zodpovědnost, vždyť víte.” „Ano, jistě,” přikývla chabě.

„Výborně.” Kývl jí na pozdrav a odešel. Nechal si přistavit ko-čár, pak se ale rozhodl dojít do klubu pěšky. Rád se procházel. Při chůzi se mu lépe přemýšlelo, a když přemýšlet nemohl, alespoň se rozptýlil.

Pokud se Judith rozhodla na něj zapomenout, ať tedy zapomene. Co řekl Helmsleymu, myslel naprosto vážně. Už nikdy nena-bídne své srdce ženě, která o něj nestojí. Judith mu však srdce uloupila navždy. Na tom už nikdo nic nezmění.

15

„Co se to tu proboha děje?” Judith odtrhla oči od zápisníku a zrakem přejela přes krabice naskládané nedbale v jejím salonku. Můj ty bože, co zrovna ona tu hledá? Zhluboka se nadechla. „Dobrý den, lady Radburyová. Musím říct, že jste mě překvapila.”

„Překvapení je na mé straně, lady Chesterová.” Starší žena si letmo prohlédla pokoj. „Co to tu provádíte?”

„Je zřejmé na první pohled, že balím,” odpověděla a zdvořile se usmála. „To samozřejmě vidím,” ohradila se Gideonova tetička. „Spíše mne zajímá, kam a proč máte namířeno.”

„Odjíždím do Paříže, kde se mám připojit k přírodovědné expedici mířící do Kolumbie.”

Lady Radburyová zůstala stát jako opařená. „To myslíte váž-ně?” Judith pokývala hlavou. „Naprosto.” „Vy jedete do Jižní Ameriky, abyste sbírala nějaké květiny?”

„Odjíždím do Kolumbie sbírat vzorky rostlin,” odpověděla klidně.

Lady Radburyová hlasitě vzdychla. „To je ta nejpošetilejší věc, o které jsem kdy slyšela,” řekla jí a zamračila se.

„Uvědomujete si, že jste žena?”

„Věřte mi, že jsem si toho vědoma, a dovoluji si říct, že nejsem první ani poslední žena, která něco takového podstoupí.”

„Kam se to ten svět jenom žene,” zanaříkala lady Radburyová a pomalu prošla mezi krabicemi. „Jak dlouho jste to plánovala?”

„Rozhodla jsem se před několika dny, ale plánovala jsem to už léta.”

„A kdy odjíždíte?” zeptala se lady Radburyová a přitom zvědavě nakukovala do jedné z beden. „Jakmile tu všechno vyřídím.”

„Ovšem,” odtušila lady Radburyová ironicky a podívala se jí do očí. „Váš útěk je poněkud unáhlený, nemyslíte?”

„V žádném případě nejde o útěk. Po něčem takovém jsem vždycky toužila,” odpověděla klidným hlasem. „Naskytla se příležitost a…”

Lady Radburyová vyndala z jedné z beden sošku pastýřky z míšeňského porcelánu a zkoumavě si ji prohlížela. „A co Gi-deon?” „Co by mělo být s Gideonem?”

Lady Radburyová se zamračila. „Budeme tedy nadále předstírat, že se nic neděje? Dobrá tedy.” Opatrně sošku položila zpět do bedny a posadila se na sofa. „Judith, mohla byste si sednout vedle mě? Musíme si promluvit.”

„Louiso, ráda bych si s vámi promluvila, ale jak vidíte, mám mnoho práce a málo času,” odpověděla jí a ukázala na hromadu beden. „Balení mi bude trvat nejméně do večera, pak musím za

právníkem a ještě musím najít někoho, kdo se mi postará o psa.” „Předpokládám tedy, že chcete odjet na delší dobu.” „Nejméně na půl roku, možná na rok.” Možná navždy, pomyslela si. „Chci to tu pronajmout i s nábytkem, dokud se nevrátím.”

„Chvilku byste mi ale věnovat mohla, potom už nebude příležitost.” Louisa poklepala na prázdné místo vedle sebe.

Judith váhala, nechtěla poslouchat kázání Gideonovy tetičky, ať už měla na srdci cokoliv. O Gideonovi již nechtěla slyšet jediné slovo. Stačilo, že na něj neustále myslela. že jí ho připomínalo vše, na co sáhla, vše, na co pohlédla. „Prosím,” řekla Louisa.

„Jak chcete.” Judith položila zápisník a rukou naznačila služeb-ným, které balily její věci, aby odešly. Opatrně obešla prázdné bed-ny a posadila se na židli vedle sofa. Složila ruce do klína a čekala, až tetička Louisa spustí.

„Neměla,” Louisa na okamžik přivřela oči, jako by se modlila, „neměla jsem pravdu. Musím to přiznat, než vám řeknu cokoli jiného.”

„Opravdu?” vyhrkla Judith překvapeně. „Přiznávám, že jste mě překvapila. Téměř se neznáme, ale doznání, že byste se v ně-čem mohla zmýlit, se mi k vám ani trochu nehodí.”

„Drahá Judith, ani nevíte, jak moc se musím přemáhat, abych

přiznala, že jsem se mýlila, zvlášť u tak závažné věci.” Louisa se zhluboka nadechla a pokračovala: „Ale už je to tak, zmýlila jsem se.”

Judith chvíli přemýšlela, aby neodpověděla něco neuvážené-ho. „A mohu se zeptat, v čem jste se zmýlila?”

„V Gideonovi. Ve vás. Ve všem,” odpověděla poněkud bezradně. „Ale především v Gideonovi.” „Chcete říct, že už jsem pro něj dostatečně vhodná?”

Louisa zalapala po dechu. „Ne, to ne, myslím, že se k němu vůbec nehodíte.”

„Omlouvám se, ale myslím, že na toto téma jsme už kdysi hovořily,” odsekla Judith. „A nadále se již nemusíte obávat, protože já a lord Warton jsme ukončili náš…”

„Milá Judith, mýlila jsem se v tom, že mi nezáleží na jeho štěstí. Záleží.” Vážně na ni pohlédla. „Upřímně mi na něm záleží.” Judith sklopila zrak. „Nechápu, jak to souvisí se mnou.“

„Potom jsem se mýlila i ve vás,” vyštěkla Louisa. „Nejste zdaleka tak inteligentní, jak jsem si myslela.” „To je možné,” odsekla Judith. Potom ale mírněji dodala: „Louiso, já…”

„Už několik dní je nešťastný, ale dnes, potom co jste odešla…” Louisa vzdechla. „Je to ještě horší. Je jako bez života, jako by ztratil vše, co mu na světě bylo nejdražší.” Judith jen stěží zadržela slzy.

„Pokud to ještě nevíte, on vás velice miluje a domnívám se, že vy jeho také. Zvlášť teď, když vidím, jak daleko chcete utéct, abyste na něj zapomněla.” „Louiso, já…”

„Judith, během těch pár týdnů, kdy jste byli spolu, jsem ho viděla šťastnějšího než kdykoli předtím. Poprvé za dlouhé roky je, inu, šťastný,” dodala odevzdaně. „Skutečně šťastný. A pokud je to vaší zásluhou, pak by byla holá pošetilost, abyste nebyli spolu.”

„Vy to nechápete,” odpověděla Judith. „Nechci se znovu vdá-vat.”

„To je hloupost,” odvětila Louisa zlostně. „Víte, že moje jediná výtka k vám se týkala vašeho věku a nezávislosti. Pak tu také máme vaši poněkud zveličenou pověst. Přesto si myslím, že jste…, že jste dobrý člověk. Jste dostatečně dobrá pro mého synovce.” Přivřela oči a pokračovala: „Proč byste se nemohla znovu vdát? Většina žen, dokonce i já, by se znovu provdala, kdyby se na obzo-ru objevil ten pravý.”

„Nemohu se vdát právě pro ony důvody, jež jste jmenovala. Cením si své nezávislosti,” dodala hrdě. „Jedno manželství mi stačilo.”

Louisa ji okamžik mlčky pozorovala a potom řekla: „Gideon by vám nikdy neublížil.” „Říkal vám snad něco?” vyhrkla Judith.

„Ne, neříkal,” odpověděla Louisa překvapeně a zvědavě si ji prohlížela. „Jablko nepadá daleko od stromu.” „Nevím, co tím myslíte,” nechápavě zamumlala Judith. „Znala jsem matku vašeho manžela, byť nijak důvěrně. Poté co se vdala, jsem ji potkala jen párkrát. Byla to tichá žena, ale neštěstí se jí lepilo na paty. Neustále padala ze schodů, tu a tam čirou náhodou zaškobrtla na schůdcích kočáru. Zdálo by se, že jsou

to bezvýznamné nehody, avšak ta poslední nikoli, ta ji stála život.” Jejich pohledy se střetly. „Její muž byl hrubián. Osobně jsem se s ním nesetkala, ale znala jsem ho z vyprávění. Nikdo, s výjimkou jejich dětí, nebyl na pohřbu.” Judith se zhluboka nadechla. „Milovala jsem svého muže a on miloval mne.” „A teď vás miluje Gideon, tak jako vy milujete jeho.”

Judith se zamyslila. „Zvážila jste někdy možnost, že bych to mohla být já, kdo mu ublíží?”

Louisa se zamyslela a potom se usmála. „Ne,” odvětila a vsta-la. „Ale teď se skutečně trápí.”

Judith vstala společně s ní. „To jsem nikdy nechtěla dopustit.”

„Tak za ním běžte, Judith, řekněte mu, co cítíte. Provdejte se za něho, jestli ho milujete.” Louisa se na chvíli zastavila a potom dodala. „Milujete ho, že ano?” „Ne, nemiluji,” odpověděla váhavě Judith. „Já to věděla, nezmýlila jsem se.” Judith sebou trhla.

Louisa si toho nevšímala. „Lhaní vám moc nejde, drahá, na tom budeme muset zapracovat. K mužům nesmíte být nikdy přehnaně upřímná, především ne k manželům. Až budete s Gideonem svoji…”

„Já si ale lorda Wartona nevezmu,” vydechla Judith zaraženě. „Proč mi to nechcete uvěřit?”

„Protože jak jsem nedávno zjistila, v životě není nic důležitěj-

šího než štěstí.” Louisa se potutelně usmála. „Chci, aby byl můj synovec šťastný. A to dokáže jen s vámi. Jestliže budete šťastná také, budu i já. Když ne šťastná, tak aspoň spokojená.”

„Víte, že mi nikdy nevyznal lásku ani mě nepožádal o ruku?”

„Chudinko moje,” mávla rukou Louisa. „Mužům trvá všechno o tolik déle. Ale věřte mi, on to udělá.”

„Jenže já odjíždím do Jižní Ameriky,” odpověděla zatvrzele Judith.

„O tom pochybuji. Jestliže na tom ale trváte,” usmála se Loui-sa, „věřte mi, že nepojedete sama. Svěřil se vám někdy Gideon, že chtěl být v mládí cestovatelem?” dodala a pousmála se. „V džungli bude jako doma.” „Džungli by nesnesl,” odporovala jí Judith.

„Bude ji milovat, protože tam budete vy.” Louisa zamířila ke dveřím. „Víte, manipulovat s lidskými osudy se mi nijak nepří-čí, ba naopak, dokonce mne to baví.” Otočila se a široce se na ni usmála. „Vítejte do rodiny. Přeji vám krásný den.”

„Nashledanou,” zamumlala Judith a posadila se zpátky na židli.

Gideon mne miluje? Tušila to, možná si to dokonce přála, ale být si tím jistá bylo něco úplně jiného. Milovala ho a on ji, ale na tom nezáleželo. Už jednou zklamala muže, o němž si myslela, že ho miluje. Nemůže ublížit tomu, jehož skutečně miluje. Pokud měla Louisa pravdu, pokud ji Gideon miluje, byl to jen další důvod, proč by měla odjet a zmizet mu ze života a po zbytek života se smířit se samotou.

Ne. Odhodlaně vstala. Osamělý život ji už nesnesitelně tížil a ona ho odmítala odevzdaně přijmout.

Znala jen jediného člověka snad ještě osamělejšího než ona sama.

*

V domě Chesterů na Judith vždy padala jakási tíseň. I v ten nejkrásnější den jí připadal ponurý a zahalený do šerého oparu stínů. Během těch let, jež tu strávila se svým manželem, ho nikdy nedokázala považovat za svůj domov. Někdy si dokonce myslela, že takový dům musí být plný duchů.

„Co tu proboha děláte?” Alexandra opatrně vstoupila do salonku.

„Přišla jsem vás navštívit,” odpověděla Judith a usmála se na ni. „Drahá sestřičko.” Alexandra byla v rozpacích. „Proč?”

„Chci vám říci o svých plánech.” Judith sepnula ruce a nadechla se. „Rozhodla jsem se odjet do Kolumbie na přírodovědnou výpravu.” Alexandra na ni pochybovačně pohlédla. „Kam?” „Do Kolumbie,” pokrčila Judith rameny. „Do Jižní Ameriky.”

„Vím, kde to je,” řekla Alexandra. „Nechápu ale, proč byste tam měla jezdit.”

„Proč?” Abych od Gideona utekla co nejdál. „Protože jsem to měla udělat už dávno.”

„Nudné přednášky a ten váš skleník už vám nestačí? Teď už potřebujete přímo džungli?”

„Bude to ohromné dobrodružství a ještě lepší bude, že tam nebudu sama.”

Alexandra se překvapeně optala: „Lord Warton jede s vámi?”

„Ne,” řekla Judith, přešla k pohovce a posadila se. „Ale pojedete se mnou vy.”

„Já?” pípla Alexandra. Za jiných okolností by to mohlo být skutečně zábavné. „Já?”

„Ano, vy,” přitakala Judith. „Rozhodla jsem se před deseti, vlastně třinácti…, ale co na tom sejde. Uplynulo dost času na to, abychom zapomněly na vše, co bylo. Máme jenom sebe.” Na chvíli se odmlčela. „Ačkoli musím říci, že jsem k vám nikdy nechovala nenávist.” Alexandra se nezmohla na slovo.

„Neměla jsem vás ráda, ale nenávist jsem k vám necítila. To v žádném případě.” Judith se zhluboka nadechla a pokračovala: „Chtěla bych, abychom se sblížily.”

„Jenomže já vás nenáviděla! Každým kouskem těla, do hloubi duše. Nenávist k vám mě posilovala.” Alexandra se posadila na pohovku vedle ní a nevěřícně na ni zírala. „Rozhodně se s vámi nechci sblížit, a už vůbec jet někam na konec světa!” Judith nad její odpovědí mávla rukou. „Takový konec světa to není.”

„Ale má to k němu na můj vkus až příliš blízko. Děkuji, ne-chci!”

„Věděla jsem, že z toho nebudete nadšená, ale nakonec přece pojedete.” „Proč bych proboha měla?”

„Protože kromě mě nemáte nikoho, na koho se můžete spo-lehnout.” Judith se Alexandře podívala přímo do očí. „Nakonec uznáte, že mám pravdu. Zůstaly jsme samy a já už nedokážu

být sama. Nechaly jsme náš spor zajít příliš daleko. Mimo to nás tu už nic nedrží.” „Bože můj,” povzdychla si Alexandra.

„Vím, že je to pro vás šok. Napadlo mne to sotva před hodinou a přiznávám, že ta myšlenka zprvu zaskočila i mě…”

„Patrně jste se nad tím měla zamyslet důkladněji,” odpověděla Alexandra rozrušeně.

„Nesmysl, je to výtečný nápad. Mělo mne to napadnout už dávno. Avšak chápu, že pokud jde o naše přátelství…” „Přátelství!” vykřikla Alexandra.

„… ještě jste o něm nepřemýšlela. Nemusíme se do něj tedy vrhat po hlavě, abych tak řekla. Dopřejme si čas.” Odmlčela se, aby Alexandra mohla popadnout dech. Ta vypadala zaskočeně. „Chápu, že si to potřebujete dobře rozmyslet. Jižní Amerika není za humny. Expedice vyráží za šest týdnů z Paříže. Do Paříže jste chtěla stejně jet, tak mne napadlo, že vás tam doprovodím. Aspoň bychom měli příležitost blíže se poznat. Krom toho, já jsem vdova a jako taková se skvěle hodím…” „Do Paříže nejedu,” vyhrkla Alexandra.

„Proč byste nejela?” vyjekla Judith překvapením. „Londýn je nudný, sama jste to říkala.” „Poslední dobou ani tolik ne.” Judith zpozorněla. „O čem to tu mluvíte?”

„Vlastně,” ušklíbla se Alexandra, „rozhodla jsem se provdat za Nigela Howarda.”

Judith nemohla uvěřit vlastriím uším. „Za toho chudého básníka?” „Ano, vlastně ne,” zakroutila hlavou. „Ne tak úplně. Nigel ke mně nebyl zcela upřímný.” „Opravdu?”

„Je básník, ale vůbec není chudý. Údajně má zdědit titul a ne-malé jmění. O peníze se nikdy nestaral, jelikož se domníval, že by mu překážely v inspiraci. Možná je šílenější než já, ale co na tom.” Alexandra se upřímně usmála. Takový výraz Judith na její tváři ještě neviděla. „Je velmi milý.” „Vy se tedy chcete vdát?” opakovala nevěřícně. Alexandra svraštila obočí. „Jste v šoku, že ano? Pravděpodobně si myslíte, že jsem blázen a že mu zničím život.” „Ne, to ne,” zavrtěla hlavou Judith. „Myslím, že je to skvělé.”

„Vážně?” otázala se Alexandra nedůvěřivě. „Proč si to myslíte?”

„Protože vypadáte…” Judith si nemyslela, že by někdy něco takového švagrové řekla. „Spokojeně a šťastně.” „Šťastně?” Alexandra se na chvíli zamyslela. „Ano, myslím, že ano. Nevím, jestli jsem někdy šťastná byla. Je to hezký pocit. Tak proto,” nadechla se, „tak proto nemohu jet do Paříže ani nikam jinam.”

„To samozřejmě chápu,” zašeptala Judith. „Promluvím s notá-řem, aby na pana Howarda nechal přepsat tento dům.”

„To ne,” ohradila se Alexandra. „Nepotřebujeme ho a já v něm žít nechci.” Rozhlédla se kolem sebe a zachvěla se. „Je to tu ponu-ré a neutěšené. Vždy jsem ho chtěla získat jen proto, že patřil vám a já ho nemohla mít. Těším se, až to tu navždy opustím.”

„V tom případě to tu prodám a peníze vám dám jako svatební dar nebo věno společně s těmi, které zanechal Lucian. Vyberte si.” Judith zvedla obočí. „Pokud tedy nechcete něco jiného?” „Ne, vezmu si peníze,” usmála se Alexandra.

„Dobře.” Judith její úsměv opětovala. „To bychom tedy měly.” Kdyby Judith den předtím někdo řekl, že ji bude mrzet, že Alexandra nemůže jet s ní, nebo že jí bude líto, že se nemohou spřátelit, asi by se mu vysmála. Teď jí to ovšem líto bylo. „Budu muset jet sama.” Alexandra se na ni zadívala. „A co váš lord Warton?” „Není můj,” vydechla zhluboka. „Nikdy nebude.” „Proč ne?” „Protože je to nemožné.”

Alexandra se hlasitě zasmála. „Jestliže je možné, že jsem i já našla štěstí a manžela, pak je možné všechno. Proč by lord Warton nemohl být váš lord Warton?”

„Protože mám strach,” vyhrkla bez váhání a zarazila se, že něco takového řekla.

„Ano, asi ano,” odpověděla Alexandra spíš pro sebe než pro Judith. „Vím, že jsem vám křivdila.” Judith se pousmála. „Nemohu vám to vyčítat.”

Alexandra se otráveně ušklíbla. „Bože, jak já nenávidím, když se chováte takhle velkoryse.”

„Nechovám se velkoryse. Na vašem místě bych se nechovala jinak.”

„To pochybuji. Vždycky jste byla milá ke všem lidem okolo sebe, přestože si to mnohdy nezasloužili. Možná proto, že jste věděla, co chcete. Od rodičů, od Luciana.”

„A přece to nestačilo,” zavrtěla hlavou Judith. „Aspoň ne ve vztahu k mému muži. Zklamala jsem ho, když mě nejvíc potřeboval.”

Alexandra si ji vážně prohlížela. „Snad máte pravdu, měly bychom se konečně usmířit…, odložit stranou všechny neshody. Byly chvíle, kdy mě nenávist k vám unavovala. Máme mnoho společného. I já jsem si přísahala, že se nikdy nevdám. Ta má cho-roba, vždyť víte.”

Judith se usmála. „Hloupost, nejste nemocná. Nikdy jste ne-byla.” „Ne.” Alexandra na ni váhavě pohlédla. „Ani Lucian nebyl šílený,” dodala rychle Judith. Alexandra se zhluboka nadechla. „Zatím ne.”

Judith zbystřila, ale nezmohla se na slovo. Nebyla si jistá, jestli chce poslouchat dál. Musela jí na to ale něco říct. „Co tím myslíte?”

Alexandra se postavila, založila si ruce na prsou a přistoupila k oknu směřujícímu na terasu. „Vyprávěl vám někdy o

našich rodičích?”

Judith zavrtěla hlavou. „Nevzpomínám si.” Popravdě řečeno, dnes se od lady Radburyové dozvěděla víc než kdykoliv předtím od Luciana. „Něco jsem vytušila podle závěti, kterou nechal váš otec sepsat. Lucian však o rodičích nikdy nemluvil.”

„Naše matka zemřela, když jsme byli ještě děti. Moc si na ni nepamatuji.” Alexandra se nepřítomně dívala z okna. „Jaký byl váš otec?” „Můj otec?” otázala se Judith nechápavě. Chvíli přemýšlela. „Byl to dobrý člověk, aspoň myslím. Odměřený v chování i citech, ale věděla jsem, že mě má rád. Vždy na něj budu vzpomínat.” V duchu si ho představila, vysokého světlovlasého muže s přís-nou tváří, ale veselýma očima. „Byla jsem jedináček. Musel být zklamaný, že nemá syna, ale nikdy mi to nedal najevo, a už vůbec mi to nezazlíval.”

„Už kvůli tomu bych vás mohla nenávidět,” zamumlala Alexandra. Stále nehybně stála u okna. Potom se zhluboka nadechla. „Nechci vás nudit historkami o svém otci. Postačí říci, že Lucianovi ani mně se po něm nestýskalo. Nebyl… nebyl moc přívětivý. Nás a naši matku považoval za svůj majetek, ne za rodinu.” „Chápu.”

Alexandra se ironicky usmála. „Ne, nechápete, jak byste mo-hla. Můj bratr se děsil toho, že by jednou byl jako náš otec.” Judith zalapala po dechu. „Nerozumím vám.”

„Náš otec se vyžíval v krutosti. Byl to hrubián a kruťas od pří-

rody…” Zavrtěla hlavou. „Je zvláštní, že když vás vychová takový člověk, jste pak přesvědčená, že všichni jsou jako on. Vy jste ale Luciana i mě přesvědčila, že tomu tak není.”

Judith Alexandřino vyprávění nepřekvapilo. Od lady Radburyové se dozvěděla dost na to, aby si o Lucianově otci udělala vlastní obrázek. Samotná ponurost domu naznačovala, že jeho obyvatelé zažili jen pramálo štěstí. „Považoval vás za svou zachránkyni.” Judith zalapala po dechu. Alexandra se na ni podívala. „Netvařte se tak zaskočeně. Spletl se. Byla jste příliš mladá a naivní, než abyste mohla někoho zachraňovat. Věděla jsem to hned od počátku a myslím, že on také. Přesto doufal.” Otočila se zpátky k oknu. „Je mi to líto, Judith,” pokrčila rameny. „Celá ta léta jsem vás nechala věřit, že Lucianova smrt byla vaše vina, že jste ho dohnala k sebevraždě. Všechno kvůli tomu, co se stalo oné noci.” Judith nasucho polkla. „Možná kdybych nebyla tak…” „Vy za to nemůžete,” přerušila ji Alexandra posmutněle. „Věří-te na osud? Předurčení?” Judith už už chtěla přikývnout, ale nakonec zavrtěla hlavou. „Možná.” „Já ano. Lucian se celý život obával, že bude jako náš otec. Přísahal, že něco takového nedopustí. Tu noc, kdy zemřel…”

Judith vstala a přešla k Alexandře. Uvědomila si, že pozoruje terasu, kde našli Lucianovo tělo. „Poté co vás zranil a vy jste se zamkla ve svém pokoji…”

„Nemohla jsem…”

„Ne,” přerušila ji Alexandra. „Jen blázen by mu otevřel. Nemohla jste tušit, co by vám udělal.” Judith se sevřelo hrdlo. „Byla to moje vina.”

„Jestli to byla něčí vina, tak moje. A jeho. Oba jsme viděli, že se s ním něco děje, že je čím dál agresivnější, přesto jsme tomu nezabránili. Stejně bychom nic nezmohli. Tu noc si to hrozně vyčítal, ale mnohem víc se děsil sám sebe. Byl přesvědčen, že se mění v našeho otce, a to nechtěl dopustit. Ze střechy skočil kvůli tomu, co on provedl vám, ne proto, co jste vy udělala jemu.”

Judith hlasitě polkla. „Alexandro, jak si tím můžete být jistá?”

„Judith, já to vím,” vydechla zhluboka. „Vím to, protože jsem u toho byla.”

Judith stála jako opařená, byla v šoku a nezmohla se na slovo.

„Věděla jsem, všichni z domu věděli, že se tu noc děje něco strašného. Viděla jsem Luciana, jak buší na vaše dveře, a když vylezl na střechu, šla jsem za ním.” Alexandra se při té vzpomínce zachvěla. „Chtěla jsem si s ním promluvit, ale neposlouchal mě. Nevěděla jsem, co mám dělat.” Na okamžik se zarazila, aby si urovnala myšlenky. „Řekl mi,, abych vám vyřídila, že je mu to moc líto.” „Alexandro.” Judith ze sebe nemohla vydat další slovo.

„Pokoušela jsem se ho zastavit. Stále mám před očima, jak se po něm natahuji.” V Alexandřině obličeji se zračil utrápený výraz. „A najednou zmizel ve tmě. Neměla jsem odvahu podívat se dolů.” Zavrtěla hlavou. „Nechtěla jsem vidět jeho tělo, jak

nehybně leží dole jako odhozená hračka.” Zoufale si vzdychla. „Věděla jsem, že to nemohl přežít, ale stále jsem doufala. Rozeběhla jsem se dolů na terasu, ale už bylo… už bylo…”

„Jeho tělo přece našli až ráno,” zašeptala Judith. Jasně si na to ponurné ráno vzpomínala. Na výkřiky služebných, na bolest z jeho smrti a na hrůzu z toho, že je to její vina.

„Nechtěla jsem, aby kdokoli znal pravdu. Doufala jsem, že to bude vypadat jako nehoda, když ho najde někdo jiný. Byla jsem u jeho těla až do rána, potom jsem se schovala a čekala, dokud ho někdo nenajde,” řekla tiše. „Dlouho jsem si vyčítala, že moje srdce ještě bije a jeho ne. Koneckonců, byli jsme spojeni ještě před narozením.

Měla jsem vám tenkrát říct pravdu, ale” - zatřásla se - „chtěla jsem, abyste trpěla stejně jako já. Čas ale plynul dál, byla jsem na vás závislá a vy jste vypadala tak bezstarostně…” „Opravdu?” „Cožpak to nebyla pravda?”

„V mnoha ohledech ano, ale jen díky tomu, že jsem se mohla starat jen o sebe. Ne,” opravila se, „bylo to proto, že jsem se nechtěla o nikoho starat nebo někomu dovolit, aby pečoval o mě.”

„Protože jste si dávala Lucianovu smrt za vinu? Protože jste byla přesvědčená, že jste ho zklamala? A pokud jste zklamala jeho, mohlo by se to stát znovu se stejně tragickými následky?” „Ano, dalo by se to tak říct,” zašeptala Judith. „V tom se ale mýlíte.” Judith na ni nechápavě pohlédla.

Alexandra se váhavě usmála. „Cožpak je tak těžké uvěřit, že jste se mohla plést?” „Ano,” přitakala Judith.

„Bojoval s tím celý život. Vy jste se do jeho osudu jen… nešťastně připletla.” Jejich pohledy se setkaly. „Kdybyste to nebyla vy, mohl to být někdo jiný nebo něco jiného. Věřil, že se mění v naše-ho otce, a sebevražda se mu zdála jako nejlepší řešení. Nemohla jste ho zachránit.” „Kdybych to bývala věděla, tak snad…”

„Jenže vy jste to nevěděla. Neznala jste jeho obavy, ale i kdy-by tomu tak bylo, nic by to nezměnilo.” Alexandra sklopila zrak a otočila se zpátky k oknu. „Znala jsem ho lépe než kdokoliv jiný. Věděla jsem o jeho nočních můrách, přesto jsem mu nepomohla.”

Podívaly se na sebe a v jejich výrazech se odrážely vzpomínky na tragédii, která se stala před téměř deseti lety a která je nyní spojovala. Judith se snažila uvažovat klidně, nepropadnout emocím, ale její snaha se zdála marná.

Ani Alexandřino odhalené tajemství nemohlo tak rychle vymazat deset let výčitek a zármutku. Přesto ale cítila obrovskou úlevu a chtělo se jí plakat. Ten kámen, jenž ji tížil na srdci, se pomalu rozplýval. Konečně se mohla bez výčitek svobodně nadechnout. „Proč mi to všechno říkáte právě teď?” „Nevím,” odvětila Alexandra a na chvíli se odmlčela. „Možná

už k vám necítím takovou zášť. Má nenávist se postupně vytra-tila.” Judith se usmála. „Za to může ten chudý básník.”

Alexandra zavrtěla hlavou, jako by nemohla uvěřit svým vlastním slovům. „Alespoň vidíte, má drahá sestřičko, že není důvod, aby lord Warton nemohl být váš.” Judith zaplavil pocit štěstí, ne však nadlouho. „Obávám se, že na to už je pozdě.” „Proč? Protože jste se rozhodla odjet pryč?”

„Protože jsme se rozešli.” Jakmile to vyslovila, sevřelo se jí hrdlo.

„Vy jste skončila s ním?” zeptala se nevěřícně. „Nebo to bylo naopak?” „Já s ním.”

„Pak mu tedy povězte, že jste změnila názor. Řekněte mu,” zasmála se, „že jste se mýlila.” „Nemyslím, že by to pomohlo,” zakroutila hlavou. „Způsobila jsem mu nesmírné trápení, nedokážu si představit, že by mi mohl odpustit.”

Alexandra se na ni přísně zadívala. „To byste mě ale velmi zklamala. Vždycky jsem si myslela, že jste žena činu, plná odvahy. Podívejte se na svůj život. Nikdy byste nedopustila, aby vám Lu-cian znovu ublížil. Po jeho smrti se z vás nestala zatrpklá vdova, ale postavila jste se osudu a znovu jste začala žít.” „Byl to ale nesmírně osamělý život,” řekla Judith trpce.

„Ano, to jistě byl,” vzdychla Alexandra. „Za to mohu i já,” dodala a sklopila zrak. „Judith, milujete ho?” Judith chvíli váhala a potom pokrčila rameny. „Ano.” „Miluje on vás?” „Myslím, že ano.”

„Pak s tím tedy něco dělejte. Říkáte, žě už vás nebaví být sama. Nic mi do toho není, ale jestli nechcete prožít zbytek života sama, musíte lorda Wartona získat zpět.”

Judith se zamyslila. Gideona opustila pouze ze strachu, ten ovšem po Alexandřině přiznání již neměl žádné opodstatnění. Dokonce i Susanna a lady Radburyová nakonec s jejich vztahem souhlasily. Jestliže ji Gideon odmítne, nemůže na tom být hůř než nyní, ale jestli ne… „Nuže?”

„Mýlíte se, není to pouze lord Warton, je to můj lord Warton a je nejvyšší čas, aby se o tom dozvěděl.”

16

„Čas od času se stává, že čím více člověk pije, tím je střízlivější.” Gideon se podíval na poloprázdnou sklenku ve své ruce. „Samozřejmě to platí pouze v případech, kdy člověk chce, aby to bylo úplně naopak.”

„Mám dojem, že začíná být opilý,” utrousil tlumeně Cavendish.

„Ne,” odpověděl Norcroft a podíval se na Gideona. „Je překvapivě střízlivý. Tím hůře pro něj.” „To je tím jídlem,” zakroutil hlavou Sinclair. „Neměli jsme ho nechat najíst.” „Ani jsem neměl hlad,” zamumlal Gideon. „Já ano,” zamručel Cavendish.

„Možná,” začal Norcroft, „jelikož jsi přes veškerou snahu stále při smyslech…” „Přes veškerou naši snahu,” přerušil ho Sinclair.

Cavendish se pousmál. „Přátelé jsou tu od toho, aby si pomáhali.”

„… mohl bys nám prozradit, proč se vlastně za každou cenu chceš uvrhnout do úplného zapomnění.” Norcroft na něj zvědavě pohlédl. „Nebo snad chceš takhle pokračovat, dokud nám nezbude než tě nechat odvést domů?”

„Nevím, co chci,” pokrčil Gideon rameny. Když před několika hodinami přišel do klubu, chtěl jedině zapomenout na Judithinu tvář, která se mu zjevovala, kdykoliv zavřel oči. Chtěl zapomenout na její hlas, na její doteky. Nebýt jeho přátel, kteří se tu postupně shromáždili, možná by se mu to bývalo povedlo. Neměl náladu dělit se s nimi o své trápení. Sám nechápal, proč ho Judith opustila. Přesto oceňoval, jakou o něj přátelé mají starost. Rozhlédnul se kolem sebe. „Ačkoli pro něco jsem se přece jen rozhodl.” „Výborně,” zaradoval se Norcroft.

„Vezmu si seznam mladých dam své drahé tetičky a vyberu si z něj vhodnou nevěstu.” Vítězně pozdvihl sklenku. „Přesně to udělám.”

Cavendish se zarazil. „To mi nepřipadá jako nejšťastnější nápad.”

„Jeho tetičku neznám, ale ani mně to nepřipadá jako to nejlepší řešení,” zašeptal Sinclair. Norcroft překvapeně zamrkal. „A co lady Chesterová?”

„Lady Chesterová už mě nezajímá,” řekl Gideon pyšně a cítil úlevu, že alkohol konečně začíná působit. Kdyby mu v tuto chvíli někdo usekl nohu či vyrval srdce z těla, stěží by cítil větší bolest, než jaká ho pohlcovala při jakékoli zmínce o Judith. Ostatní se po sobě nechápavě podívali. „Tím se vše vysvětluje,” podotkl Sinclair. „Proč už tě lady Chesterová nezajímá?” zeptal se Norcroft. „Nechce mě,” odpověděl stručně. Cavendish se zamračil. „Ani trochu?”

„Vůbec.” Gideon zahlédl číšníka a poručil si další sklenku. „Myslel jsem, že ano, že mě miluje.” „A?” otázal se Norcroft. „Tvrdí, že mě nemiluje.” Sinclair překvapeně povytáhl obočí. „Tohle ti řekla?” „Ano.” „A ty jí věříš?” zeptal se Cavendish.

„Ne, ale…” Gideon zakroutil hlavou. „Slíbili jsme si, že se nebudeme vázat, a když se bude jeden z nás chtít rozejít, tak mu ten druhý nebude bránit.”

„Nikdy není dobré, když vztah ukončí žena,” řekl rozvážně Cavendish. „Narušuje to společenský řád.” Gideon pokrčil rameny. „Chce, abychom zůstali přáteli.” „A tys na to přistoupil?” otázal se Sinclair. „Ne docela,” odvětil Gideon, „nechci být jejím přítelem.” „Takže ji necháš jen tak odejít?” zeptal se Norcroft.

„Nebudu usilovat o ženu, která mne odmítá.” Gideon pozvedl sklenku a jedním douškem ji vyprázdnil. „Už mám jednu takovou zkušenost a bohatě mi to stačilo.” Všichni souhlasně zamručeli. „Ledaže,“ zamyšleně řekl Norcroft, „bys o ni pořád stál.”

„Ano, to by úplně měnilo situaci,” přitakal Sinclair. „Byla by pošetilost nechat ženu svého srdce jen tak odejít.”

Cavendish se zamyslel. „O čem přesně mluvíme? Co znamená, že o ni stojíš?”

„Domníval jsem se, že mě chce stejně jako já ji. Ale nyní…” Zakroutil hlavou. „Nejsem si tím jistý. Nerad bych ze sebe dělal blázna.”

„Jde o touhu v tělesném slova smyslu?” zeptal se Cavendish nadějně.

„Myslím, že hovoříme o lásce,” odtušil Sinclair vážně. Cavendish se zarazil. „Toho jsem se obával.”

„Už nechci udělat další chybu. Co když se v jejích citech mýlím? Co když mě nemiluje? Nebudu se honit za ženou, která mne odmítne.”

„To už jsi říkal.” Sinclair si ho pozorně prohlížel. „Jde tedy spíše o tvou hrdost než o její srdce.” „Vůbec ne,” ohradil se Gideon uraženě. „Miluji ji.”

„Pak tedy udělat ze sebe blázna stojí za to riziko, alespoň podle mne,” konstatoval Sinclair. „Samozřejmě za předpokladu, že ji opravdu miluješ.” „Měl bys o ni bojovat,” prohlásil Cavendish neuváženě.

„Bojovat?” Gideon nasadil pochybovačný výraz. „A s kým bych o ni měl bojovat?”

„S ní samotnou o její srdce,” zasmál se Cavendish nad svou poznámkou. „Tvrdí, že tě nemiluje, což jí nevěříš. Musíš ji tedy přesvědčit, aby si přiznala pravdu.” Gideon povytáhl obočí. „Už jsi skončil?”

„Gideone,” naklonil se k němu Norcroft. „Jestli ji opravdu miluješ…” Zarazil se. „Miluješ ji?” „Ano,” povzdychl si Gideon. „Řekl jsi jí to?” zeptal se Sinclair. Gideon dlouze vydechl. „Ne tak docela.” Cavendish zasupěl.

„Nuže, než ji necháš utéct, měl bys jí říci, co k ní opravdu cítíš. Jde o to, na čem ti víc záleží, zda na hrdosti, či na tvém srdci.”

„Ta má domýšlivost mě jednou zničí,“ pronesl Gideon jakoby pro sebe. K čertu, pomyslel si, vždyť mají pravdu. Dokonce i Cavendish. Nezáleželo na tom, jestli bude vypadat jako hlupák.

Jestli ho opravdu miluje a on nic neudělá, pak bude opravdový blázen. „Máte pravdu,” uznal. „Všichni.” Cavendish se hlasitě zasmál. „Já to věděl.”

Za Gideonem se ozvalo zdvořilé zakašlání. Otočil se a uviděl číšníka s ustaraným výrazem ve tváři. „Ano?”

„Mylorde, naskytl se menší problém.” Jindy klidný číšníkův výraz nyní prozrazoval nemalé rozpaky. „Ano?”

„Je tu,” číšník našpulil rty, „žena. Čeká ve vstupní hale a dožaduje se vstupu. Chce mluvit s vámi, je to prý neodkladné.” Judith? Srdce se mu rozbušilo. „Jistě.”

„Tady ho máme,” zvolala tetička Louisa. Ostatní muži okamžitě vyskočili na nohy, ať už z úcty či prosté zvědavosti. „Panebože,” vyhrkl Cavendish. Sinclair jen stěží zadržoval smích.

Norcroft se podíval na Gideona, jako by mu chtěl dodat odvahu.

Gideon věděl, že musí něco udělat, ale jakýsi zvrhlý smysl pro humor ho zadržel na místě. Jeho tetička se hnala přes nedotknutelné mužské území přímo k němu.

„Mylorde,” ozval se číšník poděšeně. „Musíte okamžitě zakročit. V této místnosti žena v životě nebyla.”

„Budu se snažit, ale nezaručuji úspěch,”, odpověděl Gideon klidně. Dobře věděl, že se v tomto klubu už pravděpodobně nebude moci ukázat. „Ta dáma je přírodní živel a máloco ji dokázalo v životě odradit od jejích plánů. Což, zdá se, bude i tento případ.”

Teta Louisa se nebezpečně a odhodlaně blížila a způsobila tím v klubu nenadálý rozruch. „Gideone, musím s vámi hovořit,

hned teď.” „Myslí to vážně,” zašeptal Cavendish.

Teta Louisa ho zpražila zlostným pohledem. Cavendish se chabě pousmál a ustoupil stranou.

„Je vám známo, že ženy do tohoto klubu nemají přístup?” otázal se Gideon stroze.

Mávla rukou. „Ovšem, ale když už tu jsem, nevím, proč bych tu nemohla zůstat.” Podívala se kolem sebe. „Vůbec to tu není tak honosné, jak jsem čekala.”

Číšník zalapal po dechu. „Madam, musím trvat…” Tetička Louisa mu nevěnovala pozornost. „Gideone, musíte něco udělat, jde o lady Chesterovou.” Srdce se mu zastavilo. „Copak se děje s lady Chesterovou?”

„Odjíždí z Londýna,” vyhrkla. „Jede do džungle sbírat rostliny.”

Gideonovi přeběhl mráz po zádech. „S lordem Thornecroftem, že ano?” Tetička Louisa vytřeštila oči. „Frederick jede také?” „Nevím,” zamumlal. „Je to pro mne novina.”

„Nemám zprávy, jestli jede s ním, ale to je teď vedlejší.” Podívala se mu do očí. „Lady Chesterová vás hodlá opustit, a jestli něco nepodniknete, už ji nikdy neuvidíte.”

Gideon ji nevěřícně sledoval. „Tvrdila jste, že se ke mně nehodí.”

„Nehodí,” pokrčila rameny. „V životě se stávají mnohem horší věci než oženit se s nevhodnou ženou, obzvlášť dokáže-li vás

tato žena učinit šťastným.” Gideon svraštil obočí. „Vám jde o mé štěstí?”

Tetička Louisa si odevzdaně povzdychla. „Překvapivě ano, Gideone.” Položila mu ruku na rameno. „Jestli je to ta pravá, potom byste byl hlupák, kdybyste ji nechal odejít.” „Navždy byste si to vyčítal,” dodal Norcroft. „To ano.” Gideon se sklonil ke své tetičce. Měl by jí asi říci, že už se rozhodl nenechat Judith utéct, tak nenadálá změna v jejím chování mu však připadala natolik ohromující, že ji musel ještě alespoň trošičku poškádlit.

„A co mé povinnosti? Cožpak nemusím zajistit rodu dědice?”

„Jste mladý muž, Gideone, máte celý život před sebou. Jakkoli považuji vaši povinnost za posvátnou, nesnesla bych, kdybyste byl celý život nešťastný. Co se dětí týče,” dodala přezíravě, „neměla bych obavy. Jeden nikdy neví. Staly se už i podivnější věci,“ prohlásila významně. „A vaši příbuzní budou nadšení.” „Jste si jistá?” „Já mám vždycky pravdu,” načepýřila se. „Odjíždí, protože se domnívá, že to pro vás bude lepší. Miluje vás, chlapče. Vím to, protože mi to sama přiznala.” Vážně na něj pohlédla. „Běžte za ní Gideone, řekněte jí, co k ní cítíte. Zastavte ji. Ožeňte se s ní.”

„Dobře, dobře, přesvědčila jste mě,” zasmál se. „Kdy odjíždí?” „Dnes,” odpověděla bez váhání. „Každou chvíli.”

„Pak bych měl jít.” Podíval se směrem ke dveřím. „Nechtěl bych se za ní vláčet až do Jižní Ameriky.”

„Do Paříže,” vyhrkla teta Louisa. „Nejdřív jede do Paříže.”

„Dobrá, tak tedy do Paříže.” Otočil se a podíval se na své přátele. „Byli byste tak laskaví a vyprovodili mou tetičku ven? Než budeme všichni z klubu vyloučeni?” „Bude nám potěšením,” odpověděl Norcroft.

„Ačkoliv když už jsem tu, dala bych si malou skleničku whisky,” slyšel za sebou tetiččin pištivý hlas.

Při odchodu se Gideon zeširoka usmíval a nevnímal pohoršené pohledy členů klubu. Byl své tetičce do hloubi duše vděčný. Teď věděl, že Judith nenechá utéct a že ho ona miluje stejně, jako on miluje ji. Splín ho pomalu opouštěl. Byl odhodlaný nenechat ji odjet, teď ani nikdy jindy. Měl se k tomu odhodlat již dávno. Nepovažoval se za muže, jenž by se nechal odradit kvůli pochybám. To byla jedna z nesporných výhod domýšlivosti. Za své odhodlání vděčil jí a také lásce.

Vyšel z klubu a zastavil se na schodech vedoucích na cestu. Jestli ji nezastihne doma, půjde do přístavu, a jestli bude muset, pojede za ní do Francie. Nemohl ji nechat odejít.

O několik hodin později se Gideon přiřítil do svého domu a zamířil rovnou do knihovny. „Mylorde,” volal na něj Wells, „máte…”

„Teď ne, Wellsi.” Zabouchnul za sebou dveře, netrpělivě přešel místnost a nalil si brandy. Zatraceně, klel v duchu. Kde jen může být? Od první zastávky v jejím domě se mu v žaludku usadil nepříjemný svíravý pocit. Její sluha přísahal, že do Paříže ještě neodjela, ale nedokázal mu říci, kde by ji měl hledat. Jeho vyhýbavým odpovědím ale nemohl věřit, mohla mu to nařídit

nebo ji schválně zapíral, aby před ním měla na cestě náskok. Gideon si u zástupce lodní společnosti zjistil, že dnes do Francie žádná loď nepluje. Potom se zastavil u lady Dinsmoreové a lorda Thornecrofta, kteří také nic nevěděli, ačkoli lord Thornecroft byl jeho bezmocí značně potěšen. To mu ale nemohlo zkazit náladu. Gideon do sebe obrátil sklenku brandy. Jestli ji nenajde dnes, tak určitě zítra nebo někdy jindy. I kdyby ji měl jet hledat do Paříže, do džungle nebo do samotného pekla. „Přišla jsem nevhod?” ozval se za ním Judithin hlas.

Srdce se mu zběsile rozbušilo, otočil se a nevěřícně na ni zíral. „Co tu děláš?” hlesl. „Já…” Svraštila čelo. „Já ani nevím.”

Byla tu, na ničem jiném teď nezáleželo. Přesto… „Přišla ses rozloučit?” Chvíli mlčela a pak špitla: „Ne.”

Tázavě na ni pohlédl. „Máš tedy v úmyslu odjet na tu svou přírodovědnou výpravu bez rozloučení?”

„Ne,” zakroutila hlavou. „Ano, vlastně, nejsem si jistá, co budu dělat nebo jestli někam pojedu.” Zhluboka se nadechla. „Myslím, že předtím než odjedu, bych ti měla něco říci.” „Skutečně?” Opřel se o hranu stolu a pozorně si ji prohlížel. „Chceš mít čisté svědomí?”

„Dalo by se to tak říci,” odpověděla váhavě. „Jak víš, dlouho jsem se vyhýbala trvalému vztahu… a také sňatku. Můj manžel…”

„Ubližoval ti, to už vím.” Gideon nechápavě kroutil hlavou. „Jak si můžeš myslet, že bych mohl být stejný?”

Překvapeně vykulila oči. „Nikdy jsem si to nemyslela,” vydechla. „Bála jsem se, že bych ti ublížila.” „Pokračuj.” „Smrt mého muže nebyla nešťastná nehoda.” Jejich pohledy se střetly. „Spáchal sebevraždu.” „Judith.” Tohle vůbec nečekal. Narovnal se a přistoupil k ní.

„Prosím, nedělej to.” Natáhla před sebe ruku, aby ho zastavila. „Musím ti něco říci. Měl bys to vědět.” „Poslouchám.”

„Tu noc, kdy zemřel, měl záchvat žárlivosti, ačkoliv k ní neměl žádný důvod. Uhodil mě, donutil kleknout a zlomil mi prst. On…” Hlas se jí zlomil. „Nikdy jsem o tom s nikým nemluvila. Nepředpokládala jsem, že bych to kdy někomu řekla. Ale také jsem nečekala…”

Chtěl ji obejmout a pevně ji k sobě přitisknout, utěšit ji a ujistit, že už jí nikdy nikdo neublíží. Místo toho stál jako přikovaný. „Co jsi nečekala?”

„Nečekala jsem, že najdu někoho, komu se budu moci svěřit.” Pevně sepjala ruce a nepřítomně se zahleděla před sebe. „Tehdy večer jsem se zamkla ve svém pokoji. Bušil a kopal do dveří. Bála jsem se, ale co víc, měla jsem vztek. Řekla jsem mu, že ho opustím, byla jsem k tomu odhodlaná. Prosil mě, ať otevřu, ale neudělala jsem to. Chtěl, abych mu odpustila.”

„Jak bys mohla?” zašeptal. Zuřil kvůli tomu, co jí bývalý manžel udělal.

„Nedlouho potom…” Zarazila se, jako by slova, jež chtěla říct, byla příliš bolestivá. „Nedlouho potom skočil ze střechy.”

V místnosti nastalo hrobové ticho. „Dávala jsem si to za vinu,” zašeptala klidným hlasem a podívala se mu do očí. „Až do dnešního dne.” Srdce mu bušilo. „Judith.”

„Dnes jsem se dozvěděla, že můj bývalý manžel spáchal sebevraždu, protože se děsil toho, že by byl stejně krutý a hrubiánský jako jeho otec. Netušila jsem to. Nevěděla jsem nic o jeho otci ani o přízracích, jež ho pronásledovaly. Jeho sestra tvrdí, že mu nebylo pomoci.”

Gideon svraštil obočí. „Ona o tom věděla celá ta léta a nic ti neřekla?”

„Alexandra za to nemůže, sama se bojí toho, co by se z ní mohlo stát.” „Přesto…”

„Deset let jsem žila v domnění, že to byla moje chyba,” řekla rozechvěle. „že jsem byla špatná a zlá manželka. že jsem nebyla… dostatečně dobrá a on si kvůli mně vzal život.” Na okamžik zmlkla. „Celou tu dobu jsem se bála k něčemu či k někomu znovu připoutat. žila jsem lehkomyslně ze dne na den.” Jejich pohledy se opět setkaly. „Až doposud.” Ve spáncích mu divoce bušilo. „Judith.”

„Myslela jsem, že zůstanu do konce života sama, bez rodiny, bez lásky. Brala jsem to jako pokání, ale teď…”

„Teď?” vydechl.

„Teď cítím, že už nemohu žít ani jeden den, ani jednu hodinu,” hlas se jí třásl, „bez tebe.”

Mlčky ji pozoroval. Srdce se mu málem zastavilo, mozek mu vypovídal službu a bral mu řeč.

„Nuže?” ozvala se nejistě. „Řekni něco, cokoliv. Řekni, že tvá tetička měla pravdu a ty mne miluješ, nebo že pro tebe nejsem ta pravá. Řekni, že jsem hrozná a v životě bys se mnou nemohl být, pošli mne od sebe pryč. Gideone, nabídla jsem ti své srdce, a pokud ho nechceš, musím…”

„Judith,” řekl konečně. „Pamatuješ si na ples u lady Dinsmoreové, když ses podívala na její babičku a řekla jsi, jak musí být krásné dožít se takového věku” - pomalu k ní přistoupil - „mezi svými blízkými?” Hrdlo se jí stáhlo. „Ano.”

„Mezi lidmi, kteří pro tebe budou truchlit, až z tohoto světa odejdeš?” Přikývla.

„Já na tebe vždy budu myslet, Judith…” Dlouze se jí zadíval do očí. „Až do smrti.” Objal ji a jí po tváři skanuly slzy.

„Budu tě milovat do konce života, a jestli budeme mít děti, tak i ony tě budou milovat, stejně jako děti našich dětí.” „Gideone,” zavzlykala. „Miluji tě.“

„A já miluji tebe, a ať už chceš jet sbírat rostliny do džungle nebo lenošit na jihu Španělska, budu ti vždy nablízku.” Zadíval se do jejích modrých očí a spatřil v nich lásku, štěstí a všechno, po čem kdy v životě nevědomky toužil. „Slibuji ti, že každý náš společný den bude báječným dobrodružstvím.”

Něžně ji políbil a přivinul k sobě. Poprvé si naplno uvědomil,

že ona ztělesňuje štěstí, na které čekal celý život. Ona byla tou chybějící částí jeho duše. Byť si to dříve nechtěl přiznat, tušil to od onoho prvního okamžiku, kdy jí pohlédl do očí. Od okamžiku, kdy je zasáhl blesk a navždy je spojil. Le coup de foudre. Jemně se od ní odtáhl a usmál se na ni.

„A někdy, má drahá Judith, a to je náš případ, onen blesk nikdy nezmizí.”

Epilog

„Kdeže to jsou?” optal se Sinclair mimochodem a zatočil se skleničkou brandy.

„Mám dojem, že někde na jihu,” zamručel Cavendish. „V Jižní Americe?”

„Ne, na jihu Španělska.” Oliver pokynul na číšníka a byl vděčný, že je toho ještě schopen.

Po incidentu s tetičkou Louisou se v klubu rozvinula diskuze, jestli si Warton, Oliver a Cavendish budou moci ponechat členství. Sinclair, coby Američan, technicky vzato nebyl členem, ale díky finanční podpoře ostatních užíval všechna privilegia členství. Warton se několikrát omluvil a zapřísahal se, že jeho tetička již nikdy do klubu nevkročí. Všichni o tom ale pochybovali, jelikož všichni znali její umíněnou povahu, a kdyby si něco takového usmyslila, nikdo by jí v tom patrně nemohl zabránit. Vše tedy zůstalo při starém. Tedy kromě toho, že už tu zbyli pouze tři. Sinclair se zamračil. „Myslel jsem, že jeli do Jižní Ameriky.”

„Lady Chesterová, vlastně lady Wartonová, měla v plánu jet do Paříže a odtud do Jižní Ameriky sbírat rostliny,” vysvětloval Oliver. „Jenže její manžel ji přesvědčil k něčemu jinému, aspoň zatím.”

„Vsadím se, že do roka budou někde v džungli,” zazubil se Sinclair.

„Nikdy by mne nenapadlo, že Warton bude první v chomoutu,” prohlásil Oliver zamyšleně. „Jestliže se to stalo jemu, pak ani my nejspíš nemáme naději.” „O kom sis myslel, že bude první?” zeptal se Sinclair. „Inu,” rozzářil se Cavendish a po očku mrkl na Sinclaira. „Ty.”

„Já?” uchichtl se Sinclair. „Do manželství se rozhodně nehrnu.”

„To ne, ale tvůj otec už tě přece jednou oženit chtěl. Takový odhodlaný otec je někdy horší než stejně posedlá matka.” Cavendish protáhl obličej. „Něco o tom vím.” Oliver se hlasitě zasmál. „V tom případě jsi další na řadě.”

„Naštěstí,” usmál se Cavendish, „jsem mnohem chytřejší, než vypadám.” „Dovedně to tajíš,” podotkl Sinclair.

„Od muže, který je na první pohled nezodpovědný, nikdo moc nečeká. Ale až budu cítit, že doba dozraje, projevím se jako dospělý a zodpovědný šlechtic s citem pro rodinu. Ovšem do té doby,” pozvedl sklenku, „si chci užívat života.”

„Osobně bych se býval vsadil, že budeš první,” pronesl Sinclair a podíval se Oliverovi do očí. „Jsi muž pro manželství jako stvořený.”

„Možná jsem si mohl vsadit sám na sebe, manželství se nijak zvlášť nebráním,” pokrčil Oliver rameny.

„Nicméně,” řekl Cavendish, „nijak aktivně ho nevyhledáváš.”

„Samozřejmě že ne,” odpověděl okamžitě. „Koneckonců, v sázce jsou čtyři šilinky a láhev dobrého koňaku.”

„Přesto otázka spíše zní, kdo bude v naší hře opravdový vítěz,” poznamenal Sinclair ironicky. „A kdo skutečný poražený.”

Muži na chvíli zmlkli. Oliver přemýšlel, jestli ti dva na Wartona nežárlí. Musel si přiznat, že on jejich ženatému příteli trochu závidí. Ne kvůli lady Chesterové, byť byla výjimečná, ale proto, že Warton našel něco, co oni ještě nepoznali.

„Za ta léta co ho známe, jsem Wartona neviděl tak…” Cavendish pohlédl na Olivera. „Jak by se to jen dalo říci?” Oliver povytáhl obočí. „Tak šťastného?”

„Ano, přesně tak. Jen září štěstím, je to až otravné.” Cavendish se otřásl. „Za jakou cenu ale?” „Za cenu sňatku s lady Wartonovou?” utrousil Oliver. „Dovoluji si tvrdit, že takovou cenu by rád zaplatil každý.”

„Tak tedy na šťastný pár.” Sinclair vstal a pozvedl sklenku. Ostatní ho následovali. „Na lorda a lady Wartonovy. Ať už jsou kdekoliv.”

„A na dalšího, který podlehne,“ dodal Cavendish. „Bůh mu pomáhej.”

„A jako vždy, pánové,” pronesl slavnostně Oliver, „na toho, kdo se nejdéle udrží na nohou.”