Victoria Alexander

Effingtonovi 03. Lekce manželství

Jaro 1819

„K čertu s tím, jsem přece markýz, a ne žádná zatracená chůva.“ Thomas Effington, markýz z Helmsley a budoucí vévoda z Roxborough, naráz vyprázdnil sklenku a promptně si nalil další brandy.

Randall, vikomt Beaumont, po něm loupl očima přes okraj sklenky. „To už jsi dnes večer říkal. A několikrát.“

„Stojí to za zopakování.“ Thomas klesl do ušáku, stejného jako ten, v němž si hověl jeho přítel. Obě křesla stála před bytelným dubovým stolem, jenž sloužil vévodům z Roxborough již po osm generací.

Thomas zauvažoval nad tím, zda by se neměli přesunout na pohovku před krbem na opačné straně dlouhé domácí knihovny v domě Effingtonů. Navzdory přívětivým jarním dnům zůstávaly večery ještě chladné a teplo krbu bylo stále vítané. Z křesel bylo nicméně blíže ke skříňce, v níž se nacházely zásoby pálenky, a to bylo nyní podstatnější než pouhé fyzické pohodlí.

Thomas se dlouze, labužnicky napil. Ve sklence s brandy se skrývalo veškeré teplo, které mohl potřebovat. „Něco mi pověz Randalle. Jak může má rodina čekat, že si naleznu

nevěstu – což je ovšem jejich nápad, nikoli můj –, když si mám hrát na guvernantku?“

„Ale to po tobě přece nechtějí. Nebo jsem tomu špatně

porozuměl.“ Randall upřel potměšilý pohled do své sklenky.

„Možná mi unikly některé delikátní detaily tvého problému.“

„Je to vcelku prosté.“ Thomas si zkroušeně povzdychl a

pustil se do vysvětlování. Měl dojem, že se již opakuje, jistý si tím ale nebyl. „Má sestra Gillian se loni provdala za Richarda, hraběte z Shelbrooku. Myslím, že ho znáš, mám pravdu?“

„Slyšel jsem o něm.“

„Slíbil svým třem sestrám – které vyrostly na venkově – sezonu v Londýně se vším, co taková událost pro dívky obnáší. Má matka…“

„Ovšem, vévodkyně z Roxborough,“ skočil mu do řeči Randall. „Žena, s níž není radno si zahrávat, alespoň podle londýnských fám.“

„Totéž platí i o všech ostatních ženách z naší rodiny. Od mé babičky až po mé nejmladší sestřenky jsou všechny umíněné a paličaté až běda.“ Thomas zatočil se sklenkou. „Má matka se nabídla, že se Richardových sester ujme, a dokonce pro ně uspořádala ples. Byla patrně velmi zklamaná, když se má sestra provdala hned po své první sezoně, a vidina, že by mohla bezpečně provést všemi krásami i úskalími první sezony ne jen jednu, ale hned tři dívky, ji očividně nadchla. A

já jsem nadto konečně souhlasil, že si najdu nevěstu.“ Přimhouřil oči. „Matka byla bez sebe nadšením.“ Randall se uchechtl s těžko skrývaným pobavením.

Thomas se ponořil hlouběji do křesla. „Mí rodiče bohužel nejsou v Anglii, a tak jsem byl přinucen dočasně převzít roli hlavy rodiny i se všemi povinnostmi a potížemi, které to s sebou nese.“

„Škoda. Zvládneš to?“

„Se záležitostmi, které se týkají rodinného panství, obchodních podniků či mých vlastních financí, si poradím snadno. Muži z našeho rodu se možná věnují po nocích pochybným radovánkám, ale jde-li o udržování a rozšiřování rodinného jmění, jsou překvapivě schopní. To platí odedávna.“ S úsměvem zvedl sklenku k přípitku. „Ani mí nejzhýralejší předkové nerozházeli majetek, který si nakradli.“ Randall se smíchem pozvedl sklenku. „Tak tedy na předky Effingtonů.“ Beze spěchu se napil. „Škoda, že se o

Beaumontech nedá tvrdit totéž. Ale pověz mi, kam že se to

vévoda s vévodkyní vydali?“

„Do Ameriky.“ Thomas se zazubil. „Zdědili v té bohem zapomenuté zemi rozsáhlé pozemky a z nějakého nepochopitelného důvodu se rozhodli, že je musejí vidět na vlastní oči. A jako by to nestačilo, Gillian je těhotná.“

„To je od vévody krajně nezodpovědné.“

„Já vím. A to si říká kamarád.“ Thomas se dlouze napil a zamyslel se nad událostmi uplynulého roku. Když se jeho nejlepší přítel zamiloval do jeho sestry, byl nadšený. A nikdo nemohl mít větší radost ze zprávy, že jim spadlo do klína velké dědictví. Nyní ovšem začínal litovat, že se Richard neodhodlal k činu v příhodnější dobu. „Když se má matka

před necelým měsícem dozvěděla, že Gillian čeká dítě, raději s ní zůstala v Americe, než aby ji vystavila riziku spojenému s cestou. Je to pochopitelné, bude to první vnouče.“

„A vévoda jel s ní?“

Thomas přikývl. „Ještě nikdy v Americe nebyl, a očividně má mnohem dobrodružnější povahu, než jsem si kdy připouštěl.“

„To je smůla. Měl jsem vždy za to, že Anglie se Effingtony jen hemží. Copak se nenajde jiný příbuzný, nebo ještě lépe příbuzná, která by mohla dívky sezonou provést?“

„Je to k nevíře, ale zdá se, jako by se tenhle rok všichni rozprchli do všech koutů světa. Jedna část rodiny objevuje starodávné ruiny, tuším v Řecku. Richardova nejstarší sestra odjela se svým manželem do Paříže, a všichni ostatní mají tolik vlastních starostí, že mi nijak pomoci nemohou. Zkrátka jsem

v pasti, příteli. Nezbude mi než přijmout zodpovědnost a provést ty tři dívky divokými vodami londýnské společnosti.“ Thomas si nešťastně povzdechl. „A k tomu si během sezony najít nevěstu.“

„Co tě to jen posedlo?“

„Co by? Obvyklé důvody,“ opáčil Thomas chmurně. „Je mi třiatřicet. Otec, matka, a dokonce i sestra mi neustále připomínají, že musím rodu zajistit dědice.“

„Víš o nějaké nevěstě?“

„Zatím ne, ale mám přesnou představu o tom, jakou bych

si přál.“ Opřel se hlavou o opěradlo křesla a zadíval se na strop. „Chci ženu, která bude poslušná a jemná. Takovou, která ke mně bude vzhlížet. Která vyhoví mým touhám a nebude zpochybňovat má rozhodnutí.“

Randall se zasmál. „Čili úplný opak žen z rodu Effingtonů.“

„Správně.“

„A jak takovou dokonalou choť najdeš?“

„To sice ještě nevím, ale myslím, že by to nemělo být obtížné. Ženy Effingtonů jsou výjimka, nikoli pravidlo. A přestože si s nimi jejich muži vždy dokázali poradit, já bych nerad strávil zbytek života v neustálých dohadech a přetahování. Nicméně,“ dopil brandy a zvedl se, „jestliže

budu mít na starosti Richardovy sestry, dvořit se nějaké ženě bude zatraceně těžké.“ Přistoupil ke skříňce, vzal z ní karafu a znovu se usadil. „Nemám ovšem na výběr. Minulý týden jsem dostal dopis od Richarda. Prý si je jistý, že se o jeho sestry postarám stejně dobře, jako by to učinil on sám. Napsal, že se mu ulevilo, že jsou v tak dobrých rukách. A poděkoval mi za ochotu.“

„Máš pravdu. Jsi v pasti.“ Randall zvedl skleničku a Thomas mu dolil. „Kdy přijedou?“

„Ale ony už jsou tady. Celých čtrnáct dní.“ Sám si naplnil sklenku, odložil karafu na stolek mezi sebou a Randallem, aby na ni oba snadno dosáhli, a vydatně si lokl.

„Opravdu?“

Jeho přítel povytáhl obočí.

„Vždyť

přinejmenším stejně dlouho tě vídám každý večer u Whiteů nebo někde jinde. Nezdá se mi, že by tě nějak omezovaly.“

„Jednoduše jsem se jim naučil vyhýbat. Během dne je to snadné. Mají spoustu práce se zkoušením u krejčové, nakupováním, tanečními lekcemi a bůhví čím ještě. Přivezly si i gardedámu, věčně zakaboněnou, umíněnou tetičku. Je to

krajně nepříjemná, uječená osoba, která na mě zírá, jako bych

byl vyhlášený prznitel nevinných dívek.“ Potřásl hlavou. „A

už jen to je dost dobrý důvod, abych se jim nepletl do cesty. Nicméně za tři dny se koná ples, který uspořádala má matka. Dokonce dívkám zajistila vstupenky do Almacku.“

Randall tiše sykl. „Nezávidím ti. Na druhé straně, vzhledem k tomu, že sám hledáš nevěstu, nemusel bys to všechno stejně podstoupit?“

„Nepochybně, jenže bych alespoň nebyl vázaný žádnými povinnostmi. A proto…“ Thomas Randalla okamžik pozoroval, jako by se snažil poznat, zda jeho přítel vypil už dost alkoholu na to, aby přijal jeho návrh, nebo mu má dolít další skleničku. „Proto jsem vymyslel plán.“

„Nepovídej.“

„Skutečným cílem každé sezony je nalézt si vhodný

protějšek. Richard zajistil svým sestrám nemalé věno, takže by pro ně nemělo být těžké dobře se provdat, a to velmi rychle a bez zbytečného rozruchu.“

„Možná máš pravdu.“ Randall se zamyšleně napil a upřel na Thomase pátravý pohled. „Pokud ovšem nejsou ošklivé jako noc.“

„Kdepak, to nejsou,“ ujistil ho Thomas rychle. „Se všemi

jsem se setkal, byť jen krátce, a musím říci, že jsou půvabné. Ta nejstarší – tuším, že se jmenuje Maria, nebo tak nějak – je sice trochu upjatá, ale stále velmi půvabná, i když je jí už téměř dvaadvacet. Má světlé vlasy a myslím, že modré oči, ačkoli tím si nemohu být jistý, jelikož nosí brýle. Prý je velmi inteligentní.“

„Tu provdáš raz dva. O upjaté staré panny s brýlemi se muži jen perou,“ odtušil jeho přítel.

Thomas ho neposlouchal. „Druhá – ani její jméno si nepamatuji – je z nich nejkrásnější a jistě všechny oslní. I ta nejmladší je krasavice. Prý výtečná jezdkyně. Miluje koně a přírodu. A má psa,“ dodal s hraným nadšením. „Obrovské chundelaté zvíře, na které by byl každý muž hrdý. Přivezla si ho s sebou.“

„Úžasné.“ Randall nechápavě svraštil obočí. „Ale proč mi

to všechno povídáš?“

„Říkal jsem si, že ještě nebyly uvedeny do společnosti, takže v tuto chvíli,“ Thomas se k příteli naklonil, „by sis mohl kteroukoli z nich vybrat.“

„Vybrat?“ zopakoval Randall nevěřícně.

„Ovšem, vybrat si tu, která se ti bude líbit.“

„Copak jsi zešílel? Co bych si s ní počal?“

„Ale no tak, Randalle,“ chlácholil ho Thomas. „Není už na čase, aby sis i ty našel nevěstu? Jsme přibližně stejně staří a stejně jako já i ty musíš zajistit rodu dědice.“

„Jsi moc laskavý, ale já se zatím ženit nechci,“ odtušil Randall pobaveným tónem.

„Inu, to nechce nikdo z nás, nemám pravdu?“ Thomas sáhl po karafě, aby příteli dolil, ten ale odmítl. Škoda. Měl by se ještě napít. „V životě každého muže přijde ovšem okamžik, kdy musí dostát svým povinnostem.“

„Ten tvůj možná už přišel, můj ale ne.“ Randall dopil

brandy, odložil sklenku na stůl a zvedl se. „Je ovšem nejvyšší čas, abych odešel.“

Thomas se postavil. „Zklamal jsi mě, Randalle. Myslel jsem, že jsme přátelé.“

„Tak blízcí ne.“ Randall zamířil ke dveřím.

„Kdybys byl na mém místě, milerád bych si jednu vzal, abych ti pomohl,“ prohlásil Thomas káravě a následoval přítele stále se sklenkou v ruce.

Druhý muž se zasmál. „Tomu sám nevěříš.“

„Já věděl, že tě nepřesvědčím. Říkal jsem si ale, že za pokus to stojí.“ Thomas si odevzdaně povzdechl. „Mohl bys mi alespoň pomoci najít pro ně ženichy.“

„Moc rád bych ti poskytl pomoc, nebo alespoň všechno sledoval, nicméně i v tomto případě musím odmítnout.“ Randall sáhl po klice a otevřel. „Bohužel musím pryč z Londýna a netuším, kdy se vrátím. Možná přijdu o celou sezonu. Obávám se, kamaráde, že si budeš muset poradit sám.“

„Víš jistě, že se s nimi nechceš alespoň seznámit?“ zazněla místností markýzova otázka.

Marianne Sheltonová sledovala jeho odraz v mosazném

kozlíku u krbu a na rty se jí drala další z nejméně tuctu

jízlivých poznámek, jež jí za posledních několik minut přišly na mysl.

Helmsley a jeho přítel – jehož si nestihla prohlédnout – opustili místnost a dveře se za nimi zaklaply.

Marianne vydechla úlevou a konečně se protáhla. Jelikož si původně chtěla jen prolistovat knihu, nestarala se příliš o to, zda sedí pohodlně. Přišla do knihovny v tak pozdní hodinu proto, aby si vybrala něco zajímavého ke čtení. Neměla v úmyslu tu zůstat, ale na chvíli usnula a vzbudil ji teprve

příchod Helmsleyho a jeho přítele. Jakmile pochopila, že o její přítomnosti nemají nejmenší tušení, a zjistila, o čem že se to baví, zkameněla a ani nedutala. Teď se narovnala, posunula si brýle na nose a promnula si ztuhlý krk.

Markýz je naprosto nesnesitelný, pomyslela si vztekle. Mluvil o ní a jejích sestrách, jako by nebyly nic víc než zátěž,

jíž je třeba se co nejrychleji zbavit. Nebyl to přece jejich nápad takhle se mu vnutit. Ne, ve skutečnosti za všechno mohla jeho matka.

Původně měly Marianne, Jocelyn, Becky a tetička Louella přebývat u Richarda a Gillian, ale když se ukázalo, že se novomanželé do začátku sezony nevrátí, a tetička pohrozila, že celou cestu zruší, vévodkyně je pozvala do městského domu Effingtonů. Její Milost dokonce počítala s námitkou, že by mohlo být považováno za nepatřičné, aby nezadané dívky pobývaly pod stejnou střechou jako svobodný gentleman, a prohlásila, že je to velmi velká střecha a krom toho pod ní bydlí i početné služebnictvo, takže dívky nebudou mít nouzi o potřebné garde. Dále podotkla, že jsou přece všichni v podstatě příbuzní, a kde jinde by tedy měly bydlet, když ne u své rodiny?

Marianne vyhlídka na takovou změnu nijak nenadchla, a

po všem, co vyslechla dnes večer, se jí celá situace zdála ještě nepřívětivější. V jednom ale s markýzem souhlasila: Richard si skutečně nemohl vybrat nevhodnější dobu.

Zvedla se a protáhla si ruce nad hlavou. Nuže, s ní si Helmsley nemusí dělat starosti. Žádného manžela hledat

nebude, letos ani nikdy jindy. U svých rodičů moc dobře

viděla, jak takový manželský svazek může vypadat.

Matka zemřela, když bylo Marianne šest let, a dívka si ji pamatovala jako vlídnou a milující, avšak slabou jak na těle tak na duchu. A přestože si ji otec prý vzal z lásky, Marianne žádný důkaz takového citu nikdy neviděla. Alespoň ne z jeho strany.

Po smrti ženy už se Mariannin otec o děti příliš nezajímal. Zbytek života vyplnil hazardním hraním, alkoholem a rozhazováním rodinného jmění, jež musel spolu s dobrým jménem znovu získat Richard. Po tak dlouhých letech, kdy museli vyjít s málem, nebylo teď snadné znovu přivyknout skutečnosti, že nemusejí počítat každý šilink.

Marianne natáhla ruce ke krbu, aby se ohřála, a zamyšleně se zadívala do žhavých uhlíků. Ne, manželství, tak jak ho měla možnost poznat, ji ani trochu nelákalo. Svět pro ni skrýval příliš mnoho lákavých dobrodružství, než aby se jich vzdala

ve prospěch šedé vidiny rodinného života. Ve všech příbězích, od Shakespeara po Jane Austenovou, se setkávala s kurážnými hrdinkami a šlechetnými hrdiny, kteří zažívali velké věci. A Marianne si nepřála nic jiného, než se sama takovou hrdinkou stát.

Oproti tomu hrdinové – pokrčila rameny – pro ni nebyli o

nic skutečnější než slova, v nichž ožívali. Měla za to, že existují jen v románech a ve snech. Až na vzácné výjimky platilo podle ní totéž o lásce.

Vzala si knihu, kterou si vybrala, a zamířila ke dveřím.

Měla samozřejmě v úmyslu užít si plnými doušky vše, co jí sezona v Londýně nabídne, ale spřádala si potají i jiné plány. Koneckonců, nebude-li se věnovat hledání ženicha, měla by si najít jiný zájem. Takový, díky němuž by získala nezávislost

tolik potřebnou pro svá vysněná dobrodružství. Takový, který by jí zajistil dostatek peněz.

Marianne měla už přesnou představu, co by to mělo být. Netušila zatím, zda se jí to podaří, ale čím víc nad svým plánem uvažovala, tím víc se jí zamlouval.

V tu chvíli se otevřely dveře a Marianne ztuhla.

Do místnosti vešel Helmsley, rázným krokem, který

vypovídal stejnou měrou o prohýřeném večeru jako o

nemalém sebevědomí. Aniž jí věnoval jediný pohled, došel ke stolu a posadil se za něj, načež před sebe položil list papíru, namočil pero do inkoustu a pustil se do psaní.

Marianne využila možnosti pozorně si ho prohlédnout. Musela uznat, že není ošklivý, samozřejmě pokud si člověk potrpěl na vysoké tmavovlasé muže se širokými rameny a pravidelnými rysy. Přestože strávila pod jeho střechu dva týdny, zatím se s ním sotva setkala, takže ho začínala podezírat, že se svým hostům úmyslně vyhýbá. Dnes večer poprvé slyšela z jeho úst něco víc než jen zdvořilý pozdrav. Nyní se zarazil a se zamyšleně nakrabaceným obočím vzhlédl. Díval se přímo na ni, přesto se zdálo, jako by ji vůbec

nevnímal. Copak je tak ponořený do práce? Nebo mu nadmíra alkoholu rozostřila zrak? Pravda, knihovna byla dobře osvícená jen na obou koncích a Marianne stála v šeru uprostřed. Tak či tak teď raději ani nedýchala.

Trvalo snad celou věčnost, než znovu sklopil zrak a vrátil

se ke psaní. Marianne si oddychla. Netoužila stát tu celou noc nehybně jako socha. Zhluboka se nadechla a vykročila ke dveřím.

„Panebože, vy jste skutečná!“ Helmsley vyskočil. Marianne zkoprněla. Doufat, že se jí podaří uniknout nezpozorována,

bylo patrně příliš. Odhodlaně se nadechla a otočila se k němu.

„Jistěže jsem skutečná. Co jste si myslel?“

„Měl jsem za to, že jsem si vás vymyslel.“ Potřásl hlavou, jako by si ji potřeboval pročistit.

„Vymyslel?“ Copak on si vytváří lidi? Tak jako… Bůh? Pane na nebi, není šílený? Slyšela přece, že někteří Effingtonové platí za podivíny. Snad dokonce za blázny. Pomalu začala couvat ke dveřím. „Často vidíte lidi, které jste si vymyslel?“

„Ne, často ne.“ Obešel stůl a zamířil k ní. „Popravdě řečeno, ještě se mi to nestalo. Kdo vlastně jste?“

„Kdo jsem?“ zopakovala nevěřícně. Patrně by se jí dotklo,

že si jejich první setkání, jakkoli krátké, nepamatuje, ale nyní si dělala větší starost o stav jeho mysli. Kdesi četla, že k lidem postiženým šílenstvím by měl člověk přistupovat se stejnou shovívavostí a opatrností, jako by jednal s dětmi. „Kdo

myslíte, že jsem?“

„Napadlo mne, že jste výtvor mé představivosti. Iluze.

Nebo anděl, který mne má doprovodit do nebe. Či snad múza, jež mi pomůže v mém chabém snažení.“ Usmál se a Marianne si uvědomila, že jeho tvář má v sobě víc než jen pravidelnost. Vlastně byl velmi pohledný. Na pomatence!

„Mohu vás ujistit, že nejsem anděl ani múza.“ Odolala nutkání vrhnout se ke dveřím. Neměla by ho ničím rozzuřit. Přitom ale uvažovala, zda je v domě ještě někdo vzhůru. Mohla by potřebovat pomoc.

„Jen krásné zjevení.“ Přelétl ji zevrubným, důvěrným pohledem, takže zalitovala, že na sobě nemá nic řádnějšího než noční košilku a župan. „Teď ale vidím, že jste skutečně z masa a kostí.“

Jeho šílenstvím si možná nebyla tak docela jistá, o jeho neomalenosti však nemohlo být pochyb. Stejně tak nemohla přehlédnout lesk v jeho očích. O touze zatím nic nevěděla, ale tušila, že právě takhle nějak musí vypadat. Zničehonic si uvědomila, že vůbec nemá co do činění s bláznem. „A vy, mylorde, jste opilý.“

„Opilý?“ V protivně povýšeneckém gestu zvedl hlavu a věnoval jí dotčený pohled. „To rozhodně nejsem. Nikdy se neopíjím. Někdy si dám poněkud více, než je záhodno, abych si život plně vychutnal…“

„Takříkajíc do dna.“

„Cha. Znám takové jako vy.“ Vyčítavě na ni namířil ukazovák. „Patříte k ženám, které věří, že muž by měl být za všech okolností vážný a zodpovědný a nesmí se nikdy pobavit.“

„Tím bych se na vašem místě nevychloubala.“

„Já nejsem na vašem místě a nevychloubám se. Jen říkám, jak se věci mají. Mohu vás ujistit, že jsem zcela střízlivý a mohl bych se věnovat čemukoli, co by si vyžadovalo mou pozornost, nebo co bych dělal rád, když už jsme u toho.“

„Opravdu? O tom pochybuji. Ještě před okamžikem jste

váhal, jestli jsem skutečná, nebo jste si mne vymyslel. Povězte mi, co byste rád dělal?“

„Zrovna teď mě nic nenapadá. Ačkoli,“ upřeně se na ni

zadíval a Marianne si všimla, že se v jeho očích znovu objevil ten lesk, „možná bych se mohl ujistit, zda je ta dívka, která vstoupila do mé samoty, doopravdy živá, nebo jde jen o přelud vyvolaný v mysli zmámené alkoholem.“

„A jak byste to zjistil?“

„Polibek by měl stačit,“ odtušil a přistoupil k ní, „abych si potvrdil, že je skutečně z masa a kostí.“

„Věřte mi, že…“

Než ale stačila dokončit větu, už stál u ní a vzal ji do náruče.

Marianne upustila knihu a vzhlédla do jeho očí. Je to jako scéna z románu, prolétlo jí hlavou. Scéna, v níž okouzlující hrdina obejme kurážnou hrdinku a vášnivě ji zlíbá. Snad by měla mít strach, ale teď skutečně cítila odvahu, a krom toho markýz byl okouzlující víc než dost. V břiše ji zašimralo vzrušením. Vášnivě ji ještě nikdo nepolíbil. Ani nijak jinak. Marianne přivřela oči a usmála se. „Jen do toho.“

„Prosím?“ Zamračil se a jeho zmatený výraz postupně přešel ve zděšení. „Prokrista.“ Pustil ji, jako by se jí štítil, a rychle ucukl. „Vy jste ta Maria!“

„Paměť na jména sice nemáte, ale na tom teď nezáleží.“ S potutelným úsměvem naklonila hlavu. „Nechcete mne už konečně políbit?“

„Ne! To rozhodně ne! Nikdy!“ S vytřeštěnýma očima před ní couvl, jako by byla prašivá.

„Nikdy?“ Svraštila obočí a zakryla si ústa dlaní. „Taková neurvalost. A pročpak ne?“

„Protože jste Maria… Mary…“

„Tak už se rozhodněte, začíná to být protivné.“

„Jmenujete se přece Mary, nebo Maria nebo tak nějak, že ano?“ Zoufale vzdychl.

Marianne obrátila oči v sloup. Nepamatoval si ani její tvář,

tak jak by po něm mohla chtít, aby znal její jméno? „Jmenuji se Marianne.“

„Richardova sestra,“ doplnil si pro sebe. „Panebože, málem jsem se vrhl na Richardovu sestru.“

„Vy jste se na mě chtěl vrhnout?“ optala se s náznakem

vzrušení v hlase. „To ještě žádný muž neudělal.“

„A teď ani neudělá.“ Otočil se a zamířil ke stolku s karafou brandy. Tam se ztrápeně rozhlédl.

„Jestli hledáte svou sklenku, tuším, že jste ji odnesl s sebou, když jste se loučil se svým přítelem.“

„Pak si vezmu jinou.“ Vykročil ke skříňce, Marianne ho ale předběhla a zastoupila mu cestu.

„Nemyslíte, že už jste vypil dost?“

„Ani zdaleka, milá mladá dámo.“

Pokrčila rameny. „Jak myslíte.“ Vybrala sklenku a podala

mu ji, načež si vzala další pro sebe a následovala ho zpět ke stolku.

Nalil si a ona mu nastavila svoji skleničku. Vrhl na ni nesouhlasný pohled. „Myslím, že to není…“

„Pro Kristovy rány, mylorde. Nejsem žádné dítě.“

Vyškubla mu karafu z ruky a trochu brandy si nalila. „Na alkohol jsem zvyklá.“ To samozřejmě nebyla pravda. Vypila ho za svůj život asi tolik, kolik dostala polibků. Teď ale

Helmsleymu věnovala sebevědomý úsměv a dlouze se napila.

Palčivá chuť jí zaplavila smysly, brandy jí propalovala

hrdlo a Marianne si na okamžik nebyla jistá, jestli tu na místě nezemře.

Potlačila zakuckání a pevně sevřela rty, ale přesto jí do očí stouply slzy.

„Jak vám chutná?“ optal se uštěpačně.

„Je výtečná,“ zalhala.

„Viďte.“ Zatočil sklenkou a bezúspěšně se pokusil zakrýt poťouchlý úsměv. „Rád si dávám pár doušků před spaním.“

„Jen pár?“ zeptala se a posadila se. Podruhé, mnohem opatrněji si lokla, a přitom jí brýle sklouzly na špičku nosu. Není to tak zlé, usoudila, když ucítila, jak jí tělem proudí příjemné teplo. S úsměvem vzhlédla a ukázala na druhé křeslo. „Nechcete se posadit?“

„Raději zůstanu, kde jsem.“ Opřel se o okraj stolu a zamyšleně se na ni zadíval. „Takže vy jste Marianne.“

„Mám dojem, že to jsme si už ujasnili.“ Znovu usrkla. Ne, vůbec to není špatné. Urovnala si brýle a upřeně na

Helmsleyho pohlédla. „Jsem ta upjatá stará panna.“

Tiše sykl. „Vy jste mě slyšela?“

„Jinak to nešlo. Byla jsem na pohovce.“ Ukázala na

opačnou stranu knihovny. Původně se mu nehodlala svěřovat, že vyslechla celý rozhovor, teď si ale najednou nemohla pomoci. „Jste trochu neomalený, abyste věděl.“

„Držel bych jazyk za zuby, kdybych jen tušil…“

„Hloupost,“ odbyla jeho námitku. „Ať už teď říkáte cokoli,

váš názor se tím nemění. Nicméně,“ napila se, „máte pravdu.“

„Opravdu?“ optal se nedůvěřivě.

„Hmm.“ Přikývla. „Jsem zrovna taková, jak jste řekl. A líbí se mi to.“

„Skutečně, lady Marianne?“

„Skutečně, lorde Helmsley.“

„Proč?“

„Když vás lidé považují za výstředního, tolik vaše chování nesoudí. Nikoho neudiví, když se zachováte neobvykle, když porušíte pravidla, jimiž se ostatní řídí.“

Tázavě povytáhl obočí. „Porušujete pravidla často?“

„Zatím ne, ale hodlám to změnit.“ Pozvedla sklenku. „A začnu tím, že vám budu říkat Thomasi. Zdá se mně to vhodnější. Koneckonců jste se na mě málem vrhl.“

„Ani mi to nepřipomínejte. Neuvědomil jsem si, kdo jste. Zřejmě za to může má bujná fantazie podpořená nedostatkem světla a připouštím, že i notnou dávkou brandy. Nicméně,“ přimhouřil oči, „opilý nejsem. K sestře svého nejlepšího přítele bych si ale nikdy nic nedovolil.“

„Pročpak ne? Vždyť on svedl vaši sestru.“

„To je něco jiného. Když se potkali, Gillian byla vdova.

Zato vy jste mladá nevinná dívka, která sem přijela z venkova a kterou mám nadto chránit. Líbat vás, nebo cokoli jiného, je nepřípustné.“

„Škoda,“ posteskla si. „Thomasi, nechtěl byste vědět, v čem jste měl ještě pravdu?“

„Nejsem si jistý,“ opáčil váhavě.

Marianne se k němu naklonila a brýle jí znovu sklouzly na špičku nosu. „Jsem velmi půvabná?“

Zasmál se. „To jste.“

„V něčem jste se ale mýlil.“ Zvedla se, přistoupila k němu a sundala si brýle. „Moje oči jsou hnědé. Ne příliš tmavé, ale spíš přívětivě oříškové. Co myslíte?“ Dramaticky zamrkala.

„Jsou mé oči přívětivé?“

„Náramně.“ Koutky jeho rtů zvlnil úsměv. Helmsley měl oči tmavomodré a nutno říci, že stejně milé.

„Myslela jsem si to.“ S úsměvem si znovu nasadila brýle, sáhla po karafě a dolila si. „A barva mých očí není to jediné, o čem jste neměl tušení.“

„Nezdá se vám, že jste měla už dost?“ zeptal se mírně.

„Ale ne, mylorde, to vy jste už vypil příliš.“ Poctivě se napila a přitom uvažovala, proč tenhle zázračný mok neokusila už dávno.

Zvědavě se rozhlédla po místnosti. „Tohle je moc pěkná knihovna. Dokázala bych tu strávit celý život.“ Postranní stěny lemovaly regály plné knih, sahající od podlahy až ke stropu. Pomalu prošla podél řad svazků a očima přitom klouzala po jejich hřbetech s názvy. „Ukrývají se tu celé světy, které jen čekají na to, až je někdo objeví. Četl jste alespoň některé z nich?“

„Některé ano. Přiznávám, že nejsem žádný učenec, ale nejsem ani úplný hňup.“ Odmlčel se. „Říkala jste, že kromě barvy vašich očí je mnoho věcí, které ještě nevím.“

„Věcí, o nichž nemáte ponětí, bude jistě celá řada,“ opáčila.

„To jistě, ale tuším, že jste mluvila o sobě.“

„Nuže…“ Zamyšleně se napila. „Například vám musím říci, že váš plán nebude fungovat.“

„Můj plán?“

„Ano, váš nápad co nejrychleji nás provdat.“ Opřela se o knihovnu a uculila se.

„Copak jste dnes večer slyšela úplně všechno?“ zabědoval.

„Obávám se, že ano. Slyšela jsem, co si myslíte o mých

sestrách a o mně. A samozřejmě o tetičce Louelle.“ Zasmála se.

„Musím přiznat, že to je vcelku přesné. A nesmím zapomenout na nabídku, kterou jste učinil svému příteli. To bylo od vás velmi velkorysé, že jste mu z nás dal vybrat.“

„Ksakru.“ Thomas měl tolik slušnosti, aby se zatvářil

provinile. „Je mi to líto.“

„To by mělo,“ prohlásila, načež pokrčila rameny. „Je pozoruhodné, jak dobře je tu slyšet z jednoho konce místnosti na druhý, ačkoli je tak velká.“

„Musím na to pamatovat. A podívat se na pohovku, jestli

se sem nezatoulala nějaká víla.“ Zamračil se. „Proč můj plán nebude fungovat?“

„Protože nemám v úmyslu se provdat, Thomasi.“ Dala si doušek brandy. „Manželství postrádá jakékoli dobrodružství a vzrušení a já po něm nijak netoužím.“

Ušklíbl se. „Nesmysl. Každá žena se chce provdat.“

„Já ne.“ Narovnala se a ukázala na dlouhé regály.

„Podívejte se na všechny ty knihy, Thomasi. Jsou plné dobrodružných výprav a vzrušení. Chci alespoň něco z toho sama prožít. Chci poznat život v celé jeho kráse. Ještě je tolik věcí, které chci podniknout. Toužím potkat zajímavé lidi,

prožít velká dobrodružství, navštívit místa, jako jsou Benátky

či Káhira, zkrátka zakusit to, o čem jsem doposud jen četla. Nic z toho ale nedokážu, když se připoutám k manželovi.“

„Ale jděte,

Marianne,“ odfrkl přezíravě.

„Přece nemůžete…“

„Cha! Znám takové jako vy.“ Vyčítavě na něj namířila ukazovák. „Patříte k mužům, kteří věří, že by žena měla být za všech okolností nudná a slušná a nesmí se nikdy pobavit.“

„Ale vůbec ne.“ Šibalsky se na ni usmál. „Nemám nic proti tomu, aby si ženy užívaly. Tedy některé, protože tuhle svobodu,“ doplnil přísně, „nehodlám dopřát dívkám, které jsou pod mou ochranou.“

„V tom případě budete muset změnit názor.“ Vyprázdnila sklenku a zamířila ke stolku s karafou. „Já totiž vaši ochranu nepotřebuji a ani trochu o ni nestojím.“

„Jenže kvůli vašemu bratrovi a mé matce je to nyní má

povinnost a já se jí vyhýbat nebudu.“ Napřímil se a několika

kroky se ocitl u stolku, takže se ke karafě nemohla dostat.

„Mám dojem, že pro dnešek už jste měla dost brandy.“

„Neřekla bych. Chutná mi.“ Zadívala se na prázdnou sklenku. „Není to zvláštní, že mi s každou další skleničkou připadáte střízlivější?“

„Tak to obyčejně bývá.“ Vzal jí skleničku z ruky a odložil ji na stolek. „Jste opilá, má drahá.“

Marianne vystrčila bradu a vzhlédla k němu s veškerou

hrdostí, jakou v sobě dokázala posbírat. „To rozhodně nejsem. Možná jsem jen trošinku,“ zahihňala se, „veselá.“

„To vidím. Nuže, ať už je to jakkoli,“ chytl ji za ramena a otočil ji ke dveřím, „je nejvyšší čas, abyste šla spát.“

Jemně ji postrčil a Marianne pomalu vykročila. Pak se ale prudce otočila a vrátila se k němu. „Povím vám ještě něco, co nevíte. Dodnes jsem brandy nikdy nepila.“

„Ne?“ Vykulil oči v hraném údivu. „To bych vůbec neřekl.“

„Viďte?“ vyhrkla spokojeně.

„Dobrou noc, Marianne.“ Promluvil vážně, v očích mu ale pobaveně hrálo.

„Dobrou noc, Thomasi.“ Opět vykročila ke dveřím a znovu se otočila zpět k němu.

Dlouze si povzdechl. „Co ještě?“

„Ještě mne nikdo nepolíbil.“ S očekáváním k němu vzhlédla. „A teď se na tom nic nezmění.“

Mávla rukou k regálům plným knih. „Ony bezpochyby polibek dostaly.“

„Kdo?“ Upřel na ni tázavý pohled, jako by tentokrát pochyboval o jejím duševním zdraví on. „Knihy?“

„Ale jděte. Hrdinky.“ Důrazně pokývla hlavou. „Mnoho z nich polibek dostalo. A ne jedinkrát.“

„Možná. Jenže tohle není román a vás teď nikdo nepolíbí.“

„Jak myslíte.“ Zkroušeně si povzdechla. „Nicméně, pokud mne nepolíbíte vy, budu nucena vrhat se do náruče každému

muži, jehož potkám, a doufat, že se smiluje nad upjatou starou pannou. Vzhledem k vašim povinnostem bych řekla, že by od vás bylo velmi nezodpovědné…“

„Dobrá, jak chcete!“ Popadl ji za ramena, přitáhl si ji k sobě

a vtiskl jí nevinný polibek na čelo. „Tak.“

„Prosím?“ Udiveně zamrkala. „Tohle jsem na mysli neměla.“

„Budete se s tím ale muset spokojit,“ prohlásil.

„Jsem si jistá, že jiní muži by to svedli lépe.“

„O tom pochybuji.“

„Já ne. Nedáváte mi jinou možnost, než abych se o tom při první příležitosti sama přesvědčila.“ Ucukla se. „Vlastně se mi vcelku zamlouvá představa, že budu flirtovat s jedním gentlemanem za druhým tak dlouho, jak si bude situace žádat. Mám ale pocit, že by to mělo být velmi snadné – připustil jste přece, že jsem půvabná… velmi půvabná, abych použila vaše slova. Některý z nich se nade mnou jistě ustrne…“

„Zatraceně, vy jste ale paličatá,“ vybuchl Thomas. Pak ji znovu popadl a znovu ji políbil, ale tentokrát o poznání důkladněji.

Marianne byla zprvu tak zaskočená, že celá zkoprněla. Jeho rty byly teplé a překvapivě jemné a chutnaly po brandy.

Zaklonila hlavu a tlak jeho úst polevil.

Jednou rukou jí sklouzl na záda a přitiskl si ji těsněji k sobě, ona mu položila ruce na hruď. Ochutnával její rty a ona najednou zatoužila, aby tahle chvíle nikdy neskončila.

Doposud neměla tušení, jak intimní může být něco, co vždy považovala za vcelku prostou a nekomplikovanou záležitost. Thomas se od ní odtáhl a zadíval se na ni zvláštním, váhavým pohledem.

„Ach bože.“ Dlouze vydechla. „To bylo… To bylo…“ Ustoupil od ní a rozpačitě si odkašlal. „Nuže, doufám, že jste spokojená.“

„To jsem.“ Zaplavilo ji rozkošné teplo. Naprosto spokojená.

„Ačkoli – abych se ujistila, víte –, mám za to, že byste to měl zkusit ještě jednou.“

Dlouho ji zamračeně sledoval, jako by se snažil přijít na to, co přesně tím myslela.

„Myslím, že byste mě měl políbit ještě jednou,“ dodala s důrazem na každé slovo. Možná že nakonec přece jen nemá

všech pět pohromadě. Nebo ji už jen nechce znovu políbit.

Pomalu zavrtěl hlavou. „Raději ne.“

„Pročpak?“

„Protože jste vypila přesmíru, stejně jako já. Krom toho jste Richardova sestra. A pod mou ochranou.“ Pročísl si vlasy rukou a vrhl na ni rozzlobený pohled. „Copak tyhle důvody nestačí?“

„Stačí.“ Usmála se. „Prozatím.“

„Jednou provždy.“

„To se ukáže, mylorde,“ odtušila a zamířila ke dveřím, přičemž musela odolat pokušení ohlédnout se na něj přes rameno. „To se ještě ukáže.“

„Ten výstřih by měl být větší.“ Jocelyn upřela zamračený pohled na dekolt svých nových plesových šatů. „Nemyslíte?“ Stála na podstavci sotva pár desítek centimetrů nad zemí, i to jí ovšem stačilo, aby na ostatní přítomné shlížela jako královna na své poddané. Pomocnice krejčové, očividně obdařená trpělivostí světice, se mezitím pokoušela připevnit lem na její róbě. Za stejnou dobu, jakou věnovala Jocelyn, předtím upravila šaty Becky i Marianne.

Marianne seděla na krajíčku židle a listovala knihou ve snaze upnout pozornost na něco jiného než na dopis, který skrývala mezi stránkami, celá nedočkavá, až si bude moci promluvit se sestrami o samotě. Bez jejich podpory totiž nemohla se svým plánem uspět.

Becky si hověla na lenošce a marně se snažila zakrýt zívání.

„Myslím, že kdyby byl ještě větší, vypadla by ti z něj prsa.“

„Rebeko!“ napomenula ji tetička Louella.

„Alespoň mám taková, na jaká by se každý rád podíval,“ odsekla Jocelyn.

Tetička Louella přimhouřila oči. „Jocelyn.“

„A nejsi sama.“ Becky svraštila obočí a dotčeně se podívala na svá ňadra. Zhluboka se nadechla, pomalu vydechla a pak

spokojeně přikývla. „Tím si buď jistá.“

„Tak dost. Obě toho nechte. Takové hlouposti nebudu poslouchat. Jste dobře vychované mladé dámy a já očekávám, že se podle toho budete chovat.“ Tetička Louella dívky jednu

po druhé zpražila pohledem. „Slušné dívky se o svých ňadrech nebaví.“

„Jistě, tetičko Louello. Omlouvám se,“ opáčila Jocelyn sladce.

Becky se nadechla k odpovědi, ale Marianne ji zarazila pohledem. Mladší dívka se na okamžik zatvářila nerozhodně, ale přestože jí vzdorovitě blýskalo v očích, nakonec zůstala potichu.

Marianne si povzdechla. Mohla doufat přinejlepším v příměří, a k tomu velmi křehké a patrně krátké.

Měla se ozvat, jakmile se dívky začaly hašteřit. Od okamžiku, kdy se Emma provdala, bylo právě na Marianne, aby na mladší sestry dohlížela a urovnávala jejich spory, a to

byl úkol, jehož by se ze srdce ráda vzdala. Věděla však, že by za jejich rozpory měla být vděčná, jelikož v oněch vzácných chvílích, kdy dívky spojily své síly, se jim dalo jen těžko odporovat.

Krejčová se narovnala, zadívala se na lem šatů a pak tázavě povytáhla obočí. Tetička Louella upřela na její dílo kritický pohled a pak přikývla. „Je to v pořádku. Tak, a nyní bych s vámi ráda probrala některé vzory…“

„Proč se nepřesunete do vedlejšího pokoje?“ navrhla jim Marianne a vyskočila na nohy. „Můžete si popovídat o všem potřebném,

aniž bychom vás rušily

neustálými připomínkami.“

„Ráda bych měla připomínky,“ ozvala se Jocelyn dotčeně.

„Myslím, že jelikož se jedná o mé šaty, mám právo říci svůj názor.“

„A já také,“ připojila se Becky se zakaboněným výrazem.

„No tak, Marianne, přece nechceš…“

„Ale chci.“ Marianne chytila tetičku za loket a nasměrovala ji ke dveřím. „Koneckonců, tetička Louella má mnohem

bohatší zkušenosti než my, takže ví, co je módní, a nám jedině prospěje, když dáme na její rady.“

Jocelyn a Becky si vyměnily pohled a Marianne potlačila povzdech.

Jak se zdálo, z protivníků se opět na okamžik stali spojenci. Nutno ovšem dodat, že jakmile šlo o vážnou věc, sestry Sheltonové se vždy semkly a stály při sobě. A nejčastější příčinou takového úkazu se stávala tetička Louella. Dokonce i Jocelyn, která obvykle hltala historky starší dámy o lesku Londýna a radostech společenské sezony, moc dobře věděla, komu především náleží její loajalita.

Dobrotu tetičky Louelly samozřejmě nikdo

nezpochybňoval. Starší dáma ji prokázala jasně před dvanácti lety, kdy se ujala starosti o dcery své zesnulé sestry. Byla to ovšem žena, která nestrpěla žádnou neplechu a zasmála se sotva dvakrát do roka. Krom toho se nikdy netajila svou nechutí vůči starému pánovi – což jí ovšem Marianne neměla nijak za zlé – a teprve nedávno si našla cestu k Richardovi.

Tetička loupla po Marianne přísným pohledem. „Výtečný nápad.“ Kývla na krejčovou, která vykročila za ní. Louella se ještě ohlédla na mladší dívky. „Pošlu sem služebnou, aby ti pomohla, Jocelyn.“

„Ne.“ Marianne otevřela dveře. „Chci říci, že to nebude nutné. Pomůžeme jí samy.“

„Já ne,“ zareptala Becky.

„Tak dobrá.“ Tetička Louella se otočila ke krejčové. „Musíte za nás poděkovat madame Renaultové, že nám tak ochotně vyšla vstříc a umožnila nám provést poslední úpravy tady.

Doufám, že…“ Vyšly na chodbu a Marianne za nimi zavřela.

„Ochotně?“ Becky se ušklíbla. „Vzhledem k tomu, kolik

jsme u ní utratily peněz, by sem měla chodit každý den

osobně.“ Zazubila se. „Ale je to ohromná legrace, viďte?“

„Ano, to je.“ Marianne se zasmála. Většinu života musely počítat každou penci, a tak si ještě nezvykly, že si mohou bez obav pořídit všechno, co je napadne. Jedině Jocelyn přivykla utrácení bez výčitek svědomí, které zažívala Marianne, a bez údivu, jemuž se neubránila Becky. „Nuže,“ pronesla zvesela Marianne, „a teď si můžeme promluvit.“

„O čem chceš mluvit?“ optala se Jocelyn a natáhla ruce, aby jí Marianne pomohla ze stoličky.

Becky se uculila. „Ať už je to cokoli, není to určené pro uši tetičky Louelly.“

„Tak jsem to nemyslela,“ zalhala Marianne. „Jen jsem

chtěla mluvit o… o naší budoucnosti a o plánech, které máme. Když tu není tetička, je snazší o takových věcech hovořit.“ Jocelyn a Becky si vyměnily další významný pohled.

„Ale pouze v případě, že máš na srdci ještě něco jiného,“ odtušila Becky. „Měla jsem za to, že to všechny chápeme. V každé londýnské sezoně jde především o nalezení vhodného nápadníka. Je to náš úděl.“ Zvedla se a neochotně přistoupila k sestrám, aby jim pomohla. „Jak nám neustále připomíná tetička Louella, jsme mladé dámy s příkladným vychováním a zodpovědností ke své rodině. A velkým věnem,“ dodala otráveně, jako by recitovala mnohokrát opakovaná slova.

Marianne po ní střelila pohledem. „Ale ty se chceš provdat, nebo ne?“

Dívka pokrčila rameny. „Jednou snad ano.“

„Já se hned po první sezoně vdávat nehodlám.“ Jocelyn se natočila, aby sestry mohly odstranit množství špendlíků a tkalounů, které držely šaty pohromadě.

„A co budeš dělat?“ Doposud Marianne neměla nejmenší tušení, že by její sestra mohla mít jiné ambice, než se vrhnout do náruče tomu nejsympatičtějšímu svobodnému muži, jenž se jí namane, a co nejrychleji se za něj provdat. Zřejmě svým sestrám nenaslouchala tak pozorně, jak by měla.

„Mám v úmyslu vychutnat si všechna potěšení, která

sezona nabízí. A nejen to. Hodlám se stát královnou londýnské společnosti. Zúčastním se všech významných plesů. Budu

trávit odpoledne projížďkami v parku, jak je to módní.“ Na tváři se jí objevil zasněný, leč odhodlaný výraz. „Budu sbírat nabídky k sňatku, tak jako se trhají květiny na louce…“ Becky se ušklíbla.

Jocelyn na ni nedbala, „…a nepochybně zlomím nejedno srdce. Chystám se ovšem… Au!“

„Promiň,“ pronesla Becky sladce. „Vyklouzl mi špendlík.“ Jocelyn ji zpražila pohledem. „Chtěla jsem říci, že budu ke všem nápadníkům vlídná a laskavá, takže na mě budou i přes své zklamání myslet jedině v dobrém.“

„Asi budu zvracet,“ sykla Becky.

„Jsem si jistá, že tvou ohleduplnost všichni ocení,“ podotkla Marianne.

Jocelyn si stáhla šaty z ramen a pak se z nich s pomocí dívek vysvlékla. „A nakonec, až naleznu výjimečného muže, samozřejmě s odpovídajícím bohatstvím…“

„Samozřejmě.“ Marianne potlačila úsměv. Podobné litanie vyslechla od Jocelyn již dříve, nikdy ovšem dovedené do takových podrobností. Možná to bylo jen tím, že ji nikdy vlastně neposlouchala. Opatrně položila šaty přes opěradlo křesla a podala Jocelyn její všední oděv.

„…a vznešeným titulem.“ Jocelyn se zamyšleně odmlčela.

„Nejraději bych se provdala za prince, ale to se mi patrně nepoštěstí, jelikož je jich tak málo. Nepohrdla bych ani vévodou, ale ani těch není moc. A ti jsou navíc příšerně staří.“

„Thomas Effington bude také jednou

vévodou,“

poznamenala Becky, když Jocelyn zavazovala šněrování na šatech. „A ten mi připadá velmi pohledný.“

„Pokud máš ráda namyšlené muže, kteří jsou přesvědčení, že všechno znají, a každému by chtěli radit,“ vyhrkla Marianne bez přemýšlení.

Becky a Jocelyn na ni svorně vykulily oči.

„Jak tě to napadlo?“ zeptala se Bečky. „Vždyť s námi od

našeho příjezdu prohodil sotva pár slov.“

Jocelyn se ušklíbla. „To je od něj pěkně nevychované.“

„Copak právě tohle nevypovídá o namyšlenosti?“ Marianne si nebyla jistá proč, ale o svém nočním setkání s markýzem se jí nikomu povídat nechtělo. Snad proto, že to

bylo její první dobrodružství a nebyla ještě připravená se o ně podělit. „Krom toho muže jako on dobře znám.“

„O mužích nevíš vůbec nic,“ ušklíbla se Jocelyn.

„A ty snad ano?“ ozvala se Becky.

Jocelyn si založila ruce na prsou. „Rozhodně víc než Marianne. Ta je zná jen z těch svých knih.“

„Zato ty máš bohaté zkušenosti díky řezníkovu synovi, který se do tebe zbláznil.“ Becky jí věnovala sladký úsměv.

„Muž je muž bez ohledu na svůj původ, a jakýkoli muž z

masa a kostí je lepší než smyšlený,“ odsekla Jocelyn a pak se zamračila. „Ovšem ne že bych s ním měla tolik společného.“

„Ovšemže ne.“ Becky přikývla. „Má bradavice.“

Jocelyn pokrčila rameny. „Žena musí mít určitá měřítka.“ Na to se Becky rozesmála a Marianne se k ní připojila.

Slepá oddanost, již onen řeznický hoch choval k Jocelyn, je už delší dobu bavila. Kdyby někdo cizí hodnotil Jocelyniny nemalé nároky, jistě by neuvěřil, že ačkoli chlapce odmítla, nikdy se k němu nechovala povýšeně. Přestože v mnoha ohledech skutečně myslela pouze na sebe, nikomu úmyslně neubližovala.

„A co si přeješ ty, Becky?“ změnila Marianne téma.

„Já? No, já úplně souhlasím s Jocelyn.“ Becky se znovu usadila v křesle. „I já mám v úmyslu vychutnat si plnými doušky vše, co Londýn nabízí: projížďky, večírky, mladé

gentlemany.“ Po očku mrkla na Jocelyn. „Ani já se nechci letos vdávat. Než přijmu nabídku k sňatku, ráda bych si užila

několik sezon.“

„A co očekáváš od svého nápadníka?“ zeptala se Jocelyn s nefalšovaným zájmem, kterým udivila své sestry i samu sebe.

„Inu,“ opáčila Becky zamyšleně, „titul pro mě není nijak podstatný, ale měl by mít ohromné jmění a pěkný dům, třeba i

zámek, a k tomu stáje s těmi nejlepšími plnokrevníky v

Anglii.“ Na dívčině tváři se objevil toužebný výraz. „Měl by mít zalíbení v životě na venkově. Také by měl mít rád děti a psy…“

„Kde je vůbec Henry?“ Marianne se rozhlédla po pokoji, jestli odněkud nevykoukne jejich obrovské chlupaté psisko.

„Nejspíš v kuchyni.“ Becky se zasmála. „Zdá se, že si služebnictvo zcela získal.“ Patrně díky tomu mohl Henry trávit mnohem víc času v domě než venku, jak by si bývala přála tetička Louella.

„Proč se najednou tak zajímáš o naše plány?“ Jocelyn klesla na podušku a tázavě se zadívala na Marianne.

„To bych také ráda věděla,“ připojila se k ní Becky. „Vždyť o nich mluvíme téměř bez ustání.“

„Jsem jen zvědavá, nic víc. Takže,“ dodala Marianne opatrně, „ani jedna z vás na svatbu nespěchá.“

„Ne v téhle sezoně. Ostatně Becky je teprve sedmnáct a já jsem jen o rok starší.“ Jocelyn na ni upřela pátravý pohled.

„Tobě je ale už jednadvacet a jsi na ocet.“

Becky přikývla. „Má pravdu. Je načase, aby ses provdala.“ Ačkoli Marianne věřila, že ji sestry podpoří, nedoufala příliš, že to udělají bez námitek. „Nechci se vdávat. Chci se postavit na vlastní nohy.“

„Ale proč?“ vyhrkla Jocelyn nevěřícně.

„Manželství mě neláká.“ Když zemřela jejich matka, byly sestry ještě příliš malé, než aby si z manželství rodičů mohly něco pamatovat, a patrně to tak bylo nejlepší. „Ráda bych poznala všechna dobrodružství, jaká život nabízí. A k tomu potřebuji nezávislost. Finanční nezávislost.“

„Ach tak. A jak jí chceš dosáhnout?“ zeptala se Becky váhavě, jako by se obávala odpovědi.

„Uznávám, že mé dovednosti jsou značně omezené. Kromě čtení a studia jsem se vlastně ničemu jinému nikdy nevěnovala. Přesto mne napadlo… tedy, uvažovala jsem…“ Nahlas svůj nápad ještě nikdy nevyslovila, zatím se s ním nikomu nesvěřila, a nyní na zlomek vteřiny zaváhala, zda by neměla raději mlčet. Kdyby tu jen bylá Emma… Marianne si povzdechla.

S Emmou si byla bližší než s kýmkoli jiným. Jelikož je dělil

pouhý rok, zcela přirozeně se semkly, podobně jako Jocelyn a Becky, bylo-li to nutné. Dnes se jí zdálo, jako by ji od mladších sester nedělilo několik let, ale celé věky. Odhodlaně se nadechla. „Budu se živit psaním.“

„Psaním čeho?“ Jocelyn se zamračila. „Neumíš psát nic jiného než dopisy. A tím se přece živit nemůžeš.“

„Neblázni.“ Becky se na starší sestru zamyšleně zadívala.

„Ty chceš psát knihy, že ano?“

„Časem snad.“ Marianne popustila uzdu nadšení, které v sobě držela celé dopoledne. „Ale zatím ne. Myslím, že napsat knihu trvá velmi dlouho a přiznávám, že na nic takového

nemám trpělivost. Upřímně řečeno, nejsem si ani jistá, že bych celý román uměla vytvořit.

Nicméně,“ dodala, otevřela svou knihu a vytáhla z ní

dopis, který měla složený mezi stránkami, „když jsme přijely do Londýna, zaslala jsem dotaz a ukázku své práce jednomu gentlemanovi, který vydává noviny…“

„Panebože, ty jsi napsala do Timesů?“ Jocelyn vykulila oči.

„Ne tak docela.“

„Tak do Morning Cronicle?“ hádala Becky. „Nebo do

Observeru?“

„Ne, ne, není to nic tak známého.“ Marianne nad jejich odhady mávla rukou. „Napsala jsem do Cadwallenderova kurýra.“

Becky zamrkala. „Co je to?“

„To jsou skutečné noviny? Nezní to tak.“ Jocelyn se zamračila. „Alespoň jsem o nich nikdy neslyšela.“

„To mě nepřekvapuje,“ neodpustila si Becky. „Ale ani já jsem o nich neslyšela.“

„A to se tak zajímáš o současné dění.“ Jocelyn obrátila oči v sloup.

„Myslím, že…“

„Je to malé vydavatelství,“ přerušila ji Marianne. „Nemá takovou tradici jako Timesy a není tak…“

„Důvěryhodné?“ navrhla Becky.

„Konzervativní. Mimoto Kurýr vychází jen v neděli a pochybuji, že se o něm ví jinde než v Londýně. V každém

případě jsem napsala panu Cadwallenderovi, že bych pro jeho noviny ráda psala o svých dobrodružstvích…“

„O jakých?“ zajímala se s nevěřícím výrazem Becky.

„Tedy, zatím jsem žádná nezažila, ale to se brzy změní.“

„Co to má být za dobrodružství?“ přidala se k sestře Jocelyn.

„Londýnská dobrodružství slečny z venkova,“ zarecitovala Marianne hrdě.

Mladší dívky si vyměnily udivený pohled. Marianne tomu

však nevěnovala pozornost a s dramatickým máchnutím dopis otevřela. „A dnes ráno mi přišla od pana Cadwallendera odpověď.“

„A co v ní stojí?“

„Stojí v ní, že se mu líbí můj styl, a zaujal ho i můj nápad. Navrhla jsem mu, že bych jednotlivé díly psala v dopisech. Samy jste říkaly, že ty psát umím.“ Neubránila se vítěznému úsměvu. „První z nich jsem mu už poslala.“

Becky se zvedla, vytrhla jí dopis z ruky a rychle ho prolétla očima. „Také tu píše, že jeho čtenáři nemají zájem o všední, obyčejné zážitky.“ Zamračila se. „Co jsi mu to poslala?“ Mariannino nadšení rázem ochladlo. „V tom je jediná potíž. V prvním dopisu jsem popisovala nadšení z první návštěvy Toweru. A radost z projížďky v Hyde Parku a potěšení, s jakým…“

Jocelyn zaúpěla. „O tom bych si tedy rozhodně číst nechtěla.“

„Jenže ty nečteš nic jiného než zprávy o večírcích a sloupky o nejnovější módě,“ odtušila Becky. Znovu dopis pročetla a pak vzhlédla. „Promiň mi, že znovu souhlasím s Jocelyn, ale tvá dobrodružství jsou zatím docela obyčejná a naděje, že prožiješ něco vzrušujícího, obzvlášť s tetičkou Louellou za zády, je vpravdě nepatrná.“

„Já vím. Dlouho jsem nad tím přemýšlela.“ Marianne si sundala brýle a poklepala si s nimi do dlaně. „Pan Cadwallender je toho názoru, že můj návrh je zajímavý, řekl

mi ovšem, že než se rozhodne, zda mé příběhy bude vydávat, rád by si přečetl další. Bojím se, že když se mu nebude líbit,

najde si k jejich sepsání někoho jiného. Nemám ale tušení, jak

své zážitky okořenit.“

„Především bys měla přestat psát o památkách,“ prohlásila Jocelyn.

„S tím souhlasím, otázkou ale zůstává, čím vlastně čtenáře pana Cadwallendera zaujmout.“

Becky zavrtěla hlavou. „Přečetla jsi tolik knih, musíš přece vědět lépe než kdo jiný, co dělá příběh výjimečným.“

„To je pravda. Já jen…“ Marianne se pokusila posbírat myšlenky. „Nechci si nic vymýšlet, ráda bych psala o svých skutečných dobrodružstvích.“

„Ty jsi ale žádná skutečná nezažila. Ukaž.“ Jocelyn se

postavila, vzala dopis Becky z ruky a přečetla si ho. „Nikde se tu neříká, že tvé příběhy musejí být pravdivé.“

„Nechce se mi lhát…“

„Hloupost. Nebudeš přece lhát, jen…“ Jocelyn se

zamyslela. „Jen si své příhody přibarvíš. Ozvláštníš je. Jde jen o úhel pohledu.“

Becky důrazně přikývla. „Správně. Je rozdíl, když prohlásíš, že je žena tlustá, nebo když řekneš, že oplývá plnými tvary a půvabem bohyně plodnosti.“

„Přesně tak.“ Jocelyn se na mladší dívku uculila. „Vše závisí na podání. Vezmi si například svou slečnu z venkova…“

„Tedy sebe,“ skočila jí Marianne do řeči.

„Ovšem, ovšem. Byla by – ty bys byla! – mnohem

zajímavější, kdyby…“ Jocelyn se odmlčela. Pak se jí rozzářily oči. „Kdybys byla na světě sama. Sirota.“

„Ale já nejsem…“

„Jistěže jsi,“ přerušila ji Becky. „Všechny jsme vlastně siroty. Naši rodiče už nežijí.“

„To je pravda, ale nejsme na světě samy. Máme bohatého bratra,“ připomněla jí Marianne. „Tím sotva vzbudíme něčí soucit.“

Jocelyn ji neposlouchala. „Sirota vychovaná na venkově. To není lež, jen si trochu pozměníme pravdu, abychom získaly záživnější příběh.“

„To ano, ale…“

„A pokud je sirota, potřebuje svého ochránce.“ Becky se šibalsky usmála.

„Ochránce, který ji přivede do Londýna.“ Jocelyn sestře úsměv oplatila. „Do svého domu.“

„To je nesmysl.“ Marianne se zasmála, rychle však uvažovala.

Kdyby přijala návrhy svých sester, sice by neříkala úplnou pravdu, ale ani by tak docela nelhala. Vždyť v jistém smyslu jsou skutečně siroty. A markýz z Helmsley se doopravdy na čas stal ochráncem, pod jehož střechou nyní pobývají…

„Ten ochránce by měl být pohledný,“ usoudila Becky.

„A bohatý,“ doplnila Jocelyn. „A urozený…“

„A namyšlený,“ zamumlala Marianne.

„Tak trochu hejsek.“ Jocelyn přikývla. „Zkrátka rošťák.“

„A mohl by ji připravit o nevinnost!“ vyjekla Becky vzrušeně.

Rázem zavládlo v místnosti mrtvé ticho.

„Co se děje?“ Becky nevinně vykulila oči. „Je to jen příběh. Nikdo netvrdí, že se ti to skutečně stane.“

„To bych prosila.“ Na druhou stranu, pokud neměla v úmyslu se provdat, a k tomu chtěla psát o svých vlastních dobrodružstvích… Panebože, jak ji to mohlo napadnout? Rychle tu ostudnou myšlenku zahnala.

„Myslím si ale, že by to bylo pěkně šťavnaté.“ Jocelyn se zamračila. „A zdá se mi, že lidé o skandálech čtou rádi.“

„Což znamená, že pan Cadwallender bude nadšený,“ zakončila Marianne rozechvěle. „Vyjde to. Vím, že to vyjde.“

„Pamatuj ale,“ Jocelyn ji probodla přísným pohledem, „že

se o tom nikdo nesmí dozvědět. Jedna věc je o skandálu psát a druhá se do něj dostat.“

„Kdyby se tvé jméno objevilo v jakýchkoli novinách,“

Becky se celá zachvěla, „mělo by to nedozírné následky. Nikdo by neuvěřil, že nepíšeš podle pravdy. Zničilo by to pověst tobě

i nám. Pokud jde o tetičku Louellu, byla by…“

„Nic z toho se nestane, když se o mém psaní nikdo nedozví. Jsem si velmi dobře vědoma, jaká opatření si můj

plán žádá. Jen si všimněte, že ten dopis je adresovaný jisté

slečně Smytheové. Zdálo se mi rozumné tajit svou totožnost

od samého začátku. A s panem Cadwallenderem se nemusím setkávat pravidelně. Jsem přesvědčená, že většinu věcí můžeme vyřešit písemně, takže je jen nepatrná šance, že by mne někdo odhalil.

Dále jsem se rozhodla, že své příběhy budu vydávat anonymně. Pro čtenáře to koneckonců bude zajímavější, když nebudou znát autora.“

„Všichni zbožňují tajemství.“ Jocelyn se uculila. „A

skandál. A kdybychom já nebo Becky,“ ohlédla se na mladší dívku, „prožily nějaká vlastní dobrodružství, můžeš je do svých příběhů použít. Nikdo koneckonců nebude tušit, že je

píšeš právě ty, a nepoužiješ-li skutečná jména ani pro ostatní postavy…“

„Mohu používat jen iniciály,“ napadlo Marianne. „Takže ochránce by mohl být například lord…“ H jako Helmsley? E jako Effington? R jako Roxborough? T jako Thomas? Ten zatracený mužský má tolik jmen, že vyplýtvá polovinu abecedy. Jaké písmeno by se pro takového mrzouta hodilo? No ovšem! Marianne se v duchu zasmála. „Bude to lord M.,“

řekla nahlas. „Skvěle. Teď už jen stačí, abych napsala své první dobrodružství.“ Už nyní věděla, o čem bude psát. Rázně zamířila ke dveřím. „Bude-li mne někdo shánět, celé

dopoledne budu ve svém pokoji.“

„Nezapomeň, že už za dva dny se koná ples vévodkyně,“ zavolala za ní Jocelyn, „a dnes odpoledne máme lekci tance. Když nepřijdeš, tetička Louella…“

Marianne za sebou zabouchla dveře, takže zbytek sestřina varování již neslyšela. Stejně jí nevěnovala pozornost, v duchu se totiž už plně zaobírala všemožnými příhodami slečny z venkova a jejího okouzlujícího ochránce.

Příhodami, které měly začít trochou brandy a jedním zakázaným polibkem.

Má drahá sestřenko,

Londýn je vskutku nejúchvatnější město na světě. Jsem tu sotva dva týdny a už jsem dostala první hubičku!

K oné vzrušující události došlo pozdě večer, kdy užcelý dům spal a já jsem se ocitla sama v knihovně s jeho lordstvem.

Vím, že přiznat něco takového je nestydaté, ale vůbec mne to nevyděsilo, ačkoli nyní vidím, že znepokojení by bývalo bylo na místě, neboť jsem byla oděná jen v noční košilce…

Londýnská dobrodružství slečny z venkova

Thomas došel k zábradlí nad velkou halou a rozmrzele se zadíval na výjev pod sebou. Jeho sluha ho samozřejmě varoval, že dům Effingtonů už zcela zachvátily přípravy na ples, který se tu měl konat za dva dny, nemohl ale Thomase připravit na to, co ho tu čeká.

Po mramorové šachovnici podlahy pobíhali sem a tam sluhové. Služebné, vyzbrojené hadříky a prachovkami, leštily a voskovaly nábytek. Komorníci nosili židle a stoly. Kam se Thomas podíval, všude probíhala nějaká horečná činnost s bezmála baletní sehraností, nad níž zůstával rozum stát.

Dům Effingtonů již podobných událostí zažil samosebou mnoho, ale vždy tu byli Thomasovi rodiče, či spíše jeho matka, aby na přípravy dohlédla. Naštěstí tentokrát začala s plánováním ještě dříve, než se rozhodla odjet ze země.

Nechala rozeslat pozvánky a objednat květiny, sestavit slavnostní tabule a zajistit kapelu, a to všechno ještě předtím, než se s vévodou vydala do americké divočiny.

Vévodkyně zkrátka udělala vše pro to, aby ples proběhl zdárně. Celá událost, třebaže měla proběhnout bez její účasti, koneckonců nesla její jméno a bylo třeba zajistit jí náležitou úroveň.

Potřebné instrukce

zanechala

vévodkyně

majordomovi. Krom toho si vyměnila řadu dopisů s tetičkou pozvaných dívek, lady Dračicí, jež měla bezpochyby nějaké skutečné jméno, ale Thomas si ho nemohl za nic na světě zapamatovat. Starší dáma nyní na vše dohlížela, a přitom své neteře připravovala na vstup do londýnské společnosti.

Thomas tiše zaklel. Jako jediný Effington v domě to měl být nakonec stejně on, kdo ponese zodpovědnost za úspěch celého plesu. Neměl nejmenší ponětí, co by měl dělat, a tak usoudil,

že nejrozumnější bude držet se stranou. Služebnictvo bylo zkušené a Thomas věřil, že si se vším poradí. Nebo se za to alespoň modlil.

Nyní netoužil po ničem jiném než prchnout z toho zmatku

do bezpečí svého klubu. Během pouhých osmačtyřiceti hodin nezbude z jeho dosavadního života zhola nic.

Jakmile se ujme tohoto tradičního obětování nevinných mladých dívek bohům londýnské smetánky, bude nadále své večery, a patrně i řadu odpolední, trávit v roli doprovodu a ochránce.

Ochránce? Ušklíbl se. Ta nejstarší by potřebovala spíš žalářníka. Nevěřícně zavrtěl hlavou nad všemi těmi nesmysly o vzrušení, dobrodružství a poznávání života, které mu navykládala předchozího večera. Nuže, jakmile se setká s tím pravým nápadníkem, podobné myšlenky ji jistě brzy přejdou. Thomas si už v duchu sestavil seznam vhodných mladíků, a ke své radosti zjistil, že jich vůbec není málo. Jak se zdálo, nebyl jediným svobodným mládencem v Anglii, který se musí brzy oženit.

Dokud bude Marianne potichu, nalézt jí nápadníka by

nemělo být obtížné, uvažoval. Musel uznat, že je půvabná. Při vzpomínce na její neposedné zlatavé kudrliny se musel usmát.

Nebylo divu, že si ji v přítmí knihovny spletl s andělem. A když ji políbil…

Úsměv mu zatrnul na rtech. K čertu s ní. Proč jen na tom polibku tak trvala? Nepochyboval ale, že kdyby její žádost odmítl, našla by si zkrátka někoho jiného. To nejlepší, co pro ni

– i pro sebe – mohl učinit, bylo co nejrychleji ji provdat.

Thomas zamířil k širokému dvojitému schodišti, které se v elegantních obloucích stáčelo do přízemí. Cestou se vyhnul sluhovi s náručí plnou prádla a dalšímu, který nesl velký stříbrný podnos, a přitom jen uvažoval, zda se mu vůbec podaří bez úhony uniknout z domu. „Lorde Helmsley.“ Pichlavý hlas se mu zaryl pod kůži. Thomas sebou cukl,

pak s přemáháním nasadil zdvořilý úsměv a pomalu se otočil.

„Dobrý den, lady Dra– ehm, mylady.“ Starší dáma stála v otevřených dveřích vedoucích do tanečního sálu, a navzdory své drobné postavě působila dojmem generála, jemuž se za žádných okolností neodporuje. „Zdá se, že přípravy na ples běží jako na drátku.“

„Ovšem.“ Pohodila hlavou, jako by bylo nepředstavitelné,

že by snad vše nešlo podle plánu. „S plesem si nedělám žádné starosti, ačkoli mne mrzí, že tu vaše matka nemůže být s námi. Snažila jsem se nicméně ze všech sil nachystat vše podle jejích pokynů a přání.“

„A vedete si obdivuhodně, tím jsem si jist. Pevně věřím, že ples bude jednou z největších událostí sezony. A nyní, pokud je to vše, vám popřeji pěkný den.“ Pokývl jí na pozdrav a zamířil ke schodům.

„Kdepak, mylorde, ještě je tu něco.“

Thomas tiše zaúpěl. Jakmile Dračici spatřil, vytušil, že má na srdci víc než jen pár zdvořilostí. Prozradil ji onen neústupný, odhodlaný výraz v očích. Zhluboka se nadechl a znovu se k ní obrátil. „S čím vám mohu pomoci?“

„Kdybyste byl tak laskav a připojil se k nám v sále.“ Ustoupila stranou a ukázala za sebe.

Thomas s vypětím sil udržel ústa zkřivená do úsměvu, v duchu se rozžehnal s vyhlídkou na útěk a odevzdaně vkročil do tanečního sálu. Všechny tři sestry Sheltonové stály na opačném konci místnosti u piana společně s jakýmsi

gentlemanem, jehož Thomas nepoznával, a u nohou jim věrně ležel jejich chundelatý čtyřnohý průvodce.

Dračice k nim zamířila a Thomasovi nezbylo než se k ní připojit. „Právě zakončujeme lekci tance a potřebovaly bychom ještě jednoho tanečníka.“

„Jsem vám k službám,“ procedil skrz zuby a v duchu

přidal tuto novou povinnost k seznamu stížností, které hodlal při nejbližší příležitosti přednést své matce. Nebyl si sice jistý, jaké uspokojení mu takový výlev přinese, avšak vědomí, že si ho bude moci dopřát, dokázalo prozatím značně zmírnit jeho podrážděnost.

Dračice na něj úkosem pohlédla. „Jistě chápete, že by se neslušelo, aby se potácely po parketu jako opilí námořníci.“

„Zajisté,“ zamumlal a zaplašil nevítaný, leč kupodivu lákavý obrázek Marianne se sklenkou brandy.

Když se přiblížili ke skupince u piana, Thomas si poprvé všiml, jak jsou si dívky podobné.

Všechny tři byly přibližně stejně vysoké, na jeho vkus

možná trochu moc, ale na kráse jim to neubíralo. Marianne z nich měla nejsvětlejší vlasy, které půvabně kontrastovaly s jejíma tmavýma očima skrytýma za obroučkami brýlí.

Dívka stojící vedle ní měla vlasy o něco tmavší, spíše zlaté než blonďaté, a při jeho příchodu nepatrně přimhouřila oči, takže Thomase napadlo, že možná i ona běžně nosí brýle.

Poslední z nich, podle nevinného výrazu zřejmě i

nejmladší, měla vlasy zrzavé. Thomas zalitoval, že nevěnoval větší pozornost jejich jménům, ale doposud na ně myslel pouze tehdy, když uvažoval, jak se jich co nejrychleji zbavit.

Dračice našpulila rty. „Lorde Helmsley, jistě si vzpomínáte

na mé neteře, ačkoli je pravda, že jsme vás od svého příjezdu sotva zahlédli. Jsem si však jistá, že se z vaší strany jedná o pouhé nedopatření.“

„Přesně tak.“ Thomas nasadil zářivý úsměv. „Bylo to nedopatření, jež se vynasnažím napravit.“

Dívky si ho prohlížely se stejným výrazem, v němž se mísilo pobavení s hrdostí. Ten pohled mu byl povědomý,

uhádnout, odkud ho zná, ale nedokázal. Potlačil neurčitý pocit neklidu. Je možné, že Marianne řekla svým sestrám o jeho plánu? Ne že by na tom záleželo. Copak není snem každé dívky dobře se provdat? Marianne samozřejmě tvořila

výjimku – jejím námitkám ale tak docela nevěřil.

Thomas usoudil, že je v jeho nejlepším zájmu co nejlépe dívky poznat. Má-li jim najít vhodné manžele, musí nejprve

zjistit, jací muži by se k nim hodili. Nuže, konverzovat s krásnými ženami mu nikdy nečinilo potíže a o jejich zájem nikdy prosit nemusel.

Přistoupil proto k rudovlásce a zvedl její ručku ke rtům.

„Má drahá lady… lady…“ S povzdechem se zarazil.

„Rebeko,“ napověděla mu Dračice bez váhání.

„Becky,“ opravila ji dívka stejně rozhodně a zadívala se na Thomase s neskrývanou zvědavostí, jako by byl podivný živočich, který stojí za prozkoumání. „Všichni mi říkají Becky.“

„Neměla bys ho tak plést,“ ozvala se Marianne žertem.

„Lord Helmsley má se jmény potíže.“

„Jak to víš?“ podivila se Becky.

Pokrčila rameny. „Asi jsem to někde zaslechla.“

„Nicméně,“ ozval se Thomas chvatně, „jména svých

krásných hostí si teď už zapamatuji snadno.“ Otočil se k druhé dívce a uchopil ji za ruku. „A jaké je vaše jméno?“

„Jocelyn.“ Zadívala se na něj stejně upřeně jako její sestra. Thomas se neubránil dojmu, že se snaží odhadnout jeho přednosti, a uvažoval, zda v jejích očích obstál. „Je mi potěšením, že se znovu setkáváme, mylorde.“

„Nuže, vím, že jsem své povinnosti zanedbával, ale nyní se vynasnažím ten prohřešek napravit.“ Políbil ji na hřbet ruky.

„Můžete si být jistá, že udělám vše, co je v mých silách, abych vám vše vynahradil a věnoval vám veškerou pozornost,

kterou si zasloužíte.“

Dívka naklonila hlavu a věnovala mu kouzelný úsměv. Thomas se usmál oplátkou, ale už v tu chvíli tušil, že ona i Becky mají svou hlavu a patrně nepřistoupí na nic, co se jim nelíbí. Sňatek nevyjímaje.

Zničehonic pochopil, proč mu výraz v jejich tvářích připadal tak povědomý. Vídal ho totiž velmi často u všech

umanutých žen z rodu Effingtonů. Nuže dobrá, řekl si. Sám je přece Effington a jednat s paličatými ženami je zvyklý.

Provdat je bude možná podstatně obtížnější, než se zprvu domníval, ale co by byl život bez občasné výzvy? Thomas byl připravený ji přijmout. Dokonce se začínal těšit představou, že

s těmi tvrdohlavými dívkami změří síly. Obzvlášť s jednou z

nich.

Beze spěchu přistoupil k Marianne a věnoval jí svůj nejoslnivější úsměv. Zrovna ten, který mu v minulosti tolikrát posloužil. Úsměv, který mu dokázal téměř bez výjimek získat přízeň i těch nejodtažitějších žen. Uchopil její ručku, a aniž se přestal usmívat, zvedl ji ke rtům. Jejich pohledy se setkaly.

„Má drahá lady Marianne. Doufám, že se dnes ráno máte dobře.“

„Zvláštní, že její jméno si pamatuje,“ podotkla Jocelyn k Becky tlumeně, ale tak, aby ji Thomas nepřeslechl.

Ten jí však nevěnoval pozornost. Nespouštěl oči z Marianne.

„Mám se skvěle.“ V očích se jí pobaveně zablýsklo. „A vy, mylorde? Spal jste dobře? Nepotkaly vás pozdě v noci žádné nezvyklé sny či znepokojivé vidiny?“

„Nezvyklé možná, ale znepokojivé v žádném případě.“ Neubránil se úsměvu. „Krom toho pevně věřím, že v budoucnu už se ničeho podobného obávat nemusím.“

„Opravdu?“ Pochybovačně povytáhla obočí. „Znamená to snad, že se hodláte vzdát svých večerních pitek?“

„Ale kdepak.“ Naklonil se k ní blíž a ztlumil hlas, aby se

jeho slova donesla jen k jejímu uchu: „Nebyl jsem opilý a stále mám v plánu najít vám co nejrychleji manžela, který si vás vezme na starost a zajistí, abyste už po nocích nebloumala po knihovně a nepřepadala muže, které prakticky neznáte.“

„To se ukáže, mylorde,“ opáčila klidně a koutky rtů se jí zavlnily v sebevědomém úsměvu. „To se ještě ukáže.“

Předchozího večera její poznámku přešel s tím, že za ní

patrně stojí jen vypitá brandy, ale dnes v sobě tatáž slova nesla nepokrytou výzvu. Výzvu, již byl více než ochotný přijmout.

Užít si ji plnými doušky. A vyjít z ní jako vítěz. Marianne vymanila ruku z jeho sevření, zrak z něj však nespustila.

„Seznamte se s naším tanečním mistrem, panem Sabatierem.“

Dračice

pokývla k

módně oděnému

gentlemanovi, jenž si Thomase prohlédl s výrazem lhostejné povýšenosti.

„Dobrý den, mylorde,“ zanotoval Francouz se silným přízvukem a dvorně se uklonil. „Jsme vám nesmírně zavázáni za vaši pomoc. Je to pro nás ohromná čest.“ Na rtech mu pohrával zdvořilý úsměv, přitom ale po Thomasovi zkoumavě těkal očima.

„Monsieur Sabatier odvádí skvělou práci.“ Dračice uznale pokývala hlavou.

„Jste příliš laskavá, madame.“

„Nepochybuji, že si vede skvěle,“ odtušil Thomas a nenápadně si přitom druhého muže prohlédl.

Oděv pana Sabatiera byl sice střižený podle poslední módy, při bližším pohledu se ale ukázalo, že je značně

obnošený. To se ovšem vzhledem ke způsobu jeho obživy dalo očekávat. Jeho nositeli na druhou stranu nemohl Thomas vytknout téměř nic. Bylo patrné, že jeho široká ramena a rozložitá postava nejsou jen zkušeným trikem krejčího. Ve

tváři byl překvapivě pohledný – podle Thomasova mínění možná až příliš na to, že měl učit mladé dívky tanci.

Podobného tanečního mistra, jako byl Sabatier, Thomas ještě nikdy nepotkal.

„Je to jejich poslední lekce, já mám ale pocit, že ještě potřebují cvičit,“ podotkla Dračice. „Pan Sabatier má bohužel jiné závazky a víc času nám už věnovat nemůže.“

„Hluboce se omlouvám, mylady. Je mi líto, že vám působím potíže, ale mám před sebou velmi důležitou

schůzku.“ Monsieur Sabatier se omluvně usmál a Thomas by byl v tu chvíli přísahal, že si všechny tři dívky sborově povzdechly. Zda se k nim připojila i Dračice, nedokázal s jistotou říci.

„Udělal jste pro nás víc, než v co jsme mohly doufat, monsieur.“ Dračice mu úsměv oplatila. „Jsme vašimi dlužnicemi.“

„Je to mé povolání. Madame, mesdemoiselles.“ Monsieur

Sabatier se lehce uklonil. „A dělám je s láskou.“ Pokývl na

pozdrav Thomasovi, pak se obrátil a vykročil ke dveřím na opačném konci sálu.

Všechny čtyři ženy ho vyprovázely pohledem.

Thomas si odkašlal. „Dámy?“ Otočily se k němu tři, možná čtyři roztoužené tváře. „Budeme se věnovat tanci?“

„Ach ano, ovšem.“ Starší dáma se okamžitě vzpamatovala, Thomas měl však pocit, že v ní na okamžik zahlédl veselou mladou dívku, kterou jistě bývala. „Nejvíc starostí mi dělá valčík. Musím přiznat, že ho příliš neovládám. Když se zeptáte mých neteří, povědí vám, že jsem starší než zem, po níž chodím, a odpřisáhnou vám, že mé mládí sahá daleko do alžbětinské doby. Tehdy jsme žádný valčík neznali. Také vám neopomenou prozradit, že jakmile se byť jen nepatrně usměji, země se otřese.“

„A je to pravda?“ optal se Thomas s úsměvem.

„Ano.“ Dračice se otočila a usadila se k fortepianu. „Budu hrát a vy můžete začít tančit s lady Rebekou.“

„S Becky,“ ohradila se dívka tlumeně.

„Lady,“ Thomas potlačil úsměv, „Becky.“ Vystřihl před ní dvornou poklonu, přičemž si vychutnal vědomí, že si počíná stejně elegantně jako Sabatier. „Věnujete mi tento tanec?“

„Mileráda.“ Becky udělala pukrle, usmála se a přijala jeho rámě.

Thomas ji pak dovedl na parket a zaujal taneční postoj. Několik minut mlčky kroužili po tanečním sále.

Po chvíli se na Becky po očku podíval a usmál se. „Mám dojem, že vás tetička podcenila.“

Radostně k němu vzhlédla. „Opravdu?“

„Monsieur Sabatier je dobrý učitel.“ Ač neochotně, musel si připustit, že je za Francouzovy schopnosti vděčný. Nemusel teď dávat neustále pozor na kroky a mohl se soustředit na mnohem podstatnější věci. „Tak mi povězte, má drahá, těšíte se na sezonu?“

„Je to úžasný muž.“ Jocelyn mžourala na tančící dvojici. Neviděla dobře dál než několik metrů, ale brýle zarytě odmítala.

„To je.“ Marianne přikývla. „Neměly bychom ale

zapomínat na jeho povahu. Je namyšlený a protivný.“

Jocelyn na ni vrhla podezíravý pohled. „To už dnes říkáš podruhé. Nechce se mi věřit, že tak soudíš jen na základě toho, že se nám zatím vůbec nevěnoval. Nemáš ve zvyku dělat ukvapené závěry. No tak, Marianne, co o něm víš?“

Marianne si povzdechla. „Nic. Zkrátka jsem na něj včera večer narazila v knihovně a chvíli jsem si s ním povídala.“

„Opravdu?“ Jocelyn povytáhla obočí. „Zajímavé. Téměř

stejně zajímavé jako skutečnost, že ses nám o takové schůzce zapomněla zmínit.“

„Není to žádné tajemství. A nebyla to žádná schůzka.“ Marianne nevzrušeně pokrčila rameny. „Soudila jsem, že to není nic, co by zasluhovalo větší pozornost.“

Jocelyn se nevěřícně ušklíbla. „Usoudila jsi, že noční dostaveníčko…“

„Náhodné setkání.“

„…s dědicem vévodského titulu nestojí za zmínku?“ Jocelyn zavrtěla hlavou. „Tomu nevěřím.“

„Nicméně je to pravda.“

„Hmm.“ Jocelyn po ní střelila zvědavým pohledem. „Tak co provedl, že tě tak rozzlobil?“

Odmítl mě znovu políbit. Marianne tu myšlenku, protivnou stejně jako muž, jehož se týkala, rychle zapudila. A už vůbec se nehodlala zabývat úvahami nad tím, jak moc se jí ten první polibek líbil. „Předně se zdá, že své povinnosti opatrovníka a ochránce bere až příliš vážně. Jako by nestačilo, že nás nespustí z očí tetička Louella. Teď nás bude kontrolovat ještě on. Dále je očividné, že z naší přítomnosti vůbec není nadšený…“

Jocelyn se zasmála. „To mě neudivuje.“

„A zosnoval plán, jak se nás zbavit.“

„Prosím?“ Jocelyn se ušklíbla. „Chystá se nás zabít a pohřbít v zahradě?“

„Ještě hůř,“ opáčila Marianne chmurně. „Chce nám najít ženichy.“

„Ten necita.“ Jocelyn se odmlčela a zatvářila se nechápavě.

„Možná mi něco důležitého uniklo, ale co je na tom tak

strašného? Vzhledem ke svému bohatství, postavení a původu

zná všechny, kdo v Londýně něco znamenají. Vždyť s jeho pomocí si můžeme všechny zajistit skvělou budoucnost.“

„Pravda. On nás chce ale provdat tak rychle, jak to jen půjde. Nejlépe ještě dnes.“ Marianne se k sestře důvěrně naklonila. „Zdá se, že naše přítomnost mu brání, aby si sám našel nevěstu.“

„Chápu,“ zamumlala Jocelyn zamyšleně. Marianne přimhouřila oči. „Opravdu?“

„Jen se nad tím zamysli,“ odvětila Jocelyn pomalu. „Jestliže skutečně hledá nevěstu, nemusel by chodit nijak daleko, když má tři dívky na vdávání pod svou střechou.“

„Takže ty jsi ochotná se za nás obětovat? Konečně,

Helmsley se jednou stane vévodou z Roxborough. O takovém svazku jsi přece vždycky snila,“ vyhrkla Marianne mnohem ostřeji, než zamýšlela, a okamžitě své zbrklosti zalitovala. Proč ji tak znepokojila představa, že by se Jocelyn mohla zajímat o Thomase?

Jocelyn si ale její podrážděnosti nevšímala a dál sledovala tančící dvojici, jako by doufala, že je nakonec přece jen uvidí ostře. „Nehloupni. Vévoda nevévoda, během své první sezony se vdávat nechci. Kdybych se rovnou spokojila s Helmsleym, bylo by to jako utrhnout první jablko, na které narazím, a odhodit možnost, že najdu nějaké šťavnatější.“

„I to první může chutnat skvěle,“ podotkla Marianne při vzpomínce na chuť brandy na mužských rtech.

„Ne, sama si na Helmsleyho nemyslím.“ Věnovala sestře poťouchlý úsměv. „Napadlo mě ale, že by se mohl líbit tobě.“

„Mně?“ Marianne udiveně zamrkala. „Já se nehodlám vdávat letos ani nikdy jindy. A už vůbec ne za Helmsleyho.“

„Ale vždyť si ho nemusíš brát,“ namítla Jocelyn. „Stačí,

když ho zaměstnáš, aby si nevšímal, co děláme já a Becky.“

„Nerada ti kazím tak působivý a očividně dokonale promyšlený plán, ale měla bys vědět, že nebude fungovat. Nejsem žena, jakou by Helmsley hledal.“

„Víš to jistě?“

Chci ženu, která bude poslušná a jemná. Marianne přikývla s nepatrným náznakem lítosti, kterému se snažila nevěnovat

pozornost. „Naprosto.“

„Škoda.“ Jocelyn se zamyslela, pak se rozzářila. „Ale nic přece nebrání tomu, aby hledal nápadníka pouze pro tebe.“

„A proč by to dělal?“

„Musí pochopit, že jelikož jsi nejstarší, já ani Becky se nemůžeme provdat dřív než ty.“ Jocelyn nasadila spiklenecký výraz. „Namluvíme mu, že je to rodinná tradice. Že by se zkrátka nehodilo, abychom se provdaly dřív než naše starší sestra. Bylo by to… nevychované.“

„Ovšem, a to nemůžeme připustit,“ odtušila Marianne ironicky.

„Jednoduše ho přesvědčíme, že když ti najde ženicha,

Becky a já tě budeme poslušně následovat, a tak se nás všech zbaví.“

„Jako poslušných oveček vedených na porážku?“

„Správně.“ Jocelyn spokojeně přikývla.

„Ach tak. Mám ale jednu otázku. Chápu, co tímhle plánem získáš ty a Becky, ale už nerozumím tomu,“ dodala Marianne a založila si ruce na prsou, „co z něj budu mít já.“

„Ale to je přece nad slunce jasnější.“ Jocelyn se zatvářila vítězoslavně.

„Opravdu? Nevidím nic…“ Zadívala se na Thomase, na

jeho vysokou postavu s širokými rameny a sebevědomý krok.

„Jen se nad tím zamysli, Marianne. Ať už budeš flirtovat s Helmsleym, nebo s těmi tucty nápadníků, kterými tě bude zahrnovat…“

„Zažiju bezpočet humorných příhod, které budu moci využít ve svých povídkách. Bezpočet… dobrodružství,“

dodala Marianne zamyšleně. Thomas působil jako muž, který má svůj život pevně v rukou.

„Přesně tak. A copak Helmsley není…“

„Muž, o kterém mohu psát,“ doplnila pro sebe. Muž, který je pánem svého života.

„A my si budeme moci užít sezonu, aniž by nás hlídal ještě někdo jiný než tetička Louella.“ Jocelynina slova vytrhla Marianne z úvah. „Obě víme, že víc nás najednou neohlídá.“ Hudba dohrála a Thomas s Becky se vraceli k nim.

Jocelyn se naklonila k Marianne a tlumeným, ale důrazným

hlasem se zeptala: „Co na to říkáš?“

Beckyiny tváře zdobil jemný ruměnec, vyvolaný nepochybně námahou z tance, ale možná i Thomasovou

blízkostí. Marianne z něj nemohla spustit zrak. Pohyboval se s nenucenou mužskou elegancí, která v ní probouzela zcela neznámé pocity.

„Pomysli na dobrodružství,“ našeptávala jí Jocelyn. Becky něco řekla a Thomas se zasmál, okouzlujícím, mužným smíchem, který ji rozechvěl.

„Musíš nějaká zažít, abys o nich mohla psát,“ pokračovala Jocelyn.

Thomas a Becky se přiblížili.

„A já chci, aby to byla má skutečná dobrodružství,“ řekla Marianne tiše. Dobrodružství, prožitá s Thomasem? Při té myšlence se celá zachvěla.

Thomas zachytil její pohled a usmál se na ni. A Marianne si znovu pomyslela, že ten úsměv je neodolatelný. Takový, pro nějž mohou ženy snadno ztratit hlavu.

„Výtečně, Becky,“ zahlaholila za nimi tetička Louella.

„Musím říci, lady Louello, že Becky své taneční lekce vůbec nepromarnila.“ Thomas se tlumeně zasmál. „Skoro jsme si nešlapali na nohy.“

Becky se zasmála a vykouzlila pukrle. „Děkuji, mylorde. Měla jsem skvělého partnera.“

„A skvělého učitele,“ připomněla jí tetička Louella. „Tak, Marianne…“

„Myslím, že teď jsem na řadě já.“ Jocelyn se v mžiku ocitla před Thomasem a věnovala mu oslnivý úsměv. „Mylorde?“

„S potěšením.“ Thomas přikývl a nabídl jí rámě. Jocelyn je přijala a nechala se odvést na parket.

Marianne je zamyšleně sledovala. Co by se mohlo stát? uvažovala. Vdávat se nehodlala a zcela jistě nesplňovala Thomasovy představy o ženě, jakou by si chtěl vzít.

Thomasovo úsilí nalézt jí ženicha bude jistě zábavné, a krom toho jí poskytne dostatek inspirace pro její povídky. Copak jí už nepomohl bezděky napsat první příběh? Povídku, která se

nepochybně brzy objeví na stránkách Cadwallenderova kurýra.

V neposlední řadě musela uznat, že ačkoli se Thomas chová nadutě, jeho společnost jí vůbec není nepříjemná. A dnes byl jako proměněný. Krom toho by tak mohla doufat v další polibek. Nebo dva. Nebo i v něco víc.

Měla si to uvědomit sama. Copak není Thomas lordem M. z jejích povídek?

Jocelyn se na ni ohlédla přes rameno a tázavě zvedla obočí.

Marianne přikývla, jako by se vzdávala. Jocelyn na ni mrkla a pak se znovu věnovala Thomasovi.

Kdyby Marianne nezačínala cítit jakési radostné vzrušení, možná by ho litovala. Jeho plán co nejrychleji je provdat byl odsouzen k nezdaru ještě dřív, než vůbec začal. Byla si jistá, že z jeho úsilí vzejde nejedna příhoda, která se bude skvěle hodit

do jejích Londýnských dobrodružství slečny zvenkova. Naneštěstí pro něj bylo ovšem nad slunce jasnější, že na hledání vlastní

nevěsty už mu příliš času nezbude.

Marianne se zarazila. Najednou si nebyla jistá, co ji těší víc.

… a tak se všichni ti, kteří mají zájem o nejnovější klepy či nevinný flirt, každé odpoledne vydávají do Hyde Parku, kde se

projíždějí v kočárech či na koních, nebo se procházejí po upravených cestičkách a dávají na odiv své jemné mravy a poslední módu. Je to skutečně náramná podívaná.

Sama jsem jedno takové odpoledne díky lordu M. zažila a doufám, že to nebylo naposledy, jelikož jsem se výtečně bavila. Trochu mne ovšem zarazilo, že mne nechce nikomu představit. Zprvu jsem se

polekala, že se stydí za můj venkovský původ. Pak jsem si ale všimla pohledu v jeho očích, který ovšem zmizel tak rychle, jak se v nich objevil.

Drahá sestřenko, tak majetnický výraz jsem ještě u nikoho neviděla. Docela mne vyděsil. Musím nicméně přiznat, že kromě strachu jsem pocítila i nemalé vzrušení…

Londýnská dobrodružství slečny z venkova

„To je od vás velice milé, že jste nás dnes odpoledne vzal do parku.“ Marianne se pokradmu podívala na Thomase kráčejícího vedle ní. Obě mladší dívky šly před nimi.

„Zejména když vezmu v úvahu, že se vám teprve včera podařilo udělat si na nás čas ve svém nabitém programu.“

„Když si to situace žádá, umím být milý,“ usmál se na ni Thomas. „Připouštím ale, že věnovat několik minut procházce

s krásnými ženami se dá sotva označit za oběť. Mám dojem, že mi tu dnes každý muž musí závidět.“

„Takže nás tu předvádíte?“ Marianne naklonila hlavu.

„Jako zboží, pro něž hledáte kupce?“

„Ale vůbec ne,“ ohradil se s nefalšovaným pobouřením.

„Nic takového jsem neměl v úmyslu.“

„Ale jen proto, že vás to nenapadlo,“ odtušila.

„Má drahá, já…“ Námitka mu zmrzla na rtech. Předvést je tu byl opravdu báječný nápad, měl na něj pomyslet sám. Thomas se ale nenechal vyvést z míry a nasadil ten nejupřímnější výraz, jakého byl schopen. „Zkrátka si myslím, že bych vám měl vynahradit to, jak ostudně jsem vás až doposud opomíjel,“ prohlásil, sám ale svým slovům nevěřil.

„Ano, to byste měl. Na druhou stranu však doufám, že

jsme vám nezpůsobily nepříjemnosti, když jsme vás vytáhly z pohodlí domova sem do vřavy Hyde Parku.“ Její rty se jemně zavlnily, jako by potlačovala úsměv.

V tu chvíli pochopil, že bez ohledu na výtku, kterou ho počastovala, ví velmi dobře, jaké pohnutky stojí za jeho pozváním. A nutno dodat, že s nezištnou přívětivostí dobrého hostitele měly pramálo společného.

„Dnes je v domě Effingtonů stejně rušno jako zde,“ podotkl Thomas suše.

Do plesu vévodkyně zbýval poslední den a bylo-li to vůbec možné, zdálo se, že horečné přípravy ještě nabraly na obrátkách. Podobných slavností už vévoda s vévodkyní samozřejmě uspořádali bezpočet, Thomas si ale nedokázal vzpomenout, kdy naposledy byl jejich dům svědkem takového shonu. Snad za to mohla skutečnost, že na celou událost nedohlížela jeho matka osobně. Nebo jednoduše doposud

podobným přípravám nevěnoval pozornost.

Nyní se z něj ovšem stal hostitel a všechna zodpovědnost za úspěch či nezdar plesu, stejně jako za uvedení sester

Sheltonových do společnosti, padla na jeho bedra. „Obávám se, že už jsem ten rozruch nemohl dál snášet.“

Krom toho, pokud měl dívky co nejdříve a dobře provdat, nyní měl skvělou příležitost lépe je poznat bez neustálého dozoru jejich tetičky. Předchozího dne se nedozvěděl nic užitečného, až na Jocelynino prořeknutí, že se neprovdá dříve než její starší sestra. Marianne byla tedy očividně klíčem k jeho úspěchu. Během tance byla však překvapivě zamlklá, jako by přemítala nad něčím závažným, co se nijak netýkalo jejího tanečního partnera. A představa, že by jakákoli žena v jeho náruči mohla zůstat lhostejná k jeho kouzlu, byla

přinejmenším mrzutá. Obzvlášť pak tahle, jelikož on sám si byl její blízkosti bolestně vědom. Vnímal vůni jejích vlasů, teplo její dlaně ve své a oblé křivky jejího těla.

Dnes se podobala mnohem víc onomu upovídanému stvoření, s nímž se setkal v knihovně, a právě proto, aby s ní mohl zapříst důvěrnější hovor, navrhl, aby všichni vystoupili z kočáru a vydali se parkem po úzkých pěšinách. Kromě toho musel přiznat, že se mu vcelku zamlouvá, když se o její pozornost nemusí s nikým dělit.

Marianne pokývla směrem k usedlejší tmavovlasé dámě jedoucí v otevřeném kočáře. „Myslím, že tahle dáma vypadá jako vhodná nevěsta.“

„Nevěsta pro koho?“

„Přece pro vás. Zdá se mi, že takovou byste hledal.“

„Jak byste mohla…“ Ušklíbl se. „Existuje ještě něco dalšího, co jsem vám prozradil a co při nejbližší příležitosti použijete proti mně?“

Věnovala mu úsměv a oči se jí zatřpytily. „O tom nepochybujte, mylorde.“

Thomas si nešťastně povzdechl. „Tak dobrá, vzdávám se. Povězte mi, proč si myslíte, že ta mladá dáma – tuším, že je to markýza – by pro mne byla vhodnou nevěstou.“

Marianne se na ženu zamyšleně zadívala. „Nuže, je

oblečená podle poslední módy, takže má jistě úctyhodné věno.

A je dokonale upravená. To samo o sobě vypovídá mnoho o

její povaze.“

„Hloupost. Znám spoustu žen, na nichž byste nenalezla jediné smítko, ale na pravidla nedbají ani za mák.“

„To může být pravda, ale uznejte, že řídí-li se žena diktáty módy, patrně se nebude bránit ani jiným omezením. K tomu připočtěte její chování, které se zdá poněkud rezervované – mám na mysli to, jak se usmívá a odpovídá na pozdravy.

Hádám, že by byla poslušná a ochotně by vyhověla všem vašim přáním.“

„Myslíte?“ Neubránil se pobavení, přestože mu tak bezostyšně zopakovala jeho vlastní slova.

„Ovšem. Jsem přesvědčená, že je to právě taková žena, která by… Jak jste to říkal?“

„Nevzpomínám si,“ odvětil rychle.

„Ale jděte, jak byste mohl zapomenout? Já si to pamatuji velmi živě. Prohlásil jste, že si přejete ženu, jež k vám bude vzhlížet.“ Přikývla. „Ano, rozhodně si myslím, že byste se s ní měl seznámit.“

„Možná to udělám.“

„A já vás budu ráda informovat, pokud narazím na další vhodné nevěsty.“

„Za to vám budu zavázán.“ Tlumeně se zasmál. „A teď, když jsme našli vhodný protějšek pro mě, měli bychom se

soustředit na vás. Vidíte někoho, kdo by přicházel v úvahu?“

„Říkala jsem vám, že se nehodlám vdávat.“

„Pravda. Chcete zažít dobrodružství.“

„A poznat život.“

„Jistě.“ Za jiných okolností by ho takové prohlášení zaujalo

a vzbudilo v něm touhu blíže je prozkoumat. Nyní měl ovšem za Marianne a její sestry zodpovědnost, a tak se mu ani malinko nezamlouvalo, co všechno ta kratičká věta obnáší.

„Nicméně dlouho jsem nad vaším plánem nalézt nám ženichy přemýšlela.“

„Opravdu?“ optal se nedůvěřivě. Marianne přikývla. „Ano.“

„A?“ Nebyl si tak docela jistý, zda chce slyšet odpověď.

„A uznávám, že pro ženu v mém postavení jsou vyhlídky

na dobrodružství značně omezené. Nemám v podstatě žádné peníze, alespoň prozatím, a tak jsem uvězněna ve městě, kde se tou největší událostí může stát leda nějaké nedopatření na plese. Mohu se samozřejmě spoléhat na to, že tu vypukne nějaký skandál, ale to se dá sotva označit za dobrodružství, nemyslíte?“

„Totiž…“

„Přesně tak.“ Přikývla. „Je jen nepatrná možnost, že bych na plese vévodkyně narazila na piráty, že by do Almacku vtrhli marodéři, nebo že by se ve Vauxhallu objevili kanibalové…“

„Jeden nikdy neví,“ zamumlal.

„A proto, jelikož má vysněná dobrodružství jsou v nedohlednu, se budu muset spokojit s poznáváním jiných stránek života.“

Kéž by to přestala říkat. Thomas opatrně volil slova.

„Mohu vědět, jak to souvisí s mým plánem?“

„Ale vždyť je to zřejmé, Thomasi.“ Udiveně se na něj ohlédla, jako by nemohla uvěřit, že jí okamžitě neporozuměl.

„Budu s vámi plně spolupracovat.“

„Skutečně?“

„Ano.“ Přikývla. „Seznamujte mne, s kým uznáte za

vhodné. Budu svůdně třepetat řasami i vějířem a usmívat se na každého možného ctitele, který mi vstoupí do cesty.

Vynasnažím se být okouzlující, zábavná a přesně taková, jak si všichni muži přejí. Dokonce se pokusím obdivně k nim vzhlížet.“

Thomas se nevěřícně ušklíbl a přimhouřil oči. „Proč byste to dělala?“

„Má ty dobroto, poslouchejte mne přece trochu.“ Marianne si popuzeně povzdechla. „Možnosti k dobrodružství jsou tu omezené. Nicméně možností, jak poznávat život, je nepočítaně.“

„Prosím?“ Na místě se zastavil a upřel na ni nevěřícný

pohled. Ještě tu pořád zbývala naděje, že se přeslechl. „Co tím proboha chcete říct?“

„Nemusíte na mne zvyšovat hlas. Upřímně, nechystám se

přece zahodit svou nevinnost s prvním mužem, který se mi

namane.“ Zamyslela se. „Ačkoli se skutečně domnívám, že se panenství přikládá přehnaný význam.“

„Opravdu?“ vysoukal ze sebe přiškrceným hlasem.

„Ano.“ Důrazně přikývla. „Pro vdavky je patrně důležité, pokud se ovšem dívka vdávat nechce, není už tak podstatné, nemyslíte?“

„Ne, to si rozhodně nemyslím,“ rozhorlil se, přitom ale uvažoval nad tou ironií, že právě on by mohl ženu od takového názoru zrazovat.

Okamžik ho tiše sledovala. „Víte, na muže s tak světáckou pověstí jste trochu upjatý.“

„Upjatý!“ načepýřil se a úkosem se na ni podíval. „Měla byste vědět, že upjatý nejsem ani trochu. Naopak jsem všeobecně považovaný za skvělého společníka.“

„V tom případě to dobře skrýváte,“ opáčila mírně.

„Samozřejmě až na chvíle, kdy jste opilý. Chápu, že pak vás někdo může považovat za zábavného.“

„Já nejsem… Nemám zapotřebí…“ Se skřípáním zubů nasměroval Marianne zpět mezi ostatní chodce. „Nemůžeme tu postávat a dohadovat se o mé povaze…“

„Nehádala jsem se…“

„Přitáhneme k sobě zbytečně pozornost,“ zavrčel tlumeně.

„Než se nadějete, celý Londýn si bude šuškat o hádce.“

„Spíš to byla diskuse.“

„…která se odehrála na veřejnosti mezi markýzem z Helmsley a krásnou mladou dámou…“

„Krásnou?“ Vyslala k němu plachý pohled a v tu chvíli si Thomas uvědomil, jakou pravdu právě řekl.

„Ano.“ Střelil po ní netrpělivým pohledem. „Krásnou.“

Krásnou, půvabnou a neobyčejně vyzývavou.

Marianne se zadívala před sebe a na jejích rtech se objevil jemný, důvěrný úsměv, který v něm probudil ochranitelskou touhu mnohem silnější, než byla ta, již mu ukládala pouhá povinnost.

„Povězte mi něco.“ Nemilosrdně ten pocit zahnal. „Co přesně pro vás znamená ono poznávání života?“

„Tím si nejsem jistá.“ Pokrčila rameny. „Budu na to muset

přijít. Mám však za to, že když jsem vás políbila, učinila jsem první krok.“

„Žádné líbání už nebude,“ prohlásil nekompromisním

tónem navzdory zjištění, že by ji nejraději líbal znovu a znovu, dokud by mu neroztála v náruči.

„Možná ne s vámi.“

Jedině se mnou. „S nikým.“ Zatraceně. Mohl vědět, že mu Richardovy sestry jen přidělají starosti, a tahle navíc bezostyšně zkouší jeho smysl pro čest. Zbavit se jich a co nejrychleji je provdat se zrovna v tuto chvíli zdálo jako ten nejlepší nápad pod sluncem. Marianne měla v úmyslu poznat život, ať už to znamenalo cokoli, a kdo mohl tušit, po čem touží její dvě sestry.

Kam se vůbec poděly? S rostoucím neklidem se rozhlédl kolem sebe. V tuto denní hodinu se v parku procházelo nejvíc lidí, přesto by je měl být schopný někde zahlédnout.

Sevřel se mu žaludek. Zatraceně, jestli je ztratil, čeká ho peklo. Přelétl pohledem cestu, po níž se pomalu sunuly kočáry. Otočil se a zapátral mezi chodci za sebou. Pak se obrátil nazpět a prozkoumal pohledem postavy před sebou. Všude kolem něj se pohupovaly krempy ozdobných klobouků a slunečníky, vlnily se bohaté sukně a hučel bezpočet hlasů. Thomas mezi nimi neviděl žádný rozdíl. Proč jen si nevšímal, co mají dnes dívky na sobě?

„Co to děláte?“ zeptala se Marianne.

„Hledám vaše sestry,“ odsekl. „Možná vám to uniklo, ale zmizely. Nejspíš někam utekly, aby poznaly život, nebo uskutečnily nějaký jiný ďábelský plán, který bude mít za výsledek jedině to, že mi převrátí ten můj život naruby.“ Marianne se zasmála. „Nesmysl. Vždyť jsou…“

„Dnes pěšky, Helmsley? To bych do tebe neřekl.“

Thomas se prudce obrátil a potlačil úšklebek. Ze hřbetu výstavního koně se na něj zubil lord Pennington. Jen o kousek za ním na stejně nádherném zvířeti seděl lord Berkley.

„Permingtone. Berkley,“ pozdravil je Thomas váhavě. Oba byli známí svým nevázaným chováním a oba byli Thomasovi

přátelé. Představit jim své nevinné svěřenkyně se ale zdráhal.

„Já se mu vůbec nedivím, Penningtone.“ Berkley se zadíval

za Thomase a s obdivem v hlase pokračoval: „Na jeho místě bych šel také pěšky.“ Berkley sklouzl ze sedla a přistoupil blíž.

„Dobrá práce, kamaráde.“

Thomas se ohlédl. Stály za ním Marianne, Jocelyn i Becky, zvědavě pokukovaly po obou mužích a svorně se usmívaly. Thomas okamžitě pochopil, jak je asi vidí ostatní. Vytvářely dokonalý obrázek ženského půvabu. Vypadaly nevinně, rozkošně a… krásně. Možná až příliš krásně.

„Tak tu jen tak nestůj, Helmsley, a představ nás,“ pobídl ho Pennington, sesedl a oba muži se postavili vedle Thomase.

„Ano, mylorde.“ Marianne podala ručku Penningtonovi.

„Prosím, přestavte nás.“ Co se to k čertu stalo s jejím hlasem? Ještě před okamžikem zcela určitě nezněl tak… smyslně.

Thomas se zamračil.

„Dovolte mi, abych vám představil lady Marianne, Jocelyn a Becky Sheltonové,“ vyhověl jim neochotně.

„Jsem Rebecca,“ ohradila se Bečky tlumeně.

Oba muži očividně cítili povinnost políbit všechny

nabízené ručky, a to s obřadností, která se zdála Thomasovi poněkud přehnaná. A byl to jen pocit, nebo držel Pennington Marianninu ruku déle, než bylo nutné?

„Když to uvážím, procházka vypadá jako výtečný nápad. Můžeme se k vám připojit?“ zeptal se Berkley.

„Bude nám potěšením.“ Marianne oblažila Berkleyho úsměvem, který se Thomasovi vůbec nelíbil.

„Když dovolíš.“ Pennington nepřítomně vrazil Thomasovi otěže do rukou a pospíšil si vedle Marianne.

Thomas po

něm střelil

rozhořčeným pohledem.

„Penningtone, co to…“

„Buď od té dobroty, Helmsley.“ Berkley mu podal své otěže, stoupl si mezi Jocelyn a Becky, či Rebeku, a celá skupinka společně vykročila.

„Nejsem žádný sluha!“ zavolal za nimi Thomas.

„To by se nikdo neodvážil tvrdit, mylorde.“ Marianne se zastavila a přes rameno na něj upřela přehnaně nevinný výraz.

„Ale nevadí vám to, viďte že ne?“

„Jak by mohlo?“ ozvala se Jocelyn. „Vždyť chce, abychom potkávaly nové lidi.“

„To je od vás velmi pozorné, mylorde.“ Becky mu věnovala sladký úsměv.

Thomas je vyjeveně sledoval. Znovu vykročili po cestě, takže mu nezbývalo, než se vydat za nimi. Koně vedl vedle

sebe a přitom si nabručeně mumlal pro sebe. „To si pište, že mi to vadí.“

Co se to s těmi děvčaty stalo? Zdálo se mu, jako by se z nich jako mávnutím proutku staly docela jiné bytosti. Vyrostly na venkově a na muže Penningtonova či Berkleyova ražení nebyly zvyklé. A přesto se z nevinných dívek během

okamžiku změnily v sirény. V pokušitelky, koketující se stejnou samozřejmostí, jakou vídal u žen mnohem zkušenějších. Ovšem ne že by někdy žil v domnění, že ženám rozumí.

Lehkost, s jakou Marianne a její sestry rozvinuly své umění okouzlit muže, byla znepokojující. Thomas se doposud domníval, že se mu ženy alespoň zčásti musejí naučit, nyní ale zjišťoval, že je jim patrně zcela přirozené. Podobně jako zpěv ptactva v období páření. Plně chápal, proč se s nimi jeho přátelé tak dychtivě chtěli seznámit. Očividně jim během okamžiku zcela propadli. A Thomas teď musí vést jejich koně! Jinak ale na celé situaci vlastně neshledával nic špatného.

Vždyť právě tohle si od samého začátku přál. Pennington ani Berkley koneckonců neměli o nic horší pověst než většina svobodných mužů, které znal. A rozhodně ne horší, než byla ta jeho. Mohli se chlubit váženým titulem a stejně úctyhodným

jměním. Popravdě je mohl považovat za skvělou partii. Přesně jak si představoval.

Rázem se mu zlepšila nálada. Zatím sice neměl vyhráno,

ale začátek to byl více než slibný. Mohl-li soudit podle reakce svých přátel, provdat všechny tři dívky by měla být hračka.

Vítr k němu donesl ženský smích. Patřil snad Marianne?

Nemohl jí upřít, že plní svůj slib a ochotně mu vychází vstříc. Thomas rozladěně svraštil obočí. Nemusela by se ale snažit tak okatě. Chtěl ji přece provdat, ne zničit její pověst.

Měl by být nadšený. Podle všeho mohl doufat, že dřív, než se naděje, dívky budou mít všechny svobodné londýnské

gentlemany u nohou. A mezi nimi se jistě najde alespoň jeden, který si získá přízeň Marianne a zláká ji k oltáři. Objeví-li se

ten pravý, její názory na manželství nepochybně vezmou za své. A Thomas bude mít brzy klid.

Dovede svůj plán do konce. Splní svou povinnost a zajistí dívkám úspěšnou sezonu. Konečně, co víc by si člověk mohl přát než nalézt dobrou partii? A s trochou štěstí si najde Thomas také nevěstu pro sebe.

Dolehlo k němu bezstarostné švitoření dívek a bůhví proč

ho podráždilo. Vědomí, že jde vše přesně podle jeho plánu, by ho mělo naplňovat povzneseným pocitem.

Tak proč nic takového necítí?

Cestou domů byl Thomas nezvykle zamlklý a zachmuřený

a vůbec si dívek nevšímal. Namísto toho jen nepřítomně zíral z okénka, jako by v kočáře seděl docela sám. Nechoval se sice nijak neurvale, avšak jeho vystupování bylo strohé a

odměřené a dívky se raději všechny mačkaly na jednom sedadle, než aby musela některá z nich sedět vedle něj. Pravda ovšem byla taková, že mu nevěnovaly pražádnou pozornost.

Marianne se důvěrně naklonila ke svým sestrám a zašeptala: „Viděly jste to? Uvědomujete si, že jsme…“

„Měly jsme je v hrsti,“ přitakala Jocelyn, jako by tomu sama tak docela nemohla uvěřit. „Bylo to neuvěřitelné.“

Becky přikývla. „Hotové kouzlo.“

„Nesmysl.“ Marianne v kouzla sice věřila, ale v tomto případě se podle ní nejednalo o nic nadpozemského. „Ale hned jsme věděly, jak se chovat.“

„Co říkat.“ Becky zatřepetala řasami. „Jak se usmívat.“

„S řezníkovým synem jsem nikdy nebyla tak okouzlující,“ zasnila se Jocelyn.

„To proto, že má bradavice,“ odtušila Marianne. „Na rozdíl

od těchto gentlemanů.“

„Ti byli dokonalí.“ Jocelyn si povzdechla. „Pohlední a milí…“

„A zkrátka naprosto úžasní,“ culila se Becky. Marianne přikývla. „To byli, že ano?“

„Jestli budou všichni muži, s nimiž nás chce Helmsley seznámit, jako oni, tak se už nemohu dočkat,“ prohlásila Jocelyn. „Bez bradavic se zcela jistě obejdu.“

Dívky se naráz rozhihňaly.

„Jestli máte v úmyslu šeptat si a chichotat se celou cestu domů…,“ Thomas se otočil a řekl cosi kočímu, „pak pojedu na kozlíku s Greggsem.“ Kočár se trhaně zastavil. Thomas se dotkl krempy klobouku a vylezl ven z kočáru.

Marianne udiveně zamrkala. „Co to do něj vjelo?“ Jocelyn s Becky si vyměnily významný pohled.

Marianne povytáhla obočí. „Co se děje?“

„Vsadila bych se, že zvažuje, zda by neměl změnit svůj plán.“ Jocelyn se samolibě usmála.

„A proč by to dělal? Čekala bych, že bude mít radost,“

namítla Marianne. „Seznámily jsme se se skvělými nápadníky, zrovna jak si přál. Jeho plán se daří.“

„Možná až příliš,“ podotkla Becky. „Zejména pokud jde o tebe.“

„O mě?“

„Neušlo nám, jak se na tebe dívá.“ Jocelyn se ušklíbla.

„Jako bys byla nějaký cizokrajný pokrm a on si nebyl jistý, jestli budeš ta nejchutnější věc, jakou kdy okusil, nebo…“

„Nebo ho otrávíš,“ doplnila Becky nevzrušeně.

„Lákavá představa. Samozřejmě krom té otravy.“ Marianne se zasmála. „Ale také úplně nesmyslná. Nepřeje si nic jiného, než aby se nás co nejdříve zbavil. Mě nevyjímaje.“

„Mám dojem, že vypadal jako muž, který žárlí a nemá tušení proč. Věř si ale, čemu chceš.“ Jocelyn pokrčila rameny a nedočkavě se vrátila k tématu, které považovala za mnohem zajímavější. „Myslíte, že přijdou zítra na ples?“

„Budou tam všichni…“

Becky a Jocelyn švitořily dál, ale Marianne se už dokázala zabývat jen jejich domněnkou. Pohodlně se opřela a zadívala

se na Thomase strnule sedícího vedle kočího.

Možná si o ně Thomas jen dělá přehnané starosti. Marianne se zamračila. Bere své povinnosti až příliš vážně, napadlo ji. Považovala se za dospělou a schopnou činit svá vlastní rozhodnutí, i kdyby to mělo znamenat, že se postaví celému světu. Krom toho se o ni a její sestry starala tetička Louella a svědomitější gardedámu si snad ani nedokázala představit. Možná se mu nezamlouvalo, že s ním jednali jako s podkoním. Marianne potlačila úsměv. Samozřejmě jí neušlo, jak pobouřeně se tváří. Pokud jí však skutečně chtěl nalézt manžela, očekávala by z jeho strany spíše povzbuzení než podrážděnost.

Závěry svých sester považovala za nesmyslné, musela však uznat, že by vysvětlovaly jeho odměřené a poněkud mrzuté chování.

Když dnes kráčeli vedle sebe, sama nedokázala vnímat nic jiného než jeho blízkost. A vzpomínka na jejich tanec a na to, jak ji při něm držel v náruči, ji pronásledovala s protivnou neodbytností. Tak jako jeho polibek.

Myslí na něj i Thomas? napadlo ji.

Takový nesmysl. Okamžitě tu hloupou otázku zavrhla. Thomas je zkušený muž. Drobnosti jako polibek, jediný tanec či procházka v parku mu sotva mohou uvíznout v paměti.

Ne, Jocelyn a Becky se zmýlily. Thomas si patrně jen připadá zneužitý, a tudíž má mizernou náladu. Nic víc v tom zcela jistě není.

Marianne mimoto tušila, že není taková, jak by si Thomas svou ženu představoval. A sama si byla jistá, že kdyby přece jen zatoužila po manželství, nikdy by do něj nechtěla vstoupit s mužem, jako je on. Neměla sice o svém choti jasnou představu, ale nade vší pochybnost věděla, že by měl mít srdce dobrodruha. Navzdory své pověsti se Thomas leckdy choval velmi upjatě a dobrodružství ho očividně nechávalo chladným. O to víc ji zaráželo, že mohou být jeho polibky tak

vzrušující, jeho objetí tak omamné a prostá procházka po jeho boku tak příjemná.

Ne. Nečekaně ji zaplavila lítost. Nebyli stvořeni jeden pro

druhého.

Tušila, že v tom jediném se bezvýhradně shodnou.

… a tak bych ti asi měla, má milá sestřenko, v krátkosti popsat lorda M. Je to skutečně báječný muž, vysoký a pohledný, ač trochu náchylný k trudnomyslnosti. Přespříliš holduje alkoholu a je mi záhadou, jak se svou mrzoutskou povahou přišel ke své pověsti.

Patrně bych se ho měla bát, jelikož patří k oněm mužům, jež ostatní právem považují za nebezpečné. A možná by mne opravdu děsil, nebýt toho, jak se mé srdce pokaždé rozechvěje, jakmile ho spatřím.

Jsi jediná, komu se s tím mohu svěřit, neboť něco takového jistě svědčí o mé zkaženosti. Musím však neustále myslet na všechno, co se mezi námi může přihodit, i na to, co se nestane…

Londýnská dobrodružství slečny z venkova

„Jste v pořádku?“ ozvala se ode dveří Marianne. Z parku se vrátili před několika hodinami a od té doby ani jednu z nich Thomas neviděl. A tak se mu to líbilo. „Nepřišel jste k večeři. Vím, že jste s námi nejedl ani předtím, ale měla jsem dojem, že teď, když se nám podařilo prolomit ledy…“

„Je mi dobře. Děkuji,“ opáčil stroze, aniž vzhlédl od

zápisků na stole před sebou. S trochou štěstí ji jeho neurvalost odradí a nechá ho být. Tak, jak si přeje.

Celé odpoledne ho nanejvýš otrávilo a od návratu si marně lámal hlavu otázkou, čím by to mohlo být.

„Co to píšete?“ zazněl dívčin hlas již podstatně blíž.

„Nic důležitého.“ Otevřel zásuvku, papír do ní vložil a prudce ji zavřel. Neměl v úmyslu svěřovat se Marianne se

svým tajemstvím, ačkoli tušil, že právě ona by se jeho snahám nevysmála.

Riskovat to ovšem nehodlal, nebyl v náladě, v níž by snesl kritiku či výsměch, a tak se rázně zvedl a opřel se rukama o stůl. „Potřebujete něco?“

„Jen jsem vám chtěla poděkovat za dnešek.“ Došla ke stolu

a usadila se na jeho rohu. Thomas se okamžitě napřímil.

„Poděkovat? A za co?“ Seděla příliš blízko. Stačilo by, aby natáhl ruku, a mohl by se jí dotknout. Mohl by ji sevřít v náruči. Políbit ji…

„Za to, že jste nás vzal do parku. Skvěle jsme se bavily.“

„Vedly mě k tomu i jiné důvody, než jen abych vás zabavil.“

Měla na sobě večerní šaty a Thomas zauvažoval s jistou dávkou zklamání nad tím, proč se v tak pozdní hodinu ještě nepřevlékla například do oné půvabné košilky, v níž ji zastihl onehdy v knihovně.

„Ovšem, já vím.“ Ledabyle mávla rukou. „Pozvat nás ale nebyla vaše povinnost. Mohl jste před takovým martyriem uniknout například do svého klubu či boxerského salonu.“ Sklonila hlavu a upřela na něj pohled přes obroučky brýlí.

„Boxujete?“

„Trochu.“

Předtím samozřejmě netušila, že v knihovně na někoho narazí, ale nyní mohla očekávat, že tady Thomase najde. Bylo by jistě krajně nepatřičné, kdyby se tu úmyslně objevila v něčem tak intimním a vyzývavém, jako je noční košilka.

Nepatřičné a vzrušující.

„Zdá se mi, že je to agresivní sport.“

V něčem, co by laskalo její tělo jako ten nejjemnější větřík.

„Opravdu?“

V něčem, co by odhalilo její oblé křivky, když by vkročila do světla.

„Thomasi?“ Zamávala mu rukou před obličejem. „Vnímáte mě?“

„Samozřejmě,“ zamumlal a zahnal tu představu z mysli. Marianne přimhouřila oči. Snad netuší, nač myslí. „Box,“ vyhrkl s odkašláním, „je výtečný sport jak pro zúčastněné tak pro diváky.“

Okamžik ho upřeně sledovala, pak pokrčila rameny a změnila téma. „Máte mnoho takových přátel, jako jsou lord Pennington a lord Berkley?“

„Dost,“ odvětil a sáhl po sklence brandy, která mu tu dělala

společnost.

Marianne při pohledu na ni povytáhla obočí.

Pozvedl skleničku k předstíranému přípitku. „Varuji vás. Na debaty o mém pití nemám náladu.“

„Vždyť jsem nic neřekla,“ bránila se. „Líbili se nám, abyste věděl. Vaši přátelé.“

„Všiml jsem si.“ Dopil zbytek brandy a zalitoval, že nemá po ruce něco silnějšího.

„A myslím, že ty sympatie jsou vzájemné.“

„Ani to mi neušlo.“ Něco mnohem silnějšího.

Vzala mu skleničku z ruky a zamířila ke skříňce s brandy. Otevřela dvířka, dolila mu a sama si naplnila skleničku.

„Nezdá se mi, že byste z toho měl radost. Čekala bych, že vzhledem ke svým plánům budete nadšený, že jsme vůbec upoutaly něčí pozornost.“

„Jsem u vytržení.“

Dlouho ho mlčky pozorovala. Pak vyprskla smíchy. „Ale

jděte, Thomasi.“ Podala mu sklenku. „Povězte mi, co se děje.“

„Nic.“ Musel ovšem uznat, že má naprostou pravdu. Mělo by ho těšit, že si jich někdo všiml. Mohlo by to jeho úsilí

značně usnadnit. Co se to s ním děje? Možná jen není zvyklý na takovou zodpovědnost. Nic víc v tom jistě nebude. Po chvilce zaváhání jí pohlédl do očí. „Tohle si přejete? Chcete získat někoho, jako je Pennington nebo Berkley?“

„A co je na nich špatného? Abych byla upřímná, nezdáte se mi od nich tak odlišný.“ Napila se brandy. „Ovšem oni nejsou tak nevrlí a nerudní.“

„Nerudní?“ Měl co dělat, aby udržel vážnou tvář. Nechtěl jí dopřát tu radost, navzdory úsilí mu ale koutky rtů zacukaly úsměvem.

„Abych vám ale odpověděla, tak ne. Nechci někoho, jako jsou oni. Říkala jsem vám přece, že se nehodlám vdávat.“

„Ovšem,“ odtušil tlumeně. „Chcete si užívat.“

„Správně.“ Usadila se v jednom z křesel stojících poblíž a sevřela sklenku v dlaních. Pak k němu vzhlédla. „I kdybych se provdat chtěla, hledala bych někoho zajímavějšího, než jsou vaši přátelé.“

„Zajímavějšího?“ Povytáhl obočí. „Většině žen zajímaví

připadají.“

„Opravdu? Možná jsem nepoužila to správné slovo.“ Zamyslela se. „Odvážný, to je přesnější. Tak jako ti muži tady.“ Ukázala na knihy kolem sebe. „Muži ze stránek knih, které jsem četla. Takoví, kteří se bez bázně pouštějí do peřejí Amazonky, objevují nejdivočejší kouty Afriky a vydávají se za skrytými poklady egyptských faraónu.“

„Na takové dobrodruhy narazíte v ulicích Londýna jen těžko,“ namítl mírně.

„To vím. Myslím, že většinou ožívají jen v knihách a ve skutečnosti jsou nesmírně vzácní. Kdybych ovšem nějakého potkala, možná bych změnila názor na manželství. Nicméně,“ dodala a zatočila sklenkou s brandy, „vzhledem k mé touze po poznávání života se mi zdá, že jak Pennington tak Berkley by mi prozatím mohli být velmi nápomocní.“

„Nápomocní?“ Obešel stůl, a když se o něj opřel, vrhl na ni nechápavý pohled. „A s čím přesně by vám měli pomáhat?“

„Nuže,“ odtušila a zamyšleně usrkla brandy, „jen abych vám dala příklad, rozumějte, řekl jste mi třeba, že mne už nepolíbíte.“

„A myslel jsem to vážně.“ Jakmile to vyslovil, věděl, že je to bohapustá lež.

„Hádám, že Pennington či Berkley by mi v tomto ohledu vyšli ochotně vstříc.“

„O tom nepochybuji. Měla byste ovšem vědět,“ dodal s přimhouřenýma očima, „že něco takového nepřipustím.“

„Nepřipustíte?“ Zasmála se. „Nemyslím, že byste o tom mohl rozhodovat.“

„Ale jistěže můžu. Mám tu hlavní slovo,“ prohlásil a

přísněji pokračoval: „Váš bratr mi dal vás a vaše sestry na starost a já ten úkol beru vážně. Jste pod mou ochranou a…“

„Třesky plesky.“ Sladce se usmála.

„Třesky plesky? Co je to za odpověď?“

„Jinak se na ty vaše nesmysly odpovědět nedá.“ Mluvila klidně, věcně. „Jsem dospělá. Ať už jste se s mým bratrem dohodl na čemkoli, ve skutečnosti nemáte právo mi nic přikazovat a nad mými sestrami máte pravomoc pouze jako vzdálený příbuzný.“

„Je to má morální povinnost.“ V duchu zaúpěl. Vůbec se nepoznával. Promluvil stejným tónem, jaký kdysi užíval jeho dědeček. Povýšeným… prudérním. A jak se zdálo, nemohl si pomoci. „Dokud přebýváte pod mou střechou, nikdo tu nikoho líbat nebude. Výslovně to zakazuji.“

„Zakazujete?“ Odložila skleničku a pomalu vstala. „To nemyslíte vážně.“ Stála sotva krok od něj a nespouštěla z něj zrak. „Budu se líbat, s kým se mi zachce a kdy se mi zachce. S Penningtonem, Berkleym, nebo třeba s vámi.“

„Muži jako Pennington a Berkley nejsou zrovna diskrétní. Mohla byste se snadno dostat do skandálu. Zničit si pověst. A to nemohu dovolit.“

„A vy jste diskrétnější než vaši přátelé?“

„Doufám v to, o mě tu ale teď nejde.“

„Ne, jde o mě. Ale protože nepomýšlím na vdávání, na mé pověsti nezáleží,“ opáčila vesele, ale se vzdorem vepsaným ve tváři. „Říkala jsem vám, co si myslím o ctnosti. Jistě si vybavíte…“

„Nemusíte to opakovat.“

„Jak chcete. Chci ale poznat život…“

Thomas si se vzrůstající hrůzou začínal uvědomovat, co přesně ta slova obnášejí.

„…a potřebuji najít někoho, kdo… inu, kdo ho bude chtít poznat se mnou. Kdo mě bude učit.“

Panebože.

„A zakážete-li mi líbat někoho jiného…“

„Kohokoli,“ procedil skrz zuby.

„…kohokoli jiného, měl byste se toho ujmout vy,“ zakončila s nevinným výrazem, za nímž se skrývala jasná výzva. Stáli proti sobě, tváří v tvář. Marianne si sundala brýle a opatrně je položila na stůl. „Domnívám se, že je to vaše povinnost.“

„Povinnost? To přece… To není… Chci říct…“ Nedokázal

ze sebe vypravit souvislou větu. Panebože, vždyť on koktá! To se mu ještě nikdy nestalo. Co to s ním tahle divoženka provedla?

„Berte to jako lekci, Thomasi.“ Vytáhla se na špičky a jemně se svými rty otřela o jeho.

Thomas ztuhl, rozervaný mezi touhou a zodpovědností.

„Lekci…,“ vydechla tlumeně, „ze života.“

Doteky jejích rtů byly váhavé, ale odhodlané. Troufalé, ale poddajné. Nevinné, ale smyslné.

A když ho objala kolem krku, Thomas zapomněl dýchat.

Toužil po ní. Měl by ji odstrčit. Hned. Než docela zapomene

na čest i zodpovědnost. Než jeho zdravý rozum vezme za své.

Zaklonila hlavu a zadívala se mu do očí. „Kdybyste byl raději, aby Penn…“

„To rozhodně ne.“ Položil skleničku, sevřel Marianne v náruči a zmocnil se jejích rtů.

Zatracená ženská. Tak dobrá, chce-li polibek, má ho mít. Touží-li dostat lekci, rád bude jejím učitelem. Tím jediným. Zkušeností na to má více než dost. Vlastně ji tím ochrání před ostatními muži. Měla pravdu, skutečně je to jeho povinnost. Kromě toho jí tak může snadno ukázat, kdo tu ve skutečnosti rozhoduje.

Naklonil hlavu, a když pootevřela rty, využil toho a

vklouzl mezi ně jazykem, až ucítil dotyk jejího. Projela jím vlna vzrušení. Sevřel ji pevněji, jejich těla se přimkla k sobě. S takovou přirozeností, s jakou tluče lidské srdce.

Odpovídala mu vášnivě, s nevinnou náruživostí, která rozněcovala jeho smysly. Zapletla mu prsty do vlasů. Přitiskla se ňadry k jeho hrudi a její dech se prolnul s jeho.

Klouzal jí rukama po zádech až k oblině zadečku. Přitáhl si ji blíž, ucítil žár jejího těla na svém.

Pendlovky na opačné straně knihovny se rozezněly do ticha noci a odbily celou.

Thomas se odtáhl a zadíval se na ni, udivený a omámený silou toho, co mezi nimi právě proběhlo.

Přesto se opanoval, aby nic z toho nepoznala, a přiměl se k odměřenému tónu. „Doufám, že jste spokojená.“

„To jsem, mylorde,“ vydechla. „Velmi spokojená.“ Věděl, že by ji měl pustit a ustoupit. Nedokázal se ale přinutit k pohybu. Nechtěl se vzdát její blízkosti.

„Takže… Asi bych měla… Totiž…“ Marianne nemohla

nalézt ta správná slova, vlastně se zdálo, že jí docela došla řeč. A kdo teď koktá? Musel potlačit spokojený úsměv.

„Je pozdě. Měla byste jít spát,“ odrušil chraplavým hlasem, aniž povolil své objetí.

„Ano, jistě, přesně to bych měla udělat.“ Nepatrně se pohnula.

„Myslím, že to bude nejlepší.“ Sklonil se k jejím rtům.

„Ano, to bude,“ zašeptala.

Lehce ji políbil a potlačil v sobě touhu vzít si víc.

Neochotně ji pustil, natáhl se za ni a sebral ze stolu její brýle. Něžně jí je usadil na nosík. „Dobrou noc, Marianne.“

Pomalu couvla. Vlasy měla rozcuchané, tváře uzardělé, oči rozzářené vášní. „Dobrou noc, Thomasi.“

Otočila se a váhavě zamířila ke dveřím. S každým krokem se lehce zavlnila v bocích a Thomasovi znovu vyvstala před očima ona nadpozemská vidina, jíž pro něj Marianne byla, když se tu poprvé setkali. Dobře že se tu dnes neobjevila v

noční košilce. Kdo ví, co by se mohlo stát, kdyby ji od něj dělil jen ten nepatrný kousek látky?

U dveří se otočila. „Thomasi?“

„Ano?“

„Myslím, že se mi poznávání života bude líbit.“ Věnovala mu potutelný úsměv a rychle vyklouzla ze dveří.

Thomase se zmocnilo bláhové nadšení a na jeho rtech se usadil úsměv, který jistě musel vypadat poněkud přihlouple. Velmi dobře věděl, co by se tu odehrálo, kdyby přišla v čemkoli, co by z ní mohl snadněji svléci. Vždyť i tak by stačilo jen několik minut a on by z ní strhal šaty a pomiloval by se s ní přímo tady na stole. Kdyby ho odbíjející hodiny nepřivedly

zpět k rozumu, nepochyboval o tom, co by se stalo. Co by chtěl, aby se stalo.

Co by chtěl, aby se stalo?

Panebože, kdy se jeho touha ji chránit změnila v touhu po jejím těle? A co si s tím jen počne?

Došel k židli za stolem, klesl do ní a pak se opřel lokty o stůl a zabořil hlavu do dlaní.

Mysli, Thomasi, tak sakra mysli!

Touží po sestře svého nejlepšího přítele. Po nedotčené

sestře svého nejlepšího přítele. Po dívce, již mu svěřili její bratr

a jeho matka. Jeho matka! Jestli ho nezabije dřív Richard, může

se obávat toho nejhoršího od ní.

Pravda, s Marianne zatím k ničemu vážnému nedošlo. Thomas zvedl hlavu a nepřítomně se zadíval před sebe.

Dokáže přece zajistit, aby se ani nic nestalo. Jak těžké to může být?

Věděl, že Marianne je umíněná, a nepochyboval, že by si skutečně našla někoho jiného, s kým by mohla nasbírat životní zkušenosti. Kdyby ovšem souhlasil, že ji bude učit sám, neměla by k hledání důvod. Musel by si jen dát pozor, aby se nenechal unést vášní. Nahlas zaúpěl. Mýlil se. Bude to velmi těžké. Málem nemožné.

Musí ji za každou cenu provdat, dřív než bude pozdě.

Popravdě se domníval, že právě tam jeho zodpovědnost končí.

Dlouze si vzdychl a netrpělivě zahnal myšlenku, že nalézt

pro ni manžela se už zdaleka nezdá tak lákavé jako doposud. A už vůbec ne snadné. Už se ale rozhodl a nebylo co k tomu dodat. Krom toho, dnes večer už stejně nic udělat nemůže.

Prozatím tedy na tu paličatou pokušitelku zapomene a příští hodinu či dvě se bude věnovat své oblíbené činnosti. Své tajné slabůstce.

Thomas otevřel zásuvku a vytáhl z ní spisek, na němž pracoval, než přišla Marianne. Prolétl stránku očima a povzdechl si. Nestálo to za nic.

Poezie byla Thomasovou tajnou vášní, nikdy si ale nenamlouval, že by měl skutečný talent. Popravdě řečeno, jeho verše byly prachmizerné. Byl si toho vědom, a i kdyby neměl sám dostatek soudnosti, těch několik málo přátel, jimž by své dílo předvedl, by ho vyvedlo z omylu. Přesto se psaní věnoval rád a tajně doufal, že snad jednou stvoří něco, nad čím budou dámy omdlívat a silní muži ronit slzy dojetí.

Vzal do ruky pero a zadíval se na papír před sebou. Rád by napsal

o polibku s

Marianne.

Byl

inspirující a

nezapomenutelný. Bez ohledu na to, co se stane v budoucnu, měl Thomas za to, že ten polibek si zaslouží zvěčnit, byť jen třeba v mizerné říkance. Zejména proto, že nic podobného se již nemělo stát.

Marianne zamířila do svého pokoje. Klidným, vyrovnaným krokem vystoupala po schodech a prošla chodbou, jako by se nestalo nic zvláštního a neměla chuť raději se rozběhnout a bláznivě se rozesmát.

Když byla ve svém pokoji, pomalu za sebou zavřela a pak se o dveře opřela a zhluboka se nadechla.

Jak mohla být tak nestydatá? Tak drzá? Vždyť si ten

polibek bezmála vynutila. Ne, dokonce Thomasovi pohrozila, že když jí nevyhoví, najde si někoho, kdo ji políbí. Znovu.

S nešťastným povzdechem si lehla na postel. Patrně si o ní myslí, že je jen obyčejná poběhlice. Copak se o to sama nezasloužila? Už jen tím, jak ho políbila.

Překulila se na záda a zadívala se na táflovaný strop, na jehož složitých vzorech tančilo světlo svíček. Jejich první polibek byl příjemný, ale dnes večer – celá zčervenala – dnes večer bylo všechno jinak. Dnes večer se stalo mnohem víc. Tohle ale přece nemůže být láska. Tahle touha po někom jiném. To bušení srdce. Pocit vzrušení, v němž schází jakýkoli

sentiment. Koneckonců, Marianne věděla, že nepatří k ženám, o jaké by se Thomas mohl zajímat, a ona si také přála někoho jiného. Musela samozřejmě uznat, že je přitažlivý. A uměl být milý. A v neposlední řadě uměl líbat, tím to ale končilo. Nebo ne?

Když mluvila o poznávání života, naznačila přece, že má zájem o mnohem víc. Jak to mohla udělat?

Ale proč ne? Prudce se posadila. Ovšem, proč ne? Skutečně toužila poznat ze života víc než doposud, a cožpak nejsou nedílnou součástí života i důvěrnosti mezi mužem a ženou? O svých názorech na nevinnost Thomasovi nelhala. Nemá-li dívka zájem o manželství, uchovávat si ji nemá smysl. A Marianne se svou rodinou zažila příliš mnoho hubených let na

to, aby s něčím lehkomyslně plýtvala. Krom toho, mužů se

podobná omezení nikdy netýkala, tak proč by měly ženy podléhat jiným pravidlům?

Samozřejmě neměla v úmyslu při nejbližší příležitosti

Thomase svést. Jejich lekce ale nemusí skončit, a pokročí-li dál než k polibku… Marianne ucítila horko ve tvářích. Bylo by to báječné dobrodružství a navíc by jí poskytlo skvělou inspiraci pro její povídky. Čím lépe se bude její dílo prodávat, tím víc dostane zaplaceno a znovu bude o něco blíž vytoužené nezávislosti. Mimoto, přijde-li o nevinnost, Richard možná už nebude dál čekat a předá jí věno.

A ona se pak bude moci konečně vydat za dobrodružstvím. Kdyby jen budoucí vévoda z Roxborough tušil, co všechno díky němu získá…

… musím ti popsat své dojmy z Londýna, avšak s památkami mají jen pramálo společného. Abys rozuměla, je to vskutku pozoruhodné město, mám ale pocit, že za svou výjimečnost vděčí jedině svým obyvatelům.

Ti, kteří se pohybují v jeho nejvyšších kruzích, jsou si vzhledem i vystupováním podobní jako vejce vejci, je třeba vědět, jak se správně nosí klobouk, jak si upravit vázanku podle poslední módy či jaká barva je pro tento rok žádaná. Stejně tak se vyžaduje za všech okolností dokonale zdvořilé a slušné vystupování.

Příslušníci obchodnické třídy si oproti tomu uchovávají jistou osobitost, zníž vyzařuje uvolněnost a přímost. Patrně za to vděčí životu ve městě, v jehož rušných ulicích se lidé nemohou vyhnout jeden druhému.

Občas může být jejich poněkud neuhlazené chování velmi osvěžující…

Londýnská dobrodružství slečny z venkova

„Dobrý den,“ pozdravila Marianne, když váhavě vstoupila

do malé dílny a tím i do světa, jenž byl pro ni zcela neznámý.

Jak jí bylo řečeno, právě tady sídlilo vydavatelství

Cadwallenderova kurýra.

„Hledám pana Cadwallendera,“ zavolala Marianne hlasitěji přes hluk, který byl očividně nedílnou součástí novinářského řemesla.

Hlavní místnosti vévodil stroj, o němž usoudila, že je to tiskařský lis. Zbytek místa zabíral bezpočet předmětů, jež nedokázala pojmenovat, a pak takových, jejichž účel mohla vytušit. Zdi byly obložené stohy prázdných i potištěných papírů. V hromadách tu ležely tiskařské štočky, další – poničené – se porůznu povalovaly na podlaze. Vzduch byl ztěžklý pachem inkoustu, oleje a bůhví čeho ještě, a k nesnesení dusný, takže se musela ovívat listy papíru, které držela v ruce.

Téměř všechno tu pokrývala vrstva špíny, při bližším pohledu ale Marianne zjistila, že to není jen prach. Nebylo tu jediné místo, které by zůstalo ušetřeno od inkoustového

cákance. Přejela prstem po hraně dřevěného stolu a pozorně si jej prohlédla. Pak nakrčila nosík. Směs inkoustu a prachu vypadala vskutku nevábně.

„Pane Cadwallendere,“ ozvala se znovu. Přece tu někde musí být, když je tu takový hluk. Přistoupila blíž k lisu. „Je tu někdo?“

Zpoza ohromného stroje vykoukl pomenší, starší muž. Svraštil husté obočí a střelil po ní netrpělivým pohledem. „Co si přejete, slečinko?“

Marianne se neubránila zklamání. Pan Cadwallender vůbec nevypadal tak, jak si představovala podle jeho dopisu.

Nepůsobil ani zdaleka jako někdo, kdo by se mohl zajímat o její práci – natož aby se mu zamlouvala ona.

„Tak ven s tím, děvče. Co vás sem přivedlo?“

Marianne se napřímila a křečovitě sevřela své dílo. Když už se jí podařilo nepozorovaně vyklouznout z domu, najít si

drožku a dojet až sem do ulice Great St. Andrews, přece se teď nevzdá. Mohla si sice namlouvat, že se jedná o dobrodružství, ale zdálo se až příliš riskantní, než aby si je dokázala plně užít. Srdnatě vykročila vpřed a věnovala muži zářivý úsměv.

„Dobrý den, pane Cadwallendere. Těší mne, že vás po…“

„Zadržte.“ Otočil hlavou a zahřímal: „Ephraime!“ Pak jí pokývl na pozdrav a znovu se sklonil ke stroji.

Marianne vydechla úlevou. Očividně to nebyl pan Cadwallender. Ten jistě nemůže být horší než tenhle prošedivělý mužík, ujišťovala se. Začínala být ale nervózní. Požádala kočího, aby na ni počkal venku, a musela se co nejrychleji vrátit. Doufala však, že díky zmatku, který v domě Effingtonů zavládl před plesem vévodkyně, si její nepřítomnosti nikdo nevšimne. Přesto nechtěla zbytečně pokoušet své štěstí.

S povzdechem se zadívala na stroj před sebou. Tyčil se nad ní v komplikované změti ohromných válců a nepřeberného množství nejrůznějších páček, kladek a ozubených kol.

„Je to kráska, viďte?“ ozval se vedle ní hluboký hlas. Prudce se otočila, jen aby zjistila, že vedle ní stojí muž,

jemuž sahá sotva po ramena. Zvedla zrak a spatřila jeho ostře vykreslený profil a oči, které se dívaly na stroj s výrazem ne nepodobným lásce.

„Kráska?“ zopakovala.

Po očku na ni mrkl. „Námořníci o svých lodích také mluví

jako o ženách. Tak proč by to nešlo o tiskařských mašinách?“

„Rozhodně se jako ženská chová,“ zamručel mužík.

„Neposlouchejte ho.“ Muž se znovu zadíval na stroj před sebou. „Tak co si o ní myslíte?“

„Já?“ Upřeně se na lis zadívala. „Je…,“ odmlčela se, aby našla to správné slovo, „…je působivá.“

„To máte pravdu. Pohání jí pára. To je úplná novinka, sám jsem ji sestrojil.“ Přejel dlaní po kovové konstrukci. Ne, polaskal ji s něžností milence. „Dokáže vytisknout tisíc stránek za hodinu.“

„Opravdu?“ vyhrkla udiveně. „To jsem netušila. I to je působivé.“

Muž spokojeně přikývl a otočil se k Marianne. „A teď mi povězte, co pro vás mohu udělat.“

„Prosím?“ Marianne dočista zapomněla, proč sem přišla. Zaraženě zírala na svalnatou mužskou hruď, zahalenou jen obnošenou košilí rozepnutou u krku. Podobně odhaleného

muže ještě nikdy neviděla. Bylo to nanejvýš nepatřičné, ale

velmi zajímavé.

„Slečno?“

Chvatně k němu vzhlédla a její tváře zalil ruměnec.

Muž se na ni usmál. „Jsem samozřejmě rád, když mne navštíví tak půvabná mladá dáma, ale přišla jste za mnou kvůli obchodu? Jsem Ephraim Cadwallender a tohle je má dílna.“

„Vy jste pan Cadwallender?“ Nepředstavovala si sice žádného šedivého mužíka, nečekala ovšem ani nikoho tak impozantního. „Majitel Cadwallenderova kurýra?“

„K vašim službám.“ Lehce se uklonil. „A vy jste?“

„Slečna Smytheová. Psala jsem vám.“

„Ale ovšem.“ Přelétl ji pohledem a Marianne okamžitě poznala, že prokoukl její malou lest s falešným jménem.

„Autorka oněch nepříliš dobrodružných Dobrodružství slečny z venkova.“

Marianne se načepýrila a podala mu papíry, které svírala v ruce. „Řekla bych, že teď už jsou mnohem dobrodružnější.“

„Uvidíme.“ Zamířil do zadní části dílny. „Pojďte se mnou do kanceláře, podívám se na ně.“

Jeho kancelář byla malá místnost, do níž se kromě velkého stolu umístěného u zdi vešly už jen dvě židle a vratká knihovna. Vzduch tu nebyl o nic dýchatelnější než v hlavní místnosti.

Posadil se ke stolu a Marianne ukázal na druhou židli. Ta byla, stejně jako všechno ostatní, zavalená stohy papíru.

Pokud se na ni chtěla Marianne posadit, musela z ní nejprve všechny sama odstranit, pan Cadwallender se totiž mezitím už ponořil do jejího díla. S povzdechem papíry – patrně účty – zvedla a odložila je na podlahu na jedno z mála volných míst, která tu byla k nalezení. Pak si oprášila šaty, usadila se na krajíček židle a čekala.

Cadwallender, kterému padaly do čela poněkud přerostlé vlasy, v rychlosti pročetl všechno, co mu dala. Pak dlouze hvízdl. „To je všechno pravda?“

„Záleží na tom?“ opáčila rychle. „Ne že bych si vymýšlela,

ale jak jsem psala ve svém dopisu, ráda bych zůstala v

anonymitě a…“

„Vlastně na tom nesejde. Ať už je to pravda, nebo ne, je to velmi zajímavé.“ Chvíli ji pozoroval. „Takže ta vaše dívka z venkova, to jste vy?“

Marianne zaváhala. „Ano, ovšemže jsem to já. A tohle jsou má dobrodružství. Mé zážitky.“ Víceméně.

Povytáhl obočí. „Jak jsem řekl, není to pro mne podstatné, pokud jsou ty povídky dobré. A to, co jste mi dnes přinesla, se mi líbí. Přesně tohle si mí čtenáři žádají. Nejspíš neexistuje žádná šance, že by se ve vašich příbězích objevila vražda, viďte?“

Zaraženě zamrkala. „Kdepak.“

„Škoda.“ Pokrčil rameny. „Čtenáři mají vraždy stejně v oblibě jako šťavnatý skandál. Možná ještě víc.“

„Budu na to myslet,“ odtušila rezervovaně.

Pan Cadwallender se opřel a zamyšleně si ji přeměřil.

„Měla byste vědět, slečno Smytheová, že ačkoli mám několik lidí, kteří pro mne čas od času píší, a další, kteří mi zajišťují informace, většinu svých novin tvořím sám. Také chystám sazbu, obsluhuji lis a starám se o reklamu.“

„Pokračujte.“ Zatajila dech. Chystá se ji snad odmítnout?

„Říkám vám to všechno proto, abyste chápala, že i když

vám za vaši práci samozřejmě zaplatím, vaše odměna nebude nijak vysoká.“

„Nečekala jsem…“

„Nicméně s každým týdnem se náš náklad zvyšuje, a

půjde-li vše dobře, v což doufám,“ poklepal prstem na její dílo,

„zisk vás nemine.“

„Nic víc od vás nežádám.“ Ze všech sil se snažila mluvit nevzrušeným tónem a nerozesmát se samou radostí nad tím, že její povídky skutečně vyjdou.

Ještě chvíli se bavili o její odměně – nijak vysoké, jak ji už varoval, ale stále to bylo lepší než nic. A navíc se o ni zasloužila úplně sama. Vědomí, že učinila první krok na své

cestě k nezávislosti, v ní probouzelo hřejivý pocit spokojenosti.

„Nuže, pokud je to vše,“ zvedl se ze židle, „půjdu vaši povídku připravit do zítřejšího vydání.“

„Tak brzy?“ zeptala se udiveně.

„Ovšem. Chci, aby se londýnští čtenáři mohli do vašich dobrodružství začíst co nejdříve.“

„Výtečně.“ Podala mu ruku. „Venku na mne čeká kočár, a tak…“

„Milton,“ ozval se pan Cadwallender zničehonic.

„Milton?“

„Ano. Lord Milton. Je to skvělý člověk. To on je váš lord M.?“

„Ne, to rozhodně není.“ Pokusila se vykroutit z jeho sevření, ale držel ji pevně.

„Tak Melville?“ Přikývl. „Říká se o něm, že je zádumčivý.“

„Ne.“

„Moxley?“

„Ne!“ Zasmála se. „A ani kdyby to byl on, tak bych vám to neprozradila. To by pak byla s anonymitou veta.“

„Asi máte pravdu. Ačkoli, jako váš vydavatel…,“ dobíral si ji.

„Pane Cadwallendere.“ Marianne se jemně, leč rozhodně vymanila ze sevření jeho dlaně. „Musím jít.“

„‚Těším se na dlouhou a plodnou spolupráci, slečno Smytheová. Mohu vás vyprovodit?“

„Jste laskav, ale najdu cestu sama.“ Přistoupila ke dveřím a otevřela je. Pak se ještě otočila. „Napadlo mne…“

„Ano?“

„Byl jste někdy v africké džungli, pane Cadwallendere?“

„Ne.“ Zazubil se. „Ale ještě není všem dnům konec.“

„Škoda.“ Usmála se na něj. „Přeji vám pěkný den, pane Cadwallendere.“

„Ksakru, ksakru, ksakru!“ Thomas se na sebe netrpělivě zadíval do vysokého zrcadla. „Banksi!“

Sluha se okamžitě objevil za ním. „Ano, mylorde?“

„Mohl byste s tím něco provést?“ Thomas mu vrazil do ruky zplihlou, pomuchlanou vázanku.

„Jistě, mylorde.“ Banks odložil onen kus látky na blízké křeslo. Přes ruku měl přehozenou čerstvě naškrobenou vázanku.

Thomas se k němu otočil. Nemohl pochopit, jak mu taková

hloupost, jako je upravení vázanky, může neustále činit takové potíže. Jeho sluha mu dokonce nechal na spodní okraj všech vázanek drobně vyšít znak rodu Roxborough, aby pro něj bylo snazší je správně natočit. Bezvýsledně.

Banks mu nyní vázanku upravil bez znatelného úsilí a s ledabyle skrývaným úsměvem. Ani teď se nemohl ubránit pobavení nad tím, že si jeho lordstvo nedokáže poradit se složitým uzlem, jenž byl nezbytnou součástí formálního oděvu.

„Děkuji, Banksi.“ Thomas se obrátil zpět k zrcadlu, načež mu Banks pomohl do bílé brokátové vesty a nakonec do kabátu v temně modré barvě.

„Co myslíte, Banksi?“ Thomas přelétl svůj obraz v zrcadle kritickým okem. „Může být?“

„Dámy budou obdivně vzdychat a páni zelenat závistí, mylorde,“ prohlásil Banks nevzrušeně.

„Děkuji vám, Banksi.“ Thomas se spokojeně usmál. Jeho sluha měl bezvadný vkus a samozřejmě říkal pravdu. Muž, který se na ně usmíval ze zrcadla, byl ztělesněním elegance a dokonalého sebevědomí. Přitažlivý. Okouzlující. Muž velkého světa.

„Je čas, mylorde.“

Thomas se ušklíbl. Doposud ještě nikdy nepřišel na žádný ples včas, ale Dračice trvala na tom, aby on i dívky, jako hostitel a čestní hosté, byli k dispozici od samého začátku a přivítali všechny hosty. Nemělo cenu se vykrucovat.

Naposledy se na sebe podíval, upravil si manžety a vyrazil ke dveřím. „Čeká nás zajímavý večer, Banksi.“

„Tak jako vždy, mylorde.“

Thomas ovšem tušil, že ten dnešní bude jiný. Zamířil do tanečního sálu. Dnes večer vstoupí sestry Sheltonové do společnosti. A tím se chtě nechtě stanou předmětem zájmu svobodných londýnských gentlemanů. Thomas se tlumeně zasmál. Provdá je dříve, než se nadějí.

Vědomí, že vypadá dobře, dodává muži sebejistotu a

Thomas se dnes cítil neporazitelný. Dokonce si sestavil seznam možných nápadníků, z něhož pochopitelně předem vyloučil

Berkleyho a Penningtona. Vlastně si nyní uvědomil, že ze

svých přátel by pro dívky nevybral téměř žádného.

Ta myšlenka ho zarazila. Co se to s ním děje? Kdy zavrhl přesvědčení, že každý muž, pokud dýchá a udrží se na nohou, je pro jakoukoli dívku vhodný? Smýšlejí-li podobně otcové svých dcer, Thomas se zapřísáhl, že nikdy žádnou na svět nepřivede.

Mezitím došel do prvního poschodí a tam se rozhlédl. U hlavního vchodu pod ním i pod schody již stáli sluhové v livrejích. Další dva našel u vchodu do sálu. Podlahy se blýskaly, mramor se leskl, lustry se třpytily. Dům Effingtonů byl vystrojený stejně dokonale jako hostitel dnešního plesu.

„Dobrý večer, mylorde.“ Po schodech k němu sestoupila Dračice.

„Mylady.“ Thomas uchopil její ruku a zdvihl ji ke rtům.

„Dnes večer vypadáte obzvlášť nádherně.“

„Jen mě nebalamuťte, chlapče,“ opáčila ostře, jeho poklona ji ale očividně potěšila.

„Krásným ženám nikdy nelžu,“ zalhal, ačkoli musel uznat, že starší dáma skutečně vypadá velmi dobře.

Pro dnešní večer se vzdala svých přespříliš usedlých a poněkud nevýrazných šatů, jež obvykle nosila, a vyměnila je za módní róbu v tmavě vínové. Její účes zdobil hedvábný turban s ozdobným peřím ve stejné barvě. Thomas si s překvapením uvědomil, že možná není starší než jeho matka, a vévodkyni z Roxborough nebylo nikdy vyčteno, že by se

oblékala nudně či staromódně. Označení Dračice bylo možná až příliš unáhlené.

Naklonil se k ní blíž a tlumeně řekl: „Měla byste si dávat pozor, mylady, nebo docela zastíníte své svěřenky.“

„A vy byste měl vážit slova, mylorde, nebo budu nucena se usmát, a to by bylo letos už podruhé,“ opáčila vážně, ale pobavené plamínky v jejích očích ji prozradily. „Přece bychom nechtěli, aby v tak slavnostní večer došlo k nějaké nepředloženosti.“

Odtáhla se a zadívala se Thomasovi přes rameno. Její rty skutečně zvlnil téměř neznatelný náznak úsměvu. „Dobrý

večer, drahoušci.“

Thomas se otočil a musel se držet, aby údivem neotevřel ústa. Jestliže mu už dříve připadaly Jocelyn a Becky krásné, nyní doslova zářily.

Jocelyn vypadala jako anděl z nebes. Její útlé tělo halily lehounké bílé šaty poseté zlatou a vlasy v barvě medu měla spletené bílými a zlatými stužkami.

Becky naopak působila jako ztělesněné pokušení. Byla

oděná ve smaragdové róbě, jež zvýrazňovala barvu jejích očí a kouzelně doplňovala její kaštanové vlasy. Krom toho dávala vyniknout zaoblené postavě.

„Dámy.“ Uklonil se. „Vzaly jste mi dech.“ Sestry si vyměnily potěšený pohled.

„Dobrý večer, tetičko Louello,“ pronesla Jocelyn a pak podala ruku Thomasovi. „Lorde Helmsley.“

„Mylady. Vypadáte úchvatně.“ Sklonil se k její ručce, a přitom pohledem zavadil o hluboký výstřih jejích šatů. Velmi hluboký. V módě se příliš nevyznal, ale jak mohla její tetička něco takového dovolit?

S nuceným úsměvem se napřímil a obrátil se k Becky, jejíž šaty, jak si okamžitě všiml, byly střižené stejně odvážně.

Uchopil její ručku a zvedl ji ke rtům, přičemž se ze všech sil snažil dívat se jí do očí. „A vy, mylady, jste neméně půvabná.“

„Děkuji, mylorde,“ uculila se dívka.

„Kde je vaše sestra?“ Tetička Louella se zamračila a vzhlédla ke schodům. „Celý den jsem ji neviděla. Doufám, že přijde včas.“

„Ještě je ve svém pokoji,“ informovala ji Jocelyn nepřítomně a upravila si záhyby na sukni.

„Možná bych měla…“ Tetička vykročila ke schodišti.

„Určitě tu bude co nevidět,“ zarazila ji Becky. „Pojďme raději do sálu.“ Vzala tetičku za loket a nasměrovala ji k otevřeným dveřím. „Brzy tu budou hosté, jistě byste se ráda přesvědčila, že je všechno nachystané.“

„Nevadí vám, když na ni počkáte, viďte?“ Jocelyn se

usmála na Thomase s nevinností, jaká by kohokoli jiného zcela odzbrojila. Thomas ovšem okamžitě zpozorněl. Když se ho dívky posledně zeptaly, zda mu něco nebude vadit, skončil

tak, že vodil po parku cizí koně.

„Vůbec ne,“ odtušil suše.

Sledoval trojici žen, než vešla do sálu, načež se otočil a pomalu došel k zábradlí. Opřel se lokty o mramor, sepjal ruce a s pocitem hrdosti a spokojenosti se zadíval pod sebe, aniž dbal na to, že na té kráse nemá nejmenší zásluhu.

„Zatraceně dobrá práce,“ zamumlal si pro sebe uznale.

Když opomenul starost o sestry Sheltonové, dočasná role hlavy rodiny nebyla vůbec tak otravná, jak se obával. Dříve či později ji stejně bude muset přijmout natrvalo. Samozřejmě si nepřál, aby jeho otec onemocněl. Na rozdíl od některých svých přátel měl otce rád. Vycházeli spolu dobře a Thomas věděl, že až přijde čas, bude jeho vedení, podporu, a především přátelství bolestně postrádat.

Vévoda celé roky taktně přehlížel Thomasovy výstřelky, ale pomalu ho zasvěcoval do správy panství a rodinného majetku a postupně mu přiděloval víc a víc povinností.

Podporoval Thomase v jeho zájmech, včetně občasných investic, z nichž většina přinesla úspěch, a v obchodu s nemovitostmi. Thomas vlastnil několik obchodních budov ve městě, které mu přinášely slušný zisk, a přestože si na starost o ně najal zástupce, většinu práce zastal sám a pečlivě dbal na

to, aby ke svým nájemcům přistupoval spravedlivě a otevřeně. Nyní odolal pokušení zkontrolovat hodinky a netrpělivě se ohlédl za sebe. Zatajil dech. Zdálo se mu, jako by se čas zastavil.

Znovu si ho zcela podmanila nadpozemsky krásná vize.

Po schodech pomalu sestupovala Marianne a přidržovala si sukni, takže nepatrně odhalovala své pěkně tvarované kotníky. Její šaty měly barvu šampaňského. Světlé lokny, stejně divoké jako jejich nositelka, jí v oslnivých kaskádách padaly z jemného drdolu na ramena. Jak si kdy mohl myslet, že Jocelyn je z nich nejhezčí?

Sledoval Marianne jako uhranutý.

Došla až k němu a plaše k němu vzhlédla. „Dobrý večer, Thomasi.“

„Dobrý večer,“ vysoukal ze sebe. Jak mu mohlo uniknout,

co měl přímo před očima? Vždy byl hrdý, že dokáže rozeznat

krásu, ať už v jakékoli podobě. Copak ho úplně zaslepil vztek nad tím, že tak vpadla do jeho života? Samozřejmě se mu líbila i předtím, dokonce víc než jen to, dnes večer ale vypadala jako zosobnění všech mužských snů.

„Děje se něco?“ Marianne se nervózně podívala na své šaty. Jemná látka laskala její křivky jako ruka milence. Jejich barva zdůrazňovala sametový lesk její kůže. „Jak vypadám, co myslíte?“

„Je to trochu odvážné, nezdá se vám?“ vyhrkl překotně. Tohle přece říct nechtěl. Chtěl jí povědět, že je okouzlující. Že vypadá jako bohyně. Jako splněný sen.

Korzet byl nebezpečně skromný a odhaloval rozkošné obliny ňader. Rozkošné k nesnesení. Thomas se zamračil.

„Mám dojem, že by vám tetička nedovolila, abyste se objevila na veřejnosti v něčem tak pobuřujícím.“

„Hloupost.“ Znovu přelétla šaty pohledem. „Vždyť právě tohle se dnes nosí a není na tom nic neslušného. Nebuďte tak…“

„Nejsem prudérní,“ ohradil se ostře.

„Nechtěla jsem říci prudérní,“ sladce se usmála, „ale upjatý.“

„Uniká mi, jaký je v tom rozdíl.“

„Téměř žádný a obě slova jsou v tomto případě velmi trefná.“ Přimhouřila oči. „Možná by vás můj výstřih tak netrápil, kdybyste na něj neustále nezíral.“

Thomas cítil horko ve tvářích. „Já jsem ne… Ne…“

„Vy koktáte, Thomasi.“ Upřela na něj pobavený pohled.

„Všimla jsem si toho už onehdy večer. Stává se vám to často?“

„Já nekoktám.“

„Ale já jsem slyšela…“

„Nebo jsem alespoň nikdy nekoktal,“ přerušil ji, chytl její ručku a zvedl ji ke rtům, „dokud jsem nepotkal vás.“ Nespustil ji ani na okamžik z očí. „To vy za to můžete.“ Jeho slova se rozplynula v tichu. Dlouho se dívali jeden druhému do očí. A Thomas pocítil touhu tak silnou, až se zajíkl.

„Opravdu?“ Její oči potemněly… čím?

„Ovšem.“ Přiměl se k veselému tónu. „A jsem si jistý, že

dnes kvůli vaším šatům začne koktat i řada jiných mužů.“

„Mám pro vás návrh.“ Položila mu ruku na předloktí.

„Buďte tak laskavý a doprovoďte mne do tanečního sálu a já se vynasnažím nepřitahovat pozornost ke svému výstřihu.“

„To je od vás šlechetné,“ poznamenal suše a zamířil ke dveřím. S Marianne po svém boku a ve svém domě měl najednou zvláštní pocit, že je vše přesně tak, jak má být.

„Víte, je to docela milé.“

„Ale co?“

„Vaše koktání.“

„Já nekoktám,“ namítl rozhodně. Alespoň ne před nikým

jiným než před ní. S Marianne koktal, zapomínal, co chtěl říci a málem i jak se jmenuje. Co ho s ní ještě čeká?

Když tvrdil Banksovi, že je čeká zajímavý večer, měl naprostou pravdu. Musel se usmát.

Velmi zajímavý večer.

… a chystám se na ples! Bude to můj první, tak jistě chápeš, že se nemohu dočkat.

Lord M. byl tak laskavý a dovolil mi pořídit si hned několikerý

nové šaty. Všechny jsou navržené podle poslední módy a ušité z těch nejdražších látek, jaké jsem kdy viděla. Krom toho jsou velmi odvážné. Když jsem si poprvé jedny oblékla, měla jsem pocit, že se propadnu studem. Francouzský krejčí, který je navrhoval, mne však ujistil, že v porovnání s těmi, které nosí ostatní ženy, jsou velice cudné. A já musím zcela nestoudně přiznat, že se mi zamlouvá, jak v nich vypadám.

Jsem zvědavá, zda se budu líbit i lordu M…

Londýnská dobrodružství slečny z venkova

Celý večer byl právě tak dokonalý jako ty, o nichž čítala v knihách.

Taneční sál se topil v záplavě světel a barev. Marianne by

nijak neudivilo, kdyby tu zahlédla víly s křidélky třepetajícími

do rytmu hudby. Ve všech koutech a nikách stály ohromné vázy s květinami. Dveře, okna i balustrády zdobily girlandy z hedvábí. Na sloupech i svícnech povlávaly široké stuhy.

Všechno bylo vyvedené v pestré škále jarních barev: v růžové a svěže zelené, žluté a jemně modré.

Výzdoba tanečního sálu se však nemohla rovnat eleganci návštěvníků. Krásné dámy v hedvábí, peří a oslnivých špercích flirtovaly s gentlemany oděnými v tmavých fracích doplněných důmyslně upravenými vázankami. Celá místnost hýřila barvami a ruchem a skýtala hostinu pro oči i uši. Tu a tam přehlušil hudbu zvonivý smích.

Marianne litovala, že si nemůže zapsat všechny své postřehy. Hodily by se jí do povídek.

„Mylady, doufal jsem, že byste mi mohla věnovat jeden tanec.“ Stanul před ní mladý gentleman, ne vyšší než ona a podstatně kulatější. Působil sympaticky, a k tomu patřil mezi ty, jež jí chtěl představit Thomas.

Věnovala mu omluvný úsměv. „Obávám se, že pro tuto

chvíli budu muset odmítnout. Zatím jsem nevynechala jediný tanec a nutně si potřebuji oddychnout.“

„Mohu vám tedy donést občerstvení?“ nabídl jí dychtivě a

jeho tvář se rozzářila nadějí, že pro ni bude moci něco vykonat.

„To by od vás bylo velmi milé.“

Mladík se uklonil a pak zmizel mezi hosty. Marianne zahnala bodnutí výčitky a zamířila k otevřeným dveřím

vedoucím na terasu. Nerada toho chudáka tak klamala, v sále bylo ale nesnesitelné vedro a vyhlídku na čerstvý vzduch nemohlo v tuto chvíli nic překonat.

Terasu zdobily stuhy a květiny a osvětloval ji vysoký mnohoramenný svícen. Porůznu tu v živé zábavě postávaly menší či větší skupinky hostů.

Marianne zůstala ve stínu, aby se vyhnula třeba i té nejlehčí konverzaci. Potřebovala několik minut pro sebe, aby se mohla zamyslet nad událostmi dnešního večera.

Prošla proto na vzdálený konec terasy, kam už světlo

voskovic nedosáhlo a panovalo tu přívětivé přítmí, rozptylované jen svitem hvězd.

Opřela se rukama o zábradlí a zadívala se do zahrad pod sebou. Pěšinky lemovaly lucerny blikající v nočním vánku jako magická zřídla. Zavřela oči a vychutnala si dotek chladivého vzduchu na tvářích.

Zatím to byl skutečně kouzelný večer. Jocelyn se podle očekávání stala královnou plesu. Její sestry si s ní však nezadaly a poutaly nemenší pozornost. Byl to opojný pocit, ocitnout se najednou ve středu zájmu tolika mužů. Marianne nikterak nelhala, když řekla, že si potřebuje na okamžik odpočinout.

„Někdy je to poněkud náročné.“ Ze stínu po její levici k ní dolehl známý smích.

„Vy jste ale na podobné hýření jistě zvyklý,“ opáčila vesele, aniž na sobě dala znát, jakou radost má z jeho blízkosti.

Thomas vystoupil ze tmy, takže v šeru rozeznala jeho

obrys. „Musím přiznat, že málokdy zůstávám na plese až do konce.“

Marianne se zasmála. „V tom případě to pro vás musí být neobyčejná výzva.“

„Správně. Řídím se pravidlem nikdy se na podobné sešlosti nezdržet déle než hodinu či dvě. V tuto dobu už obvykle bývám na cestě do svého klubu nebo k hernímu stolu.“

„Vy se věnujete hazardu?“ zeptala se klidně, hrdlo se jí ale sevřelo strachem.

Slyšela, jak tiše zaklel. „Odpusťte, Marianne, o tom jsem měl raději pomlčet.“

„Není důvod se omlouvat,“ opáčila nevzrušeně. A byla to pravda. Její otec sice v hazardu rozházel celé jmění, zničil rodinnou čest a zanechal dcery v bídě, to ji ale ještě neopravňovalo k tomu, aby Thomase soudila podle něj. Nepříjemnému pocitu se nicméně ubránit nedokázala.

„Ovšemže je, měl jsem si to uvědomit, než jsem promluvil.“ Zhluboka se nadechl. „Měla byste vědět, že hazard vnímám pouze jako příjemné rozptýlení. Nikdy jsem neprohrál víc, než si mohu dovolit, a ať už prohrávám či vyhrávám, vždycky

vím, kdy je čas odejít.“

„Nemusíte mi nic vysvětlovat. Nic mi do toho není.

Koneckonců, jsme tu jen na návštěvě. Jakmile sezona skončí,

tak vás všechny opustíme.“ Při představě, že se budou muset rozžehnat s domem Effingtonů i jeho obyvateli, pocítila nezvyklý smutek.

Thomas po krátkém zaváhání odpověděl: „Myslím, že mi budete scházet.“ Odkašlal si. „Vy všechny.“

„Hloupost,“ odbyla ho, nepatrně zklamaná jeho poslední poznámkou. „Ze všeho nejvíc si přejete co nejrychleji se nás zbavit. Kdyby se naskytla vhodná příležitost, byl byste schopný nás provdat třeba hned zítra.“

„Ale ne, tak brzy ne.“ Mluvil vážně, Marianne ale tušila, že se usmívá. „Možná pozítří.“

„Nuže, měl byste vědět, že budete-li dál omezovat naše možnosti jen na podobné muže, jaké jste nám dnes vybral, váš plán nikdy nevyjde.“

„A co je na nich špatného?“ zeptal se opatrně.

„Ale no tak, Thomasi, víte velmi dobře, co je na nich špatného.“ Netrpělivě vzdychla. „Všichni jsou náramně milí, zdvořilí a nepochybně vážení. Nicméně všichni do jednoho jsou také nudní a suchopární a s někým, jako jsou Berkley či Pennington, se nemohou srovnávat.“

„Všiml jsem si, že k tanci s Penningtonem a Berkleym jste svolila velmi ochotně,“ podotkl chmurně.

„Jak by ne. Oba jsou naprosto okouzlující a zábavní společníci. Na rozdíl od mužů, s nimiž jste mne tak nadšeně seznamoval. Ti jsou jeden jak druhý zoufale upjatí a prudérní.“ Šťouchla ho prstem do hrudi. „Tak jako vy.“ Rychle ji chytl za ruku. „Znovu vám opakuji, že nejsem upjatý.“ Přitáhl si její ruku ke rtům a vtiskl jí polibek do dlaně v rukavičce. Marianne se zachvěla rozkoší. „Ve skutečnosti jsem stejný jako Pennington či Berkley. Obecně jsem

považovaný za stejného floutka jako mí přátelé, mám ovšem i své světlé stránky.“ Jeho oči se zatřpytily ve svitu hvězd a Marianne zatajila dech strachem, nebo možná jen vzrušením z dosud nepoznaného. Thomas ustoupil do stínu a přitáhl si ji

do náruče. „Neuhýbám před povinnostmi. Držím slovo. Podle matek mladých dívek jsem zralý k nápravě.“

„Thomasi, já…“

„Není snadné udržet si pověst slušného darebáka.“ Jemně se nosem otřel o její tvář a Marianne zapomněla dýchat.

Panebože, co to jen dělá? „Vždycky jsem dokázal rozeznat tu tenkou hranici mezi tím, co společnost ještě dokáže taktně přejít, a tím, co již považuje za neodpustitelné.“

Letmo zavadil svými rty o její. „Je to otázka sebeovládání, má drahá.“

„Thomasi…“

„Mám pověst, kterou nebylo snadné si vydobýt, a jsem na

ni náležitě hrdý.“ Sklonil se níž a polaskal ji na šíji. Žár z jeho doteků se jí rozléval do celého těla. Zavřela oči a vnímala jen jeho hlas a blízkost. „Získal jsem zkušenosti ve věcech, o kterých se nezmiňují ani vaše knihy.“

Jeho rty putovaly níž a níž. Dlaní zakryl její ňadro a palcem našel bradavku ukrytou pod vrstvou látky. Marianne vzdychla překvapením a rozkoší.

„Umím potěšit ženu, Marianne.“

Hruď se jí prudce zvedala zrychleným dechem. Panebože,

jen ať nepřestává. Stáhl jí korzet níž a odhalil ňadra chladivému vzduchu.

„Dopřát jí rozkoš, jakou nikdy nezažila.“

Pak ochutnal její ňadra a Marianne se zatočila hlava. Zuby a jazykem umně dráždil jemnou kůži a citlivé bradavky, tak dlouho, až měla pocit, že už se dál neudrží na nohou.

„Probudit v ní touhu po něčem, o čem dosud neměla tušení.“

Zabloudil rty do prohlubinky mezi jejími prsy a zašeptal:

„A nedat jí to, po čem prahne, aby sama chtěla víc.“ Bez varování se napřímil. „A tohle, má milá, je lekce z chování darebáků, jako jsem já, Berkley a Pennington.“

Marianne zalapala po dechu. Jen stěží dokázala ovládnout rozhořčení a zklamání.

Thomas jí upravil korzet a klidným hlasem, jako by se nic nestalo, doplnil: „A právě proto je nepovažuji za vhodné nápadníky.“

„Thomasi, já… vy…“

„A kdo teď koktá?“

Zklamání okamžitě překonala zlost. Marianne zaskřípala

zuby. „Vy jste pěkný mizera, mylorde.“ Tlumeně se zasmál. „To jsem.“

„Nemůžete rozhodovat o tom, kdo se ke mně hodí, a kdo ne.“

„Nejenže můžu, ale dokonce musím,“ ubezpečil ji panovačným tónem, který tak nesnášela. „Dostal jsem za úkol…“

„Tak už mlčte!“ Prudce se otočila k odchodu, pak se ale vrátila. Než stačil říct jediné slovo, vrhla se mu kolem krku, vášnivě ho políbila a dychtivě se k němu přitiskla.

Thomas ztuhl a Marianne se lekla, že ji odstrčí. Pootevřela ústa a špičkou jazyka opsala jeho rty. Jeho předstíraná sebekontrola se rázem rozplynula.

Pevně ji objal, sklouzl jí dlaněmi na zadeček a přitáhl si ji

tak, že mezi nimi nezůstala ani mezírka. Její ňadra se tiskla k jeho hrudi. Přes vrstvy látky cítila jeho vzrušení. Dychtivě se jí vpil do rtů a na její výzvu odpověděl stejně vášnivě.

Marianne se obrnila proti rozkoši, která ji pomalu

oddělovala od světa kolem, a s posledním otálejícím polibkem se od něj odtáhla. „A tohle, mylorde, je zase lekce pro vás.“

„Lekce?“ Zarazil se. „Jaká by to měla být lekce?“ Vymanila se z jeho objetí a ustoupila. „Lekce, která by vás měla poučit, že není radno podceňovat protivníka. Možná

nejsem tak zkušená jako ostatní ženy, s nimiž jste měl co do činění, ale vsadila bych se, že jsem mnohem chytřejší než většina z nich.

Proto vám znovu říkám: Budu tančit a líbat se, s kým budu chtít a kdy budu chtít. Třeba s Berkleym, Penningtonem, nebo…“ Popadla ho za klopy kabátu a krátce ho políbila.

„Nebo s vámi, vy nadutý osle.“ Pustila ho, posunula si brýle na nose a kývla hlavou. „Přeji vám pěkný večer, mylorde.“

S těmi slovy se otočila a zamířila zpět mezi ostatní. Čekala,

že ji snad zarazí. Že za ní zavolá. Nebo se za ní rozeběhne. Nic se ale nestalo. Proč ji to tak rozmrzelo?

Vždyť to bylo pochopitelné. Dosáhl by tím jen toho, že by k nim přitáhl nechtěnou pozornost, a to si nemohl dovolit.

Kdyby se ukázalo, že markýz z Helmsley a žena, jež je pod

jeho ochranou, spolu potají laškují, skandál by byl rychle na světě.

Pečlivě se po cestě zpět vyhnula těm, kteří se ještě zdržovali na osvětlených místech terasy, a nenápadně se vrátila do tanečního sálu. Byla přesvědčená, že i pod Thomasovým dohledem bude mít příležitost zatančit si s Penningtonem, Berkleym či kýmkoli jiným, kdo se mu zdá nevhodný, obávala se však, že v nic jiného doufat nemůže. Brzy pochopila, že v onom nevelkém světě, jenž jí byl vymezen, se dobrodružství hledá jen těžko. Neprožije-li ovšem nic zajímavého, nebude mít o čem psát. A nebude-li

psát, nikdy nedostane zaplaceno a neopustí Anglii, aby zažila skutečná dobrodružství.

Krátce se rozhlédla kolem sebe a během chvilky zjistila, že

si jí všimli tři gentlemani, o nichž se Thomas zmínil, a právě si k ní z různých stran razí cestu. Nasadila proto přívětivý

úsměv a sebrala všechny síly, aby dokázala čelit jejich nudnému tlachání.

Pokud ještě měla nějaké pochyby, nyní se rozplynuly. Má-li poznat život, potřebuje k tomu někoho, kdo bude ochotný její přání splnit. Ať se ale rozhlížela jakkoli, ve svém dosahu viděla pouze jednoho.

Nadutého osla.

Zbývala sotva hodina do rozednění, když se poslední hosté konečně sebrali k odchodu. Taneční sál se vyprázdnil, většina svící dohořela a zavládlo tu tiché přítmí. Kdyby pozůstatky

byly měřítkem, mohl by být dnešní ples považován za velmi úspěšný. Thomas usoudil, že bude lepší nechat uklízení na ráno, a tak požádal majordoma, aby služebnictvo pro dnešek propustil, a nezapomněl mu za vše poděkovat.

Viděno očima básníka, taneční sál vypadal jako smutná připomínka vášnivě promilované noci, po níž zůstaly jen nepořádek a vzpomínky. Thomas nad tou představou zavrtěl hlavou.

Nebyl si jistý, co ho přimělo vrátit se do sálu. Původně se odebral do knihovny, kde chtěl napsat několik veršů, žádné

mu ale nepřicházely na mysl a po nějaké době bezděky zamířil

znovu sem. Nyní si ale musel přiznat, že to není tak docela

pravda. Hlavou se mu honila spousta otázek a úvah, všechny však bylo možné shrnout do jediného slova.

Marianne.

Posadil se na schodech a opřel si hlavu do dlaně. Od jejich setkání na terase se mu důmyslně vyhýbala. Nestálo ji to ostatně mnoho práce. Nemohl by se k ní dostat, ani kdyby se o to pokoušel. Celý večer se kolem ní točila spousta mužů, ať už těch, kteří se mu zamlouvali, nebo těch, před nimiž ji chtěl uchránit. Mohl by přísahat, že nevynechala jediný tanec.

Žádný ovšem nevěnovala jemu.

Co ho jen přimělo k tomu bláznovství na terase? Chtěl jen, aby jeho argumenty brala vážně, a skutečně měl pocit, že se mu podařilo ji přesvědčit, ovšem pouze do okamžiku, kdy ho sama políbila. A on ji nezarazil. Zatraceně, nepřál si nic jiného než ji líbat dál. Dotýkat se její hebké kůže. Svléknout ji a…

„Dlužím vám omluvu,“ ozvalo se za ním, a když se otočil, spatřil Marianne stojící mezi dveřmi.

Aniž dbal na náhlou radost z toho, že ji znovu vidí, rychle se zvedl. „A já zase vám.“

Stále na sobě měla tytéž šaty jako na plese, a přestože je měl Thomas na očích celý večer, pohled na ně ho ani teď nenechával chladným. Nebo za to mohla dívka, kterou zdobily? Pomalu sestoupila k němu. „Řekla bych, že nevyhrál ani jeden z nás.“

„Sice to nerad přiznávám, ale protentokrát musím

souhlasit.“ Usmál se. „Pro muže je ovšem bolestné připustit, že nedokáže vyhrát nad pouhou ženou.“ Jakmile ta slova vypustil z úst, už věděl, že udělal chybu.

Chvíli ho sledovala. „Možná byste měl přestat vnímat ženy jako někoho, kdo je horší než vy.“

„A mohu začít u vás.“ Protože Marianne si s žádným mužem nezadala. Podal jí ruku. „Příměří?“

„Příměří.“ S přikývnutím nabízenou ruku stiskla. Neměla už rukavičky a její dlaň byla hřejivá a jemná. Ten dotek ho zaskočil, na okamžik mu vzal dech.

Jejich pohledy se setkaly v napjatém tichu.

„Proč jste sem přišla?“ zeptal se nakonec tlumeně.

„Vlastně ani nevím,“ odpověděla tichým, hrdelním hlasem, jako by po večeru plném hovoru a smíchu ztrácela hlas.

Thomas zahnal dotěrnou myšlenku, že ten večer nestrávila s ním. „Nejspíš jsem nechtěla, aby mezi námi zůstával nějaký spor. Vím, že se jen snažíte dělat to, co považujete za nejlepší.“

„To už je úděl nás nadutých oslů.“

„Opravdu?“ Povytáhla obočí. „V tom případě se musím

mít na pozoru. Hádám, že mezi gentlemany, se kterými jste nás dnes seznámil, bude nadutých oslů celá řada. A většina z nich by nepochybně…“

„Už dost,“ bránil se se smíchem. „Myslel jsem, že jsme uzavřeli příměří.“

Marianne se usmála. „Na to nespoléhejte.“

Stále svíral její dlaň a neměl se k tomu, aby ji pustil.

Nebránila se a Thomase zničehonic napadlo, jak je to milé, jen tu tak stát a držet ji za ruku.

Naklonila hlavu a zamyšleně k němu vzhlédla. „Dnes večer jsme neměli příležitost si zatančit.“

„V tom případě musím to opomenutí napravit.“ Ustoupil a hluboce se poklonil. „Mylady, prokázala byste mi tu velikou čest a věnovala mi tento tanec?“

„Muzikanti jsou pryč. Nemáme doprovod.“

„Opravdu?“ Natočil hlavu, jako by poslouchal. „Dal bych na to krk, že tu hraje valčík.“

„Skutečně?“

„Vy nic neslyšíte?“ Přistoupil k ní blíž. „Já zcela zřetelně slyším housle. A… jen poslouchejte…“

„Ale co mám slyšet?“

Vážně pokýval hlavou. „Flétna. Nepochybně je to flétna.“ Marianne se zasmála. „Thomasi, vy jste zešílel.“

„Možná, ale je jen málo věcí tak zábavných jako tančit s bláznem. Nuže…“

„Tak dobrá, ačkoli obvykle s blázny raději netančím.“

„Udělejte výjimku.“

Položila mu dlaň na rameno. „Stále nic neslyším.“ Přitáhl si ji poněkud blíž, než kázal bonton.

„Nebojte, uslyšíte,“ ujistil ji a bez zaváhání vykročil. V

příštím okamžiku již kroužili po parketu v rytmu hudby,

kterou slyšel jen on. Ani jednou nespletli kroky, Marianne se bez potíží poddala jeho vedení. Během předchozí krátké lekce

si všiml, jak skvěle mu padne do náruče. Jak snadno se její tělo přimklo k jeho. Tehdy nad tím mávl rukou. Teď… „Slyšíte tu melodii?“

„Nevím. Možná ano, ale jistá si nejsem.“ Vyslala k němu shovívavý úsměv. „Jaká je?“

„Nádherná. Hudebníci jsou dokonale sladění. Ne, počkat.“ Zamračil se a zavrtěl hlavou. „Cellista zahrál falešně, ale…“ Odmlčel se. Pak přikývl. „Zdá se, že se rychle vzpamatoval.“

„Opravdu?“ zeptala se pobaveně.

„Ovšem. Hrají, jako by byli pro sebe stvořeni.“ Tak jako my.

„Vážně? A jakou hrají melodii?“

„Vskutku omamnou. Připomíná bezstarostnost letních dní

a tajemství noci poseté hvězdami, milostné básně, měsíční svit a nevídaná kouzla.“

„Kouzla,“ zašeptala.

Zadíval se jí do očí. Zpomalil krok, až se úplně zastavili. Okamžik stáli bez hnutí, jako by čekali na nový tanec. Na nějaké znamení. Nebo na to, až jeden z nich promluví.

„Měla bych jít spát, dřív než vyjde slunce,“ vydechla nakonec, ale nepohnula se.

„Já také.“ Nechtěl ji pouštět. Nechtěl se s ní loučit a jít do své postele. Sám.

Marianne couvla. „Dobrou noc.“ Krátce se zasmála, nuceným smíchem někoho, který je náhle v rozpacích. „Nebo spíš pěkné ráno.“

„Pěkné ráno.“

„Thomasi.“ Zaváhala. „Měla bych vám poděkovat za celý večer.“

„Nemám na něm žádné zásluhy.“

„Nicméně jsme hosty ve vašem domě a…“

„Bylo mi potěšením.“

Věnovala mu úsměv, který v něm vyvolal těžko popsatelný pocit. Jako by to byl dar, osobní a intimní. Pak se otočila a odešla z tanečního sálu. Thomas ji vyprovázel pohledem. Dar na znamení náklonnosti či přátelství – nebo něčeho víc?

Chtěl se za ní rozběhnout. Vzít ji do náruče. Do své postele. Impulzivně vykročil ke dveřím. Toužil po ní. Víc než po jakékoli jiné ženě.

Pak se ale vzpamatoval a prudce se zarazil.

Co to dělám? pomyslel si. Vždyť ji mám chránit. Mám za ni zodpovědnost. K čertu, je to sestra mého nejlepšího přítele! Kdyby se mezi námi cokoli stalo, zradil bych tím Richardovu důvěru. Ale copak jsem to už dávno neučinil? Už teď jsem si dovolil mnohem víc, než velí zdravý rozum.

Thomas si pročísl vlasy rukou. Bylo mu jasné, že nesmí připustit, aby mezi nimi došlo k něčemu vážnému. Není to žena pro něj – nemohl by si ji vzít. Je nezávislá a paličatá. Nedokázala by mlčet a chtěla by, aby pokaždé vyslechl její názor. Zpochybňovala by každé jeho rozhodnutí, každý krok, který by se chystal udělat. A nikdy by k němu nevzhlížela se slepou úctou.

Ať už je k sobě přitahuje cokoli, nemůže to být nic jiného

než čirý chtíč. S tím si dokáže poradit. Jak jí dnes řekl, je to jen otázka sebeovládání.

Musí vynaložit veškeré úsilí, aby jí nalezl manžela. Musí podniknout mnohem víc, než že ji představí několika mužům na plese. Tím či oním způsobem ji provdá, i kdyby to znamenalo, že ji seznámí s každým svobodným mládencem v Londýně.

Dnes večer si nemohla stěžovat na nedostatek pozornosti. Jak obtížné by mohlo být nalézt jednoho jediného muže, jehož bude považovat za přijatelného? Jednoho muže, kvůli němuž dokáže zapomenout na dobrodružství, daleké cesty a hrdiny, o nichž se píše jen v knihách? Jednoho muže, pro něhož by byla ochotná vzdát se svých snů?

Zatraceně, zaklel v duchu. Neznělo to ani trochu jednoduše. Thomas ale věřil, že to dokáže. S jistotou totiž

věděl, že jestliže ji neprovdá a nedostane pryč ze svého života, a to co možná nejdřív, bude už příliš pozdě.

Marianne přijde o svou nevinnost, o své srdce, nebo o obojí. A on na tom nebude o nic lépe.

… chtěla bych se pozastavit nad povahou mužů, jsou to zvláštní, nezvyklá stvoření se sklonem k neuváženým a nepochopitelným poznámkám. Obávám se, že jim nikdy neporozumím.

Nevím, zda je lord M. typickým zástupcem svého rodu, nebo

tvoří výjimku zpravidla. V jednu chvíli se chová velmi odměřeně a v příští mám pocit, jako by se na mne chtěl vrhnout. Cožje ovšem vyhlídka, která mne k mému vlastnímu překvapení začíná lákat.

Možná jsem jen překonala strach a namísto něj získala jistou dávku odvahy, neboť užmi lord M. nepřipadá tak děsivý jako zpočátku. Na jeho aroganci a přezíravosti se ale samozřejmě nic nezměnilo.

Přesto se mi zdá neodolatelný… Naprosto pravdivá dobrodružství venkovské dívky v Londýně

„Řekla bych, mylorde, že by se našla celá řada lidí, kterým se dílo lorda Byrona líbí,“ pronesla Marianne zamyšleně.

„Asi ano, ale je skutečně možné oddělit člověka od jeho výroků?“ Lord Pennington pokrčil rameny. „Jeho jednání považuji za krajně nečestné, a tudíž nemohu přitakat ani jeho básním.“

„Skutečně?“ Povytáhla obočí. „Pokud mohu soudit podle

slov lorda Helmsleyho, jste ze stejného těsta jako lord Byron.“ Zasmál se. „Helmsley není žádný soudce. Nemá o nic lepší pověst než já.“

„I to se mi doneslo,“ poznamenala.

Pennington pokračoval ve svém výkladu o lordu Byronovi a jeho díle, a nutno dodat, že s překvapivými znalostmi. Marianne mu ale nedokázala věnovat plnou pozornost. Pozvání na dnešní odpoledne přijalo tolik gentlemanů, že je nemohli uvést nikam jinam než do hlavního salonu. I tak

jich bylo tolik, že se tu mačkali jeden na druhého. Počet kytic v místnosti třikrát převyšoval počet návštěvníků.

Květiny začaly přicházet ještě před polednem a s nimi i

vzkazy, jejichž odesílatelé byli prý předchozího večera zcela uchváceni krásou a duchaplností Marianne, Becky či Jocelyn. Několik vzkazů se zmiňovalo o všech třech sestrách naráz, ty patrně přišly od mužů, kteří se nedokázali rozhodnout.

Z opačného konce místnosti dolehl k Marianne Jocelynin smích. Dívka tam stála obklopená hloučkem mužů, z nichž někteří jí doslova klečeli u nohou. Becky seděla v dalším rohu s menší skupinkou obdivovatelů. Celé shromáždění sledovala tetička Louella s přísným výrazem lva střežícího svou smečku, zdálo se ale, že ji těší, kolik mužů přišlo její svěřenkyně pozdravit.

Thomas tu chyběl. Po minulé noci si myslela… inu, možná nezáleží na tom, co si myslí. A nyní nebyl čas se tím zabývat. Pro tuto chvíli si povídala s Penningtonem a vůbec se nenudila. Byl mnohem bystřejší, než čekala, přestože prezentoval názory, které se zdály v rozporu s jeho povahou.

Dokonce upjaté. Copak neexistují žádní muži, kteří by svou přezíravost ke společenským normám jen nepředstírali? Slušný darebák, řekl o sobě Thomas. Marianne se usmála.

„Netušil jsem, že jsem tak zábavný,“ ozval se Pennington.

„Ale jděte, mylorde. Nemám nejmenší pochybnosti, že jste si plně vědom své zábavnosti, stejně jako svých dalších předností.“

Chvíli ji sledoval. Pak se rozesmál. „A vy, má drahá, jste rozkošná.“

„Vidím, že se náramně bavíte. Mohu?“ Berkley si k nim

přitáhl židli a usadil se, aniž čekal na odpověď. „Okolo vašich sester je příliš živo. Vůbec se nemohu dostat ke slovu, tak jsem si řekl, že se připojím k vám.“

„Mylorde, takovými komplimenty mi docela zamotáte hlavu,“ poznamenala Marianne suše.

Berkley vykulil oči. „Ach tak, skutečně jsem nechtěl…

Totiž, neměl jsem v úmyslu… Zatraceně.“ Tiše zareptal. „Je to vaše chyba, abyste věděla. Vaše a jeho.“

„Vážně?“ Pennington bez zájmu povytáhl obočí. „A jak by mohla?“

„Tak za prvé, váš rozhovor je k smrti nudný. Samé řeči o

básnících, spisovatelích a knihách.“ Odfrkl. „To už byste mohli mluvit o politice.“

Marianne se po očku podívala na Penningtona. „A o čem bychom si podle vás měli povídat?“

„No, však víte. O tomtéž jako všichni ostatní. Nejde o žádná závažná témata. Vlastně jsou to hlavně klepy.“ Na okamžik se zamyslel. Pak pookřál. „A, něco mě napadlo.“

„To se mi nechce věřit,“ odrušil Pennington.

„Dneska jsem četl něco velmi zajímavého.“ Berkley si

dychtivě poposedl. „Nevzpomínám si, jak se to jmenovalo, ale bylo to vtipné a malinko neslušné a prý je to všechno pravda. Jak jen to bylo?“ Svraštil obočí.

„Takže nejde jen o to, že jsi vůbec něco přečetl,“ popíchl ho Pennington.

Marianne se zasmála. Ve způsobu, jakým si ti dva dobírali jeden druhého, nebyla žádná zášť a Marianne nepochybovala, že je pojí hluboké přátelství.

Berkley dotčeně přimhouřil oči a napřímil se. „Měl bys

vědět, že čtu neustále. Samozřejmě Timesy, také Observer a

Kurýra…“

„Kurýra?“ Marianne zpozorněla. „Jakého Kurýra?“

„Cadwallenderova kurýra. Je ohromně zábavný.“ Luskl prsty.

„Už si vzpomínám. Tam to bylo.“

„Co tam bylo?“ zeptal se Pennington nevzrušeně, jako by mu na odpovědi ani nezáleželo.

Marianne ale zatajila dech.

„Naprosto pravdivá dobrodružství venkovské dívky v Londýně,“

vychrlil Berkley nadšeně.

„Naprosto pravdivá?“ zeptala se klidným hlasem, i když jí srdce divoce poskočilo.

Berkley přikývl. „Přesně tak, a nejspíš to tak skutečně bude. Dnes vyšla první část. Vypráví o osiřelé dívce, která přijede do Londýna.“

„Ať už je to pravda, nebo smyšlenka, neumím si představit, jak by to mohlo být zajímavé,“ podotkl Pennington.

„Není to jen tak ledajaká dívka.“ Berkley se k nim naklonil.

„Je to krásná mladá žena, jíž se ujme jeden bezcitný lord.“

„Jak víte, že je krásná?“ vyhrkla Marianne.

„A jak víš, že je bezcitný?“ ozval se Pennington.

„Sama ty příběhy píše,“ vysvětlil jim Berkley. „Jako dopisy sestřence…“

„Osiřelé dívky mohou mít sestřenice?“ zapochyboval Pennington.

Berkley mu nevěnoval pozornost. „Jen si to přečtěte, sami uvidíte.“ Vážně pokýval hlavou. „Je to křehká dívka čistá jako lilie.“

„To všechno poznáš z několika řádků?“ Pennington se ušklíbl. „Moje zkušenost říká, že je veliký rozdíl mezi tím, co ženy píší, a jaké jsou ve skutečnosti.“

„Tohle je výjimka,“ ubezpečil ho Berkley.

Marianne by sice ráda nasměrovala hovor do mnohem bezpečnějších vod, zároveň ale netoužila po ničem jiném než dozvědět se od Berkleyho co nejvíc. Nezaujatým tónem se zeptala: „Proč si myslíte, že její ochránce je bezcitný?“ Berkley smutně zavrtěl hlavou. „Určitě ji zničí, chuděru.

Muž jako on si ji nikdy nevezme.“

„Copak na tom záleží?“ zajímalo Marianne. „Chci říci, pokud je příběh poutavý…“

„Samozřejmě že na tom záleží,“ rozhořčil se Berkley. „V situaci, jako je ta její, je to jediná čestná věc, jakou může gentleman udělat.“

Marianne se nenechala uchlácholit. „A co když se nechce provdat?“

Berkley na ni užasle pohlédl. „Všechny ženy se chtějí provdat. Je to přirozené.“

Nadechla se k protestu, ale Pennington ji přerušil a poprvé dal najevo zájem. „Proč myslíš, že zničí její pověst? Neříkal jsi, že je to teprve první část?“

„Poznám to podle toho, jak si ji prohlíží.“ Berkley se opřel a založil si ruce na prsou. „Pamatuj na má slova, lord M. ji zcela jistě svede.“

„Lord M.?“ Pennington se zazubil. „Kdo je lord M.?“ Berkley pokrčil rameny. „Nemám zdání. Jsou to vymyšlená jména.“

„Nemělo by být obtížné na to přijít.“ Pennington se

zamyslel. „Samozřejmě za předpokladu, že je to pravdivé.“

„Ovšemže je to pravdivé,“ prohlásil Berkley.

„Naprosto pravdivé,“ zamumlala Marianne.

„Koneckonců,“ pokračoval Pennington, „kolik může být v Londýně podobných lordů, kteří se starají o mladé nevinné dívky?“

„Hloupost,“ ozvala se Marianne chvatně. „Jsou-li ty příběhy anonymní, lordem M. může být kdokoli.“ Rychle se

vzpamatovala z leknutí a horlivě pokračovala: „Vždyť když se nad tím zamyslíte, například lord Helmsley má na starosti mě a mé sestry. Mohl by to být on a Becky, Jocelyn nebo já bychom mohly být onou slečnou z venkova.“

Berkley si odfrkl. „To sotva.“

Pennington nespouštěl zrak z Marianne, promluvil ale na svého přítele. „A proč by ne?“

„Protože slečna z venkova žádné sestry nemá,“ prohlásil Berkley vítězoslavně. „Krom toho, Helmsley není takový…“

„Není jaký?“

Marianne vzhlédla. Thomas stál nad nimi a sledoval je s pobaveným úsměvem. Natolik se zabrala do hovoru, že ani nezpozorovala jeho příchod.

„Berkley se tě právě chystal vychválit do nebes,“

informoval ho Pennington nenucené, přitom si ale Thomase pozorně prohlížel. „Nevěří, že bys byl schopen svést nevinnou dívku, která bydlí pod tvou střechou.“

Na Thomasovi bylo znát překvapení. „Děkuji, Berkley. Netušil jsem, že máš o mně tak vysoké mínění.“

„To nemám.“ Berkley se zasmál. „Jen si nemyslím, že jsi lord M., to je vše.“

Thomas se zamračil. „Kdo je lord M.?“

„Na to se právě snažíme přijít,“ odtušil Pennington. „Je to jakýsi neznámý lord v anonymních, avšak údajně naprosto pravdivých dobrodružství krásné dívky v Londýně. Vycházejí jako povídky v Cadwallenderově kurýrovi.“

„O ničem takovém jsem nikdy neslyšel.“ Thomas lhostejně pokrčil rameny.

„Brzy uslyšíš.“ Berkley se tlumeně zasmál. „Vsadím své

jmění na to, že do týdne si bude o Naprosto pravdivých

dobrodružstvích venkovské slečny v Londýně vyprávět celé město.“

„A pak by se lord M., pokud existuje, měl mít na pozoru,“ dodal Pennington.

„Proč?“ zeptala se Marianne.

„Jelikož, má drahá,“ Pennington jí věnoval významný úsměv, „tou dobou už nebudeme jediní, kdo se o jeho totožnost bude zajímat.“

Copak to odpoledne nikdy neskončí? Thomas se nečinně opíral o krbovou římsu a pokoušel se nezírat nasupeně na dav, který vtrhl do jeho domova. Domova? Ha! V tuto chvíli připomínal salon spíš pouliční stánek nějakého šíleného květináře. Copak sem poslali květiny všichni muži, kteří byli včera na plese? Vypadalo to tak. Sám by samozřejmě učinil totéž, kdyby mu nějaká dívka padla do oka. Mělo by ho těšit, jaké pozornosti se všechny tři sestry těší. S trochou štěstí jsou zase o krůček blíž k oltáři. Tak proč ho to tak dráždí?

Jocelyn i Becky obklopoval hlouček nápadníků. Thomas ale samozřejmě věděl, že ani jedna nesvolí ke sňatku dřív, než se provdá jejich starší sestra. A pokud šlo o ni…

Vrhl zamračený pohled směrem k Marianne. Stále si

povídala s Berkleym a Penningtonem, a jak se zdálo, dobře se bavila. Je možné, že ji podobní muži skutečně tak přitahují?

Musel uznat, že sám má jejich společnost rád, to bylo ovšem něco zcela jiného. Od sebe navzájem čekají muži loajalitu a přátelství a o moc víc se nezajímají. Thomas však moc dobře věděl, co jeho přátelé očekávají od žen, a Marianne jistě nebyla žádnou výjimkou.

Nebyl tu snad jediný muž, jehož by neznal. Mnohé z nich považoval za přátele a žádný z nich neměl o nic horší pověst než on. Zničehonic si uvědomil, že ať už se může napravit či nikoli, sám sebe by za přijatelného nápadníka označil jen těžko.

Kam se poděli všichni ti muži, které považoval za vhodné? Ani jeden z těch, které s tak úzkostlivou pečlivostí vybral a představil Marianne, se dnes neuráčil přijít. Možná si jen

dávají na čas, uvažoval. Čekají na vhodný okamžik. Thomas se

zachmuřil ještě víc. Jestli se některý z nich rychle neodhodlá k činu, ten okamžik nenávratně pomine a Marianne začne poznávat život s Berkleym, Penningtonem nebo někým stejně nepřijatelným.

Marianne vzhlédla a jejich pohledy se setkaly. Nasadil zlověstný výraz a ona se zasmála. Zasmála se! Poznamenala cosi k Penningtonovi a Berkleymu a všichni tři se zvedli, načež Marianne zamířila k němu.

Co po něm chce tentokrát?

„Je to kouzelné odpoledne, nemyslíte, mylorde?“ optala se s nepatrným úsměvem.

„Ne, to si nemyslím.“ Přimhouřil oči. „Celý můj dům je zamořený květinami a,“ mávl kolem sebe, „plný pobudů.“

„Neřekla bych, že jsou to pobudové.“ Důvěrně se k němu naklonila. „Usmějte se, nebo všichni budou soudit, že jste mrzout, který neví, co je pohostinnost.“

„O pohostinnost se nestarám a náladu mám skutečně mizernou,“ zavrčel, nicméně nasadil škrobený úsměv.

„To už je lepší. Teď vypadáte bezmála vesele.“ Zaskřípal zuby. „Nemám k veselí žádný důvod. Porušila jste slib.“

Zasmála se. „O jakém slibu to mluvíte?“

„Slíbila jste, že mi vyjdete vstříc v mých snahách nalézt vám manžela.“

„A to jsem splnila.“

„Ne tak docela.“ Ušklíbl se. „Není tu jediný muž, kterého jsem vám vybral.“ Slyšel, jak nadutě zní, ale bylo mu to lhostejné.

V hnědých očích jí blýsklo. „Co se děje, Thomasi?“ zeptala se tlumeně, aby ji nikdo jiný neslyšel. „Nebyla jsem dost

okouzlující? Neflirtovala jsem, jak byste si přál? Nehltala jsem každé mužské slovo, jako by to byla čirá poezie? Měl byste vědět,“ ukázala kolem sebe, „že velká část těch květin je pro mne. A některé z nich přišly od gentlemanů, kteří jsou tu dnes přítomni.“

„Máte asi na mysli Penningtona a Berkleyho.“

„Mimo jiné,“ připustila. „Tak či tak se mi zdá, že je to jasný

důkaz mé ochoty ke spolupráci.“

„Nic takového. Řekl bych… myslím… nebo spíš…“

„Zase koktáte a vůbec to není tak roztomilé, jak jsem si dřív myslela.“ S těmi slovy se otočila a zamířila k ostatním.

Thomas ji sledoval s pozůstatkem strnulého úsměvu na

tváři a přísahal si, že ji dostane pod čepec, i kdyby ho to mělo stát život.

„Připadá mi, že se příliš nebavíte, mylorde,“ promluvila vedle něj tetička Louella.

Tolik se soustředil na Marianne, že si jejího příchodu ani nevšiml. „Naopak. Jsem…“

Pochybovačně povytáhla obočí.

Thomas se přidušeně zasmál. „Vzdávám se. Prohlédla jste mne.“

„Nebylo to nijak obtížné.“ Stiskla rty a Thomasovi se

zazdálo, že před ním skryla úsměv. „Co vás na tomto setkám tak dráždí?“

Bezděky zabloudil pohledem k Marianne. „Jednoduše

nemám radost z toho, jaká sorta gentlemanů se tu dnes sešla.“

„Ale jděte, mylorde. Všichni pocházejí z vážených rodin, a pokud se nemýlím, mají povětšinou i nemalé jmění.“ Chvíli se rozhlížela. „Krom toho jsem vyrozuměla, že většina z nich patří mezi vaše přátele.“

„A v tom je ta potíž.“ Kývl hlavou směrem k gentlemanovi stojícímu vedle Jocelyn. „Lord Markworth si rád přihne.“

„Tak jako vy.“

Aniž věnoval její poznámce pozornost, s rostoucím zápalem pokračoval ve výčtu neřestí svých přátel. „Lord

Kessington se prohání po městě ve svém čtyřkoláku, kdykoli k tomu má příležitost.“

„A vy ne?“

„Pennington a Berkley už jsou svými aférkami pověstní.“

„Na rozdíl od vás?“

Úkosem na ni pohlédl. „Má drahá, já je nesoudím. Jsem stejný jako oni.“

„Takže zloděj volá: chyťte zloděje?“

„Tak nějak.“ Ztrápeně si povzdychl. „Nicméně právě díky tomu vím zcela přesně, co od přítomných výtečníků mohu

očekávat.“

„Zdá se mi, že je podceňujete, stejně jako sebe.“

„Nebo naopak.“ Zamyšleně na ni pohlédl. „Povězte mi, mylady, přála byste si, aby se některý z těchto mužů – nebo snad já – stal snoubencem jedné z vašich neteří?“

Pátravě se na něj zadívala, jako by zvažovala jeho přednosti a nedostatky. Pak pomalu přikývla. „Ano, lorde Helmsley.

Myslím, že přála.“

„Proč?“

„Z mnoha důvodů.“ Vypočítala je na prstech. „Pocházíte z dobré rodiny. Máte ctihodný titul a majetek, který by jim zajistil spokojený život.“

„To zní až k neuvěření dobře.“

„Ale kdepak.“

„A co city? Láska? Na té nezáleží?“

„Naučila jsem se, že láska je pomíjivá. Má sestra se vdávala z lásky, ačkoli je pravda, že s ní získala i titul a majetek.“ Podívala se na své neteře. „Jejich otec byl ale naneštěstí slaboch neschopný dostát svým povinnostem. Nedokázal přijmout zodpovědnost, jež s manželstvím přichází.“

Tázavě na ni pohlédl. „A vy jste někdy byla zamilovaná, mylady?“

Starší dáma se zamračila. „Můj milý, tahle otázka je neomalená a příliš osobní.“

„Přijměte mou omluvu. Neměl jsem v úmyslu…“

Lady Louella mávla nad jeho omluvou rukou. „Kdybych odpověděla ne, byl by to důvod mne litovat, protože jsem žila bez lásky. Kdybych naopak řekla, že jsem se kdysi zamilovala, ale můj muž zemřel, nebo ještě hůře, opustil mne, znovu byste mě litoval. Já jsem však se svým životem spokojená a po cizí lítosti netoužím.“

„Nechtěl jsem naznačit…“

„Já vím.“ Odmlčela se a Thomase napadlo, zda skutečně nevzpomíná na ztracenou lásku.

Nebyl si jistý, proč jí tu otázku vůbec položil. Popravdě řečeno, láskou se sám nikdy nezabýval, alespoň pokud šlo o ženu pro něj nebo ženichy pro dívky. V tak praktických

otázkách neměla láska žádné místo. A Thomas se považoval

za praktického muže.

„Nicméně mám pocit, že je-li láska nefalšovaná,“ dodala lady Louella pomalu, „může být vskutku mocnou silou.“

„O tom není pochyb,“ opáčil. Věřil, že takovou lásku našli Richard a Gillian. A snad i jeho rodiče. Vlastně většina jeho blízkých se brala z lásky a téměř všichni měli šťastná a naplněná manželství.

Sám už byl samozřejmě také zamilovaný. Zamlada nejméně tucetkrát, ale ani jednou to nedopadlo dobře. S přibývajícím věkem začal být opatrnější, a snad i trochu rozčarovaný a cynický. Teď už se rozhodoval spíš rozumem

než srdcem. Bylo to s podivem, že zrovna on nahlíží s takovou nedůvěrou na cit, který všichni básníci odnepaměti opěvují.

„Myslíte, že touží po lásce?“ Znovu se zadíval na Marianne.

„Jsou to sestry, ale jejich přání, či spíše představy, by se víc lišit nemohly. Znám je mnohem lépe, než vůbec tuší.“ Kývla směrem k Jocelyn. „Jocelyn touží po bohatství a společenské vážnosti. Vzhled považuje za natolik důležitý, že dokonce odmítá nosit brýle, třebaže nevidí dál než několik metrů.

Avšak přestože se příliš nezajímá o nic, co se jí netýká, nikdy jsem neviděla, že by se úmyslně zachovala bezcitně.

Rebecca má mnohem prostší sny. Ráda by získala hodného muže se skvělou stájí a porodila mu spoustu dětí.“ Lady Louella upřela na dívku pohled, v němž se podle Thomase skrývalo nemálo citu. „A ze všech tří dívek jí nejvíc záleží na lásce. S Marianne je to patrně nejtěžší.“ Starší dáma dívku chvíli zamyšleně sledovala. „Když její matka zemřela, byla ještě malá, ale ne dost na to, aby si nic nepamatovala.“

Povzdechla si. „Má sestra byla úžasná žena, ale nedokázala přemýšlet po svém. Byla stejně slabá jako její muž. Kdyby byla silnější, její život by snad vypadal jinak. A možná i život jejích dcer poté, co odešla.“

Thomas se s příběhem jejich rodiny seznámil již dávno. Věděl, jak Mariannin otec prohrál celé rodinné jmění a nechal své děti živořit a protloukat se, jak se dalo. Thomas si

nedokázal představit, že by sám prožil dětství v podobných

podmínkách. Zničehonic pochopil, co stojí za Marianninou touhou po nezávislosti a dobrodružství. Vždyť co by ji mohlo odvést dál od nuzného života na venkově než vzrušení, o němž zatím jen čítala v knihách? A proč by po něm nemohla toužit?

„Marianne byla odjakživa snílek. Má ale také svoji hlavu.

To sice nejsou vlastnosti, jaké by si každý u ženy představoval, ale já věřím, že se jí budou v životě velmi hodit. Marianne nepřipustí, aby jí jakýkoli muž, ať se za něj provdá, či nikoli, zničil život,“ dodala její tetička s neskrývanou hrdostí v hlase.

Thomas se usmál. „Myslím, že vím, po kom své vlastnosti zdědila.“

Louella zvedla hlavu. „Bude potřebovat muže ochotného přijmout zodpovědnost. Muže, na něhož se bude moci spolehnout. Takového, jenž stojí nohama pevně na zemi.“ Rty jí zvlnil náznak úsměvu. „Protože sama taková nikdy

nebude.“

„Přesně to jsem si myslel,“ poznamenal Thomas.

O chvíli později se omluvil a zamířil do knihovny. Začínal tušit, že muž, který by mohl Marianne zaujmout a získat si ji, by spíš zničil její pověst, než aby si ji vzal. Byl by to takový muž jako jeho přátelé. Zábavný a vzrušující.

Navzdory jejím protestům bylo zjevné, že ji Berkley a Pennington zajímají. Sice se nemohli pochlubit výpravou do amazonského pralesa, ale přesto působili dojmem, že jejich život není ani v nejmenším nudný. A Thomas věděl, že právě to je pro Marianne rozhodující. Právě muži jako jeho přátelé pro ni ovšem byli nebezpeční. Právě před nimi ji chtěl ochránit.

Thomas za sebou zavřel dveře do knihovny a usadil se za stolem. Otevřel zásuvku a vytáhl z ní inkoust a pero. Na okamžik zaváhal, pak sáhl po několika listech papíru. Kdo ví, kolik úsilí ho to bude stát, než bude spokojený s výsledkem? Jestliže ji nemohl, či spíše nechtěl, zlákat vidinou takového muže, jakého si přála, musel ji přesvědčit jinými způsoby.

Zlomit její odpor množstvím nápadníků. Spolehnout se na to, že Marianne časem ustoupí a nakonec svolí ke sňatku.

Bez dlouhého přemýšlení dokázal vyjmenovat nejméně

tucet gentlemanů, kteří se pro jeho záměr skvěle hodili. Nudných a upjatých, řekla by Marianne. Ctihodných, zodpovědných a podle Thomasova názoru dokonale usedlých. Měl by jejich množství patrně zdvojnásobit, nebo dokonce ztrojnásobit. Zamyslel se.

Jak jen ten dopis formulovat?

Nechtěl být hrubý, ale musel se ujistit, že pánové, jež si vybral, plně pochopí, jaké výhody by jim svazek s Marianne přinesl. Ne, o manželství by se neměl zmiňovat, nerad by je vyděsil. Mohl by ale mezi řádky naznačit, že Marianne obdrží nemalé věno, a spojem s její rodinou by znamenalo přízeň hraběte z Shelbrooku a vévody z Roxborough.

Samozřejmě musí trvat na diskrétnosti všech zúčastněných. Marianne sice věděla, oč se Thomas snaží, ale kdyby někdy zjistila, jak daleko je ochotný zajít… Celý se při té představě otřásl.

Nechá dopisy okamžitě doručit, a než uplyne týden, salon domu Effingtonů zaplní celé zástupy vhodných nápadníků. Jednoho z nich si Marianne vybere, a tím Thomasovy závazky vůči ní skončí. Zmizí z jeho života. Pro lítost tu nebylo místo.

Samozřejmě ji bude tu a tam potkávat ve společnosti nebo v kruhu rodiny. Bude už ale vdaná a on tou dobou nepochybně ženatý. Spoutaný manželským slibem s milou,

poslušnou dívkou, která se nikdy nebude vzpírat jeho přáním, nebude zpochybňovat jeho úsudek ani se s ním přít. Se ženou, která mu nikdy nebude přidělávat vrásky.

Nudnou a upjatou.

Se ženou, v jejíž blízkosti nikdy nebude koktat!

… lord M. je v poslední době obzvlášť odtažitý.

V pozdních hodinách, kdy užcelý dům spí, sedává v knihovně. Jednou jsem tam na něj náhodou narazila, ale on si mne nevšiml.

Je zvláštní sledovat někoho, kdo o tvé přítomnosti nemá tušení. V

lordu M., kdyžse domnívá, že je zcela sám, vyvěrají na povrch klid a jemnost, jaké bych za onou temnou tváří, již přede mnou zatím dával na odiv, nikdy nehledala. Očividně se v něm skrývá mnohem víc, než jsem tušila.

Poznání, které Ti tu svěřuji, probouzí v mém srdci nezvyklou touhu…

Naprosto pravdivá dobrodružství venkovské slečny v Londýně

Marianne neslyšeně otevřela dveře a vklouzla do knihovny. Thomas seděl za stolem a soustředěně cosi psal.

Už déle než týden neměla možnost promluvit si s ním o samotě.

Chodila do knihovny několik posledních večerů, ale nikdy

ho tu nenalezla, takže soudila, že buď chodí brzy spát, nebo, a to bylo pravděpodobnější, někde hýří.

Téměř každý večer je někam doprovázel, ať už na večírek lorda Attwatera, večeři u lady Millbanksové či někam jinam. Pokaždé zmizel sotva pár minut potom, co je představil hostitelce, Marianne měla ovšem pocit, že je neustále na blízku. To samozřejmě vzhledem k jeho přehnané starostlivosti nebylo nijak překvapivé.

Pravda byla taková, že jeho přítomnost byla zcela zbytečná. Jocelyn,

jak jinak,

pokaždé brzy obklopil hlouček

obdivovatelů.

Becky se těšila přízni jen o chloupek mírnější, a dokonce i Marianne k sobě přitahovala překvapivou pozornost. Na upjatou starou pannu to vůbec nebylo zlé, i když muži, kteří se o ni zajímali, byli všichni na chlup stejní – a nudní. Marianne si o sobě nikdy nemyslela, že by byla marnivá, ale to, jací muži vyhledávali její společnost, ji zlobilo a zahanbovalo. A jenom v ní posilovalo rozhodnutí nikdy se neprovdat.

Během několika večerů zjistila, že jí schází Thomasova

společnost. A stýská se jí po jeho polibcích. Měl-li to být výsledek uzavřeného příměří, hodlala ho zrušit. Bylo na čase, aby vzala věci do svých rukou – aby vůbec prožila něco, o čem by stálo za to psát.

Mezitím vyšel další díl Naprosto pravdivých dobrodružství venkovské dívky v Londýně, a jak předpovídali Pennington s Berkleym, Marianniny povídky skutečně vyvolaly senzaci.

Kdekdo se dohadoval o tom, kdo je asi lord M. Bylo to vzrušující a děsivé zároveň. Marianne si ráda vyslechla, co se o jejím dílku povídá, neodvažovala se ovšem domýšlet, jaké by

to mělo následky, kdyby vyšla najevo totožnost autorky. Zhluboka se nadechla a zamířila ke skříňce s brandy.

Koutkem oka sledovala Thomasovu reakci, až si jí všimne, ale zdánlivě mu nevěnovala pozornost. Otevřela skříňku, vytáhla

z ní sklenku a naplnila ji, a pak si začala prohlížet knihy v regálech.

„Hledáte něco konkrétního?“

„Ani ne.“ Usrkla brandy a dál pohledem klouzala po hřbetech knih před sebou. „Možná něco zábavného.“

„Mohu vám něco doporučit?“

„Ne, děkuji. Dokážu si vybrat knihu sama. Koneckonců sama vím nejlépe, co se mi líbí, a co nikoli.“ Střelila po něm pobaveným pohledem, načež se Thomas zvedl. „Prosím,

nenechte se rušit. Zkrátka mne ignorujte.“ Sladce se usmála.

„Zdá se, že jste v tom už docela zběhlý.“

Chvíli ji udiveně sledoval a pak se posadil a něco si zamumlal pro sebe.

„Říkal jste něco?“ Pohnula se k němu.

„Ne,“ odsekl.

„Nemusíte být tak nevrlý.“

„Nejsem nevrlý,“ opáčil tónem, který se snad jinak než jako nevrlý ani popsat nedal. Nevěřícně se ušklíbla.

„Vážně. Jen,“ dodal a zadíval se na papír před sebou,

„mám práci.“

„A jakou?“ Naklonila se nad stůl ve snaze zahlédnout alespoň něco z toho, co psal.

„Žádnou.“ Zakryl papír dlaněmi, jako by měl špatné

svědomí, že provádí něco nepatřičného. A tím v Marianne jen

přiživil zvědavost.

Obešla stůl a postavila se za Thomase. „Hloupost. Kdyby to byla pravda, nechoval byste se tak nedůtklivě.“

„Nejsem nedůtklivý.“ Mluvil klidně, ale rameny se jí snažil zabránit ve výhledu.

„Ale no tak, Thomasi.“ Položila mu ruku na rameno a předklonila se. Cítila, jak pod jejím dotykem ztuhl. Spokojeně se usmála, a když už u něj byla tak blízko, že se rty málem dotýkala jeho ucha, zašeptala: „Ukažte mi, co děláte,“ a jemně ho kousla do boltce.

„Zatraceně.“ Prudce vyskočil na nohy a ucouvl. „A co to provádíte vy?“

„Jen mne napadlo – jelikož jsme už dlouho neměli žádnou lekci…“

„Žádné další lekce nebudou,“ prohlásil nekompromisně. Tomu se Marianne zasmála. „Ale ovšemže budou. Nuže,“

dodala, a než se stačil pohnout, papír mu hbitě sebrala. „Co je to?“

„Vraťte mi to,“ přikázal jí a natáhl ruku. Podala mu sklenku s brandy.

„Vy moc dobře víte, že tohle jsem nechtěl.“ Jedním lokem skleničku vyprázdnil a s prásknutím ji položil na stůl. „A teď mi dejte ten papír.“

Marianne namísto toho zavrtěla hlavou a schovala list za zády. „Ne dokud mi nepovíte, co to je.“

Se zaťatými zuby se pohnul k ní. „Ihned mi to dejte.“ Ustoupila a nevinně na něj zamrkala. „A co za to?“ Přimhouřil oči. „Co byste ráda?“

„Další lekci.“

„To nepřichází v úvahu.“

Paličatý mezek. „Tak dobrá. Hádám, že polibek by měl stačit.“ Střelil po ní nasupeným pohledem, jako by ho

požádala o něco, co ho bude stát přinejmenším celé jmění nebo život. „Ne.“ Zamávala mu listem papíru před nosem. „Ano.“

„N…“ Zarazil se. „Tak dobrá, jak si přejete.“

„Ovšem…“

Popadl ji za ramena, přitáhl si ji k sobě a vtiskl jí na rty

rázný, a podle jejího mínění až příliš krátký polibek. „Tak. A teď mi vraťte ten papír.“

„Ještě ne,“ vydechla.

„Proč ne?“

Odmlčela se, a přestože měla nutkání se rozesmát, s vážnou tváří si vychutnala jeho zoufalý výraz. „Protože ten polibek

byl odbytý.“

„Marianne,“ zavrčel.

„Je to pod vaši úroveň. I pod mou.“ S přehnanou lítostí pokrčila rameny. „Myslím, že se budete muset snažit víc.“

Na okamžik měla pocit, že jí skutečně vyhoví. Pak ale jen zavrtěl hlavou. „Jak chcete, tak si to přečtěte, je mi to jedno.“ Marianne list narovnala a prolétla ho očima. „Je to naškrábané.“

„Jestli to nemůžete přečíst…“ Natáhl se po papíru, ale Marianne ucukla.

„Ale ne, přečtu to.“ Soustředěně se zadívala do papíru, pak vzhlédla. „Co to přesně má být?“

„Báseň.“

Zamračila se a znovu si text přečetla. „To se mi nezdá.“

„Ale je to tak,“ procedil skrz zuby. „Napsal jsem ji. Je to báseň. Rýmuje se.“

„Jen někde.“

„Ještě není hotová.“ Vytrhl jí list z ruky a hodil ho na stůl.

„Vím, že není dobrá.“

„Není dobrá?“

„Dobrá, nestojí za nic. A nejspíš se to nikdy nezlepší. Píšu od svých školních let, ale jak se zdá, za celou dobu jsem se

neposunul ani o píď. Asi je to naprostá ztráta času. Nicméně,“ jeho oči zaplály odhodláním a hrdostí, jako by jí říkal, ať se mu neopováží oponovat, „mně na tom nesejde. Psaní se nevzdám.“

„Ne? Působíte na mě jako muž, který v žádném případě nesnese neúspěch. Ani pokud by se jednalo o poezii. Proč chcete pokračovat?“

„Protože je to můj způsob vyjádření,“ prohlásil.

„Ach tak.“ Musela před ním skrýt úsměv.

„Protože to není nic, co by se dalo nějak využít. Protože je

to dílo Thomase Effingtona, které nemá nic společného s markýzem z Helmsley nebo snad s budoucím vévodou z Roxborough. Protože i přesto, že je to možná to nejhorší, co kdy někdo stvořil, tak mne to baví.“

Zamyšleně se na něj zadívala. Ani ve snu by ji nenapadlo, že by Thomas Effington mohl psát básně. Nikdy netušila, že by se mohl věnovat něčemu, v čem nevyniká, ačkoli v tom nalézá velké potěšení. Vypovídalo to o něm hodně. A co dalšího o něm ještě neví?

„Pak byste s tím neměl přestávat.“ Obešla stůl, posadila se za něj a zvedla pomuchlanou báseň. „Jak dlouho že píšete?“

„Odnepaměti.“ Tázavě ji sledoval. Narovnala papír a znovu se začetla. „Co to děláte?“

„Sama trochu píši.“ Ale ne takhle. Její tvorba skutečně

dávala smysl, kdežto jeho básnění sestávalo z nesrozumitelné směsi nahodile poskládaných slov a zašifrovaných myšlenek.

„Skutečně?“ zeptal se podezíravě. „Básně?“

„Spíš deník,“ odvětila nepřítomně. „Uvědomujete si, že

zvěčnit a svit se zase až tak moc nerýmuje?“

„Ovšem. Říkal jsem vám, že ještě není hotová.“ Tlumeně si slova zopakoval.

„Kdežto ústa se skutečně trochu rýmují s pomsta. Jen mi není jasné, čeho jste chtěl takovým spojením docílit.“

„Jen jsem zkoušel, jak to bude působit.“

„Chápu.“ S těžko skrývaným úsměvem k němu vzhlédla.

„Možná bych vám mohla pomoci. Poradit vám, jak se co nejlépe vyjádřit.“

Thomas si založil ruce na prsou. „To je od vás šlechetné, ale já vím, jak se vyjádřit.“

Pochybovačně zdvihla obočí. „Ústa a pomsta?“

Váhavě ji pozoroval, jako muž, který se nemůže rozhodnout, zda má před sebou svého zachránce, či kata. Nakonec si odevzdaně povzdechl. „Co navrhujete?“

„Nuže…“ Zahloubala se do jeho klikyháků. Neměla tušení, kde začít. „Nuže…,“ zopakovala nejisté.

Thomas si stoupl za ni, jednou rukou se opřel o stůl a

druhou si položil na opěradlo židle. Marianne najednou

nedokázala vnímat nic jiného než jeho blízkost. Jeho dech na své tváři. Zvedání a klesání jeho hrudi. Jeho přítomnost ji obklopovala, pohlcovala. Téměř ji objímal.

Pocítila dosud netušenou touhu. Na okamžik zatoužila jen

po tom, aby se o něj mohla opřít. Vzdát se mu beze slov a bez podmínek. Bez nesmyslných dohadů. Bez lekcí. Jen cítit jeho paže. Jeho rty na svých. Jeho kůži. Jeho…

„Myslíte, že takhle to bude vypadat lépe?“ Thomasova nadšená slova ji vytrhla z myšlenek.

„Nepochybně,“ zamumlala, aniž dala byť jen náznakem najevo, nač ještě před chviličkou myslela. Thomas se natáhl pro pero, a přitom se svým ramenem otřel o její. Při tom letmém dotyku se jí rozbušilo srdce. Ponořil pero do inkoustu a začal psát, jako by si snad vůbec nebyl vědom její blízkosti.

„Tak. To je mnohem lepší.“ Thomas se plně soustředil na báseň a dál psal, a přitom pokyvoval hlavou a tlumeně mumlal.

Marianne jeho slovům ale nevěnovala pozornost. Byla

příliš zaujatá svou nenadále objevenou vnímavostí k jeho tělu, než aby se mohla soustředit na marné vylepšování špatné poezie. Ještě včera, ne, ještě dnes ráno, ne-li před několika minutami, si byla jistá, že Thomas Effington jí má posloužit jako pouhý prostředek ke kýženému cíli. Že je to jen hejsek, s nímž může prozkoumat hranice svého světa a poznat život. A jak zjišťovala s každým dalším dnem, toužila čím dál víc poznat i tělesné stránky vztahu mezi mužem a ženou.

Koneckonců, o manželství nestála a lásku neočekávala.

Ale jak nazvat to, co cítila v jeho blízkosti? Jejich setkání v zahradě bylo sice vzrušující, ale tehdy nešlo o nic jiného než o prostý chtíč. Dosyta si ho vychutnala a věděla, že může jen stěží očekávat víc.

Teď to bylo jiné. Nedokázala ten rozdíl popsat, ale zdálo se,

že se jedná o něco… o něco víc? Nepochybně. Probudila se v ní zcela nová touha. Rozechvělost. Sladké, tklivé vábení, jako by čekala, až se stane něco ohromujícího.

Možná ten rozdíl šel ruku v ruce s odhalením Thomasova tajemství. V porovnání s jinými sice nebylo nijak závažné, ale

přesto mělo svou důležitost, přinejmenším pro něj. Tajemství,

jež nespočívalo ani tak v samotné poezii, jako ve skutečnosti, že se Thomas dokázal vyrovnat s tím, že v něčem nevyniká.

„A myslím, že kdybych použil raději stmívání než…“ Nepřítomně přikývla, zaskočená tím, že jí dychtivost v jeho hlase najednou připadá tak milá. Že se jí vášnivost, již vkládal do každého tahu pera, zdá najednou tak přitažlivá.

„Kdybych možná zkusil…“

Zadívala se na jeho profil, na rysy napjaté soustředěním.

Kdyby se otočila a jen trochu se posunula, jejich rty by se ocitly těsně u sebe. Mohla by ho políbit a pak…

„Pak bych mohl napsat…“

Odolala pokušení natáhnout ruku a odhrnout mu vlasy z

čela. Chtěla se ho dotknout, obejmout ho, políbit. Chtěla utéct. Namísto toho všeho ale jen dál nehybně seděla a okouzleně sledovala výraz v jeho tváři.

Ke svému překvapení zjišťovala, že možná vůbec nebude

tak nadutý, jak se domnívala. Vlastně začínala mít pocit, že by mohl být jedním velkým dobrodružstvím sám o sobě.

„To vypadá docela dobře.“ Thomas po ní střelil tázavým pohledem. „Co myslíte?“

Ztratila se v jeho očích, tmavých a modrých jako noční nebe. Nasucho polkla. „Je to… lepší.“

Se smíchem se napřímil. „O tom nepochybuji. Je to o moc

lepší. Samozřejmě že Keatsovi, Byronovi či Shelleymu se nikdy nevyrovnám, ale řekl bych, že už to není tak příšerné jako předtím.“

Šáhl po své sklence, po chvilce váhání vzal i tu její a přistoupil ke skříňce s brandy.

„Ne, vůbec to není špatné.“

Marianne sledovala, jak dolívá obě sklenky, a tiše se podivovala nad tou nečekanou, naléhavou touhou být s ním.

O samotě. Dozvědět se mnohem víc o tomto muži, který pro ni zničehonic začal být tak důležitý. Něco ji napadlo. A tušila, že Thomasovi se to vůbec nebude zamlouvat. Zhluboka se nadechla, aby nabrala odvahu. „Kdybyste o to stál, ráda vám budu dál pomáhat.“

Thomas zamračeně zavrtěl hlavou. „To je od vás moc milé,

ale víte, o téhle mé tajné vášni ví jen několik málo lidí a já bych byl raději, kdyby se o téhle stránce mé povahy nikdo jiný nedozvěděl.“

„To naprosto chápu a můžete mi věřit, že bych to nikomu neprozradila,“ ubezpečila ho chvatně. „Udržet tajemství mi nečiní sebemenší potíže.“

„Přesto…,“ namítl nerozhodně.

Marianne se nenechala odradit. „Mohli bychom se setkávat tady, večer, když už ostatní budou spát. Nikdo o tom nemusí vědět.“

„Noční setkání? O samotě?“ Zavrtěl hlavou. „To je naprosto nevhodné, Marianne. Mám pocit…“

„Ale no tak, Thomasi. Děláte, jako by to mělo být poprvé.“

„Náhodná setkání jsou jedna věc, ale plánované schůzky

jsou něco docela jiného,“ prohlásil oním upjatým tónem, který ji tak rozčiloval. „Musíme myslet na vaši pověst.“

„Hlouposti. Na mé pověsti nezáleží.“ Chvíli ho zamyšleně sledovala. „Trávíte tady v knihovně většinu večerů, je to tak?“

„Ano,“ připustil váhavě.

„A kdyby se náhodou stalo, že bych sem zabloudila, například najít si nějakou knihu, možná…“

„Pokračujte.“

„Inu, bylo by ode mě neslušné nenabídnout vám pomoc.“

„Neřekl bych…“

„Mám pro vás návrh,“ přerušila ho, jelikož cítila, že má

téměř vyhráno. „Uděláme obchod. Vaše lekce za mé. Lekce v psaní básní za…“

„To nepřichází v úvahu,“ uťal její slova pobouřeně.

„Škoda.“ Pokrčila rameny. „Jsem si však jistá, že by se našli alespoň jeden či dva gentlemanové, kteří by byli ochotní…“ Zamračila se. „Samozřejmě jsem takových ještě moc nepoznala, zdá se, jako by se mi vyhýbali. Přesto si nedokážu představit, že by třeba ten nejnudnější a nejspořádanější muž odmítl…“

„Tak dost,“ štěkl. Milovala, když se tak rozzlobil, když nevěděl, kudy kam. Málem slyšela, jak v duchu zvažuje výhody a nevýhody jejího návrhu. A jak nevyhnutelně

dospívá k poznání, že mu vlastně nedala na výběr. „Ať je po

vašem. Budeme pokračovat s vašimi… lekcemi.“ Poslední slovo pronesl s očividnou nechutí.

„Nemusíte se na mě tak dívat. Nejsem žádná poběhlice.“

„A já se postarám, aby to tak zůstalo.“ Rezignovaně si vzdychl. „Nicméně, mám-li přistoupit na váš hloupý plán…“

„Na výhrůžku.“ Koketně zamrkala řasami. „Byla to výhrůžka.“

„S tím mohu jedině souhlasit,“ odtušil. „Musíte mi dát svůj slib, že už si nebudete hledat jinou nevinnou oběť.“ Zasmála se. „Máte mé slovo.“

„V nic lepšího patrně doufat nemohu.“ Jeho nevraživý tón

v ní probouzel otázku, zda je skutečně tak popuzený, nebo se

o ní zajímá právě tak jako ona o něj. Možná má strach, napadlo ji. Ne, to jistě ne. Marianne měla pocit, že jediné, čeho se Thomas skutečně obává, by bylo veřejné zesměšnění jeho básnické tvorby.

„Hádám, že takhle budu alespoň vědět, k čemu se chystáte a s kým.“

„Myslíte?“ Potutelně se usmála. „Máte veliké sebevědomí, mylorde.“

„To mám,“ opáčil bez váhání. „Dokud vás nedostanu pod čepec, nespustím vás z očí.“

„Jak si přejete.“

Thomas přimhouřil oči. Marianne na něj nevinně zamrkala. Věřila si stejně jako on. Neměla pochyb, že mu dokáže nepozorovaně proklouznout pod nosem, kdykoli bude třeba. Kromě toho věřila, že se může spolehnout na pomoc svých sester. Ve zbylém čase byla rozhodnuta soustředit se na Thomase a na dobrodružství, jaká může dívka prožít s takovým darebou zralým k nápravě.

A prozkoumat své city a zjistit, co přesně znamenají.

O tři týdny později seděla Marianne na pohovce před krbem se sklenkou brandy v ruce a zamyšleně hleděla do

ohně. Thomas ji sledoval, a tak jako už mnohokrát uvažoval, jak se do téhle situace dostali.

Oba si na večerní setkání rychle zvykli a Thomas musel

uznat, že jsou mu příjemná. Každý večer poté, co se vrátili z té

či oné společenské události, na niž byli pozváni, se Thomas – podle svého zvyku, jak si neustále opakoval – odebral do knihovny. Marianne za ním přicházela později, když si byla jistá, že už celý dům spí. Nikdy to neřekla otevřeně, ale Thomas měl tušení, že ji vzrušuje pomyšlení, že dělají něco tajného. Kdyby je někdo přistihl, sňatek by byl bez ohledu na jejich city nevyhnutelný. Neměl nejmenší pochyby, že

Marianne jejich večerní setkání považuje za báječné dobrodružství.

Poctivě se mu snažila radit, jak vylepšit jeho básně, ale nezřídka se bavili o jiných věcech – o knihách, které oba přečetli, o malířích, jejichž dílo se jim líbilo, o posledních rozepřích v politice a nejnovějších skandálech. Obvykle se jejich debaty odehrávaly nad sklenkou či dvěma dobré brandy. Marianne si na ni už zvykla a jen zřídkakdy na ní účinky alkoholu byly znát. A Thomas si zarytě odmítal přiznat, jak ho

to mrzí.

Měl radost, když se v hovoru na něčem shodli, ale se stejným nadšením přijímal i chvíle, kdy se jejich názory

rozcházely. Marianne dávala najevo velký důvtip a inteligenci a změřit s ní síly v diskusi byla pro něj lákavá výzva. A v

okamžicích, kdy se zdálo, že se neshodnou vůbec na ničem, je spojil společný smích.

A k tomu několik polibků.

Jakkoli neochotně na její návrh přistoupil, omlouval své počínání tím, že ji chrání před někým, kdo by mohl její otevřenosti zneužít. Chovat se zdrženlivě a nepřestat se ovládat však pro něj bylo každým dnem obtížnější. Čím dál častěji zapomínal na svůj plán a na důvody, které ho k němu

vedly. Čím dál neochotněji se zabýval myšlenkou, co přesně se stane, když – až – jeho plán dospěje ke zdárnému konci.

A čím dál víc si připadal jako ten nejhorší zrádce.

„Dnes večer jsi nezvykle zamlklý.“ Marianne k němu vzhlédla s lehkým úsměvem na rtech. „Nač myslíš?“

„Stali se z nás přátelé, souhlasíš?“ vyhrkl překotně.

„Ano, asi ano.“

„K ženě jsem nikdy takový vztah neměl.“

Zasmála se. „To jsem ani nečekala. Nicméně ani já jsem

dosud neměla takový vztah k muži, takže se zdá, že jsme vyrovnaní.“

„Víš, je to zvláštní.“ Usadil se pohodlněji v křesle a zamyšleně se zadíval do své sklenky. „Mám pocit, jako bychom se znali odjakživa. Jako bych s tebou mohl mluvit o čemkoli.“

Marianne povytáhla obočí. „Říkáš to, jako by ti to bylo protivné.“

Teď se zasmál on. „Není mi to protivné, jen mne to udivuje. Zkrátka jsem nikdy nečekal, že bych si mohl takhle povídat se ženou…“

„Jako by byla stejně inteligentní jako muži, které znáš, a ne jen prázdná nádoba, která nekriticky přijme každé tvé slovo.“ Sladce se usmála. „A ještě k tobě bude zbožně vzhlížet.“

„Ano, tak nějak.“ Rozpačitě se zasmál. Zasloužil si její sarkasmus. Popravdě si o něj dlouho říkal. „Musím přiznat, že na ženě, která má svou hlavu, je skutečně něco výjimečného. Alespoň ve tvém případě.“

Užasle vykulila oči. „Taková čest, mylorde. Jsem z takové lichotky v šoku. A jelikož mohu sotva doufat, že dnes uslyším ještě něco překvapivějšího,“ dopila brandy a zvedla se,

„myslím, že půjdu spát.“

Thomas se pohnul, aby se zvedl.

„Ne, nevstávej.“ Přistoupila k němu. „V tak pozdních

hodinách si dva přátelé jistě mohou dovolit jistou benevolenci a nemusí tak dbát na dokonalé mravy.“

„Ale co tvá lekce?“ zeptal se laškovně, ale zároveň si uvědomil, že každý další večer očekává s čím dál větší dychtivostí a rostoucí netrpělivostí.

„Myslím, že dnes jsem se už naučila víc, než jsem vůbec čekala.“ Sklonila se k němu a vzala jeho bradu do dlaně.

„Mnohem, mnohem víc.“

„Opravdu?“ jejich pohledy se setkaly. Její hnědé oči za obroučkami brýlí zachytily odlesk plamenů a zbarvily se sytým, svůdným jantarem. Dlouhou chvíli ho sledovala s malinko popleteným výrazem ve tváři.

Nakonec Thomas chytl její ruku a přitáhl si ji ke rtům. „A

teď mi pověz ty, na co myslíš.“

„Já?“ Zavrtěla hlavou, pak se naklonila ještě blíž a jemně ho políbila. „Obávám se, že už ani nevím.“

Pak se narovnala, a než se zmohl na odpověď, otočila se a odešla. Ne že by věděl, co na její tajemnou větu říci.

Co tím u všech svatých myslela? Pokud někdy existovala žena, která přesně věděla, co se jí honí hlavou, po čem touží a po čem vůbec, pak to byla Marianne Sheltonová. Toužila po dobrodružství. Nechtěla se vdávat. A v neposlední řadě chtěla poznat život.

A Thomas se dosud domníval, měl dojem – ale ne, k čertu, pevně doufal, že ho chce poznávat s ním.

Doposud se ale pouze líbali a Thomas musel přiznat, že o

to stál stejně jako ona. V posledních týdnech si všiml, že ačkoli ho objímá stále stejně vášnivě, v jejím chování se objevila jistá liknavost. Jako by si už vůbec nebyla jistá, že směr, který si vybrala, je pro ni ten správný. Nebo se jejich setkání postupem času stala… vážnějšími. Ovšem co by to přesně mělo znamenat, o tom neměl tušení.

Zvedl se a se sklenkou brandy v ruce začal přecházet po místnosti. Ksakru, zaklel. Čert mu byl dlužen takovou cácorku.

Zprvu věřil, že ji chce provdat a co nejrychleji vyprovodit

ze svého života. Nyní zjišťoval, že ho ta představa už zdaleka tak neláká. Měl dojem, že vymyslel dokonalý plán, jenže ten se mu vymkl z rukou a nyní, jak se zdálo, se nezadržitelně ubíral svými vlastními cestami. Jako valící se balvan. Nebo lavina.

Doposud se domníval, že si chce sám najít nevěstu. Ženu, která se Marianne v ničem nebude podobat. Teď začínal pochybovat, zda si v představách nevytvořil ideál ženy ve skutečnosti stejně nudné jako pánové, které vybíral pro Marianne. Viděl by ji pak stejně jako Marianne vidí ony bezchybné nápadníky, které jí neustále předhazuje?

A to si myslel, že se s ní bude scházet proto, aby ji uchránil před muži, kteří nejsou tak čestní jako on.

Copak se pletl? Copak je všechno jinak? Zatraceně. Připadal si čím dál zmatenější a byl

přesvědčený, že za to může jen a jen Marianne.

Neměl tušení, po čem Marianne touží.

A co hůře, neznal už ani svá vlastní přání.

… nemohu na náš polibek zapomenout, i kdyžmám pocit, že lord

M. by byl nejraději, kdyby k němu nikdy nedošlo. Ať užmá jakékoli nedostatky, čest mu nikdy nedovolí, aby zneužil důvěřivosti dívky pod svou ochranou. Má nevinnost je tudíž zcela v bezpečí.

S každým okamžikem stráveným v jeho blízkosti si nicméně

musím klást otázku, zdá na mé nevinnosti skutečně záleží. Obávám se, že své city k němu nemohu již dál popírat. Neustále na něj myslím, a co hůře, každou noc o něm sním.

Zdá se mi, že můj cit není jednostranný, ale jestli touží jen po mém těle, nebo i po mém srdci, to nedovedu říci.

A přiznávám se, že čím dál víc toužím, aby zapomněl na vzorné vystupování a nechal se unést vášní, kterou čtu v jeho očích… Naprosto pravdivá dobrodružství

venkovské slečny v Londýně

Ples lady Cutshallové se na chlup podobal těm, na něž Thomas doprovázel dívky již dříve. Taneční sál byl přeplněný a nedalo se v něm dýchat. Hudbu málem nebylo slyšet přes hluk hovoru a zábavy. Občerstvení bylo dokonale upravené, ale postrádalo chuť. Thomas již dávno pojal podezření, že

stejné pokrmy, jen malinko očištěné a znovu načinčané, kolují během sezony od jednoho večírku k druhému. Zkrátka řečeno, jednalo se o obvyklou událost s obvyklými hosty, a jako obvykle se Thomas i tentokrát dokázal zabývat jen jednou osobou.

Marianne.

Stál poblíž dveří na terasu, na jednom z mála míst v sále, kde se dalo dýchat, zabraný do přátelského hovoru s Penningtonem a Berkleym. Svou pozornost zčásti věnoval jejich žertům a při tom nespouštěl oči z Marianne.

Pennington přidal svůj názor k nekonečnému sporu, která

že z londýnských dam je nejlepší hostitelkou. Thomas mu nepřítomně odpověděl. A Berkley si nešťastně povzdechl. Tak jako vždy, i tentokrát měla Marianne sotva chvilku pro sebe. Neustále hovořila s tím či oním gentlemanem, z nichž všichni do jednoho byli dokonale spořádaní a slušní. Všichni byli dokonalými kandidáty na manžela. Thomas by proti nim nemohl nic namítnout. A všichni byli nudní a upjatí.

Thomas se marně pokusil skrýt úsměv. Marianne s grácií a nenuceností odmítala jednoho dychtivého nápadníka za druhým, přičemž dotyční možná ani netušili, že právě dostali košem. Thomas věděl, že by mu to nemělo připadat zábavné, ale nedokázal si pomoci. Co však věděl zcela určitě, že by nebyl tak klidný, kdyby třeba jen jediný z nich měl sebemenší šanci získat si její náklonnost.

Pennington okomentoval kvalitu šampaňského. Thomas souhlasně přikývl. A Berkley si znovu povzdechl.

Marianne byla samozřejmě přitažlivá nejen pro své

přednosti a krásu, ale stejnou měrou i pro výhody, jež by z její přízně vyplývaly. Thomasův úsměv zvadl.

Začínal chápat, že rozeslat dopisy všem těm mužům byl vrchol hlouposti. Co si jen myslel? A myslel vůbec, když je psal? Kdyby nebyl tak nadutý, uvědomil by si, že sňatek, jaký chtěl Marianne zajistit, by ji nikdy nemohl lákat. Muži, jež pro ni tak pečlivě vybral, neměli nejmenší šanci obstát. Jeho plán nalézt jí manžela byl od samého počátku odsouzený k nezdaru. A co bylo ještě podivnější, Thomase to nijak netrápilo.

Pennington upozornil na pár, který zrovna vstoupil na terasu. Thomas bezmyšlenkovitě odpověděl. A Berkley si vzdychl.

Thomas zpozorněl. Berkley vůbec nevypadal dobře. Thomas se naklonil k Penningtonovi. „Co se to s ním děje?“

„Je zamilovaný,“ vysvětlil mu Pennington soustrastně. Thomas povytáhl obočí. „Zase?“

„Teď už navždy,“ ohradil se Berkley.

Thomas jen stěží potlačil úsměv. Berkley provolával svou lásku k nějaké dívce tak často, že to již ani nestálo za zmínku.

A téměř pokaždé to bylo navždy. „A kdo je ta šťastná dáma?“ Berkley střelil rozpačitým pohledem po Penningtonovi.

„Totiž, my jsme se vlastně ještě nesetkali.“

„Chápu. Takže je to další platonické poblouznění.“

„Ještě ji ani neviděl.“ Pennington si odfrkl. „Dokonce ani nezná její jméno.“

„Ne?“ Thomas zvedl obočí. To znělo nezvykle potrhle i na Berkleyho, kterému k zamilování stačilo i to nejnepatrnější zatřepetání vějíře. „Jak ale může vědět, že jeho vyvolená nechová city k jinému?“

„Tím jsem si jistý,“ prohlásil Berkley neochvějně. Pennington obrátil oči v sloup. „Nečetl jsi náhodou Londýnská dobrodružství slečny zvenkova?“

„Jak by ne.“ O řečených dobrodružstvích si šuškal celý Londýn. Thomas sáhl po Cadwallenderově kurýrovi z pouhé zvědavosti, ale brzy zjistil, že ho ty zábavné a poněkud provokativní povídky skutečně zaujaly. A tak nyní stejně jako ostatní netrpělivě čekal na každé nové vydání a se zaujetím poslouchal diskuse o tom, kdo je asi ona nevinná dívka a její tajemný lord M.. „Po celém městě se uzavírají sázky na to, jestli ji lord M. nakonec svede.“

Berkley se zachmuřil. „To by si měl dobře rozmyslet.“

„Ale no tak, Berkley, jen to přiznej. Baví tě to.“ Thomas se zasmál. „Můžeme se jen dohadovat, jestli, nebo spíš kdy se náš zhýralý lord zmocní své nevinné mladinké svěřenky, a o to je

to zábavnější.“

„Pro mě ne,“ trval Berkley na svém.

Thomas po něm střelil nechápavým pohledem. „No tak, kamaráde, vždyť je to jen povídka pro pobavení. Očividně smyšlená.“

„To rozhodně ne,“ rozhorlil se jeho přítel. „Celé je to pravda. Naprostá pravda.“ Vrhl na Thomase povýšený

pohled, což se poněkud minulo účinkem, jelikož byl dobře o několik centimetrů menší. „Je to černé na bílém!“

„A ty věříš všemu, co si přečteš?“ zeptal se Thomas pomalu.

„Obávám se, že to tak bude,“ odtušil Pennington chmurně.

„Snažil jsem se mu to vymluvit, ale vůbec mě neposlouchá.“

Teď bylo na něm, aby si ztrápeně povzdychl. „Nejnovější osudovou láskou mého přítele je slečna z venkova.“

„Slečna z venkova?“ Thomas nechápavě zavrtěl hlavou.

Pak zničehonic pochopil, co že to Pennington právě řekl. To přece nemůže myslet vážně. „Slečna z venkova, která napsala Naprosto pravdivá dobrodružství!“

„Správně,“ přitakal Pennington.

V Berkleyho tváři se zračilo čiré zoufalství z neopětované lásky.

Thomas zadusil výbuch smíchu. Dát najevo pobavení by nebylo na místě – jeho přítel své utrpení ani v nejmenším nepředstíral. Přiškrceným hlasem, poněkud výše položeným než obvykle, nakonec Thomas řekl: „Berkley. Totiž, Reginalde,“ a mrkl na Penningtona v prosbě o podporu.

Pennington odevzdaně zvedl sklenku a dopil šampaňské.

„Reggie,“ začal Thomas povzbudivě. „Mám takové podezření, že ta Naprosto pravdivá dobrodružství nemají s pravdou pranic společného. Jejich autorkou je nejspíš manželka tiskaře, která se stará o tucet dětí. Nebo je sepsal nějaký seschlý stařík toužící po publiku.“

„Skřítek,“ dodal Pennington.

„Ona není žádný skřítek,“ rozhořčil se Berkley.

„Ale jeden takový pracuje v Cadwallenderově dílně.“ Pennington natáhl krk, aby se mohl rozhlédnout po místnosti, a gestem ruky přivolal číšníka. „Takový potrhlý, křivonohý kozel.“

„On ty příběhy nepíše,“ zavrčel Berkley.

„Takže ty jsi byl u Cadwallendera?“ zeptal se Thomas.

„Dvakrát.“ Zastavil se před nimi číšník nesoucí tác se šampaňským a Pennington si vyměnil prázdnou skleničku za plnou. „Kvůli Berkleymu, nedal si to vymluvit.“

Berkley s Thomasem následovali jeho příklad. „A zjistili jste, že ta dívka není nic než výplod přebujelé fantazie?“

„Nezjistili jsme zhola nic. Cadwallender tam nebyl.“ Pennington pokrčil rameny. „A ten skřet řekl sotva pár slov.“

„Ona není žádný výmysl.“ Berkley jedním lokem

vyprázdnil sklenku s šampaňským. „A já si nedám pokoj,

dokud ji nenajdu.“ S těmi slovy se otočil na patě a otevřenými dveřmi vyšel do černé noci.

Thomas za ním udiveně hleděl. „Hádám, že se jen tak nevzdá.“

„Patrně ne.“

„To ho šlechtí, řekl bych. Je odhodlaný.“ Thomas se obrátil k Penningtonovi. „Ještě nikdy jsem neviděl, že by se kvůli

nějaké ženě tak rozhorlil, natož kvůli takové, která možná ani neexistuje.“

„Možná v tom spočívá to tajemství.“ Pennington

zamyšleně usrkl šampaňského. „Znám Berkleyho téměř celý život, a přestože to tak nevypadá, je to v duši velký romantik. Myslím, že se vidí jako šlechetný rytíř na bílém oři, který chvátá na pomoc dámě v nesnázích.“

„No, dámu v nesnázích by chtěl zachránit asi každý z nás.“ Thomas zabloudil pohledem k Marianne. Ta by zachránce nikdy nepotřebovala. A není i na tom něco lákavého?

„Já sice nemám chuť hrát si na rytíře, ale musím přiznat, že i mne zajímá, kdo je ta dívka.“

Thomas se na něj tázavě podíval. „Takže si myslíš, že je skutečná?“

„Nevím proč, ale myslím. Možná jen moc poslouchám Berkleyho.“ Posmutněle se usmál. „Nebo jsem stejný romantik jako on. Anebo mě jen zajímá to tajemství.“ Pennington přelétl pohledem taneční sál. „Může to být kdokoli. Stačí si něco přimyslet, něco pozměnit a naší záhadnou dívkou z venkova

by mohla být kterákoli z mladých žen, které tu dnes jsou.“

„Ale jdi, Penningtone, to je nesmysl.“

„Myslíš?“ Pennington pokývl směrem k Marianne, která se spolu s ostatními tanečníky právě chystala ke kolovému tanci.

„Lady Marianne sama prohlásila, že by to mohla být ona.“ Thomas se zasmál. „A já bych byl tím pádem chlípný lord M.?“

Pennington se na něj zamyšleně podíval. „Správně.“ Thomas potřásl hlavou. „To snad nemyslíš vážně.“

„Asi ne.“ Pennington obrátil pozornost zpět k Marianne.

„Krom toho, Berkleymu by to zlomilo srdce. Je rozhodnutý ji

zachránit a mám takové tušení, že lady Marianne by nesnesla,

aby jí někdo spěchal na pomoc.“

Nebo jí hledal ženicha. Thomas zapudil nepatrnou výčitku.

„Lituji muže, který se o to pokusí.“ Pozvedl sklenku k přípitku. „Takže jaký další krok má náš poblouzněný rytíř v plánu?“

„Chce si promluvit s Cadwallenderem. Hádám, že budeme chodit do jeho dílny, dokud se mu to nepodaří. A mezitím

pátrá po všech lordech v Londýně, jejichž jméno začíná na M.“ Pennington se přidušeně zasmál. „Nedivil bych se, že za chvíli přejde i na N.“

„Zní to jako veliká zábava.“ Thomas se zasmál. „Doufám,

že mne budeš informovat, jak se vaše snaha vyvíjí. I mne by zajímalo, kdo ty povídky píše. Musím ale přiznat, že na rozdíl od tebe o její existenci velmi pochybuji.“

„Uvidíme, Helmsley. Uvidíme.“

„Myslím, že chápu, co se mi snažíte říci,“ zamumlala Marianne ve snaze soustředit se na rozhovor, což by bylo o mnoho snazší, kdyby byl alespoň nepatrně zajímavý.

Lord Moxley se nadýmal pýchou, jako by její chabý souhlas znamenal nadšené přitakání názoru, který právě vyjádřil.

Pokud se nemýlila, týkal se společenské nezbytnosti nalézt si vhodného krejčího a nedostatku dobrých osobních sluhů.

„Mylady, musím s vámi mluvit o něčem důležitém.“ Naléhavě ji chytl za ruku a věnoval jí pohled, jenž se nedal nazvat jinak než obdivným. Marianne se nejisté ošila. „Byla byste tak laskavá a doprovodila mne někam, kde bychom nalezli větší soukromí? Například do salonku.“ Pokusil se ji nasměrovat ke dveřím.

Lord Moxley byl o něco málo nižší než ona, a jak se dalo soudit z jeho baculaté postavy, patrně neholdoval žádnému sportu. Marianne věřila, že by se mu dokázala ubránit, tak daleko ovšem nechtěla nechat situaci dojít. Nejraději by úplně unikla z jeho společnosti. „Mylorde, to by se skutečně neslušelo.“ Obratně ho navedla ke dveřím na terasu. „Ráda se ale nadýchám čerstvého vzduchu.“ Na terase neustále někdo pobýval, a pokud se budou držet na osvícených místech,

nemělo by jí nic hrozit.

Kdyby se měla dostat do kompromitující situace, navzdory nezájmu o svou pověst by byla raději, kdyby k něčemu takovému došlo ve společnosti muže přinejmenším stejně vysokého jako ona a o poznání štíhlejšího.

Koutkem oka zahlédla Thomase, který stál v dalších

dveřích na terasu a sledoval její odchod. Výtečně. Ačkoli ji lord Moxley ani trochu nezajímal, nemohlo uškodit, když Thomas uvěří, že si užívá jeho společnost. Přestože je malý, kyprý a nudný. Měla ovšem dojem, že se Thomas při pohledu na ně usmívá, jako by dobře tušil, že někdo jako lord Moxley se jí nikdy nemůže líbit.

„Nuže, mylorde.“ Zastavila se pod vysokým svícnem, pod jehož světlem by okolí neunikla ani ta nejmenší nediskrétnost

– nepochybně proto tu nikdo jiný nestál. Mile se usmála. „O čem si přejete hovořit?“

„Mylady,“ pronesl vážně, a když ji uchopil za ruku,

přepadlo ji neblahé tušení. „Marianne. Rád bych… totiž, bylo by mi potěšením… či spíše…“ Zhluboka se nadechl.

„Prokázala byste mi tu ohromnou čest a stala se mou ženou?“

„Prosím?“ Okamžitě mu ruku vyškubla. „Nebuďte směšný.“

„Směšný?“ Jeho tvář zesinala.

Marianne zalitovala své unáhlenosti. Byl to koneckonců

milý muž, přestože nebyl určen pro ni. „Je mi to líto. Nechtěla jsem říci směšný. Zaskočil jste mne.“

„Za to se omlouvám.“ S novou nadějí přistoupil blíž. „Vím,

že bych měl o vaši ruku požádat vašeho bratra, ale jelikož tu není, napadlo mne, že nejprve promluvím s vámi a následně s lordem Helmsleym.“

Marianne před ním couvla. „Lord Helmsley do toho nemá

co mluvit. Je to mé rozhodnutí a mám dojem, že se neznáme tak dlouho, abychom mohli uvažovat o manželství.“

„To je směšné.“ Ušklíbl se. „Většina párů, které znám, se pozná teprve po svatbě.“ Znovu se pohnul k ní.

„Mylorde.“ Zarazila ho zvednutou dlaní. Zdálo se, že jediný způsob, jak ho odradit, je říci mu pravdu. „Vaše

nabídka mi lichotí, leč musím ji odmítnout. Víte, já se nechci

vdávat.“

Lord Moxley nad jejím vysvětlením mávl rukou. „Nesmysl. Každá žena se chce provdat.“

„Já ne.“

Dlouho ji tázavě pozoroval. „Uvědomuji si, že nejsem tak pohledný jako jiní…“

„Ale ne, tím to není…“

„Mohu se nicméně prokázat starobylým a význačným titulem.“ Zamračil se. „Jistě víte, že jsem čtvrtý vikomt z Moxley.“

„Vlastně jsem neměla tušení, ale…“

„Můj příjem není nijak závratný, ale je více než dostačující.“

„To vůbec není…“

„Pak našemu sňatku nic nebrání.“ Celý se rozzářil. „S mým jměním a vaším věnem nás čeká pohodlný život…“

„S mým věnem?“ zopakovala pomalu. „Co víte o mém věnu?“

„Tedy, vím, že není nijak malé.“ Moxley se poťouchle usmál. „Naopak.“

Marianne ho sledovala s rostoucí podrážděností. Nebylo pochyb, že za svou informovanost vděčí klepům. „Být vámi, mylorde, nespoléhám tolik na všechno, co se kolem šustne.“ Udiveně vykulil oči. „Ovšem, to by mne ani nenapadlo.

Bylo by to nadmíru hloupé, obzvlášť jedná-li se o něco tak závažného, jako je manželství.“ Odmlčel se, jako by váhal, kolik může říci. „Mohu vás ujistit, že mé informace pocházejí z nanejvýš spolehlivého zdroje, a že ten, kdo mi je sdělil, má na

srdci jen vaše blaho. Jsem si jistý, že by byl raději, aby se o jeho zásluhách na našem sblížení…“

„Nejsme si blízcí.“

„…raději pomlčelo, především nyní, když se naše city prohloubily…“

„Já k vám žádné city nechovám,“ ohradila se.

„Nicméně,“ naklonil se blíž, „vzhledem k tomu, že se budeme brát…“

„Nebudeme se brát!“

„…bylo by podle mého názoru na místě připsat zásluhy

tam, kde je třeba. O vašem věnu mne zpravil lord Helmsley.“

„Lord Helmsley?“ Thomas?

„Přesně tak.“ Moxley horlivě přikývl. „Také naznačil, v

čem by svazek našich dvou rodin mohl být výhodný jak po společenské tak politické stránce.“

„Nepovídejte,“ podivila se a opatrně pokračovala: „A jak se to přihodilo, že jste zapředli hovor o mých přednostech?

Hádám, že k tomu došlo ve vašem klubu někdy v pozdních večerních hodinách nad sklenkou brandy.“

„Ale kdepak.“ Moxley máchl rukou, zcela slepý k její narůstající roztrpčenosti. „Poslal mi dopis.“

„Dopis?“ zopakovala ledovým hlasem. „On vám poslal dopis?“

„Ano. A musím vám říci, že mne velice překvapil a potěšil. Netušil jsem, že má o mně lord Helmsley tak vysoké mínění. Je mi ctí, že jsem se stal jedním z vyvolených.“

„Z vyvolených?“ vysoukala ze sebe.

„Ó ano. Zprvu mne rozzlobilo, že nejsem jediný, na koho se obrátil. Brzy jsem si však uvědomil, že jde-li o výběr manžela, opatrnosti není nikdy nazbyt.“

„Opatrnosti není nazbyt.“ Zaťala zuby, aby mu nevmetla

do tváře nějakou pohrdlivou poznámku. Stále tu ještě byla možnost, že mu porozuměla nesprávně. Přes všechny Thomasovy snahy nemohla uvěřit, že by zašel tak daleko a nabízel ji jako kus pozemku k prodeji. Vždyť když už nic jiného, stali se z nich přátelé. A v poslední době snad i něco víc, jak se jí zdálo.

„Ocitnout se v tak vybrané společnosti je skutečně veliká čest, o tom vás mohu ujistit. Sám bych těžko mohl vybrat

váženější gentlemany, kteří by měli podobné smýšlení jako já.“

„Nudné a upjaté,“ zamumlala. Zničehonic pochopila, proč jsou si její obdivovatelé v tomto ohledu tak podobní.

„Nyní si však už mohu dovolit jistou velkodušnost.“ Usmál

se, nebo snad zašklebil, jedno od druhého u něj nedokázala rozeznat. „Očividně jsem si získal vaše srdce.“

Nevěřícně zamrkala. Měla však takovou zlost na Thomase, že s ní nechtěla plýtvat na Moxleyho. Na druhou stranu, proč

nevyužít toho, že ho má po ruce. „Očividné je pouze to, že jste

neslyšel jediné slovo z toho, co jsem vám říkala.“ Přistoupila k

němu a zblízka se mu zadívala do očí. „Nevezmu si vás ani nikoho jiného. Teď ani nikdy jindy.“

„Helmsley naznačil, že patrně budete dělat drahoty.“ Moxley se povýšeně usmál.

„Nedělám drahoty!“ Odolala nutkání z plných plic se rozkřiknout. Proč jen musí být tak zabedněný? „Mluvím upřímně. Nechci se vdávat!“

„Víte to jistě?“ Moxley nakrčil čelo. „Bylo mi zcela jasně sděleno, že hledáte manžela.“

„Nuže věřte, že to sdělení bylo lživé.“

„Skutečně?“ Usilovně se zamyslel, aby ten nečekaný obrat v událostech vstřebal. „Takže jsem tu marnil čas?“

„Ano.“ Vzdychla si úlevou. „Je mi to skutečně líto. Lord Helmsley neměl právo dávat vám falešné naděje. Věřte mi, že kdybych jen tušila, jak se věci mají, okamžitě bych situaci uvedla na pravou míru.“

„To je v pořádku. Patrně to není vaše chyba. Je pravda, že s lordem Helmsleym mě nikdy nepojilo blízké přátelství.

Nepohybujeme se ve stejných kruzích, abych tak řekl. Možná jsem vše jen špatně pochopil.“

„Vy a tucet dalších,“ poznamenala.

„Mám za to, že jsem to já, kdo vám ve skutečnosti dluží omluvu.“ Věnoval jí pohled, který ji vzal za srdce. Možná byl k smrti nudný a malinko nabubřelý, ale také vcelku milý.

„Sotva mi lze však vyčítat, že jsem se snažil získat přízeň dámy tak půvabné, jako jste vy.“ Usmál se.

Marianne se zasmála. „Vše je v pořádku.“ Podala mu ruku a prosila nebesa za odpuštění, že pronese takovou lež.

„Výtečně jsem se ve vaší společnosti bavila a za jiných okolností…“

Uchopil její ručku a lehce ji políbil. „Mohu jen doufat…“ Povzdechl si. „Dovolíte, abych vás doprovodil zpět do sálu?“

„Jste laskav, ale ráda bych tu ještě chvíli zůstala, abych si užila chladný vzduch a trochu samoty.“

„Jak si přejete.“

„Mylorde,“ položila mu dlaň na předloktí, „jsem si jistá, že naleznete skvělou ženu. Takovou,“ jen s námahou se přiměla

ta slova vypustit z úst, „která k vám bude bezmezné vzhlížet.“

„To si pravdu myslíte?“ Znatelně se napřímil.

„Ovšem. A ta dáma bude mít obrovské štěstí.“ Marianne mu věnovala laskavý úsměv.

„Děkuji.“ Zamířil ke dveřím, pak se ale ještě zarazil a obrátil se k ní s nadějí ve tváři. „Některá z vašich sester by patrně nechtěla…“

„Myslím, že ne,“ ujistila ho jemně.

„Tušil jsem to.“ S pokrčením ramen odešel do tanečního

sálu. Marianne se otočila, opřela se lokty o zábradlí a zadívala se do noci.

Takže Thomas zašel až sem, aby pro ni získal nápadníka.

Jak jen mohl? Tohle bylo už příliš. Dokázala by se smířit s tím, že ji ze všech gentlemanů seznámil právě s lordem Moxleym, ale tohle bylo nepřijatelné.

Musí to okamžitě přestat, pomyslela si.

Když pomyslela, že již začínala věřit… Silou vůle zahnala

náhlý smutek. Sotva záleželo na tom, čemu se rozhodla uvěřit. Odolala pokušení ohlédnout se k místu, kde předtím stál.

Patrně ze své stráže odešel, jelikož si byl jistý, že jí s lordem Moxleym nic nehrozí.

Zaťala pěsti. Thomasovy výmysly ji začínaly unavovat. To,

jak se ji snažil chránit, jeho nezlomné přesvědčení, že nejlépe ví, co je pro ni dobré. Kdyby mohla, vmetla by mu to do tváře ještě tady. Takový výstup na veřejnosti by ale přitáhl nechtěnou pozornost, a přestože pro ni její pověst nehrála roli, musela myslet na své sestry. Ne, postaví se lvovi v jeho doupěti, a až s ním skončí, nezbude z něj ani kůže na předložku před postel.

„Vsadil bych se, že se bavíte stejně skvěle jako já,“ ozval se vedle ní posmutnělý hlas lorda Berkleyho.

Když se na něj ohlédla, zjistila, že opravdu vypadá

nešťastně a patrně si její vztek spletl se zoufalstvím. „A co vás trápí, mylorde?“

Opřel se zády o zábradlí a zkřížil ruce na prsou. „Nejspíš

totéž co vás. Spletitá a matoucí podstata vztahů mezi mužem a ženou.“

Marianne si zcela neelegantně odfrkla. „Nebylo by na nich

nic spletitého a nepochopitelného, nebýt mužské ješitnosti.“ Berkley dotčeně povytáhl obočí. „Vaše obvinění se týká i mě?“

„Možná.“ Upřela na něj pátravý pohled. „Provedl jste snad něco, co bych mohla považovat za neomalené, urážlivé, panovačné nebo domýšlivé?“

„Nic mne nenapadá… Ačkoli…,“ potutelně se usmál,

„možná ano.“

Usmála se. „Alespoň jste se přiznal.“ Zamyslela se.

„Povězte mi, mylorde, co vás zarmoutilo v tak pěkný jarní večer?“

„Láska.“ Dlouze si povzdechl. „Obávám se, že stejně jako vy jsem se zamiloval.“

„Jako já?“ Prudce se narovnala. „Já nejsem zamilovaná.“

„Ale jděte,“ ušklíbl se. „Proč by se mladá dáma zdržovala sama ve stínu na terase, když může tančit a bavit se s přáteli?

Jistě se musí zaobírat nešťastnými zádrhely, jaké přináší právě láska, jinak si to nedovedu vysvětlit.“

„Hloupost. K vyhledání samoty může vést ženu celá řada jiných důvodů. Například touha po čerstvém vzduchu.“

„Jak myslíte.“ Pokrčil rameny na znamení, že ho ani na okamžik nepřesvědčila.

„Lorde Berkley.“ Otočila se k němu s vážným pohledem v očích. „Pokud láska vůbec existuje, pak jen proto, aby připoutala ženu k muži a působila jim samou bolest.“ Zaváhala. Měla by člověku, jehož téměř nezná, vyprávět o své minulosti? Zhluboka se nadechla a rozhodla se zapomenout na opatrnost. „Má matka zažila to, čemu se bůhví proč říká sňatek z lásky. Nepřinesl jí nic jiného než kupu dětí, vzal sílu jejímu tělu a zničil jí duši.

Zemřela, když jsem byla ještě malá, a já si nedokážu vybavit, že by s mým otcem prožila byť jen jediný láskyplný

okamžik. Je samozřejmě možné, že si dávali najevo náklonnost pouze v soukromí, nicméně…“ Pokrčila rameny, jako by to nebylo důležité.

„Přece se nemůžete spoléhat jen na své dětské vzpomínky.“

„Ale ovšemže můžu.“ V myšlenkách se vrátila do

minulosti. Vybavila si nádhernou tvář své matky. Svého lhostejného otce. Už dávno mu odpustila, nebo se alespoň smířila s netečností, s jakou přistupoval ke svým dětem. Nikdy však nedokázala pochopit jeho bezcitnost vůči jeho ženě.

„Mylorde, vzpomínáte si na úsměv své matky?“

„Viděl jsem ho před několika dny.“ Usmál se. „Samozřejmě ho vídám jen tehdy, když mě kárá za ten či onen prohřešek.“ Nevěnovala jeho žertu pozornost. „Já si ho vybavuji zcela živě. Byl laskavý, ale také smutný a toužebný.“ Zavrtěla

hlavou. „Je-li tohle láska, pak o ni nestojím. Je to cit, o němž se píše v knihách, který však nemá ve skutečném světě místo.“ Zamračil se. „Ale co váš bratr a Helmsleyho sestra? Pokud vím, tak se velmi milují.“

Mávla nad jeho námitkou rukou. „To je výjimka. Vzácná jako diamant, a o to dražší.“

„Patříte tedy k ženám, které se vdávají z jiných důvodů než

z lásky?“ zeptal se ironickým tónem, který jí prozradil, že má s takovými ženami zkušenost.

„Ovšemže ne. Já se nebudu vdávat vůbec.“

„Všechny ženy se chtějí provdat.“

„Uslyším-li to ještě jednou, budu křičet,“ vyjekla.

„Á, dotkl jsem se citlivého místa?“

Teď už se úsměvu neubránila. „Poslední dobou slýchám tuto větu až příliš často.“ Naklonila hlavu a zamyšleně se na něj zadívala. „Proč je tak těžké pochopit, že by žena mohla toužit po vlastním životě a po budoucnosti nezávislé na mužských rozmarech?“

„Protože je to stejně vzácný úkaz jako láska. Zda je to o to dražší, nebo jen neobvyklejší…“ Zavrtěl hlavou. „Zkrátka to tak na světě nechodí, má drahá.“

„Ale já názor nezměním,“ prohlásila s rozhodností, již vůbec necítila.

Svou touhu po nezávislosti a potřebu spoléhat se na vlastní síly ještě nikdy nezpochybnila. Naopak, slepě a bez váhání se vrhla do psaní svých Dobrodružství, které ji měly přiblížit ke splnění snu. Během posledních dní, a především nocí, kdy se nemusela zabývat ničím důležitějším, se jí však na mysl čím

dál častěji vkrádala otázka, proč ji představa manželství tak

odpuzuje.

A shledala, že její důvody jsou stále stejně rozumné. Muži, až na vzácné výjimky, se jí jevili jako nanejvýš nespolehliví. Krom toho tušila, že kdyby se připoutala k muži, žádné dobrodružství by již nikdy nezažila.

Nemohla by ale získat obojí? Nemohla by se provdat za muže, s nímž by mohla svá dobrodružství sdílet? S nímž by mohla cestovat do Egypta a do Itálie. Muže, který by se ji nesnažil ovládat. Který by si vážil jejího názoru na literaturu, umění a cokoli jiného, a to zejména tehdy, když by se lišil od jeho. Který by se s ní mohl smát a stal se jejím nejdražším přítelem. A milencem.

Muže, který by k ní vzhlížel.

„Uvědomujete si, že cesta, již jste si zvolila, není vůbec snadná?“ zeptal se Berkley.

„A ta vaše je snad jednodušší?“

„Láska, mylady, je tou nejobtížnější cestou ze všech.“

„Soudím tedy, že vaše vyvolená neopětuje vaše city.“

„Vůbec o nich neví.“ Ztrápeně si povzdechl. „Nikdy jsme

se nesetkali, ale dokázala mi ukrást nejen srdce, ale i duši.“

„Propána, skutečně jste si vybral těžkou cestu.“ Marianne potlačila úsměv.

Berkley se zachmuřil. „Jsem vám k smíchu?“

„Vůbec ne. Nejsem asi povolána vám v takové situaci radit, ale zdá se mi, že než jí vyznáte svou nehynoucí lásku, možná byste se nejprve měli setkat.“

„Vy si ze mne tropíte žerty.“ Povzdechl si. Pak se usmál.

„Na vaší domněnce ale něco bude. A já se ze všech sil vynasnažím, abych dosáhl právě toho, o čem mluvíte.“

„Přeji vám mnoho štěstí. Jednoho dne mi snad prozradíte,

jak se může přihodit, že se člověk zamiluje do někoho, s kým se nikdy nesetkal.“

„Až tomu sám porozumím, milerád se o své zjištění se

všemi podělím.“ Se smíchem potřásl hlavou. „Vy jste vskutku neobyčejná žena a mám takový dojem, že tu nezávislost, po níž tak prahnete, jednoho dne i získáte.“

Marianne se na něj dojatě podívala. „To je ta nejmilejší věc,

jakou jsem kdy slyšela. Děkuji, mylorde.“

„Naopak, já musím poděkovat vám. Dokonale jste mi zlepšila náladu.“ Nabídl jí rámě. „Prokázala byste mi tu laskavost a dovolila mi, abych vás doprovodil zpět do sálu?“ Ochotně se do něj zavěsila. „Uvědomujete si, že si nás zcela jistě všimne Helmsley?“

„Ovšem.“ Pomalu vykročili. „A uvidí i náš tanec.“

„Nebo dva. Nebo ten další, který bych ráda věnovala Penningtonovi.“

Berkley povytáhl obočí. „To se Helmsleymu nebude líbit.“ Marianne mu věnovala zářivý úsměv. „Právě o to mi jde, drahý lorde Berkley.“

…neboť lord M. neúnavně hledá muže, jenž získá mou ruku. Jistě je to pochopitelné, neboť za mne cítí zodpovědnost, ale měla bys vědět, má milá sestřenko, že mne to nesmírně trápí.

Nemohu dovolit, aby ve svém úsilí pokračoval. Co nejdříve si s ním musím promluvit, ačkoli přiznávám, že mne ta vyhlídka děsí. Bojím se totiž, že spolu s mým srdcem zavrhne i mé námitky.

Jak bych ale mohla snést pomyšlení, že se ocitnu v jiné náruči než v té jeho?

Naprosto pravdivá dobrodružství venkovské slečny v Londýně

Thomas se opatrně rozhlédl po knihovně, aby se ujistil, že se tu nesetká s Marianne. Když usoudil, že je místnost prázdná, vstoupil dovnitř a přitom letmo zauvažoval, zda by neměl zkontrolovat i pohovku před krbem.

Pak ale zamířil ke skříňce s brandy a nalil si sklenku.

Věděl, že Marianne zuří, ale nebyl si jistý proč. Měl samozřejmě jisté tušení – ne, měl víc než jen tušení –, doufal ale, že se mýlí.

Dnes večer odešla ze sálu v doprovodu Moxleyho a vrátila

se s Berkleym. Jak k tomu došlo, Thomas nevěděl, ovšem od

okamžiku, kdy se znovu připojila k zábavě, mu nevěnovala

ani jediný pohled. Dokonce i přes celý sál viděl, že se v jejím výrazu cosi změnilo. Mimoto si dala záležet, aby viděl, jak tančí s Berkleym a Penningtonem, s oběma hned dvakrát, a hned na to s několika jeho dalšími přáteli. Naproti tomu ji už ani jedenkrát nespatřil s žádným z gentlemanů, které jí vybral. Sedl si na okraj stolu a zamyšleně upíjel brandy.

Z plesu odešli dříve než jindy a cestou domů byla velmi přívětivá. Možná až příliš. Byla k němu tak milá, že se jen s největším sebezapřením nevrtěl celou dobu na sedadle, a Becky s Jocelyn po sobě tázavě pokukovaly. Jen tetička Louella, jak se zdálo, zůstala k napjaté atmosféře v kočáře naprosto lhostejná.

Thomas se vždy považoval za muže oplývajícího smyslem

pro čest a nemalou odvahou. Dnes večer měl ale pocit, že bude rozumnější držet se stranou i za cenu, že se jeho chování bude zdát zbabělé. Ihned po návratu se vytratil do svého klubu, kde vyčkával, než usoudil, že je už bezpečné se vrátit. Doufal, že nyní už bude Marianne dávno spát.

Zamířil ke dveřím i se sklenkou v ruce. Pokud mu štěstí vydrží, dokáže se jí vyhnout až do pozdního rána, anebo snad až do odpoledne. Do té doby už ji snad vztek přejde, takže bude ochotna vyslechnout jeho vysvětlení a omluvu.

S odevzdaným povzdychem zamířil ke dveřím. Pokud zjistila, co provedl – a napadala ho jen jediná věc –, neměl

valné naděje, že by ji vztek tak rychle přešel. Obával se ovšem, že vzhledem k jeho prohřešku by na to nestačily ani celé roky. Potřeboval tedy plán, ovšem podstatně chytřejší než ten poslední. Přinejmenším musel přijít na to, co jí řekne. Jak před ní obhájí své jednání, i když už dávno pochopil, že pro ně

žádná omluva neexistuje. Udělal nicméně to, co považoval za správné – pokud ne pro ni, tak alespoň pro sebe. Věděl ovšem, že s takovou logikou u ní neuspěje. Možná by před ní mohl padnout na kolena a prosit za odpuštění.

Nálada se mu zlepšila. Zatím nepotkal žádnou ženu, již by upřímná lítost nedokázala obměkčit. Pokud navíc půjde ještě dál a uzná, že se patrně mýlil… To byla samozřejmě děsivá

představa – nejen proto, že by vůbec něco takového vypustil z

úst, ale navíc tušil, že by ho Marianne na tu drobnou chybičku už nikdy nenechala zapomenout.

Uvědomoval si ale, že ať už na něj čeká cokoli, plně si to zaslouží.

Doufal jen, že o tom ještě bude moci vyprávět.

*

Marianne se s trhnutím vzbudila. Chvíli jí trvalo, než si vzpomněla, proč spí v křesle ve svém pokoji a proč ještě hoří svíčka. Ale ovšem. Přimhouřila oči. Čekala, až se Thomas vrátí domů.

Doufala, že se s ním setká v knihovně, ale když se na něj zeptala jeho sluhy – tak nenuceně, jak jen svedla –, dozvěděla se, že jeho lordstvo odešlo pryč. Nepochybně s úmyslem se opít. Výtečně. Bude tu falešnou kuráž potřebovat.

Urovnala si brýle a zvedla se. Popravdě by sama uvítala trochu té odvahy. Z jejího pokoje do Thomasova byla dlouhá cesta, a kdo mohl tušit, na co by mohla na chodbách tak starého domu narazit. Přitáhla si župan těsněji k tělu, popadla svícen a vykročila ke dveřím.

Thomas věděl, že se na něj zlobí. Viděla to v jeho

ostražitém pohledu. Pochybovala, že by věděl, co zjistila, ale možná si byl svého zločinu plně vědom. Nebo možná provedl ještě něco dalšího, kvůli čemu ho teď hryzalo svědomí.

Potichounku otevřela dveře a vyhlédla ven. Na obou stranách dlouhé chodby proudilo dovnitř vysokými okny matné světlo hvězd.

Pomalu se vydala podél stěny a pokaždé, když jí pod nohama zavrzala dřevěná podlaha, sebou polekaně cukla. V tuto pozdní hodinu nebyl nikdo na nohou a riziko, že by tu někoho potkala, bylo nepatrné, přesto netoužila nikomu vysvětlovat, co tu dělá.

Byla si vcelku jistá, že ví, které dveře vedou do Thomasova pokoje. Během svého pobytu nesčetněkrát viděla jeho sluhu, jak jimi prochází. Nacházely se v opačném křídle domu než ty její, za schody poblíž ochozu nad prvním patrem, téměř na konci chodby.

S každým dalším krokem ztemnělou chodbou ji vztek

opouštěl a namísto něj v ní rostl stísněný pocit. Svíce tvořila

neklidné, hrozivé stíny. Marianne se zhluboka nadechla a snažila se nevnímat, jak strašidelně dům Effingtonů v noci působí. Odmítala se zabývat otázkou, kolik Thomasových předků, právě těch, kteří ji sledovali z portrétů na stěnách, tu za ta dlouhá léta zemřelo. Pevně doufala, že všichni odešli v míru a v požehnaném věku. A zarytě odmítala možnost, že by se tu některý z nich snad ještě zdržoval.

Srdce jí divoce tlouklo, a než se dostala k Thomasově

pokoji, byla přesvědčená, že ji cosi neviditelného sleduje. Bez klepání vrazila do dveří a jen na poslední chvíli se dokázala natolik vzpamatovat, aby je za sebou nezabouchla. Jakmile je ale zavřela, udýchaně se o ně opřela ve snaze potlačit nevysvětlitelnou hrůzu, která se jí cestou zmocnila.

Když se jí konečně zklidnilo srdce, opatrně se rozhlédla. Jak se na budoucího vévodu slušelo, ložnice měla úctyhodnou velikost. Tmavý masivní nábytek vrhal stejně velké a temné stíny. Prostoru vévodila ohromná postel s vyřezávanými sloupky a bohatě zdobenou římsou, z níž visely rozhrnuté závěsy. Celkově působila ložnice velmi exoticky. Ne, to nebylo

přesné. Působila jako pokoj, jejž bez nejmenších pochyb obývá muž.

Od postele k ní dolehl jakýsi tlumený zvuk. Opatrně k ní přistoupila.

Thomas na ní ležel na břiše, roztažený napříč. Tvář měl otočenou k ní a jedna ruka mu volně visela přes okraj. Přikrývku měl shrnutou k pasu, takže se Marianne naskýtal pohled na jeho svalnatá záda. Nasucho polkla. Budoucí vévoda očividně nepovažoval za vhodné oblékat se do košile.

„Thomasi,“ sykla tiše.

Odpovědí jí bylo dlouhé povzdechnutí.

Zvědavě si ho prohlížela. Byl to patrně první muž, jehož viděla takřka nahého. A rozhodně první muž, jehož viděla v posteli. Navzdory své nezkušenosti ale dokázala poznat, že má před sebou jedinečného zástupce mužského pokolení. Světlo voskovice klouzalo po jeho širokých zádech a probouzelo v ní touhu se ho dotknout. Bezděky k němu vztáhla ruku. Jeho kůže by určitě byla hřejivá a hladká…

S ruměncem ve tváři rukou ucukla. Proto sem nepřišla! Alespoň ne dnes.

„Thomasi,“ zašeptala znovu. Slyšela, jak si odfrkl.

Přistoupila ještě blíž a váhavě ho šťouchla do ramene.

„Thomasi.“ Nesrozumitelně zamumlal.

Tohle nepůjde, usoudila Marianne. Víc už zvýšit hlas

nemohla. Nikoho jiného než Thomase přece probudit nechtěla. Možná s ním dostatečně nezatřásla. Kdo by tušil, že bude tak paličatý i ve spánku?

Odložila svícen na stolek u čela postele, vedle takřka plné skleničky brandy. Přezíravě se ušklíbla. Není divu, že spí jako zabitý. Falešná kuráž.

A proč ne? S pokrčením ramen vzala sklenku do ruky, vydatně si lokla a vrátila ji na místo.

Potom se zhluboka nadechla, chytla ho za ramena a pořádně jím zatřásla.

Thomas zamručel něco nesrozumitelného a převrátil se na záda. Rukou si zakryl tvář a při tom se mu pokrývka shrnula k pasu.

V prvním okamžiku nedokázala Marianne nic jiného než na něj němě zírat. Měl širší ramena, než se jí zprvu zdálo.

Matné světlo svící vykreslovalo každý sval a každou prohlubeň na jeho svalnaté hrudi, od níž se mu na břiše sbíhal černý proužek chloupků a mizel pod přikrývkou.

Marianne znovu sáhla po brandy a vydatně si lokla na posilněnou. A pak raději ještě jednou. Ať už ji Thomas

přitahuje sebevíc – a teď mu jen stěží dokázala odolat –, dnes ji do jeho pokoje nepřivedla touha po poznávání života. Ne, tentokrát potřeboval lekci on. To on se musel poučit o tom, že nemůže hýbat životy druhých tak, jak se mu zrovna hodí.

Bez dalšího rozmýšlení se přiblížila k posteli a vychrstla Thomasovi brandy do obličeje. Bohužel už jí ve sklence mnoho nezbylo, a tak mu sotva potřísnila rty. Zatraceně. Copak ji všechnu vypil? Zatřepala sklenkou, ze které ukáplo ještě několik kapek. Thomas nakrčil nos a tiše mlaskl.

Kdyby nebyla tak rozčílená, musela by se rozesmát. I tak se

neubránila úsměvu. Zdálo se, že pokud jde o brandy, dokáže se Thomas napít i ve spánku. K čemu by asi bylo možné takovou dovednost využít? Marianne se zahihňala a rychle si zakryla ústa dlaní.

Okamžitě toho nech!

Musím se vzpamatovat, říkala si. Zlobila se na něj, oprávněně a zaslouženě, a vůbec by jí neprospělo, kdyby se probudil a viděl, jak se na něj směje. Zatím ovšem nebylo

jasné, zda ho vůbec probudí. Musí přece existovat jiný způsob než mu zavřískat do ucha nebo začít skákat na jeho posteli. To ji sice lákalo, tušila ale, že by to nebylo příliš moudré.

Kdyby jen měla ještě trochu brandy. Rozhlédla se po místnosti. Byla velmi střídmě zařízena, alespoň pokud se týkalo nejrůznějších ozdobných drobností, jaké nemohou chybět v žádném ženském pokoji. Našla několik předmětů, které by mohla Thomasovi pustit na hlavu, nechtěla mu však ublížit. Alespoň ne ve spánku. Na prádelníku leželo několik knih – nepochybně poezie –, ale ty by poničila jen nerada, a navíc nemohla tušit, co by taková bichle spícímu markýzovi způsobila. Všimla si ještě několika jiných věcí – dvou svícnů na krbové římse, petrolejové lampy na komodě a džbánu stojícího vedle ní. Žádnou z nich Thomasovi na hlavu pustit nemohla.

Džbán ale upoutal její pozornost. Patrně bude prázdný, pokud jej ovšem prozíravý sluha, v očekávání pánova pozdního návratu, večer nenaplnil. Rozhodně to stálo za prozkoumání.

Nonšalantně došla ke komodě, jako by chtěla přesvědčit případného pozorovatele, že její úmysly jsou zcela nevinné, a tlumeně se při té představě zahihňala. Náhle ji napadlo, že přece právě prožívá dobrodružství. Samozřejmě ne tak velkolepé, jako by hledala ztracené egyptské poklady nebo se plavila po benátských kanálech, ale přece jen dobrodružství. Vzala do ruky džbán a potěžkala ho. Zašplouchalo v něm uspokojivé množství vody. Marianne se usmála. Našla, co hledala.

Vrátila se k posteli a podržela džbán nad Thomasovou

hlavou. To ho určitě probudí. Pak jej posunula nad jeho břicho. I tohle by zabralo. Přesunula džbán ještě níž. Kdyby mu vylila vodu na tuhle část těla – pokud mohla soudit podle toho, co o ní kdy slyšela –, nejenže by se probudil, ale patrně by byl okamžitě na nohou. Na druhou stranu, tolik kuráže přece jen neměla. Znovu nastavila džbán nad jeho hlavu a obrátila ho dnem vzhůru.

Možná už byl Thomas napolo probuzený. Nebo se mu

zdálo o ztroskotání lodi a tak či tak by začal lapat po dechu. Nebo byla voda chladnější, než Marianne tušila, jelikož Thomas se s řevem vymrštil z postele. Divoce rozhodil rukama, takže vrazil do džbánu, který odletěl do nohou postele a promáčel ho od hlavy k patě. Thomas vyskočil z postele a zmateně se rozhlížel kolem sebe.

„Co… co…,“ vykoktal. Marianne vyjeveně zamrkala.

Budoucí vévoda zjevně nenosil pyžamo vůbec. Marianne zakoktala: „Ty jsi… ty jsi…“

„Jsem promočený na kost.“ Střelil po ní zlostným pohledem.

„Jsi nahý!“ vyrazila ze sebe. Věděla, že by na něj neměla tak zírat – a poctivě se o to pokoušela –, ale ještě nikdy nahého muže neviděla a nedokázala od něj odtrhnout zrak. A přestože ji ten pohled vyváděl z míry, nebyl vůbec nepříjemný.

„Otoč se,“ procedil skrz zuby.

Roztržitě k němu vzhlédla a do tváří jí stoupla barva. „Ach, ovšem. Jistě.“

Ani se nepohnula. Thomas ji popadl za ramena a obrátil ji zády k sobě. „Zůstaň.“

Jeho rozkazovačný tón jí v mžiku připomněl, proč sem za

ním uprostřed noci přišla. „Takhle se mnou nemluv, Thomasi. Nejsem žádný pes, abys mi mohl takhle poroučet.“

„Co tu děláš?“ Slyšela, jak se pohnul.

„Musím s tebou mluvit o něčem důležitém.“

„Teď?“ Zarazil se a Marianne málem slyšela jeho myšlenky. Obezřetným, leč o poznání klidnějším tónem se zeptal: „Nepočkalo by to do rána?“

„To rozhodně ne,“ rozdurdila se. „Pokud ses už dostatečně

oblékl, ráda bych se otočila.“

„Jak je libo,“ odsekl.

Když se obrátila, zjistila, že se oblékl do županu a teď se s rukama zkříženýma na prsou opírá o sloupek postele.

„Proč jsi sem přišla?“ zeptal se bez vytáček a Marianne se nenechala dvakrát pobízet.

„Proč jsi rozeslal dopisy těm nejnudnějším a nejupjatějším mužům v Londýně a povzbuzoval je, aby se o mě ucházeli?“

„Nejsou nudní, ale slušní.“

„Cha! Tomu sám nevěříš!“

„Věřím,“ opáčil povýšeně. „Pak jmenuj jediného, který nepatří k těm největším sucharům na světě.“

„Jen jednoho?“ optal se posměšně. „Tak dobrá.“ Uběhla minuta. Pak další. „Já čekám.“

„Přemýšlím.“

Marianne napodobila jeho postoj. „Nuže?“

„Dej mi ještě chvilku.“

„Už jsem ti ji dala.“

„Nenapadá mě konkrétní jméno, ale…“ Dlouze vzdychl.

„Dobrá. Máš pravdu. Možná to nejsou ti nejzajímavější…“

„Možná?“ vyjekla. „Jsou nudní a upjatí. Sám ale moc dobře víš, že to ještě není to nejhorší.“

„Ne, to není,“ odtušil ztrápeně.

„Vždyť ty jsi mě bezmála prodal.“ Přistoupila k němu a dloubla do něj prstem. „To už jsi mohl rovnou dát inzerát do novin. Nebo mě naložit na dvoukolák a vozit mě od domu k domu.“ Znovu do něj šťouchla.

„Au.“

„Nebo mě vystavit na tržnici.“ Bez milosti do něj zabodla ukazovák.

„Přestaň.“ Popadl ji za ruku. „To bolí.“

„Skvěle. Chci, aby to bolelo.“ Prudce se otočila, poodešla od něj a pak se k němu znovu obrátila. „Uvědomuješ si, jak zahanbující je zjištění, že tvé nápadníky, kteří jsou už tak dost příšerní, za tebou někdo poslal?“

„Marianne.“ Pohnul se k ní. „Byla to ode mě hloupost.“

„Jak je ponižující se dozvědět, že je nezaujalo kouzlo tvé

osobnosti, ale tvé věno a rodinné kontakty?“ V bezmocném vzteku jí vyhrkly slzy do očí.

„Byla to strašná chyba.“

„Jak je bolestivé si uvědomit, že někdo, komu jsi důvěřoval, někdo, na kom ti záleží, je natolik lhostejný ke tvým přáním, že se nezdráhá udělat cokoli, jen aby se tě zbavil?“

„Je mi to skutečně líto. Udělal jsem chybu.“ Přimhouřila oči. „Prosím?“

„Říkal jsem, že je mi to líto.“

„Ne, tohle ne.“

Povzdechl si. „Udělal jsem chybu.“

„Zopakuj to.“

„Udělal jsem chybu.“

„Jak velkou?“

„Ohromnou,“ odsekl ostře. „Stačí?“

„Prozatím ano,“ ušklíbla se.

Jejich pohledy se na dlouhou chvíli setkaly. „Musím ale přiznat,“ v koutcích rtů mu zacukalo, jako by potlačoval úsměv, „že nic tak zábavného jsem už dlouho neviděl.“

„Co ti připadalo zábavné?“

„Jak ti všichni ti ctihodní gentlemani padali k nohám.“ Přidušeně se zasmál. „A jak jsi jednoho po druhém posílala k šípku.“

„Na tom nic zábavného není,“ zlobila se.

„Ale no tak, Marianne, přiznej, že ti ta situace připadá humorná.“

„Nepřipadá.“

„Měl jsem pocit, jako bych seděl v Covent Garden a sledoval výtečnou frašku. Nebo komedii od Shakespeara,“

dodal, a než se stačila vzpamatovat, chytl ji do náruče a otočil ji tak, že se zády opírala o jeho hruď. Při tom doteku se celá napjala. „Copak to nevidíš?“

„Co to děláš?“ vydechla rozechvělým hlasem.

„Ššš. Hra právě začíná.“ Volnou rukou mávl před sebe.

„Hrdinka vstupuje na scénu.“

„Ty jsi blázen, Thomasi. Hned jsem to věděla,“ zamumlala. Ráda by ovládla rostoucí neklid, ale Thomasova blízkost jí

brala všechnu sílu.

„Je půvabná, ale náramně paličatá a bláznivě touží po nezávislosti a životě plném dobrodružství.“

„Na tom není nic bláznivého,“ bránila se chabě.

„A tady přicházejí dychtiví nápadníci.“ Ukázal na opačnou stranu neviditelného jeviště. „Ale ne.“

„Co se děje?“ zeptala se, protože navzdory rozčilení nedokázala potlačit zvědavost.

„Nikdy si mezi nimi nevybere.“ Smutně si povzdechl.

„Proč ne?“

„Jen se na ně podívej,“ vybídl ji. „Ten je moc buclatý. Tamten zase malý. A ten další má víc chlupů na rukou než vlasů na hlavě.“

„Naše hrdinka přece nemůže být tak povrchní, že by odmítla muže jen kvůli vzhledu, nebo snad ano?“

„Jistěže ne,“ ujistil ji. „Koneckonců je to hrdinka. Všichni ale mají jeden nedostatek, s nímž se nikdy nesmíří.“ Nepatrně se v jeho náruči uvolnila. „Jsou nudní?“

„Přesně tak.“ Pokrčil rameny. „Nemají v sobě kuráže, ani co by se za nehet vešlo.“

„Co bude ale dělat?“

„Tady teprve začíná zábava. Dívej se.“

„Na co?“ Cítila na krku jeho horký dech a slastně se zachvěla. „Popadla jednoho z nich za šos a shodila ho z pódia!“

Marianne vyprskla smíchy. „Tomu nevěřím.“

„Ale je to tak. A podívej!“

„Co udělala teď?“

„Tamtoho nakopla. Přímo do hýždí.“ Z jeho hlasu poznala, že se usmívá. „Nepovídej, že jsi neviděla, jak spadl do publika!“

„To by nikdy neudělala…,“ vysoukala ze sebe mezi záchvaty smíchu. „Nikdy…“

„A teď skolila další dva jednou ranou. Dva najednou!“

Chvěl se potlačovaným smíchem. „Kruci, je úžasná! Na jevišti nikdo nezůstal!“

Marinně se mu sesula do náruče zesláblá smíchem.

„Diváci jsou na nohou. Uklání se jim a rozesílá vzdušné

polibky. K nohám jí padají květiny. Aplaus nemá konce!“

„A co udělá teď?“ Otřela si uslzené oči.

„Teď?“ Cítila, jak se zarazil. „Teď už nic, hra skončila.“

„Ale co s ní bude dál?“ Náhle věděla, že už nemluví o smyšleném představení.

„To nevím,“ zašeptal.

„Možná se konečně vydá za dobrodružstvím, tak jako každá opravdová hrdinka.“

„Možná.“

„Anebo,“ přerývaně se nadechla, „nebo pochopila, že může nalézt dobrodružství i tady.“

„Tady?“ zeptal se naléhavě.

Pomalu se k němu otočila a položila mu dlaně na svalnatou hruď. Pak se zvedla na špičky a jemně se otřela svými rty o jeho. „Polib mě, Thomasi.“

Zavrtěl hlavou, ale nepohnul se. „Bojím se, má milá

hrdinko, že obyčejný polibek už mi nebude stačit. Ne když tě mám u sebe v ložnici. A ne teď.“

„Já vím.“ Vklouzla dlaněmi pod látku jeho županu a dotkla

se jeho kůže. Prudce se nadechl a uvěznil její ruce ve svých.

„Marianne,“ vyhrkl. „Musím tě varovat. Neprovokuj mě.“ Vysvobodila se z jeho sevření, objala ho kolem krku a se směsí nervozity a vzrušení se k němu přitiskla. „Polib mě.“ Thomas ji sevřel v pase a nerozhodně se jí zadíval do očí.

„Tohle je bláznovství.“

„Opravdu?“ zeptala se a nabídla mu své rty.

„Ano,“ zamumlal v polibku. „Sladké, sladké bláznovství.“

Zprvu ji líbal váhavě, něžně, jako by si byl stejně jako ona vědom jedinečnosti téhle chvíle. Marianne se chvěla a pomalu se poddávala rostoucí zvědavosti a vzrušení, které jí bralo dech.

Položila mu ruce na ramena a při tom se podivila nad žárem, který sálal z jeho kůže. Hladil ji po zádech a pak sklouzl rukama níž na zadeček a přitáhl si ji blíž k sobě, až v podbřišku ucítila důkaz jeho vzrušení. Očekávání se v ní mísilo se strachem a bolestnou touhou.

Zachytil její košilku a pomalu ji vysoukal, až se dotkl jejích

odhalených nohou. Při tom intimním dotyku jí ze rtů uklouzl

užaslý sten.

Thomas ucouvl, jediným rychlým pohybem z ní košilku

stáhl a odhodil ji stranou. Okamžik ji bez hnutí sledoval, jako by si chtěl vrýt do paměti každý detail jejího těla.

„Thomasi?“ Marianne zčervenala, ale odolala pokušení zakrýt se rukama.

„Jsi krásná,“ vydechl hlasem podbarveným vzrušením. Bez rozmýšlení zvedla ruku a zatáhla za pásek na jeho županu. Když povolil, Thomas župan setřásl z ramen, bez otálení ji vzal znovu do náruče a hladově se vpil do jejích rtů. Tiskl ji k sobě, takže cítila každý chloupek na jeho hrudi, vnímala ho na své kůži, která byla najednou citlivější, než si vůbec dokázala představit. Dychtivě pootevřela rty, a jakmile se jejich jazyky setkaly, oba zapomněli na něžnost.

Thomas ji drtil ve svém objetí, nedočkavě zkoumal křivky jejího těla a zanechával na něm žhavou stopu. Marianne ho

objala kolem krku a zapletla mu prsty do vlasů, aby se k němu připoutala ještě těsněji. To už se ale odtrhl od jejích rtů, vzal ji do náruče a odnesl si ji do postele.

Společně spadli na měkké podušky, propletli se jeden do druhého, dotýkali se a dychtivě ochutnávali. Chtěla – musela – ho poznat celého, zapamatovat si každý kousek jeho těla. A chtěla, aby stejně poznal také on ji.

Zasypávala polibky jeho rty, krk, ramena. Zkoumala

dlaněmi jeho záda, zadek, nohy. Když zavadila o jeho mužství, zalapal po dechu. A tak se ho dotkla znovu, váhavě, zvědavě ho vzala do dlaně.

Thomas jí hodoval na ramenou, na šíji a ňadrech. Bříšky prstů kroužil na jejím bříšku a sunul se níž ke kudrlinkám v

klíně. Na okamžik ztuhla, polekaná naléhavou potřebou, která se v ní probudila. A v tu chvíli si našly jeho prsty cestu k tomu nejcitlivějšímu místečku.

Prudce se nadechla. Obklopila a pohltila ji čirá rozkoš, taková, jakou ještě nepoznala, zdálo se, že ji připraví o rozum, a přesto jí stále nebylo dost. Thomas ji dráždil a provokoval a nechal ji čekat na něco, o čem dosud neměla tušení.

Kroutila se mu v náruči a prosebně volala jeho jméno.

Chtěla víc. Potřebovala víc. Vklouzl do ní prstem, stáhl se a pak znovu. Zatajila dech. Všechny její smysly se už soustředily jen na jeho ruku a na slast z jeho doteků.

Prohnula se v zádech a netrpělivě zvedla boky, toužebně zanaříkala. Umlčel ji polibkem a jazykem napodobil pohyb svého prstu. Marianne se bezmocně poddala rostoucí extázi, zoufale chtěla víc, chtěla něco, co nedokázala pojmenovat, ale věděla, že to má na dosah.

A pak ji bez varování zaplavila vlna oslepující rozkoše a její tělo se roztřáslo slastným vyvrcholením.

Thomas si lehl na ni a opřel se o lokty. Naléhavě se jí zadíval do očí. „Marianne, víš jistě…?“

Kdyby ho požádala, nechal by toho. To vědomí jí vehnalo slzy do očí. Něžně mu položila dlaň na zátylek, přitáhla si ho

blíž k sobě a sotva slyšitelně vzdychla jeho jméno. „Thomasi.“ Na nic už nečekal a jemně, pomalu do ní vstoupil. Co nejopatrněji, ale s rozhodnou sebejistotou. Byl to nezvyklý pocit, ale nijak nepříjemný. Trochu se stáhl a pak pronikl hlouběji, zarazil se, jako by to dál už nešlo. A pak rychle přirazil a do jejího těla vystřelila ostrá bolest.

Z hrdla se jí vydral krátký výkřik, který Thomas ztišil

polibkem. Teď by měl přestat! Polekaně sebou cukla. Bolelo to a víc už nechtěla. Pokusila se mu vykroutit, ale marně.

Nepustil ji, nezarazil se. Pomalu se pohyboval a Marianne cítila, jak bolest postupně polevuje. Váhavě mu vyšla vstříc a s odvahou se poslední zbytky nepohodlí rozplynuly a nahradilo

je vzrušení. Dychtivě, nestoudně k němu zvedla boky ve zcela novém očekávání.

Jejich těla se sladila, stala se jedním. Pohybovala se v pradávném rytmu, rychleji a naléhavěji a stoupala k rozkoši, jakou Marianne nikdy nepoznala. K rozkoši, která předčila i ta nejvelkolepější dobrodružství, o jakých kdy snila. A když už se jí zdálo, že samou slastí zemře, jeho tělo se zachvělo a to její, jako by na tu chvíli čekalo, se k němu připojilo. Zdálo se, jako by se svět na okamžik zastavil, jako by ta chvíle mohla trvat věčně.

Dlouho potom leželi mlčky v těsném objetí.

A Thomas jí něžně zašeptal do ucha: „Sladké, sladké

bláznovství.“

… a řekl, že je to bláznovství. Brzy jsem se měla přesvědčit o tom, jaká je to pravda. Skutečně je to bláznovství. Sladké, sladké bláznovství…

Naprosto pravdivá dobrodružství venkovské slečny v Londýně

Marianne nikdy nepoznala takový klid, takovou spokojenost a radost.

Takovou lásku.

V posledních týdnech v ní začínalo klíčit nejasné tušení. Tušení, že za touhou po Thomasově blízkosti, za novými pocity, které v ní probouzí, se skrývá láska. Tušení, že mezi nimi vzniká něco hlubšího než přátelství. Dlouho mu však raději nevěnovala pozornost a odmítala mu důvěřovat, protože jí to nahánělo strach.

Přitiskla se k Thomasovi a ten ji pevně objal. Jaká ironie, že našla lásku tam, kde hledala jen dobrodružství. Jaká ironie, že se jí to teď zdálo nedůležité.

Samozřejmě ji teď čekala jiná budoucnost, než jakou si představovala. Snad se ale v jejích snech najde místo pro dva dobrodruhy namísto jednoho. Uvědomovala si, že bude muset ze svých očekávání slevit – Thomas nemohl odejít od svých povinností v Anglii –, ale byla připravena a ochotna k jistým ústupkům. Ať už doposud věřila čemukoli, nyní zjišťovala, že láska je možná tím největším dobrodružstvím ze všech.

Otřel se jí nosem o ucho. Marianne si spokojeně povzdychla a otočila se k němu. Jejich rty se setkaly a na dlouhou chvíli zapomněla na všechno krom rozkoše z jeho blízkosti.

S úsměvem se od ní odtáhl. „Musíš se vrátit do své ložnice, než se probudí služebnictvo.“

Zasmála se. „Jestli se bojíš o mou pověst…“

„Ovšem že se o ni bojím,“ prohlásil s hranou vážností.

Krátce ji políbil a vyklouzl z postele, zvedl z podlahy župan a rychle se do něj oblékl. „Nemohu připustit, aby se o mé ženě jen tak klevetilo.“

Marianne si přitáhla pokrývku k tělu a posadila se. „O tvé ženě?“

Usmál se. „Zařídím vše potřebné ještě dnes. Zajistím povolení k sňatku a do konce týdne můžeme být svoji.“ Marianne k němu dojatě vzhlédla. „Ty si mě chceš vzít?“

„Samozřejmě.“ Podal jí noční košilku.

Samozřejmě. Měla si to uvědomit dřív. Po ničem netoužila tak jako po možnosti strávit zbytek života po jeho boku. A Thomas očividně cítil totéž. Přesto by ji těšilo, kdyby jí to i řekl. „Proč?“

„Neměla jsi na sobě i župan?“

Nevěnovala jeho otázce pozornost. „Proč si mě chceš vzít?“ Ušklíbl se. „Teď už nemáme na výběr.“

Zastavilo se jí srdce. „Nemáme na výběr?“

„Správně.“ Klekl si a nakoukl pod postel. „Kdyby se tvůj

bratr dozvěděl o našich… lekcích, bez váhání by mě zastřelil. A jde-li o mou matku,“ celý se otřásl, „neodvažuji se pomyslet, co by udělala ona. V tuto chvíli je to otázka cti. Mé, ale i tvé.“

„Proto jsi řekl, že nemáme na výběr,“ odtušila pomalu.

Thomas se znovu postavil. Očividně mu víc záleželo na

jejím županu než na tom, co říká. „Kromě toho je možné, že už teď čekáš dítě. Když si tě bez prodlení vezmu, nebudeme vyvolávat zbytečné dohady.“

„Ovšem, to bychom nechtěli,“ zamumlala. Srdce jí sevřela ledová ruka. Pomalu si přetáhla košilku přes hlavu.

Thomas pokračoval roztržitým, nepřítomným tónem, jako by se bavili o nějaké banalitě, a dál se rozhlížel po jejím

županu. „A možná to bude znít krutě, ale teď už se jen těžko provdáš za někoho jiného.“

„Nechci se vdávat,“ prohlásila a uvědomila si, že ta slova nikdy nemyslela tak vážně jako teď. Snad na okamžik zadoufala, zatoužila…

„Ovšem, za nikoho jiného se neprovdáš.“ Věnoval jí

vítězoslavný úsměv.

„Neprovdám se vůbec za nikoho.“ Udivilo ji, jak klidně a

mile ta slova dokázala pronést. Pak pomalu sklouzla z postele.

„Jak to myslíš?“ Konečně si získala jeho plnou pozornost. Zvedla svůj župan, schovaný ve stínu skříně. „Mnohokrát jsem ti řekla, že se nehodlám vdávat.“

„Ale teď se všechno změnilo.“

„Co se změnilo?“ Utáhla si pásek, se stejnou rozvážností s jakou měřila svá slova.

„No, vždyť jsme… totiž…“

„Zase koktáš, Thomasi,“ upozornila ho, jako by kárala děcko. „Opravdu bys s tím měl něco udělat.“

„Měl bych něco udělat s tebou,“ vyštěkl.

Marianne zamířila ke dveřím. „Nezměnilo se vůbec nic. Ani teď nemám o manželství zájem. O svou nevinnost ani pověst se příliš nestarám. Nenechám se připoutat k muži,

který ke mně cítí jen obyčejnou povinnost. A konečně, jsem si jistá, že i ty máš své výhrady.“

„Jaké výhrady bych mohl mít?“ Vykročil k ní. „Byl to můj nápad.“

Ušklíbla se. „Předně nejsem taková žena, jakou by sis chtěl vzít.“

„Můžeš se změnit.“

Nevěřícně zalapala po dechu. „Prosím?“

Thomas tiše zaúpěl. „Chtěl jsem říci, že se změním já. Mohu se ti přizpůsobit.“

„Nechci svou budoucnost založit na chabé naději, že se napravíš.“

„Ale přece se k sobě tak skvěle hodíme,“ vyjekl nešťastně.

„Alespoň tohle musíš uznat.“

„Zatím snad.“ Pokrčila rameny. „Dal jsi mi nicméně jasně najevo, že toužíš po ženě, která bude mnohem usedlejší a poslušnější než já. Nemohu se změnit, ani nechci. Nemůžeš očekávat, že splním tvé nároky. A já nemohu čekat, že splníš ty mé.“

Zlostně se zamračil. „A co přesně by sis přála?“

„Poslouchal jsi mě vůbec?“ opáčila stejně rozhněvaně. „Už

jsem ti to říkala. Kdybych se chtěla vdávat – a to nechci, bez

ohledu na to, co se tu dnes stalo –, přála bych si po svém boku muže s povahou dobrodruha. Cestovatele, hledače pokladů nebo…“

„Nebo nějakého jiného hlupáka, který nemá na práci nic jiného než se prodírat amazonským pralesem! Takového ale najdeš jedině v těch svých knihách.“ Zaskřípal zuby. „Napadlo mne to už poprvé, když jsi to řekla, a myslím si to pořád: Je to ta nejhloupější věc, jakou jsem kdy slyšel.“

„Skutečně?“ sykla. „Hloupější než uvažovat o sňatku s tebou?“

„Ovšem! Měla bys vědět, že se o mne ženy perou.“

„Pak asi všechny hledají arogantního, nadutého osla. Dobře jim tak.“

Znovu se obrátila k odchodu, Thomas ji ale popadl za loket a stáhl ji zpět k sobě. Očividně neměl daleko k tomu, aby vybuchl vzteky. „Myslel jsem, že je nám spolu dobře.“

„Myslela jsem si totéž.“ Jejich pohledy se setkaly. V jeho očích doutnala zlost, z jejích nebylo možné vyčíst zhola nic.

„Ale jdi, Thomasi, buď trochu rozumný,“ pronesla mírněji.

„Moc dobře vím, že nenabízíš sňatek každé ženě, s níž se pomiluješ, a jsem náležitě polichocena.“ Lehce ho políbila.

„Neprovdám se za tebe, ale nevidím důvod, proč bychom nemohli pokračovat…“

„Už mám těch nesmyslů s lekcemi dost,“ skočil jí do řeči.

„Raději bych použila slovo dobrodružství. Tímhle by mohla všemožná dobrodružství teprve začít.“ Políbila ho, načež se odtáhla a znovu se obrátila ke dveřím. „Nevidím důvod, proč by naše dobrodružství nemohlo pokračovat.“

„Nechci žádné dobrodružství, chci se oženit!“ zvolal za ní.

„A já věřím, že se ti to jednou podaří.“ Otevřela dveře a vyhlédla ven. „Vezmeš si ženu, po jaké jsi vždy toužil.“ Vykročila na chodbu a naposledy se na něj ohlédla. „Ale já to nebudu.“ Pokývla hlavou a zavřela za sebou.

Do chodby pronikaly první náznaky ranního světla a propůjčovaly jí sedavý nádech. Jak příhodné, napadlo Marianne. Vydala se ke své ložnici pevným krokem, aniž

dbala na svůj předchozí strach. Teď ji obklopoval zvláštní klid

a měla pocit, jako by se nacházela ve snu.

Tiše otevřela dveře pokoje a vklouzla dovnitř. Odložila župan, lehla si na postel a zadívala se nad sebe.

Neprovdá se za muže, který ji chce jen proto, aby učinil zadost svému smyslu pro čest. Co by byla za hrdinku? A nikdy se neprovdá za muže, jenž ji nemiluje.

Zničehonic ji přemohlo zoufalství, bolest tak ostrá, že ji málem nemohla snést. Pálilo ji v krku a oči se jí zamlžily slzami.

Jak mohla být tak hloupá? Ne, ne proto, že Thomasovi dala svou nevinnost. V tom se její názor nezměnil. Copak to koneckonců celou dobu neměla v plánu?

Bylo však pošetilé doufat, že ho k ní poutá nejen vášeň, ale i hluboké city… Jak mohla věřit takovému nesmyslu?

Jak se zdálo, zmýlila se i ve svém pohledu na lásku. Nakonec přece jen existuje i jinde než v knihách, a dokonce není nijak obtížné ji nalézt. Ne, umí se k vám sama nepozorovaně přikrást, když ji nejméně očekáváte, a docela vám zamotat hlavu.

Málokomu se však poštěstí, aby jeho láska byla opětovaná. Thomas strnule zíral na zavřené dveře.

Jak mohla odmítnout jeho nabídku k sňatku? Nedávalo to žádný smysl. Navzdory svému vysněnému pohledu na svět přece musela chápat, že se okamžitě musejí vzít. Její nevinnost byla zničena. Sama ji zničila a bylo na Thomasovi, aby vše napravil. A to znamenalo sňatek. Jinudy cesta nevedla.

Pročísl si vlasy rukou a zamyslel se nad vším, co mezi nimi zaznělo. Zdálo se, že je nakloněna jeho návrhu, ovšem pouze do okamžiku, kdy…

Zoufale zaúpěl. No ovšem. Její chování se změnilo teprve ve chvíli, kdy začal vykládat o nutnosti sňatku, a při tom se

zapomněl třeba jen slovem zmínit, že o ni skutečně stojí. Ale co od něj vůbec chtěla slyšet?

O lásce mezi nimi nepadlo ani slovo. Přátelství, to ano, ale láska? Ušklíbl se. Zamilovaný už byl, ale takhle se zcela jistě nikdy necítil. Láska v člověku probouzí opojný pocit a maluje svět na růžovo.

Marianne zatím zpochybňovala každé slovo, které vyšlo z

jeho úst, každý krok, který učinil. Neúnavně se s ním přela a často nad ním v debatách vítězila. Musel přiznat, že mu jejich potyčky přinášejí stejné potěšení jako hovory s přáteli. Ale lásku za nimi zcela jistě nehledal.

Byl si nicméně jistý, že jako muž a žena se k sobě budou skvěle hodit. Čekal sice něco jiného, ale popravdě si nemohl stěžovat. Mohl přinejmenším doufat, že si Marianne skvěle porozumí s ostatními ženami v jeho rodině. Vždyť byla ze stejného těsta. A přestože sňatky Effingtonů nebyly zpravidla nijak poklidné, zdály se až podivuhodně šťastné.

Mohl by přece dopadnout mnohem hůře. Ovšem, říkal si. Chci si ji vzít.

Při té myšlence se zarazil.

Kdy k tomu rozhodnutí dospěl? Nebo se v něm zrodilo pomalu a nepozorovaně v posledních týdnech, které s ní trávil? Když ji sledoval, jak od sebe odhání nápadníky, nebo během večerů, které trávili nad jeho básněmi, či až teď v jeho posteli?

Láska s tím samozřejmě nemá co do činění, říkal si, ale když uvažoval o své budoucí ženě, ani s láskou nepočítal. A to, co sdílí s Marianne, je možná trvalejší než nějaký pomíjivý pocit. Poznával, že ji má opravdu rád, a to o žádné jiné říci nemohl.

Sňatek vyřeší otázku cti, a navíc potěší jeho matku a snad i Richarda a Gillian. Všichni budou zkrátka spokojení.

Samozřejmě s výjimkou Marianne. Jak by ji jen mohl přesvědčit?

Možná ji nemiluje, ale touží po ní. A udivilo ho, že ona stejně tak vášnivě touží po něm. Chtěla s ním sdílet lože. A svůj život.

Potřeboval plán. Dokonalý plán. Pokud šlo o Marianne, žádný zatím nevyšel, ale nyní bylo v sázce mnohem víc. Ne, pouhý plán stačit nebude.

Tentokrát se neobejde bez pomoci.

… proto mi učinil nabídku k sňatku, leč já se zdráhám ji přijmout.

Vím, že užnejsem nevinná, ale znamená to, že se mám připoutat k muži, jehož ke mně neváže nic jiného nežpocit zodpovědnosti? Chtěla bych strávit zbytek svých dní ve svazku, který by byl pouze splněním povinnosti?

Jsem si dobře vědoma, že bezmanželství jsou mé vyhlídky do budoucna neradostné. Ale ať užpřede mnou leží cokoli, nemohu se provdat za muže, který mne nemiluje. K takovému údělu nemohu odsoudit sebe ani jeho…

Naprosto pravdivá dobrodružství venkovské slečny v Londýně

„Požádal jsem vás, abychom se tu dnes ráno sešli, neboť vám chci sdělit něco velmi důležitého.“ Thomas zavřel dveře

salonku a otočil se k dívkám. Přišel čas, aby přiznal porážku a přijal nevyhnutelné. A věděl, že sám nikdy nemůže uspět.

Uplynulo již osm dní a osm báječných nocí od chvíle, kdy se s Marianne poprvé pomilovali, a Thomasovi se zatím

nepodařilo dostat ji ani o krůček blíže k oltáři. Marianne celou dobu jednala, jako by vášeň, jíž se oddávali pod rouškou noci, neměla vůbec nic společného s jejich denním životem. Jako by tak mohli pokračovat noc za nocí…

Zahnal tu lákavou rozkošnou představu a nasadil klidný tón. „A potřebuji vaši pomoc.“

Becky a Jocelyn seděly vedle sebe na pohovce a obě ho sledovaly se zdrženlivým zaujetím. Dokonce i Henry, který ležel Becky u nohou, k němu upíral tázavé zraky.

Thomas se zhluboka nadechl. „Rád bych se oženil s vaší sestrou.“

„S Marianne?“ zeptala se Jocelyn pochybovačně.

„Proč?“ vyhrkla Becky upřímně.

„Protože mám za to, že se k sobě hodíme,“ opáčil rychle.

Děvčata si vyměnila pohledy.

„Myslely jsme si, že si přejete plašší nevěstu, než je Marianne,“ řekla Becky. „Poslušnější a mírnější.“

„Změnil jsem názor.“

Jocelyn přimhouřila oči. „Proč?“

„Mám vaši sestru velmi rád. A věřím, že se k sobě hodíme.“

„To jste už říkal,“ upozornila ho Becky.

„Stojí to za zopakování.“

„A jí se nezeptáte?“ Jocelyn se do něj zavrtala pohledem.

„Marianne se nechce vdávat.“

„Já vím.“ Nešťastně si povzdechl. „Proto potřebuji pomoc – abych ji přesvědčil.“

Jocelyn pokrčila rameny. „Možná když budete tak galantní, jak se o vás říká, tak ji jednou skutečně přesvědčíte. Ale nesázela bych na to.“

„Byl bych raději, kdybych nemusel čekat.“

Becky zavrtěla hlavou. „Marianne nemá o manželství

zájem. Máme ji moc rády, ale v tomhle ohledu jí nerozumíme. Raději chce cestovat a zažívat vzrušující věci…“

„A dobrodružství,“ přerušil ji ostře. „Ano, ano, to všechno vím. Hodlám ale do jejích plánů zasáhnout. A jelikož jste přísahaly, že se nevdáte dřív než ona, měly byste mě podpořit.“

„Zdáte se mnohem zoufalejší než ostatní muži, kteří se jednoduše chtějí oženit.“ Becky ho chvíli upřeně sledovala. Pak vykulila oči a vyskočila na nohy. „Panenko skákavá!“ Namířila na něj ukazovák. „Vy jste… vy jste…“

„Ano?“ zeptal se Thomas s tušením nadcházející katastrofy.

„Co se snažíš říct?“ pobídla ji Jocelyn a nedočkavě se postavila.

Becky ji popadla za ramena a prudce ji otočila k sobě.

Ztlumila hlas, ale ne dost na to, aby ji Thomas neslyšel. „Jen se zamysli, Jocelyn. Co se naposledy přihodilo venkovské slečně!“ Jocelyn se zamračila. „Přece lord M…“ Šokovaně vzdychla.

A pak se s opovržlivým pohledem otočila k Thomasovi. „Vy zvíře!“

„Vy ďáble!“ zvolala Becky se stejným pohrdáním.

„Vy jste ji připravil o nevinnost, viďte?“ Henry zavrčel.

„Řekl bych, že o něčem takovém se nemluví otevřeně. A už vůbec ne se sestrami!“

„Té, kterou jste zničil?“ vyštěkla Jocelyn.

„Kterou jste svedl?“ přidala se Becky.

„Chtěl jsem říci se sestrami nevěsty,“ odvětil suše.

Jocelyn se svezla na pohovku a dramaticky si přitiskla hřbet dlaně na čelo. „Tomu nemohu uvěřit. Já věděla, že si těmi ztřeštěnými názory přivodí nějaké neštěstí.“

„To ještě není to nejhorší,“ řekla jí Becky. „Uvědomuješ si, že pokud se to prozradí, nezničí to jen její pověst? Za její chování budeme pykat i my.“

„Budeme na tom stejně jako ona. Panebože.“ Jocelyn vyskočila na nohy a s rozlíceným výrazem se hrnula k Thomasovi. Ten obezřetně ustoupil. „Je to vaše chyba. Zničil jste ji. Musíte…“

„Musíte ji napravit.“ Becky na něj namířila ukazováček.

„Tuhle situaci, samozřejmě.“ Thomas znovu couvl a narazil zády do krbové římsy. „Ožeňte se s ní, Helmsley. Okamžitě!“ Upíraly na něj vyčítavé pohledy a on najednou pochopil,

jak se asi musí cítit liška, zahnaná do pasti honicími psy.

„Věřte mi, že si nepřeji nic jiného,“ bránil se. „To ona si nechce vzít mě.“

„To je problém.“ Becky si založila ruce na prsou a zamyšleně začala přecházet po místnosti. „Ale jistě ho vyřešíme.“

„Umí být pěkně paličatá.“ Jocelyn napodobila svou sestru a vykročila v opačném směru. „Jde-li o manželství, nedá si vůbec říct.“

„Co by v ní mohlo probudit touhu po vdávání?“ uvažovala Becky nahlas.

„Kdyby byla rozumná, stačilo by jí velké jmění a honosný titul.“ Jocelyn si ho přeměřila pohledem. „Dobře že máte alespoň to.“

„Děkuji,“ zamumlal a jen tiše uvažoval nad tím, proč obojí najednou vypadá tak nanicovatě.

„Kdybychom museli brát v úvahu dítě…“ Becky se zarazila

a tázavě se na něj ohlédla. „Není…“

„Ne,“ ujistil ji chvatně, ačkoli zcela jistý si tím být nemohl.

„Ne… zatím.“

„Nicméně,“ ozvala se Jocelyn zamyšleně, „kdyby k tomu došlo, dokonce i Marianne by uznala, že nemá jinou možnost než se za vás provdat.“

Na okamžik nastalo ticho. Pravda, byl to jistý plán, ale tak jako jiné, jednalo-li se o Marianne, ani tenhle nebyl nijak geniální.

„Myslím, že…,“ začal nejisté.

„Není to dobrý nápad.“ Jocelyn si povzdechla.

„Rozhodně ne.“ Becky přikývla. „Musíme vymyslet něco jiného.“

Děvčata dál rázovala po knihovně. Thomas je napjatě sledoval. Pevně doufal, že něco vymyslí, jelikož sám zatím nepřišel na nic.

Zničehonic se Jocelyn zarazila a nadšeně zatleskala. „Už to mám. Po čem Marianne nejvíc touží?“

„Po dobrodružství,“ zavrčel.

„A po vzrušení a cestách na zajímavá místa.“ Becky netrpělivě vzdychla. „To už víme.“

„Ovšem, ale proč po tom všem touží?“ Jocelyn se odmlčela a čekala na odpověď.

Becky a Thomas si vyměnili tázavý pohled.

Jocelyn se vítězoslavně usmála. „Protože nic jiného nezná. Vytváří si představy o životě podle knih a příběhů, které čte.“ Thomas zavrtěl hlavou. „Stále nechápu…“

„To mě nepřekvapuje.“ Jocelyn obrátila oči v sloup.

„Já tomu rozumím,“ ozvala se Becky. „Můžete získat ruku Marianne, když oživíte to, o čem doposud jen četla.“

„Ne tak docela.“ Jocelyn jen stěží potlačovala své vzrušení.

„Nebudete oživovat příběhy, ale jen postavy.“ Zmateně přimhouřil obočí. „Prosím?“

„Ne příběhy, ale postavy! Musíte se stát hrdinou z románu.“

„Přesně tak.“ Becky se postavila po bok své sestře. „Musíte se stát mužem, o jakém celý život snila. Romantickým,

odvážným hrdinou, po jakém touží. Je to výtečný nápad.“

„A mohl by vyjít.“ Jocelyn si ho přeměřila, jako by se ho snažila odhadnout a došla k velmi neuspokojivému závěru.

„Ovšem pokud to zvládne.“

„Nemá moc velkou fantazii.“ Becky zavrtěla hlavou. Jocelyn pokrčila rameny. „Bude zkrátka potřebovat naši pomoc.“

„Přestaly byste už o mě mluvit, jako bych tu nebyl?“ vyhrkl Thomas, kterému došla trpělivost. „Jsem vám vděčný za nápad, ale věřím, že teď už si poradím sám.“

Dívky si vyměnily pochybovačný pohled.

„Nedívejte se tak,“ rozhořčil se. „Možná nejsem takový dobrodruh, o jakých se píše v jejích knihách, ale i já mám své přednosti.“

Jocelyn se ušklíbla.

„Skutečně?“ optala se Becky. „A jaké?“

„Chápu, že ke mně nechováte důvěru, ale mohu vás ujistit…“ Zaťal zuby. „Na něco mi odpovězte. Kromě cestovatelů a jim podobným, neexistují snad i hrdinové, u kterých docela stačí, že jsou romantičtí a okouzlující?“

„Samozřejmě že existují,“ přitakala Becky.

„Nuže, já umím být romantický a okouzlující stejně jako oni.“

„Opravdu?“ vyprskla Jocelyn. „Zatím jsme viděly jen to, jak jste upjatý a panovačný.“

„Mám ještě jinou stránku,“ ohradil se.

„V to doufám,“ zamumlala Becky.

Rázem se mu vrátila sebejistota. Možná tak docela nenaplňuje Marianniny představy o hrdinech, ale ve věcech svádění a romantiky si s žádným mužem nezadá. Dokázal už obměkčit zatvrzelejší srdce než to její.

Obrátil se k odchodu, ale pak se zarazil. Vzpomněl si na cosi, o čem se dívky zmínily. „Mimochodem, jen ze zvědavosti. Proč jste mluvily o slečně zvenkova?“

„Ani nevím,“ vykrucovala se Becky.

„Jen nás to napadlo,“ přidala se k ní Jocelyn nevinně.

„Zdálo se to podobné.“ Až příliš nevinně.

Upřeně je sledoval. Samozřejmě již věděl, co se odehrálo v

posledním díle, a při jeho čtení se neubránil úvahám nad tím,

kolik prosázených peněz asi změnilo majitele po svedení hlavní hrdinky. A když dívka odmítla provdat se za lorda M., začínal se podivovat…

Sladké, sladké bláznovství.

Zalapal po dechu. To přece nemůže být pravda. Mám se připoutat k muži, jehož ke mně neváže nic jiného nežpocit zodpovědnosti? Ne, jistě se mýlí. Sama trochu píši.

Becky a Jocelyn vystřelily ke dveřím a Henry pelášil se staženým ocasem za nimi. Něco na způsob deníků.

„Okamžitě stůjte.“ Jeho rozkaz hluše zazněl do ticha.

„Měly bychom jít,“ pípla Becky.

„Máme spoustu práce,“ přikyvovala Jocelyn horlivě. „Přece byste nechtěl, aby na nás tetička Louella musela čekat.“ Kousek po kousku couvaly ke dveřím.

„Už ani krok!“

Tak provinilý výraz na dívčí tváři snad ještě neviděl.

„Mám neblahé tušení, že víte něco, co byste mi měly říci.“ Změřil si je přísným pohledem. „Prosím, prosím, povězte mi, že Marianne není autorkou Pravdivých dobrodružství.“

„Dobrá.“ Becky se nepřesvědčivě usmála. „Není.“

„Chci slyšet pravdu,“ zahřímal.

„Tak se rozhodněte,“ rozhorlila se Jocelyn spravedlivým hněvem. „Buď ji chcete slyšet, nebo ne. A já mám dojem, že o pravdu nestojíte. Tak proč na to jednoduše nezapomeneme? Všichni bychom byli o moc šťastnější.“

„Já nechci být šťastný!“ Co jen komu provedl, že musí tohle snášet? „Chci pravdu!“

Jocelyn se zhluboka nadechla. „Čekaly jsme, že si bude všechno vymýšlet.“

„Myslely jsme, že si to skutečně vymyslela,“ dodala Becky.

„Alespoň tu část o líbání.“

„A… to ostatní,“ vysoukala ze sebe Becky. Jocelyn pokrčila rameny. „Trochu jsme jí samozřejmě pomáhaly.“

„Byl to můj nápad, aby slečna z venkova byla sirotek,“ přiznala se Becky. „A lord M. flamendr.“

Jocelyn ale zavrtěla hlavou. „Kdepak, to byl můj nápad. Ty

jsi navrhla, aby ji svedl.“

„Ach bože, to je pravda.“ Becky sykla. „Jak jsem ale mohla tušit, že o tom Marianne nebude jen psát?“

„Nechtěla si vymýšlet.“ Jocelyn si povzdechla.

„Zdá se, že svá Naprosto pravdivá dobrodružství, založila alespoň zčásti na svých skutečných dobrodružstvích.“ Thomas roztržitě rázoval po místnosti. „Zatraceně, jak jen mohla? Jak jste jí to mohly dovolit?“

„Neposlouchala by nás,“ bránila se Becky.

„Měly jste ji zarazit.“

„Ale jděte, mylorde,“ ozvala se Jocelyn, „opravdu si

myslíte, že bychom mohly Marianne zabránit, aby si dělala, co chce?“

„Přesto…“

„Krom toho nám nemáte co vyčítat. Kdybyste se dokázal ovládat, nemohla by své příběhy psát podle pravdy,“ obvinila ho Jocelyn. „Vlastně je to spíš vaše chyba než naše.“

„Prosím?“ Že je to jeho chyba? „To není… Nemůžu…“

„Podívej.“ Jocelyn šťouchla do sestry loktem. „Koktá.“

„Marianne se o tom zmínila.“ Becky se ušklíbla. „Mně to ale na rozdíl od ní vůbec nepřipadá roztomilé.“

„Ne.“ Jocelyn truchlivě zavrtěla hlavou. „Musíš ale uznat, že při tom pěkně rudne.“

„Málem fialoví…“

„Ticho!“ zaječel fistulí. „Copak nestačí, že se mě snaží připravit o rozum vaše sestra? Musíte jí pomáhat?“ Přerývaně se nadechl a přinutil se k mírnému tónu. „Tak, teď mi povězte, kdo kromě vás zná pravdu?“

„Pokud víme, tak nikdo.“ Becky se odmlčela. „Samozřejmě pan Cadwallender, ale…“

„Ten ji nikdy neprozradí,“ doplnila za ni Jocelyn. „Krom toho ani nezná její pravé jméno.“

„Alespoň to,“ oddechl si. „Kdyby vyšlo najevo, kdo povídky píše…“

A nedám si pokoj, dokud ji nenajdu. Berkley!

Thomas věděl, že jeho přítel má velké odhodlání, a kdo mohl tušit, jak blízko pravdě se už dostal. Jakmile by se ji dozvěděl on, co nevidět by se rozkřikla po celém Londýně.

Berkley nikdy nedokázal držet jazyk za zuby. Všichni by

věděli, že slečnou zvenkova je Marianne, a snadno by si domysleli, kdo je lord M.

Thomas si ani nechtěl představovat, co by následovalo. Effingtonové by se s takovým skandálem nakonec nějak vypořádali, zato pověst dívek by byla nenávratně zničena. Becky i Jocelyn by bez ohledu na výši věna rázem ztratily jakékoli vyhlídky na slušný sňatek.

Thomas rychle přemýšlel. Nejprve musí zarazit vydávání Marianniných povídek. Požádat ji, aby je přestala psát, samozřejmě nemělo smysl. Nikdy by na to nepřistoupila. Ne, musí okamžitě navštívit Cadwallendera. Ať už je jakýkoli, je to muž, takže s ním bude rozumnější domluva než s Marianne.

„Teď když už všechno víte, napadlo mne…,“ ozvala se Jocelyn váhavě.

„Co ještě?“ zavrčel rozmrzele.

„Budeme se moci i přesto zúčastnit slavnosti na venkově, viďte?“ zeptala se Jocelyn s nadějí.

„Moc se na ni všechny těšíme,“ přikyvovala Becky dychtivě. „Dokonce i tetička Louella.“

Ksakru, úplně na slavnost vévodkyně vdovy zapomněl. Neúčast na téhle každoroční události mohla omluvit snad jedině válka, smrt či nepřekonatelná vzdálenost. Krom toho sídlo Effingtonů se svými rozlehlými parky skýtalo neomezený prostor pro romantického hrdinu.

„Ovšem, naše plány se nemění. Odjíždíme na konci týdne,“ přitakal nepřítomně a při tom uvažoval nad tím, jak by mohl Cadwallendera přesvědčit, aby Marianniny povídky přestal vydávat.

Tak či onak dobrodružství slečny z venkova právě skončila.

* Marianne dopsala poslední větu nejnovějšího

dobrodružství slečny zvenkova a se spokojeným povzdychem

odložila pero. Předchozí díly posílala poštou, tenhle se však

rozhodla doručit panu Cadwallenderovi osobně.

Zatím se její odměna s každou další povídkou zvyšovala. Pokud se mohla spolehnout na klepy, o povídky byl veliký zájem. Snad na každém večírku či plese vyslechla alespoň jednu debatu o neznámé autorce a tajemném lordu M. Zvedla se a zadívala se na papír před sebou. Nutně si potřebovala promluvit s Cadwallenderem a zjistit, jaký výdělek může očekávat během příštího měsíce.

Až sezona skončí a Jocelyn, Becky a tetička Louella se vydají zpět na venkov, Marianne se k nim nepřipojí.

Podaří-li se jí zdvojnásobit obnos, který zatím obdržela, bude mít dostatek peněz na cestu do Itálie. Pokud se uskromní, mohla by tam zůstat i několik měsíců. A potom… Pokrčila rameny. Inu, nejistota je nedílnou součástí dobrodružství, nebo ne?

Složila papír, vzala si pláštík, opatrně vykoukla ze svého pokoje a pak rychle proklouzla ke schodišti služebnictva v naději, že cestou nikoho nepotká – především ne Thomase. Thomas.

Marianne si bezděky povzdechla. Jak mohla být tak naivní

a myslet si, že se s ním bude moci milovat a nezatouží při tom po ničem hlubším? Nemohla tvrdit, že by jí něco upíral – přinejmenším jí nabídl sňatek. Neustával ve své snaze získat její ruku a ona ho stejně tvrdošíjně odmítala.

Bylo by tak snadné ustoupit a stát se jeho ženou. Avšak nyní, když už poznala pravou tvář lásky, nemohla se provdat

za muže, který ji nemiluje. Nechtěla jít ve šlépějích své matky. A pádnější důvod nepotřebovala.

Prošla dveřmi pro služebnictvo a zamířila k rohu ulice, kde na ni měl čekat kočár.

Byla odhodlaná užít si Thomasovu blízkost, dokud to

půjde. Pomáhat mu s psaním poezie a objevovat nová území tělesné rozkoše. Smát se s ním i přít o všem možném. Svým způsobem mohla i tohle považovat za dobrodružství. A věděla, že si jej navždy uchová ve vzpomínkách.

Láskou se nikdy příliš nezabývala a teď se zdálo, jako by pro ni už nic jiného neexistovalo, jako by ten podivuhodný cit

ovládal její život i sny.

… lord M. stále odmítá uvěřit, že se za něj neprovdám, jeho neoblomnost je dojemná a znepokojivá zároveň. Já však nemohu být taková, jak by si od své ženy přál. A nemohu spojit svůj život s mužem, jenžmě nemiluje. Vím, jak je má budoucnost nejistá a že bych se měla umoudřit. I kdyby mi však nezůstalo nic jiného, mám svou hrdost.

A své srdce…

Naprosto pravdivá dobrodružství venkovské slečny v Londýně

„Ptá se na vás nějaký lord.“ Hlas staršího muže dolehl k Thomasovi přes hluk tiskařského lisu. Penningtonův popis byl zcela trefný. Člověk, který stál nyní těsně před Thomasem v otevřených dveřích, skutečně připomínal skřítka. „Říká, že se jmenuje Helmsley.“

O dlouhou chvíli později se mužík se zavrčením obrátil k Thomasovi. „Tak tu jen tak nestůjte. Jděte dál.“

V malé, přecpané kanceláři ho přivítal vysoký robustní muž. „Dobré odpoledne, vaše lordstvo. Já jsem Ephraim

Cadwallender. Prosím, posaďte se.“ Ukázal na jednu ze dvou vratkých židlí zaplňující nevelký prostor. „Odpusťte ten nepořádek.“ Pokrčil rameny a posadil se na druhou židli. „Jak vám mohu pomoci?“

Thomas se posadil na okraj židle a bez okolků prohlásil:

„Byl bych rád, kdybyste přestal vydávat Naprosto pravdivá dobrodružství venkovské slečny v Londýně.“

„Skutečně?“ zasmál se Cadwallender. „Proč bych to dělal?“ Přimhouřil oči. „A hlavně, proč mne o to žádáte?“

Thomas se odhodlaně nadechl. „Protože si onu dámu hodlám vzít za ženu.“

„Slečnu z venkova?“ podivil se tiskař. „Pak musíte být…“

„Lord M.? Ne tak docela, ale očividně jsem jeho

předlohou.“ Thomas se odmlčel. „To ale víte, že ano?“

„Píšu si s ní. Vím, kde bydlí. Zbytek jsem si domýšlel. Těší

mne, že jsem se ve svých odhadech nemýlil. Rád mám přehled o tom, s kým mám tu čest.“

Thomas po něm střelil podrážděným pohledem.

„Uvědomujete si ale snad, že ta Naprosto pravdivá dobrodružství

nejsou naprosto pravdivá, viďte?“

„Překvapilo by mne, kdyby byla.“ S tlumeným smíchem se opřel. „Slečna Smytheová…“

„Slečna Smytheová?“

„Tak si říká. Ani to jsem jí ale samozřejmě nevěřil.“ Vzal do ruky pero a nepřítomně jím zaťukal o stůl. „Její Dobrodružství mi každým týdnem zvedají tržby. Proč bych se o ně měl připravit?“

„Mám pro vás návrh.“ Thomas se odmlčel, aby svá slova zdůraznil. „Velmi výhodný návrh.“

„Pokračujte. Máte mou plnou pozornost.“

„Trochu jsem se poptával a zjistil jsem, že si tuhle dílnu pronajímáte. Také jsem se dozvěděl, že za nájem platíte nemalou – ač za daných okolností přijatelnou – částku. Navrhuji vám, že celou budovu koupím a prodám vám ji za nominální hodnotu.“

Cadwallender zavrtěl hlavou. „Obávám se, že ani při velmi výhodné ceně bych si nyní nemohl dovolit.“

„Pak vám ji pronajmu s tím, že mi ji v nájmech budete postupně splácet. Nebo,“ naklonil se k druhému muži,

„vlastním ve městě ještě jiné budovy. Můžete si je prohlédnout, abyste zjistil, jestli vám některé nebude vyhovovat víc než tahle.“

Cadwallender si dlouze hvízdl. „Tomu říkám návrh, mylorde.“

Thomas si ho zkoumavě prohlížel. Zpráva, již pro něj vypracoval jeho právník, hovořila jednoznačně v tiskařův prospěch. Zdálo se, že jako obchodní partner je velmi spolehlivý. Svému řemeslu se věnoval přibližně čtyři roky, měl dobrou pověst a minimální dluhy. Thomas se neubránil vzrušení.

„Mohu vám nabídnout něco ještě lepšího. Jsem ochoten

investovat přímo do vašich novin. Poskytnout vám dostatek prostředků a zajistit vám nové vybavení.“

„A jediné, co za to musím udělat, je přestat vydávat

povídky slečny Smytheové?“ zeptal se Cadwallender pomalu.

„Nabízím vám obchodní partnerství.“ Cadwallender se nadechl k odpovědi.

„Tiché partnerství,“ dodal Thomas chvatně. „S výjimkou díla slečny Smytheové vám do toho, co budete tisknout, mluvit nebudu.“

„Proč byste mi něco takového nabízel?“

„Jste chytrý. Ambiciózní. Zkrátka jste dobrá investice. Oba můžeme jedině získat.“

„Dovolte, abych si to ujasnil. Budu-li pokračovat ve vydávání povídek slečny Smytheové, můj prodej poroste a časem mohu počítat s nemalým úspěchem. Pokud přestanu, získám od vás prostředky a vybavení.“ Tázavě pohlédl na Thomase, který přikývl. „A dosáhnu tak svého mnohem rychleji. Prodej mých novin nicméně poklesne.“ Zamyslel se. Pak pokrčil rameny. „Tím pádem…“

„Vy to nepřijmete, viďte?“ Cadwallender pomalu zavrtěl hlavou.

„Jak myslíte.“ Thomas se zvedl a přistoupil ke dveřím.

„Víte, doufám, že bych mohl tuhle budovu jednoduše koupit, i když si ji pronajímáte.“

„Ovšem. Stejně tak dobře ale vím, že v sobě máte víc cti než většina obchodníků, které znám.“

„I čest má svou cenu,“ podotkl Thomas a už se chtěl obrátit k odchodu, pak si ale odevzdaně povzdechl. Máločemu dokázal odolat tak těžko jako výhodné investici. „Kdyby můj

návrh neměl nic společného se slečnou Smytheovou, měl byste o něj zájem?“

Tiskař ho dlouho zamyšleně sledoval. „To je něco docela jiného.“ Podíval se Thomasovi přes rameno. „Ale jestli vás zajímá její názor, právě sem přichází.“

Thomas chvatně zavřel dveře. „Nesmí mě tu potkat.“

„Budete se muset schovat.“ Cadwallender mluvil vážně, v očích mu ale pobaveně hrálo. „Otevřu dveře a můžete se

schovat za ně. Pokud nemáte lepší nápad.“

„Jakmile jde o slečnu Smytheovou, většinou mě nenapadá vůbec nic,“ posteskl si Thomas a ukryl se za dveře.

Cadwallender je otevřel a rázně vykročil dívce vstříc.

„Zdravím vás, slečno Smytheová.“

„Dobrý den, pane Cadwallendere.“ Obdařila ho přívětivým úsměvem. „Doufám, že se vám daří dobře.“

„Troufám si říci, že to nemůže být lepší.“ Zasmál se a v modrých očích mu zajiskřilo. „Co vás ke mně dnes přivádí?“

„Přinesla jsem vám nejnovější díl dobrodružství.“ Podala

mu štos papírů. „A ráda bych se vás zeptala, jak se prodávají. Zanedlouho se chystám odcestovat, a tak bych ráda věděla, jakou odměnu mohu očekávat v příštích…“

„Zatraceně.“ Cadwallender se zamračil, popadl ji za ramena a rychle se i s ní otočil.

„Pane Cadwallendere! Co to…“

„Tiše.“ Kývl směrem ke dveřím. „Opatrně se podívejte za mě a povězte mi, jestli znáte ty dva gentlemany, kteří právě přišli.“

Bezpečně ukrytá za tiskařovým mohutným tělem naklonila hlavu a podívala se za něj.

U tiskařského lisu stáli Pennington s Berkleym a hovořili s Cadwallenderovým pomocníkem.

Polekaně ucukla hlavou zpět. „Pane na nebi! Co tu dělají? Jestli mě tu najdou…“

„Budete se muset schovat,“ prohlásil. „Do kanceláře – rychle!“

„Ale kam?“ Vstoupila do malé místnosti. „Za dveře?“

Bez váhání vykročila, ale Cadwallender ji popadl za loket a zarazil ji. „Ne.“ Zavrtěl hlavou. „Tam budou hledat nejdřív.“

„Hloupost. Vždyť ani nevědí, že tu jsem.“

„A mělo by to tak zůstat,“ upozornil ji. „Nejlepší bude, když si vlezete pod stůl.“

Nedůvěřivě si prohlédla špinavou podlahu. „To není moc…“

„Už jdou,“ varoval ji.

Neměla na výběr. Neochotně si klekla a zalezla pod stůl. Nad tím, nač by tam mohla narazit, se raději nezamýšlela.

Stáhla si k sobě sukně, aby ani kousek nevyčuhoval, a vzhlédla k tiskaři.

Odpověděl jí širokým úsměvem.

„Nepřipadá mi to zábavné,“ ohradila se.

„Nedivím se, ale koneckonců je to také svým způsobem dobrodružství, nebo ne? Možná byste o něm mohla napsat,“ dodal a postavil před ní židli, aby její úkryt zamaskoval.

Okamžik na to zaslechla, jak zdraví návštěvníky. „Dobrý den, pánové. Jak vám mohu pomoci?“

Jeden z nich si odkašlal. Pennington?

„Potřebuji nalézt slečnu z venkova,“ prohlásil kdosi neústupně. Berkley, hádala Marianne. „Musím s ní neodkladně hovořit.“

„Obávám se, že to nepůjde,“ opáčil Cadwallender

nevzrušeně. „Vyjádřila se velmi jasně v tom smyslu, že si přeje zůstat v anonymitě.“

„Já ale nutně potřebuji znát její jméno.“ To byl nepochybně Berkley.

„Bohužel vám nemohu pomoci.“

„Je ochoten zaplatit za tu informaci nemalou částku.“ Ten suchý tón nemohl patřit nikomu jinému než Penningtonovi.

„Víte, tady se nejedná jen o pouhou zvědavost. Je to záležitost srdce.“

„Prosím?“ zeptal se Cadwallender pochybovačně.

„Musím ji najít,“ trval na svém Berkley.

Následovala krátká odmlka. „Mylorde, vaše slova na mne hluboce zapůsobila. Kdybych mohl, velice rád vám pomohu, ale pravda je taková, že sám její jméno neznám a netuším, kde bydlí. Navštěvuje mne výhradně zde.“

„Tak to bychom měli,“ odtušil Pennington.

Berkley ho však neposlouchal. „Mohl byste jí alespoň předat můj dopis? Mám ho u sebe.“

„Zajisté, mylorde.“

Vyměnili si ještě několik zdvořilých vět a pak Marianne

slyšela, jak odcházejí z kanceláře. Zdálo se jí jako celá věčnost, než se židle odsunula a před Marianninou tváří se objevila Cadwallenderova ruka. „Už můžete ven.“

Chytila se jeho ruky a nechala se vytáhnout na nohy. Pak si

oprášila šaty. „To bylo velmi zajímavé.“

„Zdá se, že máte obdivovatele.“ Podal jí dopis.

„Ach ne,“ zamumlala. Jak se to jen seběhlo? Berkley k ní upnul své naděje. Až zjistí pravdu, bude zoufalý. Ale musí se

ji dozvědět? Tak či onak se Marianne ocitla v nezáviděníhodné situaci. Zkroušeně vzhlédla k tiskaři. „Udržíte mé tajemství, viďte?“

„Do nejdelší smrti,“ slíbil jí slavnostně.

„Děkuji.“ Usmála se na něj a při tom uvažovala, kdy že se její život tak zamotal.

Cadwallender ji vyprovodil z kanceláře a zavřel za nimi dveře. Cestou k východu hovořili o výši honoráře a o tom, jak brzy jej může očekávat. Tiskařova odpověď předčila její naděje.

„Napadlo mě,“ řekl Cadwallender, „zda jste neuvažovala nad tím, že by ve vašich povídkách mohlo dojít k vraždě. Zcela jistě by to zvýšilo zájem čtenářů, a tím i tržby.“ Marianne se zasmála. „Znám sice spoustu lidí, s nimiž bych se na papíře ráda vypořádala, ale myslím, že to nepůjde.

Kromě toho by to nebyla pravda.“

„A to nemůžeme dopustit.“

„Musím nicméně přiznat, že můj zájem jste probudil.“ Zvědavě se k němu otočila. „Jakou vraždu byste si představoval?“

„No, nějakou hodně krvavou,“ prohlásil věcně. „Například rozčtvrcení dokážou čtenáři ocenit.“

„Ovšem,“ přitakala s nepříjemným pocitem v žaludku. U dveří se k ní Cadwallender obrátil. „A co takhle další nápadník?“

„Aby bylo koho rozčtvrtit?“

„Kdepak,“ odvětil se smíchem. „Aby měl lord M. s kým soupeřit.“

„Tak další nápadník, říkáte?“

Ukázal na dopis v její ruce. „Koneckonců byste si nevymýšlela.“

„To je pravda,“ přisvědčila nadšeně.

„Ale tentokrát ho pojmenujte. Další písmeno by čtenáře jen

zmátlo. Dejte mu nějaké exotické jméno.“ Zamyslel se. „Třeba podle zvířete. Lišák, nebo Vlk, Lev či Tygr.“

„Možná,“ zauvažovala. „Určitě se nad tím zamyslím. Přeji vám pěkný den, pane Cadwallendere.“

Vydala se na cestu domů a už teď nadšeně spřádala plány kolem nové postavy do svých dobrodružství. Představovala si někoho okouzlujícího a se smyslem pro romantiku, kdo by byl vskutku pravým opakem mrzoutského lorda M.

Pevně doufala, že úvahy nad novým hrdinou přinejmenším odvedou její myšlénky od muže, na něhož jinak neuměla zapomenout. Zvednou-li se díky novému nápadníkovi tržby, bude se moci vydat za svými sny dřív, nežli doufala. A zmizí tak z Thomasova života. Přesně, jak si přeje. Jak si vždycky přála.

Zarytě odmítala brát na vědomí bolest, která se v ní s tou vidinou probouzela.

Dveře se otevřely a Cadwallender vstoupil do kanceláře.

„Je pryč.“

„Díkybohu.“ Thomas se odlepil od zdi. „Když přišli Pennington s Berkleym, myslel jsem, že je se mnou amen.“

Starší muž se usadil na okraj stolu a založil si ruce na

prsou. „Mohu se zeptat, jak jste se do téhle situace dostal?“

„Sám nevím,“ opáčil Thomas s nešťastným úsměvem. Cadwallender ho sledoval s vážnou tváří. „Slečna Smytheová si vás buď vezme…“

„Vezme si mě.“

„Nebo se vydá na cesty…“

„Nikam nepojede,“ přerušil ho Thomas nekompromisně.

„Tak či onak se zdá, že její Dobrodružství už dlouho vydávat nebudu. A proto je v mém nejlepším zájmu, abych přijal váš návrh.“ Podal Thomasovi ruku.

Thomas ji pevně stiskl. „Nebudete svého rozhodnutí litovat.“

„Nebudu, pokud zachováte mlčení.“ Cadwallender se tlumeně zasmál.

Thomas mu s úsměvem odpověděl: „Požádám svého právníka, aby připravil potřebné dokumenty, a jakmile budou

k dispozici, tak vám dám vědět.“

„A já se vám nebudu stavět do cesty, budete-li chtít slečnu Smytheovou přesvědčit, aby se svým psaním skončila. Také udělám vše, co bude v mých silách, abych uchránil vaše i její soukromí.“

„Za to vám budu z celého srdce vděčný,“ pronesl Thomas.

„Nyní už ji musím jen přesvědčit, aby přestala psát a vzala si mě.“

Cadwallender povytáhl obočí. „Takže vaši nabídku k sňatku nepřijala?“

„Jsem rozhodnutý se s ní oženit,“ ujistil ho Thomas.

„Ale ona si vás vzít nechce.“

Thomas si povzdechl. „Nechce se provdat vůbec za nikoho.“

„Proč mě to nepřekvapuje?“ Starší muž potřásl hlavou.

„Je to i vaše chyba, abyste věděl,“ upozornil ho Thomas.

„Moje chyba?“

„Platil jste jí přece za ty její zatracené povídky, nebo ne? Pomohl jste jí k nezávislosti.“

„Ano, to je asi pravda.“ Cadwallender se zazubil. „Bůh nás chraň před nezávislými ženami.“

„Obávám se, že v tomto případě nás bůh nechal na holičkách.“

Thomas si vyměnil s tiskařem ještě několik vět a pak se

sebral k odchodu. Jeho návštěva se nevyvedla tak docela podle jeho představ, ale Cadwallenderův podnik byl skvělá

investice, a tak si mohl Thomas připsat alespoň částečný úspěch.

Prošel ulicí a zahnul za roh, kde na něj podle instrukcí

čekal kočár. Jak se ukázalo, bylo to moudré opatření. Cestou se znovu zabýval otázkou, jak nalákat Marianne do manželství.

Její sestry měly pravdu. Musí se změnit v muže, po jakém vždy toužila.

To byl ovšem nelehký úkol. Předně se nemohl vydat na objevitelskou cestu do Afriky, nijak netoužil plavit se po Amazonce a egyptské poklady se mu zdály příliš vzdálené. Nikdy si o sobě nedělal falešné iluze. Věděl, že je schopný

obchodník, že píše příšerné básně, kterých se ovšem přesto

odmítal vzdát, a zřejmě nemá pražádný talent na hlídání mladých dívek. Mezi jeho největší dovednosti – nepochybně dovedené k dokonalosti prostým cvikem – patřilo pití, svádění žen a užívání života plnými doušky.

Nemohl se rázem změnit v jednoho z hrdinů z těch jejích zatracených románů, mohl ale zůstat tím, čím byl už dlouho. Darebákem s uznávanou pověstí.

… lord M. ve svém naléhaní nepolevil, ba naopak, ještě

neúnavněji mne přesvědčuje, abych se za něj provdala. Je to paličatý muž, který je zvyklý prosadit si za každých okolností svou. V tomto ohledu se k sobě hodíme vpravdě dokonale.

Já se zatím zabývám budoucností a vším, co mi snad přinese. Musím se smířit se skutečností, že v ní lord M. bude chybět. A to je nesmírně obtížné, když jeho blízkost a cit jsou to jediné, po čem toužím.

Kdyby jen pronesl ta správná slova… Naprosto pravdivá dobrodružství venkovské slečny v Londýně

Dům Effingtonů jí připadal nádherný, ale s jejich rodinným sídlem na venkově se nemohl srovnávat. Uvnitř ani venku. Marianne stála na terase a rozhlížela se po Effingtonském panství. Leželo téměř den jízdy od Londýna, a jelikož na něj přijeli předchozího dne po setmění, bylo už příliš pozdě, než aby si ho mohla prohlédnout. Nyní se mohla dosyta vynadívat.

Rozkládalo se před ní dokonale upravené v malebných konturách, kam až dohlédla. Od schodů z terasy vedla úzká oblázková pěšina přes trávník k francouzské zahradě, v jejímž středu se nacházela zdobená fontána. Po obou stranách domu stály labyrinty – jeden čtvercový a druhý kruhový.

Mohl se snad člověk někde cítit víc plný života než právě tady? Rozkošnicky nasála čerstvý vzduch a tiše zauvažovala,

jaké nezměrné bohatství asi umožnilo vznik takové nádhery. Marianne i její sestry vyrostly na panství Shelbrook, v rodinném sídle, které bylo sice rozlehlé a starobylé, ničím jiným se ale pochlubit nemohlo. Starý dům by jim patrně dříve či později spadl na hlavu, nebýt prostředků, které jejich bratr předchozího roku získal na tolik potřebné opravy.

„Líbí se ti tu?“ ozval se vedle ní Thomasův hlas.

Se zatajeným dechem se k němu otočila. „Je tu nádherně.“ Rozhlédl se po zahradách s výrazem láskyplné hrdosti.

„Když jsem byl malý, věřil jsem, že tu vládnou kouzla.“ Zasmál se. „A nejspíš tomu věřím dodnes.“

Usmála se nad tou představou. „Netušila jsem, že věříš na kouzla.“

„To asi dělá ten básník ve mně,“ odtušil s přehnanou vážností, načež se usmál. „Možná jsou i ta kouzla stejně mizerná jako mé básně.“

„Hloupost, Thomasi. I to nejnepatrnější kouzlo je lepší než žádné.“ Se smíchem se znovu zadívala do zahrad. „Na místech, jako je tohle, tančívají víly v měsíčním svitu.

Pochybuji, že bys někde nalezl kouzelnější místo.“

„Tančí tu už velmi dlouho.“ Ukázal k zimostrázovým plotům. „Ta bludiště nechal vytvořit jeden z vévodů z

Roxborough pro svou novopečenou choť před více než sto lety. To čtvercové symbolizuje rodinu, jelikož jeho rohy ukazují do čtyř světových stran, takže ať už se Effingtonové zatoulají kamkoli, neustále mají domov na dosah.“

Vzhlédla k němu, zcela zaujatá jeho vyprávěním. „A to kruhové?“

„To je velmi výjimečné. Kruh zastupuje věčnou lásku, kterou nemůže nic překonat.“

Zavrtěla hlavou. „Zdá se ale, že je nenarušený. Vede dovnitř nějaká cesta?“

„Samozřejmě. Dokonce i láska musí občas ustoupit před příjemnějšími nezbytnostmi života.“ Usmál se. „Uprostřed labyrintu je navíc kruhový prostor, který vytváří jakousi místnost. Každé jaro se znovu vybavuje nábytkem. Pro ty, kteří k němu znají cestu, je to skryté místo skýtající naprosté

soukromí. Dokonce má i branku.“

„Vy Effingtonové myslíte na všechno.“

„Pravda. Jakmile se ocitneš uvnitř labyrintu, jsi v samém srdci panství, a přesto úplně sama.“

„Opravdu?“ Zvedla obočí. „Nezáleží na tom, kolik lidí zná to tajemství?“

„Záleží. Ale projít bludištěm dokáže jen několik členů rodu, či přesněji, jen málo z nás si dokáže zapamatovat správnou cestu. A branku je možné zamknout… zevnitř.“

„A co služebnictvo?“

„V tom je skutečná potíž.“ Smutně zavrtěl hlavou.

„Neumím ani spočítat, kolik sluhů jsme v bludišti už ztratili. Bojím se, že jednou narazíme na jejich mrtvá těla – nebo spíš na jejich pozůstatky.“

Vyděšeně vykulila oči. „To přece nemyslíš vážně!“

„Samozřejmě že ne.“ Šibalsky na ni mrkl. „Všechny těla stačíme odklidit dřív, než se vůbec začnou rozkládat.“

„Thomasi!“ vyjekla se smíchem.

„Popravdě řečeno, někde máme uloženou mapu, ale jen několik sluhů zná cestu zpaměti. Ti, kteří dovnitř nosí vybavení, si u vchodu přivazují provázek, aby se mohli bezpečně vrátit.

Jak ale praví legenda rodu, dokud stěny labyrintů porostou, bude se dařit i rodině Effingtonů.“

„Takže je to stejné jako s havrany v Toweru?“ zeptala se.

„Dokud zůstanou, Anglie bude vzkvétat.“

„Ano, tak nějak.“ Po očku se na ni podíval. „Nikdy jsem netvrdil, že by se mí předkové zdráhali použít známou legendu a pozměnit si ji podle svého.“

Znovu se zasmála. Jak se zdálo, v jeho přítomnosti se smála často. Ovšem pokud zrovna neměla chuť ho praštit.

„Možná to nevíš, ale nejsem jediný v naší rodině, kdo neváhá pozměnit si pravdu tak, aby mu hrála do karet.“ Obrátil se k ní, opřel se loktem o zábradlí a upřel na ni zamyšlený pohled. „Ne všichni kostlivci našeho rodu jsou schovaní v bludišti.“

„Jaká úleva.“

„Ne, kdepak, pravidelně se k jejich příběhům vracíme.

Obvykle za nějakým účelem, ale někdy jednoduše pro zábavu.

Nech mě přemýšlet…“ S přehnanou vážností nakrabatil čelo.

„Takhle narychlo si dokážu vzpomenout hned na několik vzdálených bratranců, kteří se dostali do žaláře za krádeže ovcí. Pak tu máme tetičku, která se provdala za Itala. Na tom by ještě nebylo nic tak pobuřujícího, kdyby ji ovšem všichni nepovažovali za docela šílenou. Prý měla ve zvyku pobíhat po lesích úplně nahá.

Tuším, že kdesi žil nějaký pirát, ačkoli my dáváme

přednost označení korzár. A nesmíme zapomínat na několik pašeráků. Jak vidíš, historie mého rodu je plná skandálů a neřestí,“ zakončil pyšně.

„Vidíš, a já jsem tě považovala za upjatého a prudérního.“ Důvěrně se k ní naklonil. „Předstíral jsem to.“

„A teď?“

„Jsem právě takový nenapravitelný darebák, jak se zdá.“ Napřímil se a pak se dramaticky uklonil. „A tak jako všichni mí předkové i já jsem odhodlaný získat všechno, po čem mé srdce zatouží.“ Chytl její ručku a zvedl ji ke rtům. Jeho oči barvy půlnočního nebe se ve slunci zaleskly. „A já toužím po tobě, má drahá Marianne.“

„Přestaň, Thomasi.“ Chvatně rukou ucukla. „Teď se o tom nebudeme bavit.“ Aby svá slova zdůraznila, odvrátila se od něj a zadívala se na scenérii před sebou. „Pověz mi něco o zahradě mezi labyrinty.“

„To je zahrada vévodkyně. S každou novou paní domu se celá úplně mění. Má matka ji nechávala předělávat hned několikrát.“ Ukázal na fontánu. „Tu nechala postavit teprve loni, tuším, že krátce po skončení každoročního plesu. Líbí se ti?“

„Je krásná.“

Naklonil se k ní a pošeptal jí: „Až budeš moje vévodkyně, můžeš si ji změnit podle svého.“

Marianne ucukla. „Já nebudu tvoje vévodkyně.“ Pokrčil rameny, jako by jí ani na chvíli nevěřil. „Než se vrátíme do Londýna, změníš názor.“

„Udivuje mě, jak jsi sebejistý, Thomasi,“ vyhrkla nevěřícně.

„Co tě vede k domněnce, že když jsem tvou nabídku nepřijala

v Londýně, tak ji přijmu tady?“

„Tady nedokážeš odolat lákadlům dobrodružství, jaká ti mohu nabídnout jedině já.“

„Jakých dobrodružství?“ zeptala se podezíravě.

„Kdybych ti to prozradil, zkazil bych ti překvapení. A mám

za to, že bez něj se žádné dobrodružství neobejde.“ Vzal její bradu do dlaně. „Chci ti dokázat, že život se mnou bude právě tak vzrušující jako příběhy, které znáš ze svých knih.“

„Opravdu?“ vydechla.

„Ovšem.“ Věnoval jí šibalský úsměv a Marianne zatajila

dech. „Ty věříš na víly, má drahá, a já zase na kouzla. Můžeš si říkat, co chceš, ale já vím, že se k sobě dokonale hodíme.“

„Skutečně?“ pípla.

Možná měl pravdu. Možná se k sobě skutečně hodí, ve všem kromě jediného. Bez toho se však Marianne provdat nemohla.

Rozhlédla se po salonu, kde se ještě zdržovali hosté, kteří po dobu slavnosti přebývali v sídle Effingtonů. V porovnání s celou sešlostí to byla jen malá skupinka, ale jak Marianne stačila zjistit u večeře, čítala i tak na čtyřicet lidí.

Thomas jí vysvětlil, že další hosté přijedou nazítří, právě

včas na slavný závod v Roxborough, jejž jí popsal jako hon na lišku, ovšem bez lišky.

Marianne nebyla nijak zdatná jezdkyně, ale závod se zdál jako náramné dobrodružství, a tak se chtěla o zdolání trati alespoň pokusit. Becky se samozřejmě nemohla dočkat, a

dokonce ani Jocelyn se neubránila radostnému vzrušení, ač si jízdu na koni nikdy neoblíbila a závodu měla jen přihlížet.

Kromě jiného je totiž nesmírně obtížné překonávat překážky, když nevidíte dál než na uši svého koně.

Následující večer se měl konat ples vévodkyně vdovy, a jak Thomas prohlásil, dalo se očekávat, že to bude událost srovnatelná s nejvýznačnějšími plesy v Londýně. Marianne se s jeho babičkou již krátce setkala brzy po svém příjezdu. Nyní seděla vévodkyně vdova v rohu salonu, hluboce zabraná do rozhovoru s tetičkou Louellou. Přestože obě dámy dělilo bezmála čtvrt století, očividně měly mnoho společných přátel.

Zdálo se dokonce, že se tetička Louella báječně baví. Tuto její

stránku Marianne zatím neznala, což bylo sice zneklidňující, ale byla za ni ráda.

Thomas nebyl nikde k nalezení, a to Marianne znepokojovalo ještě víc. K čemu se chystá? A co je to za dobrodružství, o nichž se zmínil?

Marianne se omluvila s tím, že je již příliš pozdě, a

vyklouzla ze salonu. Zamířila k ložnici, která jí byla přidělena, a jen doufala, že ji v tom ohromném domě najde. Dům byl bohatě zdobený a vyvedený do nejmenších detailů. Dřevěné

obložení se zářivě lesklo, nástěnné svícny vrhaly jasné světlo a nikde by se nenašlo ani smítko prachu.

Sídlo Effingtonů bylo dvakrát větší než dům Shelbrooků, a přesto by Marianne jen těžko uvěřila, že by se tu mohlo cokoli ocitnout v nepořádku. Thomas mohl donekonečna vyprávět o skandálech svých předků, ale jakmile získali své jmění, očividně měli dostatek rozumu na to, aby si je udrželi.

Vystoupala po schodech do druhého patra. Z jakéhosi neznámého důvodu se její pokoj nacházel nejen v jiném křídle, ale i v jiném patře než ložnice jejích sester a tetičky. Možná už pro ni v blízkosti jejich pokojů nezbylo místo. Nebo Thomas zajistil, aby se její ložnice nalézala stranou ostatních.

Marianne by mu to nevyčítala, naopak, ráda by ho ve svém pokoji přivítala. Lekce, které jí dával, či spíše které spolu prožívali, byly krásnější, než si kdy dokázala představit. Při pouhé vzpomínce na jeho blízkost ji rozkošně šimralo v břiše. Když otevřela dveře, zpola očekávala, že ho nalezne uvnitř,

a když se tak nestalo, neubránila se zklamání. Postel stála přímo naproti vchodu a další dveře vedly na malý balkon. Služebná, která ji sem předcházejícího večera uvedla, jí vysvětlila, že je to jediný balkon na téhle straně domu. Byl velký sotva tak, aby na něm mohli stát dva lidé, a porostlý břečťanem. Zkrátka vytvářel romantický obrázek.

Marianne se usadila do křesla a pokusila se začíst do knihy, již si s sebou přivezla, nedokázala se na ni však soustředit. Poslední dobou toho mnoho nepřečetla. Zdálo se, jako by všechen její čas zaplňoval samotný život.

Po dlouhé chvíli knihu odložila. Její snaha očividně nikam

nevedla, a jak se zdálo, nemohla ani čekat, že se tu ukáže Thomas. Možná to tak bylo lepší. Nejprve by celá roztála v jeho náruči, změnila by se v rozechvělou změť pocitů, a hned na to by ji znovu trápil řečmi o manželství. Musela uznat, že je ve své neústupnosti vcelku vynalézavý. Její rty zvlnil úsměv. Byla si ovšem jistá, že dokáže být stejně paličatá jako on.

Převlékla se do noční košile, sfoukla svíce a vklouzla do postele. Převrátila se na břicho. Pak na bok. Načechrala polštáře. A hlasitě vzdychla. Urputně stiskla víčka a snažila se myslet na věci, které člověka uspávají. Ze všech sil zkoušela nevnímat zvuky noci. Šumění listů ve větru. Nepřetržité cvrlikání hmyzu. Rachocení kamínků dopadajících na podlahu…

Posadila se a zaposlouchala do noci. Bylo to tu znovu: klapání kamínků na dřevěné podlaze. Odhodila pokrývku, vylezla z postele, a když si vzala brýle, zamířila k otevřeným dveřím na balkon. U nohou jí přistála další sprška štěrku, jehož drobné kamínky dokázala rozeznat jen díky světlu z dohasínajícího ohně v krbu. Opatrně je překročila a vyšla na balkon.

„Ach, to je Julie.“

Nasadila si brýle na nos a vykoukla přes zábradlí. Ve světle měsíce bylo vidět téměř jako ve dne. „Thomasi?“

Thomas stál pod balkonem s jednou rukou za zády a usmíval se na ni. „Ne, to není Julie. Je to slečna Marianne.“

„Tiše. Někdo tě uslyší.“

„Na téhle straně domu ne,“ ubezpečil ji sebejistě. Přesně jak tušila, její ložnice nebyla zvolena náhodně. Nemohla ale tvrdit, že by ji to zjištění zlobilo.

„Co to provádíš?“

„Marianne, mé slunce, bál jsem se, že tě již nespatřím.“

„Že už mě nespatříš?“ Zasmála se. „Vždyť jsme se viděli sotva před hodinou.“

„Zdá se to jako věčnost.“ Zvedl ruku dosud schovanou za zády a ukázal jí pugét svázaný stuhou. „Přicházím přímo ze zahrady vévodkyně, abych ti předal důkaz svého citu.“ Opřela se loktem o zábradlí a položila si bradu do dlaně.

„Nebude se vévodkyně zlobit?“

„Vévodkyně si ze všeho nejvíc přeje, abych se oženil. Obětovala by pro to mnohem víc než jen několik květin.“

„A jak mi chceš ten důkaz předat?“

„Tak jak by to učinil Romeo.“

„Opravdu?“ Uculila se. „Nezhynul nakonec svou vlastní rukou?“

„V tom případě musím udělat přinejmenším totéž.“ Přistoupil blíž ke zdi a ztratil se jí z očí.

„Co tím myslíš, přinejmenším totéž?“ zavolala za ním. Nepřišla jí žádná odpověď.

„Thomasi?“ zvolala s obavou. „Co chceš dělat?“

Konečně zaslechla jeho tlumený hlas. „Nesu ti svůj důkaz.“ Když se podívala přes postranní zábradlí, spatřila ho, jak stojí u zdi. Kytici si uvázal stuhou kolem krku, a tak mu teď visela na hrudi jako odznak chrabrosti. „Snad nechceš lézt nahoru?“

„Ovšemže chci.“ Chvíli zkoumal břečťanový porost a pak se chytil jednoho ze zdřevnatělých kmínků.

„Neblázni. Zabiješ se.“

„Nedělám to poprvé.“ Pečlivě si hledal opery pro nohy a skutečně se kousek po kousku soukal vzhůru.

„A kdy jsi to zkoušel naposledy?“

„Když jsem byl malý kluk, lezl jsem tudy často,“ vysvětlil jí přiškrceným hlasem. „Zvládnu to i teď.“

„Teď jsi ale o dvacet let starší a podstatně těžší.“ Mezitím se ocitl dobrý metr nad zemí. „Thomasi, prosím, slez dolů.“ Jedinou odpovědí jí byl šelest břečťanových listů.

„Ten břečťan tě neudrží. Spadneš.“

„Hloupost. Dokážu…“ Přerušilo ho zřetelné zapraskání trhaných úponků. Listy zašuměly, jako by se zvedl silný vichr. A pak se ozvalo hlasité žuchnutí.

Srdce jí vylétlo až do krku. „Thomasi?“

„Jsem v pořádku,“ ozval se ze změti listí a větví, které ho zasypaly na zemi. „Jsem jen trochu odřený. Nic vážného.“ Pomalu se posbíral a zvedl k ní tvář v nepřesvědčivém úsměvu. „Očividně jsem přecenil sílu větví. Zapomněl jsem, že na druhé straně jsou mnohem pevnější.“

S těmi slovy zmizel pod balkonem. Marianne si pospíšila na druhou stranu a rychle vyhlédla přes zábradlí. „Nemyslíš, že to už stačí? Udělal jsi na mě velký dojem.“

„Je to přece dobrodružství, Marianne.“ Otřel si ruce do

kalhot a zhluboka se nadechl. „A to vyžaduje odvahu. Přece se nenechám odradit takovou drobností.“ Znovu se dal do

šplhání.

Marianne nedůvěřivě pozorovala popínavý porost. „Nezdá se mi, že by tu byly silnější větve než na druhé straně.“

„Ale jsou,“ odsekl.

„Doufám, že máš pravdu.“ Nespouštěla z něj zrak.

„Nerada bych viděla, jak se zabiješ.“

„Já také,“ zamručel.

Na téhle straně si skutečně vedl lépe. Možná měl pravdu. Trochu se uklidnila, opřela se lokty o kamenné zábradlí a dál ho sledovala.

„Těžko bych tvé rodině vysvětlovala, jak dědic titulu potkal svůj konec.“

Místo odpovědi cosi zavrčel. Očividně se musel plně soustředit, ale tentokrát měl za sebou již polovinu zdi. „Co bych jen řekla tvé babičce?“

„Že jsem šílený.“

„Nemyslíš, že to už dávno ví?“ Marianne pokrčila rameny.

„Koneckonců, já tě znám teprve krátce, ale že jsi blázen, jsem poznala, jakmile jsem tě spatřila.“

„Teď jsem kvůli tobě ale přišel i o zbytky rozumu,“ podotkl.

Marianne se musela držet, aby nevybuchla smíchy. Lezl

teď pomaleji a viděla, jak pečlivě zkouší každou větev, než na ni přenese váhu. Dobře. Skutečně by nechtěla vidět, jak se řítí k zemi.

„Mohla bych ti pomoci?“

„Ne pokud nemáš po ruce lano.“

„Mohla bych použít prostěradlo,“ navrhla mu.

Zamumlal cosi, čemu nerozuměla, což bylo patrně lepší. Jeho snaha dopřát jí dobrodružství se ukázala jako mnohem namáhavější, než si patrně představoval.

Naklonila se přes zábradlí. K okraji balkonu mu stále

chyběly téměř dva metry.

„Co to děláš?“ Loupl po ní očima.

Natáhla k němu ruku. „Až budeš dost blízko, chytni se mé ruky.“

„Ustup,“ přikázal jí. „Spadneš. A já s tebou.“

Šlahoun vedle ní – ten nejsilnější – se zatřásl a několik úponků se odtrhlo od zdi. Zároveň si Marianne všimla, že to není zdaleka jediná větev, která se uvolnila.

„Thomasi,“ pronesla pomalu, „myslím, že bys měl slézt dolů. Hned.“

„Nehloupni,“ zafuněl. „Už jsem téměř nahoře.“

„Myslím to vážně, Thomasi. Není to…“

Šlahoun křupl a sesul se po zdi k zemi, a Thomas s ním. Marianne měla pocit, jako by to všechno proběhlo pozoruhodně pomalu. Thomas to ale nejspíš vnímal docela jinak. Celý keř popadal k zemi. Do noci se rozlehlo ošklivé bouchnutí, po němž se ozvalo hlasité zaúpění. Marianne soucitně sykla.

Vypadalo to zle, ale břečťan naštěstí spadl pod Thomase a snad tak ztlumil jeho pád. Marianne se zadívala na změť větví a listí pod balkonem. „Thomasi?“

„Jsem… v pořádku,“ zahekal.

„Kde jsi?“

Listí se pohnulo a Thomas se probojoval na povrch. Chabě na ni zamával. „Jsem… v pořádku.“

„Thomasi?“

Vrávoravým krokem zamířil k rohu domu a k Marianne se ještě donesl jeho slabý hlas: „Jsem… v pořádku.“

Neměla nejmenší pochyby, že v pořádku není. Nejspíš byl

celý pomlácený, poškrábaný a pořezaný, naštěstí se ale zdálo, že si nic nezlomil a neutrpěl žádné vážné zranění. Snad kromě toho, které zasáhlo jeho hrdost.

Tak tedy skončilo Thomasovo dobrodružství.

Marianne se usmála do noci. Bylo to od něj milé. Možná by jeho nabídku neměla odmítat. Možná… Od srdce si povzdychla. Pravdou totiž zůstávalo, že ji nemiluje, a ani jeho galantní výstup takový nedostatek nemohl nahradit.

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře. Že by Thomas?

Pospíšila si ke dveřím a prudce je otevřela. Stál před ní Thomas s poněkud omámeným výrazem ve tváři. „Jsem… v pořádku.“

Dokonce i ve ztemnělém pokoji viděla, že vůbec nevypadá dobře. Košili měl potrhanou, jedno rameno holé a kalhoty rozedrané.

Srdce se jí sevřelo. „Panebože, Thomasi.“

Vrazil jí pod nos pugét, který byl úplně nadranc. „Tvůj důkaz.“

„Je, no, překrásný.“ Jednou rukou popadla to, co z kytice zbylo, druhou vtáhla Thomase do pokoje a nohou za ním zabouchla dveře. „Sedni si.“ Jemně ho postrčila do křesla a Thomas se do něj bez reptání svezl. „Podíváme se, co se ti vlastně stalo.“

Odložila polámané květy stranou, pak zapálila svíci a postavila ji na stolek vedle Thomase. Okamžitě toho však zalitovala.

Ve tmě vypadal mnohem lépe. Pod roztrhanou košilí měl

na rukou a na hrudi dlouhé hluboké šrámy. Jeho obličej a krk naštěstí dopadly lépe. Zvedla jeho dlaně a obrátila je, aby si je mohla prohlédnout. Celé je pokrývaly drobné odřeniny a škrábance. „Vypadáš, jako by na tebe zaútočila divoká kočka.“

„Taková je cena za dobrodružství.“ Chabě se usmál.

„Ach, Thomasi, ty ses docela zbláznil.“

„Sladké bláznovství,“ zamumlal.

Pustila jeho ruce a obrátila se k umyvadlu na prádelníku, vedle něhož stál džbán s vodou. Nalila ji do umyvadla, namočila v ní žínku a klekla si k Thomasovi.

„Tohle bude možná bolet.“ Zlehka látku přitiskla na šrámy na jeho hrudi.

„Au!“ zařval a cukl sebou. „Přestaň!“

„Tiše.“ Přiměla ho, aby se znovu opřel. „Musím ty rány vyčistit.“

„Ale to strašně bolí,“ postěžoval si jako chlapec, kterým býval, když naposledy šplhal po břečťanovém keři.

„Taková je cena za dobrodružství, vzpomínáš?“ Sedla si na

paty a zamračila se. „Nemohu ti pomoci, když máš na sobě košili. Svlékni si ji.“

„Milerád.“ Potutelně se usmál, pak ale zkřivil tvář bolestí. S Marianninou pomocí se z košile vysoukal. Pak se opřel a upřel na ni dlouhý pohled. „A teď si se mnou dělej, co chceš.“

„Jsem šťastná žena,“ zažertovala a pustila se do čištění ran na jeho pažích. Ukázalo se, že nejsou tak zlé, jak se původně zdálo. Většinou se jednalo jen o povrchové škrábance, které ani nekrvácely, ale dalo se očekávat, že budou ještě nějakou chvíli bolet. „Co sis vlastně myslel?“

„Myslel jsem jen – au – a jen – au – na tebe.“

„Takže bych patrně měla být vděčná, že jsi na mě nemyslel ještě důkladněji.“ Přesunula se k jeho hrudi. „Nejspíš by tě to stálo život.“

„Lepší smrt – au – bych si ale – au – přát nemohl.“

„Máš na mysli pád ze zdi porostlé břečťanem?“ Vymáchala hadřík ve vodě, načež ho vyždímala a pustila se do čištění Thomasových dlaní.

„Kdepak. Mám na mysli – au – pokus o získání přízně sličné lady Marianne.“

S ušklíbnutím hadřík znovu vypláchla. Pak se naklonila a otřela Thomasovi tvář. „Jsou i jiné způsoby.“

Chytl ji za zápěstí a vážným hlasem se zeptal:

„Například…?“

„Například…“ Jejich pohledy se střetly. Mohl bys mě milovat. Rychle ta slova spolkla. „Nemám tušení.“ Vykroutila se z jeho sevření a očistila mu oděrky na krku, přičemž se pečlivě vyhýbala jeho pohledu.

„Nepomáháš mi.“

„To je mi líto.“ Odtáhla se od něj a spokojeně se na něj podívala. „Tak, to je mnohem lepší. Jak se cítíš?“

„Jako bych se porval.“ Sáhl si na tvář a tiše sykl.

Aniž nad tím uvažovala, předklonila se a jemně se mu otřela rty o tvář. „Pomáhá to?“

„Ohromně.“ Natočil hlavu a ukázal na svoji druhou tvář.

„A pomohlo by to i tady.“

„Tak dobrá.“ Jemně ho políbila, kam ukázal.

„A ještě tady.“ Zvedl bradu a ona ho ochotně políbila na krk.

Objal ji a přitáhl si blíž k sobě, až si ji usadil mezi koleny.

„Thomasi,“ vydechla mu na horkou kůži, zcela obklopená jeho vůní, omámená vzrušením, které v ní dokázal probudit jedině on. „To není moc dobrý nápad.“

„Je to báječný nápad.“ Sevřel ji pevněji a uvěznil mezi stehny. Přes jeho kalhoty cítila, za jak báječný nápad to považuje.

Přes tenkou látku ji polaskal na zadečku. Nosem odhrnul límeček košilky a ochutnal jemnou kůži na její šíji, až se zachvěla slastným očekáváním. Lačně se k němu přimknula a vpila se do jeho rtů.

„Řekni mi, kdyby to bolelo,“ šeptla.

„Bolí to.“ Jemně ji kousl do spodního rtu, zlíbal jí koutky úst. Ona zatím motýlím dotekem zkoumala jeho ramena a jejich vzájemná zdrženlivost a opatrnost jen zesilovala její touhu.

Tiše pod jejími doteky vzdychl. Letmo ji políbil. Sklouzl

dlaněmi po tenké látce, až si našel cestu pod ni a bříšky prstů jí přejel po stehnech a nedočkavě spěchal výš.

„Svlékni se,“ zašeptal naléhavě.

„Mileráda,“ zopakovala po něm s úsměvem. Když se zaklonila, přetáhl jí košilku přes hlavu a odhodil ji stranou. Pak ji objal kolem pasu a sklonil se k jejím ňadrům.

Ucítila jeho horký dech na napjaté bradavce a hlasitě zasténala. Mohla by takhle strávit zbytek života. V jeho náruči.

„Počkej.“ Rychle se postavil a zvedl ji na nohy. Pak si stáhl kalhoty a znovu se posadil.

„Thomasi,“ vydechla se smíchem. „Co to děláš?“

„Já už za tohle dobrodružství zaplatil,“ odtušil s úsměvem.

„Teď je řada na tobě.“

Stáhl ji na sebe a hladce do ní vklouzl. Přivítala ho s radostným rozechvěním, zavřela oči a zaklonila hlavu. Nabídla mu tak svá ňadra a on se jich bez váhání zmocnil,

chvíli ochutnával jedno, pak zase druhé, jako by se jich nemohl nasytit.

Zapřela se kotníky o nohy židle, aby k němu mohla ještě

blíž, aby ho cítila hluboko v sobě. A Thomas se nenechal pobízet, bral si ji vášnivě a bez zábran, s narůstajícím vzrušením, kterému nezůstávala nic dlužna. Křeslo pod nimi začalo naříkat tak, až ji napadlo, zda se pod nimi nerozláme na kousky. Vůbec jí na tom ale nezáleželo.

Sklonila se k němu a on ji objal pevněji. Pohybovali se v rytmu, který byl tak důvěrně známý, a přesto pokaždé nový. Rozkoš se v ní sbírala, vynášela ji čím dál výš, až Thomas hlasitě zasténal a její tělo se křečovitě roztřáslo v opojném vyvrcholení.

Přitiskla se k němu, hlavu mu znaveně položila na rameno

a snažila se popadnout dech. Jeho hruď se prudce zvedala a Marianne cítila tlukot jeho srdce.

Po dlouhé chvíli zvedla hlavu a usmála se na něj. „Jedno se vám musí nechat, můj drahý lorde Helmsley. Máte svérázný smysl pro dobrodružství.“ Lehce ho políbila. „Co k tomu řeknete?“

Zvedl ruku a posunul jí brýle na nose. Pak se poťouchle usmál. „Au.“

… já se přesto snažím vypudit lorda M. nejen ze svých myšlenek,

ale i ze svého srdce. Nevím, jak dál, nemohu však užpředstírat, že je vše v pořádku. Je obtížné přebývat v jeho domě, a přitom netrávit čas v jeho blízkosti, já ale vím, že u něj své štěstí nenajdu. Musím za každou cenu zapomenout, co pro mne znamená, a vydat se za svými sny.

I proto se vídám se zajímavým gentlemanem, jehož jsem podle všeho okouzlila, ještě jsem nepoznala muže, který by se lordu G. podobal, a začínám v sobě živit naději, že by mohl ulevit bolesti v mé duši.

Netuším sice proč, ale jeho přátelé mu říkají Gepard…

Naprosto pravdivá dobrodružství

venkovské slečny v Londýně

„Den k závodu jako stvořený, co říkáš, Helmsley?“ Pennington zarazil svého koně vedle Thomasova.

„Naprosto souhlasím.“ Thomas se natočil v sedle a jen s úsilím se zdržel hlasitého zahekání. Včerejší dobrodružství na něm zanechalo bolestivější stopy, než by se byl nadál. Pokud by ovšem utržené rány dokázaly třeba jen nepatrně obměkčit Marianne v jejím názoru na manželství, stály by za to.

„Náročná noc, kamaráde?“ zeptal se Pennington se zdviženým obočím.

„Nijak zvlášť.“ Lhostejně pokrčil rameny. „Jen jsem si trochu natloukl, nic víc.“

Pennington s Berkleym přijeli sotva před hodinou a chystali se tu zůstat celé dva dny. Přestože i v předchozích

letech obdrželi pozvání a jen zřídka je nevyužili, Thomas jim před odjezdem z Londýna raději poslal vzkaz, aby jim událost připomněl. Zdálo se mu rozumnější držet si je na očích, namísto toho, aby ve městě nerušeně pátrali po slečně z venkova. „Kde je Berkley?“

Pennington kývl ke skupince jezdců. „Zahlédl sestry Sheltonové a trval na tom, že je musí pozdravit.“

„A ty ne?“

„Všeho dost času.“ Pennington se rozhlédl. „Nikde nevidím sličnou lady Marianne.“

„Někde tu bude.“ Thomas se zamračil. „Proč ji hledáš?“ Pennington na něj udiveně pohlédl. „A proč ne?“

„Netušil jsem, že tě ženy jako ona přitahují.“

„Nepřitahují. Ale je okouzlující, bystrá a zábavná a já jsem si ji oblíbil. Patrně se mi mění vkus.“ Přidušeně se zasmál.

„Mohu tě ujistit, že to nikoho nepřekvapuje tak jako mě,“ dodal a pak se na přítele zamyšleně podíval. „Čekal jsem, že budeš rád, že se jí věnuji.“

„Ale no tak, Penningtone.“ Thomas se nucené zasmál.

„Dívky jsou pod mou ochranou. Proč bych měl podporovat zrovna tebe, aby ses kolem nich motal?“

„Žil jsem v domnění, že pro ně hledáš ženichy, především

pro lady Marianne. Také se mi doneslo, že jsi dokonce rozeslal…“

„To byl omyl,“ skočil mu Thomas do řeči. „Sám jsi mě upozorňoval, že Marianne by v žádném případě nestála o zachránce.“

Pennington se zasmál. „Mohu si jen představovat, co by asi říkala na tvůj hon na nápadníky.“

„Nepříjemná představa.“ Thomas potlačil úsměv při vzpomínce na to, jak dalece se pravda od té představy lišila.

„Když už mluvíme o honu, jak pokračuje Berkleyho pátrání po jeho tajemné lásce?“

„Špatně.“ Pennington mluvil na přítele, pohledem ale těkal po okolí. Nepochybně hledal Marianne. Thomas zaplašil náhlou podrážděnost. „Cadwallender tvrdí, že její jméno nezná a netuší, kde bydlí.“

„A vy jste mu uvěřili?“

„Neměli jsme na výběr. Leda bychom si ustlali před jeho dveřmi a čekali, až se tam dotyčná dáma objeví. Berkley sice prohlásil…“ Pennington se zarazil a jeho tvář se celá rozsvítila.

„Poslyš, Helmsley, nevadilo by ti, kdybych ti to dopověděl později?“

Thomas se zadíval stejným směrem a brzy zahlédl Marianne, usazenou na Effingtonském plnokrevníkovi. Vypadala jako vždy půvabně a dnes měla na hlavě slušivý klobouček, zpod něhož jí unikaly zlatavé kadeře, příliš neposedné, než aby snesly takové omezení. Vyzařoval z ní

klid a sebevědomí, jako by všechen svůj čas byla zvyklá trávit na koňském hřbetě. V tmavozelených šatech připomínala lesní vílu, éterickou, a přesto neodolatelně pozemskou. Nervózně se ošil v sedle.

„Helmsley?“ Pennington po něm střelil pátravým pohledem. „Nevadí ti to, nebo ano?“

„Kdepak, vůbec ne,“ zalhal bez rozmýšlení.

„To mne těší.“ Pennington obrátil koně směrem k Marianne. Pak se ještě zarazil. „Pokud tě to zajímá, v tuto chvíli vůči ní nemám žádné úmysly. Kdybych ovšem někdy změnil názor, mám tušení, že by byly až protivně počestné.“

Lehce se dotkl krempy klobouku, zazubil se a pak se rozjel za Marianne.

Ta ho přivítala s úsměvem, který se Thomasovi zdál až

přehnaně přívětivý. V prvním okamžiku se pokoušel nevěnovat tomu nepříjemnému pocitu pozornost, ale na druhou stranu, proč by nemohl žárlit? Vždyť je to jeho budoucí žena, která se teď nadšeně zdraví s jiným mužem. Je to žena, která jednou porodí jeho děti, a teď se směje vtipům jiného. Příští vévodkyně z Rox…

„Nezírejte tak na ni.“ Jocelyn s Becky se k němu připojily.

„Nesluší se to,“ prohlásila Jocelyn.

„Kdepak,“ dala jí za pravdu Becky.

Thomas potlačil povzdechnutí. Ať už po něm chtějí cokoli, neměl na to náladu. Aniž spustil zrak z Marianne, zeptal se jich: „Co chcete?“

„Už přijala vaši nabídku k sňatku?“ zeptala se Becky.

„Ne.“

„A děláte alespoň nějaké pokroky?“ pokračovala Becky s nadějí v hlase.

Bezděky si vzpomněl na dotek Marianniných rtů na své hrudi. Odkašlal si. „Ovšem.“

„Nuže, měl byste si pospíšit,“ prohlásila Jocelyn.

Upřeně sledoval Marianne. Potkal někdy ženu, která by s takovou přirozeností reagovala na jeho doteky?

„Objevil se někdo jiný,“ řekla mu Jocelyn.

Ženu, jejíž nevinnost ho omámila jako ten nejlahodnější nektar…

„Jiný nápadník,“ vysvětlila Becky.

Ženu, na niž musel myslet ještě dlouho poté, co ji pustil ze své náruče…

„Helmsley.“ Jocelyn ho plácla do ramene, takže sebou trhl a dotčeně se na ni podíval.

„Au,“ vyjekl. „Co zase?“

„Dávejte pozor, Helmsley. Tohle je důležité.“ Jocelyn se zamračila. „Je tu jiný muž.“

„Kde je jiný muž?“ Přimhouřil oči. „O čem to mluvíte?“

„Mluvíme o ženě, kterou jste připravil o nevinnost,“ rozdurdila se Becky.

„O ženě, kterou si musíte vzít,“ zasyčela Jocelyn.

„Tiše,“ varoval ji šeptem. „Copak chcete, aby vás všichni

slyšeli? A teď mi to vysvětlete.“

„Marianne včera psala nejnovější díl

Pravdivých

dobrodružství,“ spustila Becky. „A my jsme ho náhodou našly.“

„Napadlo nás, že by mohlo být dobré si ho přečíst.“ Jocelyn si vzdychla. „Obzvlášť když teď víme, že její příběhy nejsou tak docela smyšlené.“

„Stačilo jen odvést její pozornost.“ Becky se spokojeně usmála. „Ještě nebyl úplně hotový…“

„Přešly byste už konečně k věci?“

Dívky si vyměnily pohled. Becky vzdychla. „Věc se má tak, mylorde, že se na scéně objevil někdo jiný.“

Jocelyn se ušklíbla. „Máte konkurenci.“

„Konkurenci?“ Thomas svraštil obočí. „To přece není možné.“

„Chápeme, že jelikož se považujete za tak neodolatelného,

je vám zatěžko tomu porozumět, ale právě proto vám říkáme, že je tu ještě někdo jiný,“ usadila ho Jocelyn.

„Kdy na to našla čas?“ podivil se polohlasně. Znovu se podíval za Marianne, která se vesele bavila s Penningtonem. Že by Pennington?

„Nesejde na tom, kdo to je,“ rozzlobila se Jocelyn, jako by tušila, kudy se jeho úvahy ubírají. „Podstatné je, že je z masa a kostí, a Marianne se s ním nesmí sblížit.“

„Pokud,“ doplnila Becky, „pokud jste ovšem nezměnil názor.“

„V tom případě,“ prohlásila Jocelyn bojovně, „si dám záležet, abyste…“

„Výhružky nejsou potřeba,“ odbyl ji nepřítomně.

Pennington? Jak by o něj mohla mít zájem? „Chci si Marianne vzít. I kdybych ji měl k oltáři dotáhnout násilím.“

„Vidíte, to je jiná řeč,“ zaradovala se Becky. „Nemohl byste ji unést a uprchnout s ní do Gretna Green?“

„Jako by to mělo nějaký účinek,“ prohodila Jocelyn

ironicky. „Marianne by snad ani nepoznala, jak je to pobuřující.“

„Nejspíš by to považovala za báječné dobrodružství,“

souhlasil. Pennington? opakoval si nevěřícně. V čem je o tolik lepší než já?

„To máte pravdu,“ uvažovala Jocelyn, „ale možná by to bylo ku prospěchu věci…“

Becky se zaculila. „Přesně tak.“

„Ačkoli by patrně nepovažovala za nutné, aby to skončilo manželstvím.“ Jocelyn zavrtěla hlavou. „Budete muset vymyslet něco lepšího.“

„Spolehněte se,“ prohlásil. „Děkuji vám, že jste mi to přišly říci…“

„Rády vám pomůžeme,“ nabídla se Becky.

„Uděláme, cokoli bude třeba,“ přikyvovala Jocelyn. „Jak vidno, sám si nevedete zrovna nejlépe.“

„Vaše důvěra mne dojímá,“ opáčil Thomas kousavě a loupl po Jocelyn ostrým pohledem. „Mohu vás ale ujistit, že si

vcelku dobře poradím i bez vás.“ Podíval se na Becky. „A snad se obejdu i bez únosu nebo jiné podobně drastické metody.“

„O tom vůbec nepochybujeme,“ ujistila ho Becky sladce. Jocelyn se zatvářila stejně nevinně jako její sestra. „Máte naši plnou důvěru.“

Thomas jim nevěřil ani slovo. Očividně byly přesvědčené, že vlastními silami Marianninu ruku nikdy nezíská. V tuto

chvíli ovšem sám propadl pochybám. Musel se spoléhat na to, že je bezmála stejně odhodlaný jako Marianne paličatá.

Nevzpomínal si, že by někdy nezískal přesně to, co si umanul, a odmítal si připustit, že by teď mohl selhat. Kdo by jen tušil, že dobrodružství může být tak děsivé?

Marianne se napřímila v sedle a zadívala se na nadcházející úsek. Celý závod se skládal z osmi samostatných částí rozdělených podle obtížnosti od nejsnazší po nejtěžší. Teď Marianne čekala třetí.

Jízdy se účastnilo na sto jezdců v šesti týmech. Třetí právě projížděl úsekem, na který se za okamžik měla pustit i

Marianne. Pennington byl přidělen ke skupině za ní, ale

Berkley jel s ní.

Thomas a Becky byli součástí třetí skupiny, která už teď

získala značný náskok. Becky jela naprosto bezstarostně, jako by se v sedle narodila. Thomas vedl svého koně tak jistě, jako by byli jedno tělo a jedna duše. Sebevědomě a elegantně jako hrdina z románu.

Sledovala, jak lehce překonává všechny překážky, a srdce jí divoce bušilo strachem, ale i nezměrnou pýchou. Tohle je muž, kterého miluji, říkala si. Jedinečný a neodolatelný.

„Víte, že nemusíte pokračovat, viďte?“ ozval se vedle ní Berkley. „Odstoupit ze závodu není žádná hanba. Naopak, počítá se s tím, že ho celá řada jezdců nedokončí.“ Kývl směrem k mladíkovi stojícímu poblíž. „Vrchní podkoní zajišťuje, aby na začátku každého úseku někdo stál. Stačí mu dát znamení a jste ze závodu venku.“

„No, popravdě nad tím uvažuji.“ Zatvářila se nešťastně. Jak by se ale zachovala správná hrdinka? Odhodlaně se nadechla. „Zatím ale pojedu dál.“

Berkley se zamračil. „Jste si jistá?“

„Vůbec ne.“ Slabě se zasmála. „Nejspíš se vykoupu hned v tom vodním příkopu před námi.“

„Tak jako bezpočet jiných před vámi.“ Berkley se usmál.

„Sám jsem se tam nejednou vymáchal.“

Nepozorovaně si ho prohlédla. Ačkoli přijímala jeho povzbuzení i společnost s nemalou vděčností, cítila se vedle něj poněkud nesvá. Milostné vyznání z jeho dopisu jí bralo

klid a neměla tušení, jak si s ním poradit. Věděla však, že něco by učinit měla.

Zhluboka se nadechla. „Hodně jsem přemýšlela nad vaší situací, mylorde, a říkala jsem si, zda jste se už před svou vyvolenou vyjádřil.“

„Od jezdeckých překážek k milostným trablům?“ Povytáhl obočí. „To je velký skok, nemyslíte?“

Tváře jí zahořely ruměncem. „Odpusťte. Neměla jsem…“

„Hloupost,“ odbyl její omluvu. „Koneckonců jsem se vám se vším svěřil. A pokud jde o vaši otázku, napsal jsem jí o

svých citech, jenže…“ Pokrčil rameny, jako by na tom vůbec

nesešlo. „Bez úspěchu. Ani neuznala za vhodné mi odepsat.“

„Možná,“ začala opatrně, „ji vážou city k jinému.“

„Tím jsem si jistý.“ Jeho tvář potemněla. „Ale to není muž pro ni. Zlomí jí srdce a pak ji odhodí.“

„Přece nemůže být tak strašný,“ namítla rozpačitě.

„Je to bezcitný zloduch,“ prohlásil Berkley příkře.

Oněměle na něj pohlédla. Copak jeho úsudek zatemnily city? Nebo lorda M. – Thomase – skutečně vykreslila v tak ošklivém světle? Musela uznat, že její hrdina působí jako morous, možná i malinko děsivě a bezpochyby arogantně.

Snad jen s výjimkou oné namyšlenosti byla však přesvědčená, že je lord M. pouhým výplodem její fantazie.

Jeho – jejich – příběhy v sobě obsahovaly zrnko pravdy, ale na Thomasově a jejím životě se zakládaly jen velmi vzdáleně. Měla však podezření, že tomu by Berkley nikdy neuvěřil. On ani nikdo jiný, začínala se obávat.

„Musí uniknout z jeho pařátů. Nakonec ji najdu,“ zapřísahal se Berkley. „Potřebuje mě.“

„Mylorde,“ Marianne mu opatrně položila ruku na

předloktí, „uvážil jste možnost, že vám neodepsala jednoduše proto, že je se svým osudem spokojená?“

Berkley se zlověstně zachmuřil. „Tomu nemohu uvěřit. A neuvěřím, dokud mi to sama nepotvrdí.“

Marianne ho sledovala s pocitem bezmoci. Nechal se polapit v jejích smyšlenkách a teď se domníval, že je zamilovaný do ženy, která nemá se skutečností mnoho

společného. Marianne věděla, že je to její chyba a je jen na ní, aby ji napravila.

„Můj drahý lorde Berkley,“ řekla pomalu. „Myslím, že jste někomu ošklivě naletěl.“

„Jak můžete…,“ načepýřil se. „Měl jsem za to, že mi rozumíte. Že…“

„Třesky plesky.“ Mávla nad jeho pohoršením rukou.

„Rozumím leda tomu, že se soužíte pro ženu, kterou jste, jak sám přiznáváte, nikdy nepotkal. Ať už o ní víte cokoli, vaše představa nemůže být nikdy úplná. Vytvořil jste si ji ze svých vlastních snů a tužeb. Ve skutečnosti ji vůbec neznáte.“

„No dovolte…“

„Zamiloval jste se do snu. Do přeludu, jenž není o nic opravdovější než příběh, v němž vystupuje. Fikce, mylorde,“ zavrtěla hlavou, „nemůže být nikdy pravdivá.“

„Mylady, já…“

„Jen se rozhlédněte.“ Marianne ukázala na hosty kolem nich. „Je tu spousta nádherných dívek. Skutečných žen. A

mám pocit, že nejedna z nich by vás mohla hluboce milovat.“ Vrhl na ni úpěnlivý pohled. „Myslíte?“

„Ovšem.“ S úlevou se zasmála. „Vždyť jste okouzlující a velmi pohledný. Každá žena – každá skutečná žena – by se

cítila polichocena, kdybyste o ni projevil zájem. A mám tušení, že nejedna by vaši náklonnost upřímně opětovala.“

„Opravdu?“ Na rtech se mu rozlil váhavý úsměv.

„Opravdu,“ přitakala Marianne důrazně. S trochou štěstí Berkley na venkovskou slečnu během chvíle zapomene a obrátí svůj zájem jinam. „Tak, zdá se, že naše skupina brzy vyrazí na trasu, ať už jsem připravená, nebo ne.“

„Nemějte strach. Budu hned vedle vás,“ ujistil ji rytířsky.

„Kdybyste náhodou potřebovala pomoc.“

S obavou se zadívala na překážky před sebou. „Je povzbudivé vědět, že kdybychom se s mým koněm měli rozdělit, bude poblíž někdo, kdo mi pomůže.“

„Můžete se na mne spolehnout.“ Jeho oči zaplály naléhavým světlem. „Ani na okamžik vás neopustím.“

„Děkuji,“ zamumlala rozpačitě.

Podařilo se jí odvrátit Berkleyho pozornost od slečny z venkova, ale nyní se začínala obávat, že ji nasměrovala zcela nepředvídaným směrem.

Mohl by to být Berkley?

Thomas sledoval postup Marianniny skupinky na trase. Berkley, ač skvělý jezdec, se držel pozadu za ostatními a poblíž Marianne. Její jezdecké schopnosti se daly označit přinejlepším za ucházející. Thomas byl na jednu stranu vděčný, že jí někdo pomáhá, ale zároveň ho Berkleyho přehnaná pozornost zlobila.

Musel Marianne přiznat velkou dávku odvahy, ať už

jakkoli pomýlené. Snažila se nedat najevo strach, ale Thomas –

a možná nebyl sám – viděl, jak křečovitě tiskne rty. Měla

alespoň dost rozumu na to, aby si dělala obavy. Její schopnosti nebyly nekonečné a závod byl čím dál obtížnější. Marianne se ale zatím nevzdávala. Bezděky se usmál a ke svému údivu pocítil určitou hrdost. Vypadala úchvatně, každým coulem

jako pravá vévodkyně. Jeho budoucí vévodkyně, právě tak paličatá jako všechny, které ten titul nosily před ní.

Právě zdolala poměrně těžký skok a tvrdě dosedla. Thomas se neubránil soucitnému syknutí.

Je možné, že Berkley zjistil pravdu o slečně z venkova? napadlo ho zničehonic. Nebo se věnuje Marianne z čirého přátelství? Co když se mu Marianne přiznala? Po jeho návštěvě u Cadwallendera přece moc dobře věděla o citech,

které k slečně zvenkova chová. Ne, Pennington by o tom něco musel vědět. Pokud mu to ovšem Berkley nezatajil. To je

ovšem hloupost. Berkley by se svému příteli jistě svěřil. Ovšem, řekl by mu všechno. Kromě toho, kdyby skutečně věděl, jak se věci mají, okamžitě by běžel za Thomasem. Marianne se mezitím přiblížila k vodní překážce a Thomas zatajil dech. Její kůň byl dobře vycvičený a zdolal příkop s lehkostí, která se ani trochu neslučovala s vylekaným výrazem v její tváři.

Mohl by být oním novým nápadníkem Berkley? Nebo snad Pennington? Možností, že by jím byl někdo úplně jiný, se raději ani nechtěl zabývat.

Zatraceně, zaklel Thomas v duchu. Jakmile šlo o Marianne, člověk si nemohl být jistý vůbec ničím. Proč nemůže být víc… inu, jako ostatní ženy? pomyslel si ztrápeně. Proč nemůže jako jiné toužit jen po manželství a po muži, o jehož potřeby a

touhy by s láskou pečovala? Proč nemůže být jako ženy, které se neodváží zpochybnit rozhodnutí a jednání svého chotě?

Dlouze, nešťastně si povzdechl, jelikož odpovědi na všechny své otázky znal.

Kdyby taková byla, nikdy by po ní nemohl tak šílet, neprobouzela by v něm tak neuhasitelnou touhu, nezabýval by se jí ve dne v noci.

Thomas ji sledoval, dokud bezpečně nedorazila na konec

úseku, a pak si hlasitě oddechl. Snad teď od závodu odstoupí,

ale kdo mohl tušit, co udělá? Měla v sobě dost tvrdohlavosti na to, aby pokračovala, dokud si nenatluče ten svůj rozkošný zadeček. Nejspíš vnímala závod jako dobrodružství, v němž nesmí scházet vzrušení a nebezpečí.

Možná právě trocha nebezpečí by dodala váhu i jeho

snažení. Pád ze zdi porostlé břečťanem očividně Marianne za nebezpečný nepovažovala. A proč by měla. To jemu šlo o život, a ne jí.

Na konci úseku se připojila k Berkleymu a vítr donesl k Thomasovi její zvonivý smích. Přimhouřil oči.

Nebezpečí. Dobrodružství. Pokušení. Romantika, znělo mu v hlavě a odpověď na tu hádanku se vznášela někde blízko, jen se po ní natáhnout. Jak spojit romantiku s nebezpečím?

Dobrodružství s pokušením?

Ovšem. Bylo to tak prosté, že ho to mělo napadnout dávno. Potutelně se usmál. Nebezpečí a romantika jdou ruku v ruce tam, kde se vznáší vědomí zakázaného a možnost, že vás někdo odhalí.

Thomas v duchu poděkoval svým předkům za prozíravost, s jakou vytvořili místo, jež se pro jeho plán tak dokonale hodilo.

… že Gepard je právě tak mazaný a hbitý jako šelma, podle níž získal své jméno. Krom toho má šarm a jiskru a přitahuje mne víc, nežli je zdrávo. V jeho blízkosti si připadám jako list v divokém

proudu. V jeho povaze je cosi stejnou měrou děsivého a nádherného.

Nepatří k mužům, za něžby se dívky vdávaly, a možná právě v

tom spočívá jeho kouzlo. Pokud se ovšem nebudu vdávat, proč bych nemohla okusit zakázané plody, které mi nabízí?

Ptáš-li se na lorda M., na toho nemohu ani při nejlepší vůli zapomenout…

Naprosto pravdivá dobrodružství venkovské slečny v Londýně

Marianne vytáhla vzkaz z úkrytu v zimostrázovém keři kruhového bludiště a potajmu se usmála. Jaké dobrodružství jí asi Thomas chystá tentokrát?

Po závodu se vrátila do své ložnice a vykoupala se, a když

se probudila po krátkém odpočinku, našla na podlaze u dveří vzkaz. Chyběl na něm podpis, ale nemohlo být pochyb, kdo je jeho autorem. Kdo jiný by jí mohl doručit pozvání tak

svérázně zbásněné?

„Thomasi?“ zavolala a nedočkavě rozbalila jeho vzkaz. Tentokrát na něm nebylo nic jiného než nakreslená šipka. Zřejmě to znamenalo, že se má vydat do bludiště.

Dobrodružství začínalo.

S odhodlaným nadechnutím vstoupila dovnitř. Po pravici měla neproniknutelný živý plot, a tak se otočila doleva, nechala se zelení dovést až k odbočce doprava a pak ještě jednou doleva. Ani tady neměla na výběr. Kráčela vysokým průchodem z listí s čím dál větší sebejistotou. Bludiště vůbec nebylo tak složité, jak Thomas tvrdil. Dokonce začínala pochybovat, že tu narazí na nějakou mrtvolu. Bez povšimnutí prošla kolem otvoru vedoucího hlouběji do labyrintu a

pokračovala rovně až k místu, kde chodba zničehonic končila! Otočila se proto a vrátila se po svých stopách k průchodu, který cestou minula. Bylo to malinko zneklidňující, nevědět, kam vůbec jde. A co hůře, dávno už neměla ponětí, jak by se odsud vůbec dostala ven. Po chvíli došla k místu, kde se chodba dělila, a tam se zastavila.

„Thomasi?“

Žádná odpověď. Co když tu není? Co když si jeho vzkaz nepřečetla včas? Co když na ni čekal tak dlouho, až nakonec usoudil, že nepřijde? Najednou se jí představa, že se tu někdo nadobro ztratí, vůbec nezdála neuvěřitelná.

Odbočila doprava, pak se zarazila a vydala se opačným směrem. Uprostřed protější chodby ležel na zemi konec bílé stuhy, jež vedla dál do bludiště.

Marianne ji s úlevným smíchem zvedla. Následovala ji do jedné zatáčky a pak do druhé a při tom si ji smotávala v ruce. Oblé cestičky se zužovaly čím dál víc a nakonec ji dovedly k

místu, kde byla stuha ledabyle uvázaná na železnou branku.

Otevřela ji a váhavě vstoupila do středu labyrintu. Naskytl se jí pohled, který jí vzal dech.

Skutečně to byla jakási místnost se zdmi ze zimostrázu a nebem místo stropu nad hlavou. U stěn stály široké lavice a uprostřed malý železný stolek zakrytý ubrusem a dvě židle. Přistoupila blíž. Vedle vázy s čerstvě nařezanými květinami stála otevřená láhev šampaňského a dvě sklenky. Zdálo se to jako výjev z romantického příběhu.

Z příběhu o pokušení.

V tu chvíli se za ní ozvalo kovové klapnutí a Marianne se polekaně otočila.

Thomas se opíral o zavřenou branku a široce se usmíval.

„Už jsem myslel, že sem nikdy nenajdeš cestu.“

„A co teď, když jsem ji našla?“ zeptala se bez dechu.

„Teď může začít dobrodružství.“ Měl na sobě měkkou hedvábnou košili rozhalenou u krku a onošené kalhoty. Vypadal právě tak, jak si představovala piráta či loupežníka, a dokonce se i tak tvářil.

„Co když se ho nebudu chtít zúčastnit?“

„Ale budeš.“ Otočil klíčem v zámku. „Krom toho tě odsud nepustím, dokud nepřijmeš mou nabídku k sňatku.“ Srdce se jí divoce rozbušilo. „Ale no tak, Thomasi, nemohu…“

Než stačila dokončit větu, přitáhl si ji k sobě do náruče. Sklonil se k jejím rtům, obklopil ji svým tělem, probudil v ní touhu, které se nikdy nemohla nabažit. Líbal ji nenasytně znovu a znovu, až měla pocit, že snad samou rozkoší omdlí.

„Řekni, že si mě vezmeš,“ zašeptal mezi polibky.

Řekni, že mě miluješ. „Nikdy,“ vydechla.

„Jak chceš.“ Bez varování ji pustil a prošel kolem ní ke stolu. „Nedala by sis trochu šampaňského?“

Okamžik na něj jen němě zírala. Hrdlo se jí sevřelo zklamáním a nemohla popadnout dech. „Proč jsi proboha přestal?“

„Měl jsem žízeň,“ usmál se, mávnutím odehnal včelu poletující nad skleničkami a jednu z nich Marianne podal.

„Jsi nesnesitelný.“ Jako by nestačilo, že ji i tím nejmenším

dotykem přivádí k šílenství. Teď se ještě ke všemu rozhodl

hrát s ní tuhle hloupou hru a tvrdit, že je to dobrodružství. Nuže, Marianne neměla na hry náladu.

Vyškubla mu sklenku z ruky tak prudce, až jí šampaňské vychrstlo na ruku. Aniž tomu věnovala pozornost, naráz skleničku vyprázdnila. „Tak,“ položila ji na stůl, „a teď bych ráda odešla.“

„Proč?“ Beze spěchu si usrkl. „Sotva jsi přišla.“

„Tohle dobrodružství není podle mého gusta,“ prohlásila a zničehonic si uvědomila, že už ji všechna dobrodružství začínají unavovat.

„Vždyť ještě ani pořádně nezačalo.“

„Jak myslíš.“ Odevzdaně si vzdychla. Thomas jí bez váhání dolil šampaňské a Marianne si vydatně lokla. Chutnalo jí málem stejně jako brandy. „Co máš v úmyslu?“

„Nejprve tě zbavím těch šatů.“

„Prosím?“

„Není nad ten osvobozující pocit, když člověk může

vystavit tělo svěžímu vzduchu.“ Znovu se napil a pak sklenku odložil na stůl. „Nebo se pomilovat pod klenbou nebes.“ Svlékl si košili a odhodil ji na lavici za sebou.

Marianne přimhouřila oči. „Co to děláš?“

„To hned uvidíš.“ Obešel stůl a postavil se za ni. Položil jí ruce na ramena a pak bříšky prstů jemně sklouzl po jejích pažích. „Každé dobrodružství, má milá Marianne, musí mít své tajemství.“

Sundal jí brýle a odhodil je na židli. Zvedl ke rtům její

ručku a olízl z ní zaschlé šampaňské. Marianne se zachvěla a při jeho doteku zapomněla na všechnu zlost. Možná si jeho hru nechá přece jen líbit.

Zasypal jí polibky šíji, až si našel cestu k lemu jejích šatů. Lehce si poradil se šňůrkami a Marianne za okamžik ucítila, jak jí povoluje korzet.

„Thomasi, co když nás tu někdo objeví?“

Zatáhl za látku rukávů a obnažil jí ramena. „Neobjeví.“

Stáhl jí šaty a spodničku níž, takže mohla vysvobodit paže z rukávů. „Po závodu tráví většina jezdců několik hodin odpočinkem. Kromě toho, i kdyby si někdo našel cestu až do

středu labyrintu, našel by branku zamčenou zevnitř a patrně by nic neslyšel, jelikož ploty všechny zvuky ztlumí.“

Marianne se zachvěla tušením zakázané rozkoše. Zaklonila se a zavřela oči, vychutnala si mužnou oporu jeho těla. „Víš to jistě?“

Shrnul jí šaty k bokům. Látka se jí svezla k nohám a Marianne na sobě najednou neměla nic než punčochy a střevíce. „Téměř jistě.“

Měl pravdu, když mluvil o nahotě uprostřed přírody.

Obklopena jen vysokými keři a s modrým nebem nad hlavou si poprvé v životě připadala naprosto svobodná, jako lesní víla tančící v lukách. Až na to, že netančila. Alespoň zatím ne.

„Riziko, že nás tu někdo objeví, Marianne – je součástí dobrodružství.“

Přitiskl jí dlaně na břicho a přitáhl si ji blíž k sobě. Na zadečku ucítila jeho vzrušené mužství. Zakryl jí dlaněmi ňadra a Marianne mu položila ruku za krk. Hrál si prsty s jejími bradavkami, které pod jeho dotykem naběhly jako jarní pupeny, a Marianne zapomínala dýchat.

„Víš, co udělám teď?“ zašeptal jí na kůži.

„Snad ano,“ vyrazila ze sebe přerývaně.

Otřel se nosem o její šíji a jemně jí přiměl předklonit hlavu, aby mohl ochutnat její sametovou kůži. Klouzal rukama níž a níž a značil si polibky smyslnou cestičku na jejích zádech. Marianne tajila dech v mučivém očekávání.

Pak uslyšela, jak klesl na kolena. Aniž ji přestal líbat, letmými doteky dotančil až k lemům punčoch, nechal se jimi dovést na vnitřní stranu jejích stehen a pomalounku se vydal

nahoru. Prohnula se v zádech a s rukama za hlavou zvedla oči k blankytnému nebi. Celá se chvěla žádostí a napětím a málem nemohla dýchat.

Dotkl se chmýří v jejím klíně a citlivého místa pod ním.

„Thomasi,“ zasténala s obavou, že snad samou touhou zemře.

Líbal ji na zadečku a při tom ji laskal prsty, týral ji jemnými doteky a příslibem nepoznané slasti.

Náhle však přestal a zvedl se. Rychle ji k sobě otočil a

netrpělivě ze stolu shrnul šampaňské, sklenky i vázu s

květinami.

„Thomasi, co to…“

„Tiše,“ zarazil ji hlasem ochraptělým vzrušením. Lačně ji políbil a ona ho objala kolem krku.

Pak ji zvedl a usadil na okraj stolu, vklínil se mezi její

stehna a položil ji na bílý ubrus. Jako oběť nebesům nad nimi. Jako lahodnou hostinu pro bohy. Nebo pro jednoho muže.

Zlíbal hrdlo, dekolt, úžlabinku mezi ňadry. Okusil jednu bradavku, pak druhou. Marianne křečovitě sevřela látku na stole. Sunul se níž a níž, ale nezastavil se ani na jejím bříšku. Polekaně zatajila dech. Vzrušení ale jakékoli obavy smetlo stranou.

Když jí zvedl kolena a sklonil se k jejímu klínu, napjala se a ztuhla.

„Thomasi?“

„Chceš vědět, co teď udělám?“ zašeptal.

„Raději ne.“

Okamžik na to už se o to ani nestarala. Hrál si s ní, dráždil

ji jazykem a zuby, s každým dotekem stupňoval její slast. Svět se jí zmenšil, neexistovalo pro ni už nic než jeho rty. Pulzující rozkoš pronikající do každé buňky.

Pak mu zaryla nehty do ramen a zničehonic se všechno nastřádané vzrušení slilo do jednoho místa a silou uragánu se jí rozlilo do těla. Prohnula se v zádech, křečovitě se zachvěla a vyrazila ze sebe krátký výkřik.

V tu chvíli se Thomas zvedl a bleskurychle se zbavil kalhot. Zalapala po dechu. „Thomasi, tos… ještě nikdy… Nevěděla… jsem… Já…“

„Miluju, když koktáš.“

Přitáhl si ji k sobě na okraj stolu, přiměl ji, aby ho nohama objala kolem pasu. Chytl ji za zadeček a pak do ní jediným rychlým, hladkým pohybem pronikl. Naplnil ji a ona se k

němu zvedla. Potřebovala ho v sobě cítit ještě hlouběji. Znovu v ní rostlo toužebné očekávání, sílilo a hnalo ji k vrcholu.

A když už měla pocit, že víc nesnese, její tělo se znovu

poddalo rozkoši. Vykřikla by, ale v tu chvíli se zmocnil jejích rtů, přimknul se k ní a ona ucítila i jeho vyvrcholení, které jako

by ozvěnou oživilo to její.

Schovala si hlavu na jeho hruď a dlouho se ho nechtěla pustit. Nakonec ji ale položil zpět na stůl, opřel se o lokty a

omámeně se na ni usmál. Vzhlédla k němu s úsměvem plným uspokojení a prstem sjela po jeho hrudi.

„Bylo to nádherné, Thomasi. Tos ještě nikdy neudělal.“

„Šetřil jsem si to.“ Zasmál se. Pak zničehonic vytřeštil oči, krátce vyjekl a trhl sebou. „Au!“

Zvedla se na lokty. „Co se děje?“

„Zatraceně, něco mě štíplo!“ Natáčel se a ohlížel ve snaze podívat se přes rameno.

„Štíplo?“ Posadila se. „Myslíš, že to byla včela?“

„Ne, vrána,“ odsekl. „To víš, že to byla včela!“

„Ukaž, podívám se.“

„V žádném případě,“ ohradil se s hrdostí, jaká by se spíš hodila k muži ve fraku než k tomu, který je úplně nahý.

„Ale no tak, Thomasi.“ V koutcích jí zacukalo smíchem.

„Otoč se.“

„Tak dobrá.“ S rozmrzelým zahučením se obrátil a ukázal jí své pozadí. Tak dobře ho ještě nikdy neviděla, a teď, když měla tu možnost, se neubránila obdivu nad jeho pevnými, mužnými tvary, ne nepodobnými těm, jaké vídala v Britském muzeu. Na hýždích antických soch ovšem nikdy neviděla takový rudý štípanec.

„Ach bože.“ Opatrně nahmatala začervenalé okraje a Thomas prudce vzdychl. Soucitně se ušklíbla. „Promiň. Vypadá to ošklivě.“

„Také to ošklivě bolí.“

„Nezdá se ale, že by to opuchlo víc, než je obvyklé. Jeden obklad to spraví…“ Sklouzla ze stolu a rozhlédla se po svém oblečení.

„Víš to jistě?“ Obrátil se k ní a tázavě povytáhl obočí. „A kdo myslíš, že mi ho přiloží?“

Zvedla šaty a vytřásla z nich spodničku. „Tvůj osobní sluha snad…“

„Kdybych měl ženu…,“ podotkl kousavě.

„Kdybys měl ženu, byla by to patrně milá, slušná dívka,

která by na takovéhle dobrodružství nikdy nepřistoupila.

Vůbec by ses do podobné situace nedostal a teď bys tu nestál s tím štípancem.“ Přetáhla si spodničku přes hlavu.

„Co to děláš?“ Zamračil se.

„Oblékám se.“ Vklouzla do šatů, otočila se k Thomasovi zády a nadzvedla si vlasy. „Mohl bys mi pomoci?“

„To rozhodně nemohl.“

Ohlédla se na něj přes rameno. „Proč ne?“

„Dobrodružství ještě neskončilo.“ Objal ji a přitáhl si ji k sobě. Se vzdychnutím se poddala jeho pažím. „Nedovolím, aby mě zastavilo něco tak triviálního, jako je včelí bodnutí, a nenechám tě odejít.“

„Nejsi ve stavu, abys mohl pokračovat.“

„Řekl bych, že to vydržím.“ Políbil ji na šíji. „Jsem zraněný, ne mrtvý.“

„To vidím,“ vydechla rozechvěle. Možná by skutečně mohl pokračovat.

„Už jsem ale slyšel o lidech, kterým se včelí žihadlo stalo osudným,“ mumlal mezi polibky a tiskl se na ni. „Kdybych umíral, musela by sis mne vzít.“

„Skutečně?“

„Ano. Tolik bys pro umírajícího muže měla udělat.“

„Jenže ty neumíráš.“ Naopak, zdálo se, že je každým okamžikem živější. Marianne se zasmála. „Domnívám se, že máš před sebou ještě spoustu let.“

„S tebou?“ Jeho tón pojednou zvážněl a jeho otázka zůstala viset mezi nimi.

Ano, se mnou. Jedině se mnou. A navždy. Chtěla ta slova vyřknout nahlas. Toužila mu říci, co cítí, ale nedokázala to. Kdyby ji miloval, neváhala by ani okamžik. Jeho ale ponoukal jen pocit zodpovědnosti. A na té Marianne odmítala postavit celý svůj život. Laškovná nálada ji zničehonic opustila.

Aniž na jeho otázku odpověděla, vymanila se z jeho objetí a zapnula si šaty, jak bez pomoci nejlépe dovedla. „Neumíráš. Tohle dobrodružství ale právě skončilo.“

„Příliš brzy,“ posteskl si.

„To mne nezajímá,“ opáčila ostře a nasadila si brýle. „Obleč se a ukaž mi cestu ven.“

„Pokud na tom trváš. Musím však přiznat, že takový konec jsem si nepředstavoval.“ Odevzdaně si povzdechl a oblékl si košili. „Zaprvé jsi neslíbila, že si mne vezmeš. Zadruhé…“

„Zadruhé máš menší problém.“

„Kromě toho, že si tě chci vzít, a ty mě stále odmítáš?“ vydechl nevěřícně. „Na ten nezapomínám ani na chvíli.“

„Je tu i něco bezodkladnějšího. Jak se chceš dostat zpět k domu?“

Zmateně svraštil obočí. „Stejnou cestou, jakou jsem přišel.“

„Povím to jinak.“ Pokusila se nerozesmát. „Jak si chceš navléknout kalhoty?“

Zarazil se. Pak se otráveně ušklíbl. „Kruci, bude to bolet jako čert!“

„To si umím představit.“

Zdálo se, že najednou na všechno ostatní zapomněl, když si však představila, že si bude muset přetáhnout kalhoty přes to ošklivé štípnutí… „Možná bych měla jít napřed…“

„Proč si mě nevezmeš?“ vyhrkl zničehonic.

„O tom už jsme mluvili. Netoužím po sňatku a nehodím se k tobě.“

„Chci tě.“

„A?“ zeptala se s neskrývanou nadějí v hlase.

„A… co?“ vyjekl nešťastně.

Marianne na něj smutně pohlédla. „Nejspíš nic. Zhola nic.“

Dál už to nemohla snášet. Rychle odemkla branku a zhluboka se nadechla. „Bylo to krásné, Thomasi, a já si užila každou chvilku, ale naše dobrodružství se chýlí ke konci. Ušetřila jsem nějaké peníze, a jakmile sezona skončí, chystám se odjet…“

„Marianne,“ zvolal tak šokované, až se jí sevřelo srdce. „To přece nemůžeš…“

„Ale mohu, Thomasi. A také to udělám. Vždycky jsem po tom toužila a nestalo se nic, co by změnilo můj názor.“

Otevřela branku a pak se na něj ještě ohlédla. „Bude se mi po tobě stýskat.“

Vykročila do potemnělého průchodu.

„To nemůžeš myslet vážně! Jak bys mohla teď odejít?“ volal za ní. „Marianne!“

Nezastavila se a jeho hlas postupně zanikl v zeleni.

K okraji bludiště došla překvapivě snadno, možná proto, že se v duchu zaobírala mnohem složitější hádankou.

Bylo načase přiznat si pravdu o svých citech. Ať už se jí to zamlouvalo, či nikoli, nepřála si nic jiného než stát se Thomasovou ženou. Ochotně by se pro něj vzdala svých snů i života, po jakém vždy toužila. Čím víc ho poznávala, tím obtížněji jeho naléhání odolávala.

U východu vykoukla ven a opatrně se rozhlédla. Thomas

měl pravdu: nikde neviděla ani živáčka. S úlevou se pustila po trávníku k domu.

Postupem času se vyrovnala s tím, o kolik se liší od ostatních. Žádná rozumná žena by nechtěla žít bez manžela, natož aby odmítla muže, jakým byl Thomas, kvůli takové hlouposti, jakou je láska. Mnoho lidí poznávalo hluboký cit teprve po sňatku, po letech společných strastí i radostí, vítězství i proher. A Marianne začínala zjišťovat, že by všechna ta léta chtěla prožít právě s Thomasem.

Přistoupit na sňatek bez lásky by ale znamenalo zradit svou vlastní duši. Zradit své přesvědčení, celý svůj život. Byla ochotná vzdát se pro něj svých snů a oplátkou chtěla jen jediné.

To jí ale Thomas očividně dát nemohl.

Zatracená ženská. Thomas za ní zaraženě zíral. Co od něj chce? Dopřál jí to nejlepší dobrodružství, jaké byl schopen vymyslet. V porovnání s příběhy z jejích knih samozřejmě nebylo ničím, ale dělal, co mohl. Copak to nestačí?

Opatrně se nasoukal do kalhot, což se neobešlo bez hlasitého zahekání pokaždé, když se hrubá látka otřela o citlivé místo na jeho hýždích. Aby si je mohl nechat rozepnuté, přehodil si přes ně košili. Blížil se soumrak, a tak Thomas doufal, že se dostane do domu nezpozorován.

Byl ochoten učinit pro ni věci, které by mu jindy ani

nepřišly na mysl. Byla první ženou, již požádal o ruku. Ani to na ni zjevně neučinilo dojem. Nervózně se dal do přecházení po malém prostoru, ale ostrá bolest mu okamžitě dala na

srozuměnou, že to není dobrý nápad. Posadit se neodvažoval.

Nejenže mu ta její hloupá dobrodružství přinášela nemalé

utrpení, ale navíc se i zdálo, že vůbec nikam nevedou. Zatraceně. Byl samá modřina a šrám a teď i kousanec. Nebo přesněji štípnutí, na výsledku to ovšem nic neměnilo. Aby

toho nebylo málo, ještě se kolem ní začal motat nový nápadník. A možná ne jen jeden.

Co bylo však zdaleka nejhorší, Thomas už si nedokázal představit, že by se oženil s jinou ženou než s ní. Když se podíval do své budoucnosti, viděl tam jedině Marianne. Po svém boku, s jejich dětmi, v dobrém i ve zlém do konce života. Sebevědomí, které zpočátku cítil, ho pomalu opouštělo, ale vzdát se pro něj nepřicházelo v úvahu o nic víc než přestat

psát básně. Nemohl ji nechat odejít. Udrží ji u sebe za každou cenu.

Nešlo mu už o povinnost, ani o čest. Z pouhého závazku se stala vášnivá mise. Bude-li to nutné, byl odhodlaný vydat se za ní až na kraj světa. Pronásledovat ji do konce svých dní. Dokud se za něj neprovdá nebo si je oba nevezme smrt.

Ve svém zanícení si odmítal připustit možnost, že při jeho smůle by ho mohlo zabít už příští dobrodružství.

… lord M. se ke mně v posledních dnech chová jinak. Je mnohem rezervovanější nežobvykle a jeho nabídky k sňatku jsou čím dál vzácnější. Ulevilo se mi, ale musím přiznat, že jsem i malinko zklamaná.

Zato Gepard neustále vyhledává mou společnost. Domnívám se, že jsem si o něm na základě pouhých klepů a dohadů vytvořila

nesprávný obrázek. Zatím neučinil nic nevhodného, ba naopak, je to velmi zábavný společník. Odvádí mé myšlenky od lorda M. a zaplňuje prázdnotu mých dní.

Mohl by snad naplnit i mé srdce…? Naprosto pravdivá dobrodružství venkovské slečny v Londýně

Ples vévodkyně vdovy byl právě tak velkolepý, jak

Marianne čekala. Dokonale upravení pánové se předháněli v pozornostech k elegantně oděným dámám. Všude hrály barvy a třpytily se šperky a téměř tu nebylo k hnutí. Zkrátka to byla událost stejně honosná jako kterákoli jiná, kterou Marianne v Londýně zažila.

Setkala se již s mnoha členy rodiny Effingtonů – s tetičkami, strýci, s několika bratranci a sestřenicemi a

samozřejmě se samotnou vévodkyní vdovou, matronou rodu. Ta nyní seděla na opačné straně sálu v malé alkovně a živě hovořila s tetičkou Louellou a Thomasovými tetičkami lady Abigail a Georginou. Přesto i nyní, když s lehkostí plula na vlnách valčíku v Penningtonově náruči, se Marianne neubránila pocitu, že starší dáma sleduje každý její krok.

„Zdáte se dnes poněkud zamlklá,“ odtušil Pennington, když hudba dozněla. „Stalo se něco?“

Ano, mylorde. Zamilovala jsem se do muže, který mé city nesdílí, a jsem nešťastná.

„Kdepak,“ zalhala a věnovala mu bezstarostný úsměv. „Je to krásný večer, nemyslíte?“

Pennington jí úsměv oplatil. „Pěkně řečeno, má drahá, ale bohužel vám nevěřím ani slovo.“

„Nemůžete popřít, že dnešní večer je nádherný.“

„To samozřejmě nemohu. Vás ovšem zaměstnává něco, co s dnešními radovánkami nemá nic společného.“ Pozorně si ji prohlédl. „Dnes už je to náš druhý tanec a zatím jste promluvila sotva pár slov. A to je velmi nezvyklé.“

Zasmála se. „Odpusťte mi. Mám ale za to, že by vás potěšilo, kdybych byla pro jednou zticha.“

„Ale vůbec ne,“ ujistil ji se smíchem a odvedl ji z parketu. Od procházejícího sluhy vzal dvě sklenky šampaňského a jednu jí podal. „Všimla jste si, že Helmsley z nás nemůže spustit zrak?“ Napil se. „Vlastně z vás.“

„Nevšimla.“ Samozřejmě jí to neušlo a dala si záležet, aby se na něj ani jedenkrát nepodívala.

„Ach tak,“ zamumlal váhavě, jako by mu bylo jasné, že jí

ani teď nemůže věřit. „Zdá se mi ovšem, že stejně bedlivě vás sleduje i Berkley.“

„Berkley?“ zeptala se udiveně. I s ním už tančila, ale ničeho

nezvyklého si nevšimla. Byla ovšem pravda, že se soustředila na něco docela jiného.

„Co jste mu řekla?“

„Myslím, že nic zvláštního.“ Zamyšleně se napila šampaňského. „Pouze jsem mu poradila, aby se vzdal svého

bláznivého pátrání po oné neznámé ženě, jež ho očividně zcela uchvátila, a namísto toho se věnoval takové, která by mohla jeho náklonnost opětovat.“

„Tím se to vysvětluje,“ opáčil Pennington vážně. Marianne se zamračila. „Ale co?“

„Ten pohled v jeho očích.“ Sklouzl pohledem za ni. „Za okamžik ho uvidíte sama.“

Ohlédla se a spatřila Berkleyho, jak si k nim razí cestu. Přepadlo ji neblahé tušení. „Přece si nemyslíte, že by…“

„Ale ovšemže si to myslím, a jsem si celkem jistý, že on si myslí totéž,“ přitakal Pennington.

„Ach bože,“ vydechla a rychle vypila zbytek šampaňského.

„Penningtone.“ Berkley pokývl hlavou. „Lady Marianne, řekl bych, že příští tanec patří nám.“

„Kdepak, mylorde,“ ozval se za nimi ženský hlas a

Marianne se rychle otočila, jen aby spatřila lady Abigail a lady Georginu.

„Příští tanec je můj.“ Lady Abigail se zářivě usmála.

„Já… ehm…“ Berkley nervózně těkal pohledem od jedné dámy k druhé. „Bude mi potěšením,“ vysoukal ze sebe nakonec v marné snaze zakrýt zklamání. Nabídl lady Abigail rámě a odvedli ji na parket.

Pennington se ušklíbl. „Moc pěkné.“

„Ráda slyším, že to tak oceňujete,“ ozvala se lady Georgina.

„Váš další tanec totiž patří mně.“

Pennington se jí se smíchem uklonil. „K vašim službám.“ Lady Georgina se naklonila k Marianne a tlumeně jí řekla:

„Její milost vás žádá, abyste se k ní připojila.“

„Proč?“ vyhrkla Marianne a okamžitě toho zalitovala. Druhá dáma se tiše zasmála. „Má milá, nemusíte se jí bát. Není ani zdaleka tak přísná, jak byste čekala.“

„Ovšem,“ pípla Marianne slabě a žaludek se jí sevřel

nervozitou.

Lady Georgina na ni mrkla, pak se otočila k Penningtonovi

a odešla s ním na parket. Marianne sebrala odvahu a vydala se přes sál, který se nyní zdál nekonečně dlouhý, za vévodkyní vdovou. Nebo možná za svým osudem.

„Má drahá,“ přivítala ji dáma s úsměvem a ukázala na židli vedle sebe. „Prosím, posaďte se ke mně.“

„Vaše milosti.“ Marianne se lehce uklonila a přijala

nabízené místo. Při tom si všimla, že tetička Louella mezitím kamsi zmizela.

„Poslala jsem vaši tetičku, aby zamotala hlavu jednomu mému starému příteli.“

„Netušila jsem, že tetička umí flirtovat,“ vyhrkla Marianne.

„Ale jděte.“ Vévodkyně vdova se přidušeně zasmála.

„Všechny ženy umějí flirtovat. Některé dovedněji než jiné, ale v zásadě je to pouze věc zkušenosti. Vaše tetička zkrátka pozapomněla, jak na to. Ale hádám, že si brzy osvěží paměť.

Vaše sestry jsou rozkošné. Zdá se, že se dnes večer báječně baví. Zato Thomas,“ pokývla hlavou na druhou stranu sálu,

„vypadá poněkud zkroušeně.“

Marianne se podívala naznačeným směrem. Thomas stál stranou se sklenkou v ruce a nezúčastněným výrazem ve tváři. Nezasvěcený pozorovatel by si nevšiml ničeho nezvyklého, ale Marianne okamžitě poznala ten pohled v jeho očích, a jak se zdálo, vévodkyně vdova viděla totéž. Marianne si povzdechla.

„Chcete se za mého vnuka provdat?“

Marianne se na ni udiveně otočila. „Já…“ Pak pomalu, ale rozhodně zavrtěla hlavou. „Ne.“

Vévodkyně vdova se zamračila. „Proč ne, u všech svatých?“

„Nechci se provdat vůbec. Mimoto se k sobě nehodíme,“ dodala, ač okamžitě věděla, že to není pravda.

„Třesky plesky.“ Starší dáma mávla nad její námitkou rukou.

„Třesky plesky?“ Když ta slova slyšela z jiných úst, najednou zjišťovala, že znějí hloupě.

„Má drahá, mám toho za sebou již dost na to, abych

poznala, kdy se k sobě dva hodí.“ Zadívala se na Marianne,

jako by zvažovala její přednosti, a dívka málem neodolala pokušení nervózně se na židli zavrtět. „Věděla jste, že píše básně?“

„Ano,“ přitakala Marianne váhavě.

„Pak jste jedna z mála. Je to bedlivě střežené tajemství. Překvapuje mne, že se o něj s vámi podělil, ale o to větší mám radost.“ Starší dáma si povzdechla. „Nyní už ovšem chápu, proč si ho nechcete vzít. Muž, který píše tak mizerné básně…“ Truchlivě potřásla hlavou.

Marianne vykulila oči. „Jak můžete něco takového říci?“

„Můžu, jelikož je to pravda. Mám Thomase velmi ráda, ale…“ Naklonila se k Marianne. „Četla jste vůbec jeho výtvory?“

„Ano.“

„A pozorně? Každé slovo?“ Marianne přikývla. „Samozřejmě.“

„Jsou příšerné.“ Thomasova babička neúprosně stiskla rty a opřela se v křesle.

„Nejsou,“ bránila ho Marianne. „Připouštím, že je na nich ještě spousta práce. Potřebují vybrousit…“

„Vybrousit?“ Starší dáma se zachichotala.

„S trochou úsilí by mohly být.“

„Strašné, naprosto strašné.“

„Ale vůbec ne.“ Jak může takhle mluvit o svém vnukovi?

„Musím vám dát za pravdu, že volba slov někdy není nejšťastnější, nerýmují se a někdy si je Thomas dokonce vymýšlí, ale jsou… inu…“ Zapátrala po správných slovech.

„Vroucí. Hluboká. Vášnivá. A mně připadají krásná,“ zakončila hrdě. „Není to skvělá poezie, to ne, ale… Já nevím. Vyjadřuje, jaký je Thomas uvnitř. Vkládá do svých básní duši. Ukazuje v nich, kdo doopravdy je.“

„Kdo je?“ Vévodkyně vdova se nedůvěřivě zamračila.

„Thomas ví přesně, kdo je. Je to markýz z Helmsley a jednoho dne, dá-li bůh, z něj bude devátý vévoda z Roxborough.“

„Ne, nemám na mysli to, čím je, ale kdo je.“

„A kdo tedy je, má drahá?“

„Je to muž, který skládá příšerné básně, a přestože si je plně

vědom, jak jsou špatné, odmítá se jich vzdát kvůli potěšení,

které mu dávají,“ vychrlila ze sebe a najednou se už nedokázala zastavit. „Je to muž, který odmítá přiznat chybu, i když ví, že se zmýlil. Je zábavný, když se o to snaží, a ještě zábavnější, když o tom neví. Umí být upjatý, když mu záleží

na pravidlech, a otravně čestný, když se mu to hodí. Je tvrdohlavý a chce mít všechno po svém. A…“ Starší dáma ji sledovala s chápavým úsměvem. „A vy ho milujete.“

„To není pravda.“ Marianne se neohroženě zadívala vévodkyni vdově do očí. A pak sklesle přiznala: „Máte pravdu. Miluji ho.“

„Tak se za něj provdejte. Vím, že o vás stojí.“ Marianne zavrtěla hlavou. „Ale ze špatných důvodů.“

„Víte to jistě? Muži nikdy nevědí, co vlastně chtějí. Právě proto si je bereme.“

„Tohle je jiné.“ O svých citech k Thomasovi ještě s nikým nemluvila a přívětivost jeho babičky jí málem vehnala slzy do očí. Dokázala se ale ovládnout a přes všechnu bolest pronesla:

„Ani slovem nenaznačil, že mne miluje.“

„Ale co jeho činy? Nepoznala jste nic ani z nich?“

„Pouze to, že je rozhodnutý prosadit si svou.“ Tak jako já.

„Neudělal nic, čím by mě odradil od mých plánů.“

„Á, ovšem, vaše cesta za dobrodružstvím.“ Modré oči vévodkyně vdovy se zatřpytily.

„Jak to víte?“

Starší dáma jí položila dlaň na ruku. „Má drahá Marianne, copak vám to nikdo neřekl? Já vím všechno.“

Marianne nasucho polkla. „Všechno?“

„Všechno, co vědět potřebuji.“ Potutelně se usmála a složila ruce do klína. „A pak i spoustu věcí, do kterých mi vůbec nic není.“

„Ach bože,“ zamumlala Marianne a při tom se snažila neuvažovat nad tím, co přesně asi vévodkyně vdova ví.

„Musím přiznat, že máte můj obdiv.“

„Opravdu?“ podivila se Marianne. „Proč?“

„Máte rozum a odhodlání, jaké jsou ve vašem věku velmi vzácné. Jednoho dne z vás bude skvělá vévodkyně.“

„Vaše milosti…“

Starší dáma ji umlčela mávnutím ruky a ukázala na svého vnuka. „Ani Thomas nikdy nedovolil, aby se mu cokoli postavilo do cesty.“

Marianne se na něj podívala. „Je tvrdohlavý.“

„Stejně jako vy.“ Vévodkyně vdova se zasmála. „Bude z vás náramný pár.“ Odmlčela se, načež se naklonila blíž k Marianne. „Mohu vám dát radu?“

„Ovšem,“ usmála se Marianne. „Myslím, že ji velmi potřebuji.“

„Dobrodružství, má milá, je především přístup k životu. Můžete procestovat celý svět a nikdy na něj nenarazit. Zůstaňte sama sebou, ale vězte, že štěstí nás nečeká vždy v budoucnosti,

kterou jsme si

vysnili, ale spíše

v

nepředvídatelných zvratech našeho života. Neuzavírejte se nečekaným výzvám.

Právě ty nejnepravděpodobnější cesty nás leckdy mohou dovést k těm největším dobrodružstvím.“ Znovu se opřela.

„No, vidíte, nemyslíte, že je to moudré?“ Marianne se zasmála. „To rozhodně je.“

„Tušila jsem to,“ odtušila starší dáma. „Byla byste tak laskavá a něco pro mě udělala?“

„Ovšem. Cokoli.“

„Cokoli?“ Vévodkyně vdova povytáhla obočí. „Včetně sňatku s mým vnukem?“

„Vaše milosti…“

„Zapomeňte na to.“ Mávla nad dívčinou námitkou rukou.

„To ode mě nebylo moc pěkné, ačkoli musím přiznat, že když mi na něčem záleží, ohledy jdou stranou. Ani já nedbám na překážky na cestě. Patrně je to rodinný rys. Ráda bych vás ale

požádala, abyste zvážila jeho nabídku s ohledem na všechno,

co vám řekl, avšak i na to, k čemu se nemůže odhodlat. A ještě něco.“

„Ano?“

„Nepouštějte ho už k břečťanu. Zahradníci jsou z té spouště, kterou způsobil, úplně nešťastní.“

„Už jsem si myslela, že za mnou ani nepřijdeš.“ Vévodkyně vdova upřela na Thomase káravý pohled, který však jen těžko skrýval její pobavení.

„Nechtěl jsem rušit.“ Thomas se k ní naklonil a políbil ji na

tvář. „Doufám, že jste lady Marianne vyjmenovala všechny mé přednosti.“

„Mylorde,“ ozvala se Marianne varovným tónem.

„Nic takového,“ opáčila jeho babička. „Naopak jsem jí říkala, jaký jsi paličatý darebák.“

Povytáhl obočí. „To by mělo mé věci pomoci.“

„Doufala jsem, že se nad tebou slituje, nebo alespoň usoudí, že jsi zralý na nápravu a statečně takovou výzvu přijme.“

„Vaše milosti…,“ zvolala Marianne.

Thomas se poťouchle zasmál. „A přesvědčilo ji to?“ Starší dáma si povzdechla. „Obávám se, že ne.“

„Škoda.“ Se zamyšleným výrazem se otočil k Marianne.

„Říkal jsem si, že bych dnes večer mohl ohlásit své zasnoubení.“

„Skutečně? A s kým?“ zeptala se Marianne nevinně.

„S jedinou ženou, již jsem kdy požádal o ruku.“

„To byste si nedovolil,“ pronesla ledovým hlasem, ale v očích jí zlostně blýskalo.

„Ovšemže dovolil.“ Aniž z ní spustil zrak, promluvil ke své babičce: „Po veřejném oznámení by už nemohla couvnout. Klepy týkající se její osoby jí sice hlavu nedělají, ale taková nemilá příhoda by se ošklivě dotkla jejích sester a hádám, že něčeho takového by se ráda vyvarovala.“

Marianne nevěřícně zalapala po dechu, ale její údiv rychle vystřídala zlost. Prudce se zvedla. „Vy arogantní, nadutý…“

„Mám pocit, Thomasi,“ přerušila ji vévodkyně vdova, „že by to nebyl zrovna dobrý nápad.“

Tázavě se na ni podíval. „Máte snad nějaký lepší?“

„Ano. Zatanči si s ní.“ Jeho babička ukázala na parket.

„Nebo ji odveď do zahrad a přesvědč ji, že když je to ten pravý nadutý osel, měla by se ho držet.“

„Vaše milosti, to je…“

„To je výtečný návrh, babičko.“ Popadl Marianne za loket, a aniž dbal na protesty svého ztuhlého těla a ostrou bolest provázející každý krok, rázně zamířil k terase.

„Labyrinty jsou v noci ještě krásnější…,“ volala za nimi vévodkyně vdova.

„Co si myslíš, že děláš?“ procedila Marianne skrz zuby.

„Usmívej se, miláčku. Nechtěli bychom přitáhnout

nechtěnou pozornost.“ Thomas ji postrčil do otevřených dveří.

„Jak si přeješ.“ Nasadila nucený úsměv. „Usmívám se. A teď mi řekni, co to má znamenat.“

„Řídím se radou své babičky.“ Na okraji terasy sešli po schodech a po pěšině zamířili do zahrady. U fontány se Thomas zastavil a pustil ji. „Tohle by mělo stačit.“

„Nuže?“ Zkřížila ruce na prsou. „Co mi chceš říci?“

„Kdo je to?“

Zmateně se zamračila. „Kdo je kdo?“

„ Je to Pennington, že ano?“

„Pennington?“

„Nebo Berkley?“

Nechápavě zavrtěla hlavou. „O čem to mluvíš?“

„O tom druhém muži ve tvém životě!“

„O jakém druhém muži?“ zopakovala pomalu. Přistoupil k ní blíž. „Já to vím, Marianne.“

„Ale co?“ zeptala se s obavou.

Zaskřípal zuby. „Vím, že se o tvou ruku uchází ještě někdo jiný.“

Ustoupila před ním. „Jak tě to napadlo?“

Thomas zaváhal. Mohl by jí prozradit, že ví o jejích Dobrodružstvích i o nápadníkovi, o kterém v nich píše. Tím by však ztratil jedinou výhodu, kterou nad Marianne měl, a to si nemohl dovolit. Alespoň ne teď. „Nezáleží na tom, jak jsem to zjistil. Stačí, že to vím. A teď mi pověz, kdo to je.“

Dlouho si ho mlčky prohlížela. Pak se jí na rtech rozlil

spokojený úsměv. „Ty žárlíš.“

„To není pravda,“ odsekl.

Marianne se zasmála. „Ale ano. To je rozkošné.“

„Rozkošné?“ Zamračil se. „To bych rozhodně neřekl. Nedovolím, aby se ženě, kterou si chci vzít, dvořil jiný muž. Okamžitě mi řekni, kdo to je.“

Zaváhala. Pak zavrtěla hlavou. „Ne.“

S tím jediným slovem se rozplynula i ta nepatrná naděje, již

v sobě živil, že si snad toho druhého muže vymyslela. Zaplavil ho vztek, a kromě něho i nepopsatelná bolest.

„Proč tě to zajímá?“

Ovšem. Proč? Copak nestačí, že se vůbec objevil někdo jiný? Ne. Potřebuje zkrátka znát pravdu. Se zaťatými pěstmi prohlásil: „Chci vědět, kdo je můj soupeř.“

„Soupeř? Žádný neexistuje. Nejsem žádná cena, kterou můžeš vyhrát tak snadno jako dnešní závod.“

„Vedl jsem si skvěle.“ Neubránil se spokojenému úsměvu.

„Ale rozhodně to nebylo snadné.“ Přimhouřil oči. „A to není ani teď. Tak kdo je to?“

„To se nedozvíš.“ Obrátila se k němu zády a vydala se po obvodu fontány. „Není to tvá starost.“

„Ale ovšemže je,“ ohradil se s posledními zbytky sebeovládání. „Ty jsi má starost.“

„Sotva! Jsem pro tebe jen povinnost, nic víc,“ vyštěkla.

„To si opravdu myslíš?“ V hlavě se mu začínal rodit nejasný nápad.

„A co jiného si mám myslet?“

Nápad patrně stejně nešťastný jako všechno ostatní, co se týkalo Marianne. „Tak dobrá.“

Podezíravě se na něj ohlédla. „Prosím?“

„Udělám vše, co bude v mých silách, abych tu povinnost splnil, a o víc se snažit nebudu.“

„Co to povídáš?“

„Je to prosté, má milá. Jednou jsem ti řekl, že vím přesně, kdy zanechat hry. Beru svou nabídku k sňatku zpět.“

„Thomasi!“ Samým šokem zčervenala. „Přece nejsi… Nemůžeš…“

„Koktáš, Marianne.“ Zavrtěl hlavou. „A znovu musím

uznat, že jsem se mýlil, kdežto ty jsi měla pravdu. Není to ani trochu roztomilé.“

„Snažím se jen nalézt ta správná slova.“ Odmlčela se.

Jejich pohledy se na nekonečnou chvíli setkaly. Thomas by

dal celé své jmění, jen kdyby se dozvěděl, nač Marianne myslí. Bojovně zvedla bradu. „Pokud si to přeješ.“

„Vůbec si to nepřeji. Ale ty ano, nebo ne? Netoužíš po tom

od samého začátku?“ Pomalu obešel fontánu a zastavil se před Marianne.

„Ovšem.“

„V tom případě přiznávám porážku.“

„Skvěle.“

Strhl ji k sobě do náruče. „Nevidím ovšem důvod, proč bychom nemohli pokračovat v našich malých soukromých dobrodružstvích.“

„Ani já ne.“ Nebojácně k němu vzhlédla.

„Měla bys ale vědět, že jelikož už nebudu usilovat o tvou ruku, nehodlám ani dál riskovat svůj krk a hrát si na hrdiny z těch tvých knih.“

„Tak o to šlo?“ zeptala se šeptem.

„Netuším sice, co mne to popadlo, ale je to tak.“ Letmo ji políbil. „Málem jsem se kvůli tobě zabil.“

„A to by byla věčná škoda.“ Objala ho kolem krku. „Máš za to ale můj obdiv.“ Nabídla mu své rty a Thomas si vychutnal jejich opojnou chuť a dotek jejího těla na svém.

Po chvíli se od ní odtáhl a upřel na ni vážný pohled. „Až odjedeš, budeš mi chybět.“

Zapátrala v jeho očích. „No, já…“

Sevřel ji pevněji a znovu ji políbil. Naléhavě a s veškerou vášní, již v něm dokázala probudit jedině ona. A když se nakonec odtrhl od jejích rtů a zadíval se do jejích hnědých očí, nalezl v nich nejen touhu, ale i nejistotu. Výtečně. Chtěl ji zmást a vyvést z míry. Teď přišla řada na ni. Vsadil by se, že by od ní žádný jiný muž v takovém okamžiku nedokázal

odejít. A bez ohledu na to, co řekl nahlas, nehodlal dopustit, aby se o to někdo jiný pokoušel. „Tak, měli bychom se vrátit do sálu.“

„Já vím,“ zašeptala.

Odvedl ji dovnitř a po celý zbytek večera zůstal po jejím

boku. Jen ať se Pennington, Berkley či kdokoli jiný pokusí k ní dostat. Thomas byl rozhodnutý nedat jim k tomu příležitost.

Dnes ani nikdy jindy.

Marianne zaraženě mlčela. Sice se zdvořile usmívala a nezávazně konverzovala, ale Thomas moc dobře poznal, že je ztracená ve svých myšlenkách. Mohl jen doufat, že se v nich zaobírá jen jím a jeho slovy. Měl chuť nahlas se rozesmát.

Marianne si může spřádat své plány, ale její budoucnost už bude spojená jedině s ním a s nikým jiným. Nenechá ji odjet za dobrodružstvím. Nedovolí jí, aby ho opustila.

A za žádnou cenu nedopustí, aby ho nahradil jiný muž. Večer se nekonečně táhl a Marianne počítala minuty do okamžiku, kdy bude moci utéct ze sálu. Nebylo jí do smíchu,

ale odmítala dát najevo – a zejména před Thomasem –, jaká bolest se jí usadila v srdci.

Měla by mít radost. Konečně získala přesně to, oč tak stála. Nebo dostala přesně to, říkal jí jakýsi otravný hlásek, co si zaslouží.

Thomas byl galantní a pozorný a ani na okamžik ji

nespouštěl z očí. Dokonce i během několika málo tanců, které věnovala někomu jinému, na sobě cítila jeho pohled. Za celou dobu k ní nepřišel Pennington ani Berkley. Marianne si nebyla jistá, zda jim Thomas něco řekl, nebo dal zkrátka svým rozhodným vystupováním jasně najevo, že jejich pozornost dnes není vítána.

Ostatně jí na tom ani nezáleželo. Jeho žárlivost ji potěšila, byla si ovšem vědoma, že se zrodila ze stejného pocitu majetnictví, jaký člověk zažívá, vlastní-li například skvělého plnokrevníka. Kdyby mu na ní skutečně záleželo, s chutí by si ho za to dobírala. Teď to ale nemělo žádný význam.

Zbytek večera prožila jako ve snu. Proč ji to jen tak

rozrušilo? Neměla by cítit úlevu, že se Thomas konečně vzdal boje o její ruku? Vždyť nikdy o manželství nestála.

Dokud se nezamilovala!

Je možné, že dosud někde v koutku svého srdce, v hloubi své duše věřila, že Thomas její city sdílí? Možná to nebylo nic

víc než naděje. Naděje tak vysněná jako příběhy, které čítala. A co jí zůstalo? Nic než bolest, která byla však mnohem skutečnější, než si kdy dokázala představit. Získala přesně to, po čem prahla. Tak proč je tak nešťastná?

… nemyslíš si, má milá sestřenko, že je mé počínání pošetilé? Musím přiznat, že mi Gepardovy návrhy velmi lichotí. A co je horší, dávám mu to otevřeně najevo.

Moc dobře však vím, že pro slušnou neprovdanou dívku to není vhodný společník. Zatím sice neučinil nic, čím by dal za pravdu své pověsti, někdy se ale v jeho očích objeví tak zlověstný výraz, ažcelá strnu. Snad by bylo přece jen moudřejší dbát na opatrné rady ostatních a vyhýbat se mu. Doposud jsem jim však nevěnovala sluchu a nyní bych ho nerada odháněla.

Co je na tom zlého? Můj život je beztak již zničený a Gepard mi víc uškodit nemůže…

Naprosto pravdivá dobrodružství venkovské slečny v Londýně

Do Cadwallendera vkládal své poslední naděje. Prosit jej o pomoc se ale Thomasovi příčilo zrovna tak jako před ním otevřeně přiznat, že u Marianne neuspěl vlastními silami.

Pravda byla taková, že od babiččiny slavnosti utekly už celé tři týdny a Thomas stále neměl tušení, kdo že je jejím tajným ctitelem.

Navštěvovali ji Pennington s Berkleym, ale většinou oba společně. Thomas si dal pozor, aby se ani s jedním z nich nesetkala o samotě, a pokud mohl soudit, zcela sama zůstávala jen zřídkakdy. Ani na okamžik ovšem nepodceňoval její vynalézavost a bylo mu jasné, že přese všechnu snahu s ní nemůže být čtyřiadvacet hodin denně.

Ani Becky s Jocelyn mu nehlásily nic podezřelého. Nebyl si úplně jistý, zda jim může důvěřovat, jiné spojence ovšem neměl.

Obě svorně prohlašovaly, že Marianne se o svém nápadníkovi odmítá bavit. V povídkách mu říkala Gepard, což bylo směšné a nepochybně smyšlené jméno.

Ať už se však jmenoval jakkoli, byl okouzlující a

romantický a podle venkovské slečny také charismatický a snad i nebezpečný. Ne že by Thomas věřil všemu, co Marianne napsala. Na to ji znal už příliš dobře. Že nevěděl, kdo se jí

dvoří, ho ovšem přivádělo k šílenství. K odhalení Gepardova skutečného jména neměl zatím o nic blíž než ke sňatku s ní. Dosud věřil, že Marianne změní názor v okamžiku, kdy se bude domnívat, že on o manželství již nestojí. Je přece v lidské přirozenosti opovrhovat tím, co je snadno k mání, a toužit po věcech, které nemůžeme získat. Podle jeho plánů se mu měla dávno vrhnout do náruče a prosit, aby z ní učinil počestnou ženu.

Kdykoli ale o sňatku začal hovořit – a činil to tak často, jak jen to bylo možné –, bez váhání nad tím mávla rukou.

Zatracená ženská.

Zhluboka se nadechl, aby se připravil na pach oleje a inkoustu, a otevřel dveře do Cadwallenderovy dílny.

„Dobrý den, mylorde.“ Cadwallender mu šel vstříc a při tom si otíral ruce do umaštěného hadru.

„Cadwallendere.“ Thomas kývl na pozdrav a sklouzl pohledem ke špinavé látce. „Máte potíže?“

„Tak jako vždycky.“ Tiskař se zasmál a ukázal na lis. „Je to náladová potvora.“

„Tak jako všechny.“ Když zpoza stroje vykoukl Cadwallenderův pomocník a podezíravě si příchozího přeměřil, Thomas se zeptal: „Mohli bychom si promluvit ve vaší kanceláři?“

Cadwallender ho nasměroval k malé místnosti v zadní části dílny, pustil jej do dveří a vybídl, aby se posadil. „Co vás dnes přivádí?“ Zvědavě povytáhl obočí. „Objevil se nějaký problém s naší dohodou? Váš právník mě ujistil…“

„Ne, nic takového,“ Ubezpečil ho Thomas. „Mé obchody jsou to jediné v mém životě, co běží podle plánu.“

„Ach tak.“ Cadwallender se usadil na okraj stolu. „Pak sem

patrně přicházíte kvůli naší nezávislé slečně Smytheové.“

Sklonil se k zásuvce a vytáhl z ní láhev. „Nejspíš nebude tak kvalitní, jak jste zvyklý…“

„Kvalita je relativní,“ odtušil Thomas suše. „Někdy záleží pouze na kvantitě.“

Cadwallender se smíchem zalovil hlouběji v zásuvce a vytáhl dvě ušmudlané sklenky. Do obou nalil poctivou míru a jednu podal Thomasovi.

Ten obezřetně usrkl a udiveně vzhlédl. „To je zatraceně dobrá whisky, Cadwallendere.“

Tiskař zvedl svoji skleničku. „Má-li už člověk nějakou neřest, měl by si ji užít.“

Rozhostilo se mezi nimi družné ticho, jaké mohou sdílet jen muži nad sklenkou dobrého moku či v obdivu ke krásné dámě.

„Z vaší přítomnosti i z vašeho výrazu soudím, že nejste o nic blíž k manželství než před měsícem,“ poznamenal Cadwallender.

Thomas si povzdechl. „Vždyť jste ty její povídky četl. Co si o nich myslíte?“

„Nevím, co bych si o nich měl myslet. Od samého začátku mají v sobě náznak nebezpečí. Však víte, nevinná dívka a zvrácený lord…“

„Zvrácený.“ Thomas se otráveně ušklíbl.

„…v posledních týdnech v nich ale přibylo ještě něco dalšího. Je v nich jakýsi smutek, řekl bych, nebo snad

odevzdanost.“ Odmlčel se a zadíval se na Thomase. „Zajímavé jsou ovšem reakce čtenářů.“

„Opravdu?“

„Začínají se stavět na stranu lorda M.“

„Vážně?“ vyhrkl Thomas překvapeně. „Proč?“ Cadwallender pokrčil rameny. „To nevím. Možná za to může ten nový nápadník, kterého uvedla na scénu…“

„Gepard,“ zavrčel Thomas. „Takové směšné jméno.“

„Souhlasím.“ Tiskař si odkašlal. „Podstatnější je ovšem to, že se zdá mnohem zhýralejší, než lord M. Vypadá jako muž, který by hlavní hrdinku mohl skutečně zničit. Lord M. na druhou stranu působí uzavřeně a melancholicky, je to téměř

tragická postava. Takoví jako on potřebují hodnou ženu, která

je zachrání před nimi samými. Čtenáři, a zejména čtenářky, podobné muže zbožňují.“

Thomas na něj upřel pohled přes okraj sklenky. „Já nejsem ani uzavřený, ani melancholický.“

„To netvrdím. Popis lorda M. je koneckonců do velké míry smyšlený, nemám pravdu? Nezakládá se výhradně na pravdě.“

„To rozhodně ne.“

„Potom možná není tak docela skutečný ani Gepard,“ zauvažoval Cadwallender.

„Je dost skutečný na to, aby mě připravil o rozum.“

Thomas se dlouze napil a vychutnal si výtečnou chuť pálenky.

„Jak mohu soupeřit s mužem, o němž vím jen to, co se sama rozhodne napsat?“

„Víte, mylorde, veřejnost si Dobrodružství venkovské slečny zamilovala,“ opáčil Cadwallender opatrně. „Jenže čtenáři jsou vrtkaví, a co se jim líbí dnes, nemusí je zaujmout zítra. Navrhl jsem proto slečně Smytheové, aby zvážila, zda nenastal čas na pořádnou vraždu.“

„Mohu tedy být jedině vděčný, že si vaši radu nevzala k srdci.“ Thomas zavrtěl hlavou.

„Podle jejích nálad soudím, že lord M. už by byl mrtvý.“

„A kromě toho – samozřejmě čistě proto, abychom neztratili čtenáře –, jsem také navrhl,“ tiskař se odhodlaně nadechl, „aby do svých povídek uvedla ještě jednoho nápadníka.“

„Vy jste to navrhl?“ Thomas přimhouřil oči. „Co se mi snažíte říci?“

„Já…“ Cadwallender se zazubil. „Žádný jiný muž není.“

„Není?“ Thomasovi okamžik trvalo, než tiskařova slova plně pochopil. „Kdepak.“

„Takže… neexistuje žádný Gepard?“

„Rozhodně ne v ulicích Londýna.“ Tiskař se tlumeně

zasmál. „Původně jsem navrhl jméno Lev, nebo Tygr. Geparda vymyslela ona.“ Usrkl whisky. „Líbí se mi. Je temné a

přitažlivé. A čtenáři ho milují.“

„Žádný Gepard neexistuje,“ zopakoval si Thomas pomalu.

Žádný jiný muž se neuchází o Marianninu ruku? Zaplavila ho úleva, kterou rychle vystřídalo rozhořčení. „K čertu.“

„Říkal jsem si, že by vás to mohlo potěšit.“ Cadwallender se odmlčel. „Doufám, že tahle má lest neohrozí naše ujednání.“

„Nebojte se. Nemohu vám mít za zlé, že se snažíte zvýšit prodej svých novin. A domníval jste se správně. Potěšilo mne to.“ Dopil zbytek whisky. „To ovšem nemění nic na skutečnosti, že jsem vynaložil nemalé úsilí na to, abych zjistil, jak se ten neexistující nápadník jmenuje. Kvůli Marianne jsem

běhal po všech čertech, přesvědčený, že ji ztratím a místo mě ji získá nějaký rozněžnělý hrdina. Při tom všem jsem docela zapomínal se jí dvořit a docela jsem zešílel.“

„Co uděláte teď?“

„Nejrozumnější by patrně bylo s ní otevřeně promluvit a říci jí, že vím o jejích povídkách.“ Thomas si nešťastně

vzdychl. „Ale jelikož slečnu Smytheovou znám, soudím, že tahle cesta by nikam nevedla. Je to ta nejpaličatější žena, kterou jsem kdy potkal, a když nebudu opatrný, jenom ji vyděsím.“

Thomas se zvedl a začal přecházet po malém prostoru kanceláře. „Je to výjimečná žena, jež odmítá vidět svět takový, jaký je, a namísto toho by raději žila jako v románovém dobrodružství. Je načase, aby si uvědomila, jaký je mezi fikcí a skutečností rozdíl. Potřebuje dostat lekci.“

„Jakou lekci?“

„Lekci o tom, co se stane, když se snažíte manipulovat s životy druhých. Lekci o rozdílu mezi romány a skutečným životem a o tom, co se může stát, když se takové příběhy zhmotní.“ V hlavě se mu pomalu rodil plán. „Lekci, na jakou nikdy nezapomene.“

Cadwallender se zatvářil skepticky. „Myslíte, že je to moudré?“

„Nejspíš ne.“ Thomas si nechal dolít whisky. „Ale zasloužila by si to.“

„Odpusťte, že upozorňuji na něco tak zřejmého,“ řekl Cadwallender opatrně, „ale pokud se vaše lekce nevydaří,

nebude pak vaše situace ještě horší než dosud?“

„Horší už být nemůže.“ Thomas pokrčil rameny a vydatně si lokl. „A pokud uspěji…“

„Tak tedy na úspěch.“ Cadwallender zvedl sklenku k přípitku.

„Na úspěch.“ Thomas si s ním přiťukl. „A na to, aby můj plán konečně jednou přinesl ovoce.“

Marianne odložila pero a s povzdechem se odstrčila od stolu. Nedokázala se soustředit na vzrušující dobrodružství a

tajemné muže, když musela bez ustání myslet jen na jednoho. Na Thomase.

Celý den se choval nezvykle tajnůstkářsky. Když ho

zahlédla ráno poté, co se vrátil z jakési pochůzky, zachytila v jeho očích vítězoslavný výraz, který nevěstil nic dobrého.

Krátce na to znovu odešel. Poprvé od návratu z venkova se nedržel stůj co stůj v její blízkosti. Musela přiznat, že se jí jeho pozornost líbila. A když nyní ustala, velmi ji to zneklidnilo. K čemu se jen chystá?

Během posledních týdnů často v noci navštěvovala jeho ložnici a po celou dobu žasla nad tím, že jejich tajemství ještě nikdo neodhalil. Kdyby se o něm někdo dozvěděl, nebo hůře, kdyby otěhotněla, nezbylo by jí než vstoupit do manželství

bez lásky.

Thomas se sice o sňatku nepřestal zmiňovat, ale své slovo dodržel a už ji do něj nenutil. Ne, namísto toho jí začal pomáhat s plánováním cest a snažil se jí poskytovat užitečné rady.

Marianne ale ke svému překvapení zjišťovala, že už se k budoucnosti, po níž tak dlouho toužila, neupíná s takovým nadšením jako dříve. S blížícím se okamžikem odjezdu před ní vystupovaly jednotlivosti života, jaký si vysnila, a začínaly ji děsit. Čím dál zřetelněji si uvědomovala, že Berkley měl pravdu. Cesta, již si zvolila, byla skutečně velmi obtížná. Pro svobodnou ženu málem nemožná. Vědomí, že její sny možná nebudou tak naplňující, jak doufala, ji skličovalo. Mnohem horší bylo ovšem pochopení, že ji v budoucnu možná nečeká tolik dobrodružství, ale zcela jistě pozná samotu. Jak dokáže

strávit zbytek svých dní bez Thomase?

Snadno by mu mohla říci, že se rozmyslela a že se za něj provdá. Přestože svou nabídku vzal zpět, měla tušení, či spíše doufala, že by byl sňatku stále nakloněn. Nebyla si ale jistá, zda se v tomto ohledu skutečně něco změnilo.

Smutně si povzdechla. Ne, nezměnilo se zhola nic, pomyslela si. Miluji ho. A on ke mně chová jen přátelství a pocit zodpovědnosti.

Dosud pohlížela na záležitosti lásky vykreslené v knihách prakticky. Považovala ji za příjemný cit zcela odpoutaný od skutečného života. Pravda byla ovšem taková, že na ní nebylo příjemného vůbec nic.

V tu chvíli se ozvalo zaklepání na dveře a hned na to

dovnitř nakoukla služebná, kterou tu Marianne ještě neviděla.

„Mylady, máte návštěvu.“

Marianne zaváhala. Tetička Louella a její sestry odešly na procházku do parku a Thomas se kamsi vypařil. Bylo by nepatřičné, aby se tu s kýmkoli setkala o samotě. „Kdo je to?“

„Nepředstavil se, ale čeká v salonku.“ Dívka se uculila. „A je moc pěkný, mylady.“

„Zvláštní. Ale hádám, že bych se s ním měla alespoň setkat.“

Zvedla se a zamířila do přízemí. Ať už to byl kdokoli, neměla náladu na plané zdvořilosti. Jednoduše se s ním pozdraví a pak ho vyprovodí.

Nasadila přívětivý úsměv a vstoupila do salonku. Našla ho ale prázdný.

Kam se ten člověk poděl? Vycouvala ze dveří, a když se rozhlédla, všimla si pootevřených dveří do knihovny.

Zamračila se. Taková nezdvořilost, že se jen tak prochází po domě.

Marianne se napřímila, přiměla se k úsměvu a vkročila do knihovny.

Nečekaný návštěvník stál u vévodova stolu a listoval v knize. Jakmile zaslechl Marianne, rychle vzhlédl.

„Lady Marianne Sheltonová?“ Zaklapl knihu a ledabyle ji odhodil na stůl.

„Ano,“ přisvědčila váhavě a přistoupila k němu blíž. „Máte

oproti mně výhodu, mylorde. Myslím, že jsme se ještě

nesetkali.“

„Vidíte, a zbytek světa má přitom za to, že se důvěrně známe.“ Pospíšil si k ní, bez otálení uchopil její ruku a zvedl ji ke rtům. „Jsem lord Beaumont.“

„Je mi potěšením, mylorde,“ pronesla zdvořile. Služebná měla pravdu. Skutečně byl velmi pohledný. Měl vysokou postavu, téměř černé vlasy a stejně tmavé oči, ve kterých se mu nebezpečně blýskalo. Marianne se nervózně ošila.

„Patrně mne ale znáte pod jiným jménem.“

„Opravdu?“ Byla si jistá, že ho nikdy ani nezahlédla. Muže jeho vzezření by si nepochybně pamatovala.

„Ovšem. Mí přátelé už mi dlouho neřeknou jinak než,“ odmlčel se a zahleděl se jí do očí, „Gepard.“

… přesto si nejsem jistá, zda jsem neudělala ohromnou chybu. Ta otázka mi nedá spát. Ať už jsou city lorda M. jakékoli, neměla jsem přece jen přijmout jeho nabídku k sňatku?

A není už teď příliš pozdě?

Musím přiznat, že nebezpečí, jež obklopuje Geparda, mi už nepřipadá tak vzrušující. Naopak, začíná mne děsit a bojím se, jestli jsem mu nedala příliš nadějí…

Naprosto pravdivá dobrodružství venkovské slečny v Londýně

„Prosím?“ vyhrkla nechápavě a ucukla rukou. „Kdo že jste?“

„Gepard.“ Významně zvedl obočí.

„Ale já si vás vymyslela,“ vyhrkla Marianne.

„Ahá.“ Vítězoslavně se zazubil. „Takže jste doopravdy

slečna zvenkova.“

„Já…“ Jak by to mohla popřít? Tento muž, ať už to byl kdokoli, její tajemství znal. „Jak jste…“

„Jak jsem vás našel?“ Pokrčil rameny. „Pro muže mých

schopností to nebylo nijak obtížné.“

„Pro muže vašich schopností?“ Sevřel se jí žaludek. „A jaké schopnosti máte na mysli?“

„Ale jděte, má drahá, vždyť je sama popisujete ve svých povídkách.“ Přistoupil k ní blíž. „Tak jako šelma, podle níž jsem získal jméno, jsem rychlý, mrštný a mazaný.“ Strhl ji k sobě do náruče a v ladné otočce s ní zakroužil po místnosti. Vzhlédla do jeho hlubokých, třpytivých očí. „A neodolatelný.“ Zalapala po dechu. „Ale nejste skutečný!“

„Mohu vás ujistit,“ zašeptal jí svůdným hlasem a rozechvěl

ji do morku kostí, „že jsem z masa a kostí.“ S tím se sklonil k jejím rtům.

Marianne přidušeně vyjekla a vymanila se z jeho objetí.

„Kdo jste?“

„Už jsem vám to říkal.“ Podrážděně si odfrkl. „Jsem Gepard.“

„To není možné.“ Nevěřícně zavrtěla hlavou. „Vždyť ani jako gepard nevypadáte.“

„A vy nevypadáte jako slečna z venkova.“ Zamračil se. „A jak bych měl vypadat?“

„Nevím.“ Neurčitě mávla rukou. „Snad trochu víc jako kočka. Ohebněji a štíhleji.“

Přelétl svou postavu pohledem. „Vy myslíte, že jsem tlustý?“

„To jsem neřekla.“ Netrpělivě si vzdychla. Vlastně vypadal celkem k světu. „Zkrátka mi jen nepřipomínáte geparda. Vypadáte spíš jako…“ Odmlčela se a pak řekla první věc, která jí přišla na mysl. „Jezevec.“

„Jezevec?“ vyjekl. „To sotva. Jezevci jsou malé, tlusté

ohavné potvory. Vůbec se jim nepodobám. Možná lišce, s tím bych mohl žít, ale jezevci…“

„No, dobrá, možná jsem se spletla. Byla to první věc, která mě napadla.“

„Jezevec,“ zamručel. „Ještě ke všemu mě uráží.“

„Odpusťte mi,“ pronesla, ale neubránila se rozhořčení.

„Jsem zaskočená, že jsem se setkala s mužem, kterého jsem si vymyslela.“

„To plně chápu. Vaši omluvu přijímám.“ Povýšeně se na ni

zadíval. „Snad kdybyste přestala pištět a zhluboka se nadechla…“

„Já nepištím!“ ohradila se, ale Gepard měl pravdu. Ovšem pokud existovala situace, jež si pištění zasluhovala, byla to právě tahle.

„Pištění vám nepomůže.“

„Ublížit mi ale nemůže.“ Dala si ruce v bok a upřela na něj dotčený pohled. „A své rady si nechte pro sebe. Na muže, který ani neexistuje, jste velmi troufalý.“

„Á, konečně kompliment.“ Dramaticky se uklonil. „Jsem pouze muž, jehož jste tak dokonale popsala.“

„Stvořila.“

„Popsala,“ trval na svém.

„Vy,“ namířila na něj ukazovák, „vy jste jen výplod mé fantazie. Dovedně zvolené slovo. Dobře napsaná věta.“

„Skvěle napsaná věta.“ Rozmáchl rukama. „Zachytila jste mne dokonale.“

Zavrtěla hlavou. „Nezachytila jsem vás.“

„Ale ovšemže ano.“ Pohnul se k ní.

Marianne ucouvla a varovně zvedla ruce. „Nepřibližujte se ke mně.“

„Rád bych vám dokázal, že jsem skutečný.“

„To není nutné.“

„Ale ovšemže je.“ Udělal další krok a Marianne znovu ustoupila. „Zpochybňujete mou existenci navzdory tomu, že stojím přímo před vámi.“ Přitiskl si ruku na srdce. „To je pro mne hluboká rána.“

Marianne před ním utekla za stůl a popadla tlustou knihu,

která na něm ležela. Potěžkala ji v obou rukách a odpověděla:

„A dostanete ještě větší, jestli se ke mně přiblížíte.“ Pokrčil rameny, jako by se ho to vůbec netýkalo, a zamířil ke skříňce s brandy.

„Vzhledem k tomu, že jste z masa a kostí…“

Povytáhl obočí. Nemělo význam se s ním dál přít. Ať už to byl kdokoli, bez nejmenších pochyb byl skutečný.

„Co tu děláte?“ zeptala se nejpřísnějším tónem, jakého byla schopna. „Co chcete?“

„Prozatím mi bude stačit trocha brandy.“ Otevřel dvířka a

nalil si sklenku. „Dáte si také?“

„Ne,“ odsekla. Vláčný, příjemný pocit, který v ní alkohol vyvolával, nyní nemohla potřebovat. Měla tušení, že v přítomnosti Geparda – poprvé ji napadlo, jak hloupě to jméno zní – by si měla počínat nanejvýš obezřetně. „Nechtěla jsem slyšet, co chcete v tuto chvíli, ale co chcete ode mě!“

Věnoval jí shovívavý pohled a mírným tónem pronesl:

„Zase pištíte.“

Křečovitě sevřela knihu a co možná nejklidnějším hlasem řekla: „Promiňte. Takže… říkal jste, že jste lord Beaumont?“

„Ano, ale můžete mi říkat Gepard.“

„To nepřichází v úvahu! Jak jste proboha přišel k tak směšnému jménu?“

„Býval jsem špión,“ opáčil nevzrušeně. „Nebýt informací, jež jsem poskytl Wellingtonovi, mohli jsme tu dnes všichni mluvit francouzsky.“

„Špión?“ vydechla udiveně. Pomalu obešla stůl, ale knihu

si pro všechny případy nechala u sebe. Skutečně vypadal tak, jak si špióny vždy představovala. Měl přísnou, pohlednou tvář a pobavený pohled v očích. To bylo podezřelé. „Nevěřím vám.“

Usrkl brandy. „Toho jsem se obával.“

„A nevěřím ani, že se tak doopravdy jmenujete.“

„Co s tím nadělám?“ Pokrčil rameny. „Pravdou zůstává, že je to skutečně mé jméno a vy jste je použila ve svých povídkách.“ Upřel na ni pátravý pohled přes okraj sklenky.

„Použila jste mou osobu, abych byl přesnější.“

„Neměla jsem, v úmyslu…“

„Ať už byly vaše úmysly jakékoli, vykreslila jste mne ve velmi nelichotivém světle.“

„Napsala jsem, že jste mazaný,“ bránila se nejisté.

„Také jste mne popsala jako darebáka. Jako svůdce nevinných dívek.“ Truchlivě zavrtěl hlavou. „Není to pěkný obrázek.“

„Nenapadlo mne…“

„Právě vaše nápady zcela zničily mou pověst.“ Dopil brandy a odložil sklenku na stůl.

„Vaši pověst?“

„Ovšem. Pochopte, že já bych slečnu z venkova zcela jistě svedl. Jenže ve vašich Dobrodružstvích se mi to nepodařilo. Lidé budou zklamaní. Má pověst bude…“

„Zničena.“ Nasucho polkla. „Ale sám jste přece řekl, že jsem vás vylíčila jako svůdce nevinných dívek.“

Mávl nad její námitkou rukou. „A to už bylo příliš. Měla byste se za sebe stydět.“

„No, mám pocit…“

„Nicméně pokud jde o vás, má milá,“ šibalsky se usmál,

„vy podle svých povídek nevinná nejste. Měl jsem u vás uspět již dávno. Lidé to očekávají.“ Přistoupil k ní blíž. „A přišel jsem, abych to napravil.“

„Napravil?“ vypískla. „A jak byste to chtěl napravovat?“

„Rozhodně ne sám, abyste rozuměla. Vy mi v tom pomůžete.“

„Já?“ Panebože, co tím chce říct?

„Jelikož jste považovala za nutné vyprávět o našem vztahu celému světu…“

„Mezi námi žádný vztah není!“

„Možná ne ve skutečnosti, ale na papíře ano. A měla byste vědět, mladá dámo, že tomu, co si lidé přečtou v novinách, beze zbytku věří.“

Vykročil k ní. Marianne uhnula stranou. Znovu se k ní přikradl jako šelma.

„Chtěl bych zkrátka dostat to, o čem se všichni domnívají, že už dávno mám.“

Vyrazila ke dveřím, ale zastoupil jí cestu. Neomaleně ji chytl, přitáhl si ji k sobě a zkroutil jí ruku za zády, takže upustila svou knihu.

„Okamžitě mě pusťte,“ přikázala mu roztřeseným hlasem.

„Nikdy.“ Ďábelsky se na ni usmál. „Dalo mi příliš práce vás chytit.“

V rostoucí panice se mu pokusila vykroutit. „Pusťte mě!“

„Kdepak. Ale můžete křičet,“ nabídl jí pobaveně.

„Myslíte?“ Horečně se rozhlížela kolem sebe po nějaké zbrani, kterou by mohla proti němu použít. Stejně se ale

nemohla hýbat. „Ale proč?“

„Kromě skutečnosti, že jen máloco je tak vzrušující jako ženský křik?“

„Ano!“

„Protože mám v plánu dostát pověsti, kterou jste mi vytvořila.“

„Opravdu?“ Zničehonic ji strach opustil a zcela nevysvětlitelně jej vystřídala zvědavost. Možná je protivný, říkala si, ale je i nebezpečný? Nesnažil by se jí skutečný

padouch ve křiku zabránit? Přestala se mu bránit a tázavě na něj pohlédla. „A jak to chcete udělat?“

„Chystám se vás unést a zneuctít.“

„To zní jako zápletka z románu.“ Střelila po něm

podezíravým pohledem. Celá situace byla čím dál podivnější.

„Pravda, obvykle bývám nápaditější,“ připustil. „Nuže, budete-li křičet, někdo vám jistě přispěchá na pomoc.“

„A potřebuji pomoc? Zatím jste moc nepostoupil.“ Sice ji pevně držel, ale dostat ji takhle z domu se zdálo náramně obtížné. „Vy asi nemáte moc velké zkušenosti s únosy, viďte?“

„Tak budete už křičet, nebo ne?“ vyhrkl netrpělivě.

„Ne. Myslím, že byste měl křičet vy.“ Rychle a obratně se

mu vykroutila a sebrala knihu ze země. Bez váhání ji sevřela oběma rukama a plnou silou ho udeřila do břicha.

Místností se rozlehlo přiškrcené zaúpění. Nebyl to sice žádný křik, ale měl pravdu, vzrušující to bylo víc než dost. Popadl se za břicho a celý se zkroutil bolestí.

„Okamžitě ji pusťte, vy surovče!“ zahřímal v tu chvíli ode dveří Thomas.

Marianne se prudce otočila. Thomas k nim rázně kráčel jako anděl pomsty a Marianne se při pohledu na něj zatajil dech.

„Vždyť už jsem ji pustil.“ Gepard zalapal po dechu a

pomalu se napřímil s bolestnou grimasou ve tváři. Přitiskl si ruce na břicho a zpražil Marianne zlostným pohledem. „Vy jste mě praštila!“

„Ovšem.“ Založila si ruce na prsou. „A co jiného jste čekal?“

„Tohle rozhodně ne,“ odsekl. „Bylo to od vás pěkně

bezohledné.“

Jeho slova jí připadala nezvykle povědomá, ale pro tuto chvíli se tím nezabývala. „Vyhrožoval jste, že mne zneuctíte.“ Thomas pohoršené zalapal po dechu. „Jak jste mohl!“

„Sám nevím,“ zabědoval Gepard.

„Ohrozil jste čest ženy, kterou miluji.“ Thomas si ho

povýšeně přeměřil. „Požaduji satisfakci!“ Ženy, kterou miluji?

„Tušil jsem, že to řeknete,“ zahekal Gepard. On mě miluje? Oba muži stáli tváří v tvář a hleděli si upřeně od očí. „Tak tedy pistole,“ řekl Gepard. „Za úsvitu.“

„Tato záležitost do úsvitu nepočká,“ zvolal Thomas. „Za soumraku. Ještě dnes.“

„Tak tedy za soumraku.“ Gepard přikývl. „Navrhuji Newcombe Hill.“

„Duel?“ Marianne poskočilo srdce. „Mluvíte o duelu?“

„Správně.“ Thomas nespouštěl zrak z Geparda.

„To nemůžete myslet vážně.“ Těkala mezi nimi pohledem.

„Duely jsou nezákonné.“

„Ve věcech cti jdou zákony stranou,“ prohlásil Thomas.

„Očekávám vás za soumraku.“ Ustoupil a mávl rukou ke dveřím. „A teď jděte.“

„Milerád.“ Gepard se obrátil k Marianne a uklonil se.

„Znovu se shledáme.“

„Ne dokud budu dýchat,“ ubezpečil ho Thomas a Marianne při jeho slovech zamrazilo v zádech.

„Právě tak to myslím.“ Gepard pokývl hlavou a odešel.

„Thomasi,“ vydechla a vrhla se mu do náruče. „To nemůžeš. Zabije tě.“

„Kdepak, miláčku.“ Věnoval jí lehký úsměv. „Vůbec o svém úspěchu nepochybuji.“

„Ale i když vyhraješ…“ Hlas se jí zadrhl.

„Mohl bych jít do vězení, nebo hůře, musel bych prchnout ze země.“

Sevřelo se jí srdce. „Pak půjdu s tebou.“

„To nemohu připustit,“ odvětil posmutněle. „Vím, jak

toužíš po dobrodružství, ale život ve vyhnanství je něco úplně jiného.“

„Ale za všechno mohu já.“ Byla to pravda. Kdyby tak

pošetile netrvala na své nezávislosti, nikdy by nezačala psát. Nikdy by proti sobě nepopudila někoho tak nebezpečného, jako je Gepard, a Thomasův život by nyní nebyl v ohrožení.

„Není důležité, čí je to vina. Co se stalo, stalo se.“ Jemně jí zaklonil hlavu a vtiskl jí na rty polibek. Něžný, sladký a… poslední.

„Thomasi,“ šeptla nešťastně.

Neochotně se od ní odtáhl. „Musím jít. Do soumraku zbývá jen několik hodin a musím zařídit vše potřebné.“

„Thomasi, nechoď…,“ slova jí uvízla v hrdle.

„Musím.“ Uchopil její ruce a zvedl je ke rtům. „Ať už nám budoucnost přinese cokoli, zůstaneš navždy v mém srdci.“ S těmi slovy se otočil a bez jediného ohlédnutí odešel.

Marianne zaštípaly v očích slzy. O milencích, jež rozdělil

osud, četla v mnoha knihách. Teď se ale jednalo o skutečnost a doufat v dobrý konec už nemohla. Ať už souboj dopadne

jakkoli, Thomasův život se rázem ocitne v troskách. Lehkomyslně jej zničila svou bláznivou touhou po dobrodružství.

Plačtivě popotáhla. Musím ho zastavit, prolétlo jí hlavou. Nemohu žádat takovou oběť od muže, jehož miluji.

Od muže, který mne miluje.

Přerývaně vzdychla. Aniž si to uvědomil, vyslovil své vyznání nahlas. Miluje ji, ale možná je už na všechno pozdě. Kdyby se za něj bývala provdala, když jí dal příležitost…

Co teď? uvažovala nešťastně. Jak bych ho mohla zachránit? Horečnatě přemýšlela. Potřebuje pomoc. Se sestrami počítat nemůže. Celá situace navíc hrozí skandálem, a tak bude lepší, když je do ní vůbec nebude zatahovat.

Mohl by jí pomoci Pennington. Koneckonců je to

Thomasův přítel. Jistě bude vědět, co dělat. Jak to šílenství zarazit. Musí mu okamžitě poslat vzkaz.

Pospíšila si ke stolu a zapátrala v zásuvce po dopisním papíru. Navrchu leželo několik právnických dokumentů. Chtěla je odsunout stranou, ale jméno napsané na jednom z nich upoutalo její pozornost.

Ephraim Cadwallender?

Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Mylady.“ Ve dveřích se objevil majordomus. „Jsou tu nějací dva pánové a chtějí vás vidět.“

„Řekněte jim, že teď nemám čas.“ Vzala dokumenty do ruky. O čem by mohl Thomas jednat s panem Cadwallenderem?

„Nesmysl,“ dolehl k ní z chodby Penningtonův hlas. „Musí nás přijmout.“ Protáhl se kolem majordoma s Berkleym v patách.

„Mylorde,“ přivítala ho Marianne s úlevou. Odložila dokumenty na stůl a vykročila mu vstříc. „Ani nevíte, jak jsem ráda, že vás vidím. Zoufale potřebuji vaši pomoc.“

„Opravdu?“ Pennington povytáhl obočí. „Nejprve si ale musíme promluvit o něčem důležitém.“

„Nic nemůže být důležitější…“ Výraz v jejich tvářích ji ale zastavil. „Co se proboha stalo?“

Oba přátelé si vyměnili nerozhodný pohled. Pak se Berkley odhodlaně nadechl a promluvil: „Doneslo se nám… Totiž, dozvěděli jsme se… Chci říci…“

„K čertu, chlape,“ neudržel se Pennington. „Tak ven s tím.“

„Jste slečna z venkova?“ zadrmolil Berkley. Marianne samým šokem přestala dýchat. „Já?“

„Ano, vy,“ přitakal Pennington.

„Jak vás to napadlo?“ zeptala se chabě.

„Viděli jsme Helmsleyho odcházet z Cadwallenderovy dílny,“ vysvětlil jí Pennington.

„To přece neznamená…“

„Nebylo těžké dát si dvě a dvě dohromady.“ Pennington z ní nespouštěl oči. „Jste to vy, viďte?“

„A Helmsley je lord M.,“ dodal Berkley.

„Ano.“ Odevzdaně vzdychla. „Ale nedržela jsem se pravdy.“

„Vidíš?“ Pennington se obrátil na svého přítele. „Říkal jsem ti, abys nevěřil všemu, co si kde přečteš.“

„Na tom nesejde.“ Berkley si odkašlal a slavnostně

předstoupil před Marianne. „Prokázala byste mi tu čest a stala se mou ženou?“

„Vaší ženou?“ Nevěřícně vykulila oči. „Měla jsem za to, že

už vás opustila touha po ženě, již ani neznáte.“

„Jak by mohla, když se teď na scéně objevil ten padouch Gepard? A když teď vyšla pravda najevo, nemůžete popřít, že vás znám.“ Vzal ji za ruku. „A mám vás rád jako Marianne i slečnu z venkova.“

„To je od vás milé a skutečně mi to lichotí, ale,“ jemně se vymanila z jeho sevření, „sňatek s vámi by nebyl…“

„Miluje Helmsleyho,“ konstatoval Pennington.

Marianne na něj udiveně pohlédla. „Proč si to myslíte?“

„Když už vím, kdo v těch vašich povídkách vystupuje, není těžké si to domyslet, má milá.“ Pokrčil rameny. „Mám pravdu, nebo ne?“

„No, ano… máte.“ Bezmocně sepjala ruce. „A teď se kvůli mně stane něco strašného. Thomas může zemřít.“

„Zemřít?“ Pennington rázem zvážněl. „Co tím myslíte?“ zeptal se Berkley.

Odhrnula si vlasy z tváře. „Chce se utkat s Gepardem v souboji.“

Peruůngton udiveně zvedl obočí. „Takže Gepard je skutečný?“

„Já to věděl,“ nechal se slyšet Berkley.

„Ne, není skutečný. Tedy, zřejmě je, jenže já jsem to

nevěděla.“ Obrátila se a nervózně před nimi začala přecházet.

„Měla jsem za to, že jsem si ho vymyslela. Však víte, aby mé příběhy byly zajímavější. Ani ve snu by mě nenapadlo, že doopravdy žije.“

„Mě to rozhodně zaujalo,“ podotkl Berkley.

Zaraženě na ně pohlédla. „Jistě ho ale znáte, že ano?“

„Neznám nikoho, kdo se jmenuje Gepard.“ Berkley pokrčil rameny.

„A mně to jméno vždycky připadalo hloupé,“ dodal Pennington.

„To mě opravdu mrzí, že se vám nelíbí,“ odsekla

uštěpačně. „Chtěla jsem se vyhnout potížím, a tak jsem hledala takové, jaké by podle mne nikdo nepoužil.“

„Copak nemá i skutečné jméno?“ zeptal se Pennington.

„Samozřejmě že má. Jmenuje se Beaumont.“

„Beaumont? Vikomt Beaumont?“ Pennington se zamračil.

„Vysoký, tmavovlasý, namyšlený…“

„Jako vy všichni,“ zamumlala.

„Ovšemže ho známe. Poslední dobou se zdržoval mimo město.“ Berkley zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem ale neslyšel, že by mu někdo říkal Gepard.“

„Nikdy?“ Jak je to možné? Pokud ho znají, museli přece už zaslechnout i jeho směšnou přezdívku.

„Helmsley ho zná už léta,“ podotkl Pennington.

Marianne se zarazila. „To musí být nějaký omyl. Nedává to žádný smysl. Nemohu uvěřit…“ Zničehonic si ale vzpomněla, že Gepard, či spíše Beaumont, přesně věděl, kde nalezne…

„Brandy!“

Pleskla se dlaní do čela. „Věděl, kde je brandy! Zjevně už tu někdy byl. Měla jsem si toho všimnout hned.“

Zachvátila ji zlost. „Thomas předstíral, že ho nezná.“

„Ano, má drahá,“ odtušil Pennington. „Patrně to celé bylo jen představení.“

„Vypadá to tak.“ Nejraději by vzteky křičela. „Jak jsem se mohla nechat tak snadno obelstít? Jak jsem mohla uvěřit takovému nesmyslu? Chystám se vás unést a zneuctít – cha!“ Muži si vyměnili rozpačitý pohled.

„Jsou opravdu povedená dvojice: jezevec převlečený za geparda a…“

„Krysa?“ poradil jí Berkley.

„Přesně tak. Krysa. Bídná krysa. Ale proč?“ Usilovně se snažila přijít té záhadě na kloub. „Proč by měli – proč by Thomas něco takového dělal?“

Prudce se otočila k oběma mužům. „Říkáte, že jste ho viděli vycházet z Cadwallenderovy dílny?“

„Proto jsme přišli sem,“ přisvědčil Berkley.

„Ovšem.“ Zkroušeně si vzdychla. „Takže Thomas ví, že jsem autorkou Dobrodružství. A nejspíš mi chtěl uštědřit jakousi lekci.“ Přimhouřila oči. „To by nebylo poprvé.“

„Myslím, že vám navíc chtěl zabránit, abyste ve psaní pokračovala,“ uvažoval Pennington. „Musím přiznat, že ho chápu. Čím déle vaše povídky vycházejí, tím větší je

pravděpodobnost, že někdo odhalí totožnost autorky i lorda

M. Takový skandál by byl.“

„Strašlivý.“ Netrpělivě se ošila. „Já vím. A připouštím, že

jsem všechno zamotala.“ Přesto… Vrátila se ke stolu, sebrala z něj Thomasovy dokumenty a podala je Penningtonovi. „Co má být tohle?“

Pennington si je pozorně prohlédl. „Podle všeho je to obchodní smlouva. Zdá se, že Helmsley investoval do Cadwallenderova podniku.“ Pennington dlouze hvízdl. „A vůbec ne málo. Když to uvážím,“ upřel na ni vážný pohled, „je s podivem, že Cadwallenderovi nezabránil, aby vaše povídky dál vydával. Očividně by na to měl dostatečnou pravomoc.“

„Na to je až příliš mazaný. Moc dobře ví, že mé povídky

jsou natolik úspěšné, že bych je mohla prodat jiným novinám. Takhle na mě může dohlížet.“ Zamračila se. „Kdy…“

Pennington zapátral v listinách. „Přibližně před třemi týdny.“ Tázavě k ní vzhlédl. „Záleží na tom?“

„Ovšem. Víc, než si myslíte.“ Před třemi týdny se konala slavnost vévodkyně vdovy, kde se Thomas ze všech sil snažil přesvědčit Marianne k manželství. Jeho úsilí očividně značně ochladlo v okamžiku, kdy se dozvěděl o jejím psaní a lekl se, že by mohlo dojít ke skandálu. A dál už nic.

Jak měla rozumět tomu, co jí dnes řekl? Byla jeho slova součástí výstupu, který předvedl se svým přítelem? Mělo se snad jednat jen o další lekci?

„Mylady?“ Penningtonova starostlivá otázka ji vrátila do přítomnosti. „Jste v pořádku?“

„Jistě.“ Zhluboka se nadechla. „Nevíte, kde se nachází Newcombe Hill?“

Berkley přikývl. „Na severu za městem.“

„Byli byste tak laskaví a doprovodili mě tam?“

„Proč? Obvykle se tam jezdí jen kvůli…“ Berkley tiše sykl.

„Ach tak.“

„Hádám, že se tam má odehrát poslední dějství Thomasovy frašky,“ ozval se Pennington. „Je to tak?“

„Ano, je to tak. A mám takové tušení, že se očekává má

účast. Jak by se mohl závěr hry obejít bez všech herců? Mohlo by to být náramně zábavné.“

Věnovala mužům zářivý úsměv, navzdory vzteku, který cítila. Navzdory bolesti, která se jí propalovala do srdce.

„Mimo to, co by to bylo za frašku bez překvapivého konce?“

… jsem se v posledních měsících velmi bolestně poučila, má milá sestřenko. Měla bys dát na má slova.

Ať už jsou jakkoli bohatí, ať už je společnost vyzdvihuje do nebes, nebo zatracuje, všichni muži bez rozdílu jsou hanební, proradní tvorové, jimž není radno důvěřovat. Obávám se, že je to součást jejich podstaty.

A ženy by udělaly dobře, kdyby znich tu prohnilost vyřízly třeba

i mečem. Prospěly by tím nejen sobě, ale nepochybně i celému světu. Došlo by sice ke ztrátám na životech, ale jistá oběť je někdy nezbytná…

Naprosto pravdivá dobrodružství venkovské slečny v Londýně

„Myslím, že to šlo výtečně.“ Thomas se zazubil. „Ačkoli jsem celou dobu čekal, kdy začne křičet.“

„Podle toho, jak mě praštila, bych soudil, že není zvyklá

volat o pomoc,“ zamručel Randall. „Neříkal jsi, že mě praští.“

Oba muži seděli v trávě na Newcombe Hill – což byl spíš

jen výstupek nežli skutečný kopec, stačil ale k tomu, aby z něj dobře viděli na cestu vedoucí z města.

„Měl jsem to předvídat.“ Thomas se přidušeně zasmál.

„Myslíš, že přijede?“

„Ovšemže přijede,“ přikývl Thomas bez váhání. „Všechno jde podle mého plánu.“

„Ovšem, podle tvého plánu.“ Přítel si ho pochybovačně přeměřil. „Když jsi mne dnes ráno žádal o radu, řekl jsi mi jen, že se mám vydávat za nějakého Geparda – což je, mimochodem, pěkně hloupé jméno –, abys mne mohl vyzvat na souboj. Co dál?“

„Je to prosté. Až ji uvidíme přijíždět, tak se přichystáme.“

„Hádám, že už je po souboji.“

Thomas přikývl. „Ty budeš vážně zraněný…“

„Jak jinak,“ posteskl si jeho přítel.

„…a zrovna tě budou odnášet do kočáru.“ Thomas kývl směrem k vozidlu a k mužům, které si najal do rolí sekundantů. Nikoho jiného než Randalla se neodvážil do svých plánů zahrnout. Nikdo jiný z jeho přátel by patrně nedokázal udržet jazyk za zuby.

„Načež předvedu další srdceryvný výlev a prohlásím, že musím opustit Anglii, abych unikl spravedlnosti. A Marianne si uvědomí, že za dobrodružství se musí platit veliká cena, a

také pochopí, co se stává, když se skutečnost odehraje jako v románu.“ Vítězoslavně se zazubil.

Randall se na něj tázavě podíval. „A to je celé?“

„Je to geniální, že ano?“

„Nic jiného v tom není?“

„No, ještě něco. V tu chvíli se mi totiž vrhne do náruče a konečně přizná, že je to celé její vina. Řekne mi o svých povídkách a slíbí mi, že se vynasnaží napravit všechno, co se stalo.“ Opřel se o lokty, zadíval se do krajiny před sebou a spokojeně vydechl.

„A?“

„A… nic. Tedy, samozřejmě přijme mou nabídku k sňatku a budeme žít šťastně až do smrti.“

Randall ho sledoval s přimhouřenýma očima. „Ty v tom nevidíš žádný zádrhel? Nebojíš se, žes přehlédl jednu nepodstatnou drobnost?“

„Ne. Vůbec ne.“ Naopak, zdálo se mu, že všechno v jeho životě je konečně na svém místě. Stačilo už jen obstarat povolení ke sňatku a do týdne budou s Marianne svoji.

„Vidím, že ji moc neznáš.“

„Naopak, znám ji dokonale.“

„Opravdu?“ Randall povytáhl obočí. „Tak mi pověz, jak asi

bude reagovat, až se dozví, že je to celé jen lest, která jí má dát lekci.“

„Bude tak vděčná, že to není skutečné, že…“ A co když ne?

Jeho sebevědomí rázem splasklo.

„Myslíš?“

„Ovšem.“ Pokusil se zahnat dotěrnou pochybnost, že se

možná šeredně zmýlil. „Jednou se tomu společně zasmějeme.“

„Přeji ti, abys měl pravdu. Nejsem si ale jistý, jestli žena,

která si dokáže poradit s takovým ničemou, jakým má být náš Gepard,“ Randall se chytl za bolavé břicho, „shledá na celé situaci něco zábavného. Kdy se jí chystáš říci pravdu?“

„To nevím.“ Popravdě řečeno si teprve teď uvědomil, že nad touto otázkou ještě vůbec nepřemýšlel.

Randall si odfrkl a nevěřícně zavrtěl hlavou. Thomas se zamračil. „Co tě tak pobavilo?“

„Vybavil jsem si náš poslední rozhovor před mým

odjezdem z Londýna. Pokud mne paměť neklame, tehdy jsi měl v plánu všechny tři sestry co nejrychleji provdat, aby ses mohl soustředit na hledání dokonalé ženy, kterou by sis mohl vzít.“ Zasmál se. „Zdá se, že jsi žalostně ztroskotal.“

„Chci si vzít Marianne,“ načepýřil se Thomas a okamžitě věděl, že pravdivější slova nikdy nevypustil z úst.

„Je to ironie, nemyslíš?“ Thomas se usmál.

V tu chvíli se v zatáčce objevili tři jezdci a rychle se k nim blížili.

Randall v houstnoucím šeru zamžoural. „Je to ona?“

„Určitě ne.“ Thomas zavrtěl hlavou. „Pojede kočárem. Marianne není zkušená jezdkyně a z města by nikdy na koni nevyjela. Kromě toho bude sama.“

Jezdci se přiblížili. Randall se postavil. „Nemůžeš se plést?“ Ukázal na jezdce. „Je mezi nimi žena. Nebo muž v dámském sedle.“

Thomas se na trojici pozorně zadíval.

„Zatraceně,“ zaklel nakonec a vyškrábal se na nohy. Skutečně to byla Marianne v doprovodu Penningtona a

Berkleyho. Měl tušit, že se s nimi spojí. „Nemá jet na koni. Teď už se nestačíme nachystat.“

„Tak co budeme dělat?“

„To nevím!“

Jezdci zarazili koně několik yardů od nich.

„Thomasi!“ Marianne sklouzla ze sedla a rozeběhla se k

němu. „Díkybohu, že jedeme včas,“ vyhrkla, když se mu vrhla do náruče.

Možná ještě dokáže situaci zachránit.

„Neměla bys tu být.“ Jemně ji od sebe odstrčil. „Nemohu připustit, abys něco takového viděla.“

Pennington a Berkley mezitím sesedli a zamířili k nim. Penningtonovi svítilo v očích a Berkleymu cukalo v koutcích úst, jako by jen stěží zadržoval smích. Snad jim to nepřipadá

zábavné? Ne, to ovšemže ne. Jistě se plete. Znovu. „Neměli jste ji sem vodit.“

„To ona sem přivedla nás,“ opáčil Pennington mírně. Až příliš mírně.

„Na tom nesejde,“ mávl nad tím Thomas rukou. „Měla by odjet.“

„To nepřipadá v úvahu, mylorde.“ Marianne bojovně zvedla bradu. „Nemohu dovolit…“

„Nuže,“ zaplavila ho úleva, „snad bychom mohli náš spor urovnat bez krveprolití.“

„…abys bránil mou čest…“

„Jsem ochotný se omluvit,“ nabídl se Randall chvatně.

„…aniž bych to viděla na vlastní oči.“ Věnovala mu zářivý úsměv.

„Aniž bys to viděla?“ opakoval Thomas nevěřícně. Ona chce, aby se s Randallem utkal?

„Pánové.“ Otočila se ke svým společníkům. „Kam bychom si měli stoupnout?“ Rozhlédla se. „Nerada bych o cokoli

přišla, na druhou stranu se domnívám, že by nebylo rozumné stát příliš blízko.“

Pennington přikývl. „Člověk si nikdy nemůže být jistý, kam kulka poletí.“

„Byla by škoda, kdyby si našla špatný cíl,“ dodal Berkley.

„Ovšem.“ Položila Thomasovi ruku na předloktí a usmála

se na něj. „Je to tak vzrušující. Uvidím duel! To je opravdové dobrodružství.“

„Marianne,“ oslovil ji Thomas pomalu. „Gepard je ochotný se omluvit…“

„To jsem,“ přikyvoval Randall horlivě. „Choval jsem se

jako mizera. Ničema. Lump. A je mi to skutečně líto. Ani nevíte jak.“

„Nicméně,“ Marianne střelila po Randallovi pohledem,

„lord Helmsley se domnívá, že jste ohrozil mou čest a že za to musíte pykat.“ O několik kroků couvla. Pennington i Berkley se k ní připojili. „Tak, Thomasi, zastřel ho.“

„Prosím?“ vyjekl Thomas nevěřícně. Tak ona vážně chce, abych střílel, prolétlo mu hlavou.

„Řekla jsem, ať ho zastřelíš.“ Zkřížila ruce na prsou. „Do toho. Čekáme.“

Randall se naklonil k Thomasovi a zašeptal: „Ona chce, abys mě zastřelil.“

„Slyšel jsem,“ procedil Thomas skrz zuby.

„Třeba bychom mohli oba minout,“ navrhl Randall. Thomas se ušklíbl. „A tys myslel, že můj plán je hloupý?“

„Ten můj nás alespoň zachrání,“ odsekl Randall. „Tak kde jsou pistole?“

Thomas zaskřípal zuby. „Nečekal jsem, že budou potřeba.“

„Máš dokonalý smysl pro plánování.“ Randall obrátil oči v sloup.

„Ty jsi zapomněl na pistole?“ Marianne si dala ruce v bok.

„Musím říci, že jsi mě zklamal. Jak jsi mohl něco takového přehlédnout?“

„To bude asi tou nervozitou,“ odtušil Thomas chabě. Pennington mávl rukou a zvolal: „Myslím, že tu pistole mám.“

„Opravdu?“ zajásala Marianne. „To je od vás velmi prozíravé.“

„Děkuji.“ Pennington se skromně usmál.

„Nevěděl jsem, že u sebe nosíš pistole.“ Berkley se zamračil.

„Vlastně mám jen jednu.“ Pennington pokrčil rameny.

„Jeden nikdy neví, kdy ho na cestě přepadne loupežník nebo jiná verbež.“

„Tím je to vyřešené. Jedna pistole stačit nebude. Mimo to bych se nikdy nezúčastnil souboje se zbraní, kterou neznám,“ prohlásil Randall.

„Ani já ne.“ Thomas s úlevou přikývl.

„A co takhle pěstní souboj?“ navrhl Berkley. „Mohli by se chvíli prát.“

„Kdepak.“ Marianne si povzdechla. „To není totéž.“ Přistoupila k Thomasovi. „Znamená to tedy, že mou čest nebudeš bránit a nezastřelíš ho?“

Thomas v předstírané lítosti přikývl. „Obávám se, že ano.“

„A vy,“ otočila se k Randallovi, „vy ho nezastřelíte, abyste se mne mohl zmocnit?“

„Jakkoli je vyhlídka na obojí lákavá,“ opáčil dotázaný a

střelil po Thomasovi příkrým pohledem, „patrně se jí vzdám.“

„Ach tak,“ zamumlala a na dlouhou chvíli se odmlčela.

„Lorde Penningtone?“

„Ano, mylady?“ Pennington k ní přistoupil.

„Mohl byste mi ukázat tu vaši pistoli?“ Ohlédla se na Thomase, kterému se při pohledu do jejích očí sevřel žaludek.

„Samozřejmě.“ Pennington zamířil ke svému koni.

„Počkej.“ Thomas prudce zvedl ruku, aby přítele zarazil. Při tom nespustil oči z Marianne. „Proč?“

„Protože, Thomasi Effingtone, markýzi z Helmsley a budoucí vévodo z Roxborough,“ vyjmenovala se zlostně přimhouřenýma očima, „vás chci zastřelit sama.“ Randall ucouvl k Penningtonovi a Berkleymu.

Thomas ztratil všechnu naději. Pochopil, že Marianne jeho lest prohlédla. A není jí do smíchu. „Marianne, já…“

„Ano?“ Přistoupila k němu a šťouchla ho prstem do hrudi.

„Lhal jsi mi. Nechal jsi mne věřit, že jsi ve smrtelném nebezpečí. Máš vůbec ponětí, jak zoufalá jsem byla při pomyšlení, že jsem ti zničila život?“

„Takhle to skutečně zní příšerně,“ uznal Berkley.

A měl pravdu. Na její city Thomas vůbec nepomyslel. A popravdě řečeno nepřemýšlel ani nad tím, co se stane, když se jeho plán pokazí. „Marianne, dovol…“

„Jako by nestačilo, že ses nás chtěl za každou cenu zbavit a nabídnout nás prvnímu muži, který se přihlásí.“ V náhlém pochopení se obrátila k Randallovi. „To jste byl vy tehdy večer v knihovně, viďte? Ten, komu nabízel, že si z nás může

vybrat.“

Randall těkal očima kolem sebe, jako by se nejraději

propadl do země. „To je pravda,“ odvětil nakonec, „ale ke své cti musím říci, že jsem jeho návrh nepřijal.“

„Ovšem, to vám slouží ke cti!“ vyjekla, načež se otočila zpět k Thomasovi a znovu mu zaryla prst do hrudi. „Pak jsi měl tu drzost, že ses mne pokusil vnutit těm nejnudnějším mužům v celé Anglii.“

„Je to čím dál lepší,“ poznamenal Pennington tlumeně.

„A všechny ty výmysly o tom, jak by ses chtěl podobat hrdinům z románů.“ Znovu šťouchla. „To byla přetvářka, že ano? Do posledního slova. Jen abys učinil zadost svému smyslu pro čest a uvěznil mě v manželství.“

„Tak počkat.“ Zničehonic se v něm probudila zlost.

„Zaprvé, přestaň do mě šťouchat. Už jsem ti říkal, že to bolí a nemám to rád.“

„Jak chceš!“

„Zadruhé,“ zpražil ji pohledem, „nebyl jsem to já, kdo o našem vztahu psal do novin a říkal si tak o skandál!“

„Zaplatil jsi panu Cadwallenderovi, aby mé dílo přestal vydávat!“

„To není pravda,“ ohradil se. „S panem Cadwallenderem mě pojí mé vlastní obchodní zájmy, které s tebou nemají nic

společného. Kromě toho jsem si jistý, že penězi bych ho nikdy nepřesvědčil, aby ty tvé zatracené povídky přestal vydávat. I když byly o nás!“

„Ale jdi,“ ušklíbla se. „Vždyť jsem v nich nepsala o tom, co se děje mezi námi. Nebyly tak docela podle pravdy.“

„Stačilo to k tomu, aby si kdokoli třeba jen s polovinou mozku domyslel, kdo že je ona slečna z venkova a její lord M.!“ Otočil se k Bekleymu. „Nemám pravdu?“

„No, chvíli mi to trvalo,“ vytáčel se jeho přítel.

„A to je další věc.“ Přitáhl si ji k sobě blíž. „Proč jsem

nedostal jméno jako všichni ostatní? Proč jen jedno písmeno, když i tvůj padouch se honosí tak romantickou přezdívkou?“

„Mně připadala vcelku hloupá,“ namítl Randall.

„Lord M.“ Pohrdlivě si odfrkl. „Co to M. vůbec znamená?“

„V tuhle chvíli nejspíš mamlas,“ odtušil Pennington.

„Rozhodně ne mudrc,“ přisadil si Randall.

„A zcela jistě ne miláček.“ Vytrhla se mu a ucouvla. Thomase zaplavilo zoufalství. „Já si tě chtěl jen vzít!“

„Ne, chtěl sis očistit špatné svědomí!“

„Existují i lepší způsoby, jak to učinit. Málem jsem to nepřežil.“ Zaťal zuby. „Vytrpěl jsem nejedno zranění, ránu, modřinu a kousnutí, a to všechno kvůli tobě!“

„To bylo štípnutí,“ odsekla. „Žádné kousnutí, ale štípnutí. A dokonce i dítě by ho neslo statečněji!“

„A proč jsem to všechno podstoupil?“

„To nevím. Proč?“ zeptala se zvýšeným hlasem.

„Protože chci, aby ses stala mou ženou!“ vykřikl.

„Proč?“ vyštěkla.

Co chce ještě slyšet? „Protože jsme pro sebe stvoření!“

„Proč?“ opakovala zarytě.

„Nevím,“ vydechl bezradně. „Protože jsme si souzeni?“

„Copak je vážně tak zabedněný?“ prohodil Randall se zájmem v hlase k Penningtonovi.

Pennington pokrčil rameny. „Vypadá to tak.“

Dlouho se mu dívala do očí. Viděl v těch jejích hlubokou vášeň, ale správnou odpověď z nich vyčíst nedokázal. Neměl tušení, co by chtěla slyšet. „To nestačí.“ Zavrtěla hlavou a zlost v jejím hlase nahradila odevzdanost. „To nestačí.“ Obrátila se a zamířila ke koním. „Pánové, budu vám vděčná, když mne doprovodíte zpět do města.“

„Zajisté.“ Berkley byl v mžiku u ní.

Pennington upřel na Thomase tázavý pohled plný účasti, pak zavrtěl hlavou a připojil se k nim.

Thomas sledoval, jak odjíždějí. Randall si vedle něj povzdechl. „To nedopadlo moc dobře.“

„Ne, to nedopadlo.“

„Co uděláme teď?“

„Nevím.“ Co by měl dělat? Nemůže ji nechat odejít ze svého života. Nemohl by bez ní být.

„Zdá se mi, kamaráde, že existuje-li situace, jež si žádá dokonalý plán, tak právě nastala.“

„Bojím se, že mi všechny plány došly.“ Thomas se trpce

zasmál. „Ty dobré i ty špatné.“

Ještě nikdy necítil takové zoufalství jako právě teď. Marianne pro něj neměla nic jiného než opovržení a on se jí nedivil. Provedl bezpočet chyb a nyní za ně bude muset zaplatit. Velmi draze.

Jak se zdálo, přídomek mamlas byl naprosto přiléhavý.

… a konečně jsem dospěla k rozhodnutí ohledně své budoucnosti. Je načase, abych vzala osud do vlastních rukou, a proto jsem se rozhodla opustit Anglii.

Odcestuji potají – lord M. se o mých plánech nesmí dozvědět. Obávám se totiž, že by mi nedovolil odjet. Nebo se možná děsím, že navzdory všemu, co se mezi námi stalo, by mne naopak propustil bez jediného slova…

Naprosto pravdivá dobrodružství venkovské slečny v Londýně

„Co to děláš?“ zeptala se Jocelyn, když vstoupila do Mariannina pokoje.

„Co myslíš?“ Marianne nacpala jedny ze svých šatů do cestovního vaku.

„Vypadá to, jako bys balila,“ odtušila Becky, vykukující za svou sestrou.

„Jsi bystrá.“ Marianne se otočila k šatníku a vytáhla z nich několik rób. „Přesně to dělám.“

„Zmačkají se, když je nesložíš pořádně.“ Jocelyn se ohlédla na Becky a významným posunkem ukázala na dveře.

Becky se okamžitě otočila k odchodu.

„Kam jdeš?“ vyhrkla Marianne.

„Napadlo mě, že bys mohla potřebovat pomoc služebné.“ Becky na ni upřela nevinný pohled. „Víš, Jocelyn má pravdu, budeš mít všechno příšerně pomačkané…“

„Chtěla jsi zavolat tetičku Louellu.“ Mladší dívky si vyměnily provinilý pohled.

„Raději bych se s ní nepřela, ale bude-li to nutné, vyhýbat

se jí nebudu.“ Marianne se zhluboka nadechla. „Nezastaví mě, ani vy ne.“

„Kam přesně se chceš vydat?“ Jocelyn se usadila na okraj postele.

„Do Itálie.“ Marianne dál ledabyle skládala své svršky. Myšlenkami byla daleko odsud. „Kočárem dojedu do Doveru a odtud lodí do Francie. Bude to úžasné dobrodružství.“

„Proč?“ Becky zkřížila ruce na prsou a opřela se o sloupek postele.

„Cestou se může přihodit celá řada zajímavých věcí. Samotná plavba přes Kanál bude určitě fascinující.“

„Ale ne.“ Becky si netrpělivě vzdychla. „Ptala jsem se, proč chceš odjet.“

Marianne věděla moc dobře, co má její sestra na mysli.

„Protože mohu a protože chci. Mám dostatek peněz na cestu do Paříže a potom požádám Richarda o své věno. Po takové cestě jsem vždy toužila a teď přišel ten pravý čas. A také proto,“ hlas se jí nepatrně zatřásl, Marianne si toho ale nevšímala, „že tady mne už nic nečeká.“

Jocelyn povytáhla obočí. „A co Helmsley?“

Becky ji upřeně pozorovala. „Myslely jsme, že možná budete…“

„V tom případě jste se mýlily.“ Marianne napěchovala další šaty do vaku.

Jocelyn se dlouze nadechla. „Ale on si tě chce vzít, že ano?“

„Tvrdí to.“ Marianne se podívala na sestru. „Jak to víš?“

„My víme všechno,“ ozvala se Jocelyn. „Do nejmenších podrobností.“

„A jsme v šoku.“ Becky zavrtěla hlavou. „Jak jsi jen mohla? Nikdy nás nenapadlo, že tvé povídky budou tak… tak…“

„Pravdivé.“ Jocelyn to slovo vyslovila, jako by bylo obscénní.

„Nejsou úplně pravdivé,“ bránila se Marianne chabě. Jocelyn přimhouřila oči. „Ale nejsou ani smyšlené.“

„Zaplatím za ně,“ ujistila ji Marianne vážně. Zaplatí za ně strašlivou cenu. Život bez Thomase.

Co jiného jí ale zbývalo? Nezaplatila by mnohem větší

cenu, kdyby strávila zbytek svých dní po boku milovaného

muže, jenž její cit neopětuje? Něco takového by zničilo její duši. A byla to jediná cena, již nebyla ochotna zaplatit.

Při vyhlídce na dlouhé roky bez něj se jí hrdlo sevřelo

bolestí. Srdnatě ji zahnala a dlouze se nadechla, aby nabrala sílu.

„Tak. Mám spoustu práce a ocenila bych vaši pomoc. Ráda bych odjela ještě dnes večer.“

„Dnes večer?“ Becky jí věnovala starostlivý pohled. „Tak brzy?“

„Jak bys mohla odjet už dnes?“ zvolala Jocelyn rozčarovaně.

„Domnívám se, že to bude nejlepší.“ Marianne se přinutila k veselému tónu. „Nedívejte se na mě tak. Neznamená to přece, že už se nikdy neuvidíme.“

„Já vím, že sis to vždycky přála, ale…“ Jocelyn zamrkala v očividné snaze zadržet pláč. „Budeš nám chybět.“

„A vy budete chybět mně. Ale kdo ví? Možná se vrátím

dřív, než se nadějete.“ Oči se jí zamlžily slzami. „Může se stát cokoli. Třeba se porouchá kočár, nebo mne někdo přepadne a okrade, cesta může být zatopená a já nebudu moci pokračovat dál. Možná zkrátka změním názor…“

„To se ale nestane, viď?“ zeptala se Jocelyn plačtivě.

„Ne.“ Marianne pomalu zavrtěla hlavou. „Nestane.“ Její slova okamžik visela v tichu pokoje a v příští chvíli se všechny tři dívky vrhly k sobě. Vzlykaly, slibovaly si, že na sebe budou myslet, ujišťovaly se, jak jim na sobě záleží.

Marianne si posmutněle uvědomila, že takhle blízké si už patrně nikdy nebudou. Dosud ji nikdy nenapadlo, čeho všeho se bude muset vzdát, aby mohla žít tak, jak si vždy přála.

Společně toho tolik přečkaly. Matčinu smrt, otcovu hráčskou vášeň a chudobu, jež z ní vzešla. Jeho odchod i nelehké úsilí vystačit s tím málem, co jim zbylo. Ať už se ale v jejich životě stalo cokoli, stále se mohly spolehnout jedna na druhou.

Jocelyn a Becky si poradí, přesvědčovala se Marianne. Tetička Louella na to dohlédne. Během několika let se jistě vdají a založí vlastní rodiny.

Dívky se od sebe neochotně odtáhly.

„Dost těch sentimentálních nesmyslů.“ Marianne si sundala

brýle a osušila si oči hřbetem dlaně. „Budu vás navštěvovat a psát vám dopisy o svých nádherných… dobrodružstvích.“ Jen silou vůle se na posledním slovu nezadrhla.

„Jako by to stačilo,“ durdila se Becky.

„Najmeš si kočár?“ Jocelyn popotáhla. „Nebo pojedeš dostavníkem?“

„Ne. Půjčím si Kočár Effingtonů i s kočím. To mi ušetří trochu peněz.“ Znovu si brýle nasadila a klidným hlasem dodala: „Hádám, že se markýz nebude zlobit. Dluží mi to.“

„Proč se za něj jednoduše neprovdáš?“ vyhrkla Becky.

„Nebylo by to dobrodužné, dělat mu ze života peklo? Zasloužil by si to.“

„A poučil by se,“ dodala Jocelyn.

„Poučení už bylo na obou stranách víc než dost.“ Obrátila se zpět k tašce. „A teď mi prosím podejte tamty šaty.“ Jocelyn jí vyhověla. „Pokud si to nechceš rozmyslet…“

„Nechci.“

„V tom případě ti alespoň můžeme pomoci.“ Jocelyn se podívala na Becky. „Mohla bys zajít do kuchyně a nechat pro ni přichystat košík s jídlem? Do Doveru je daleko. Já zase půjdu zajistit kočár.“

„Děkuji vám.“ Marianne se přiměla k úsměvu. Kdyby jí nezlomil srdce Thomas, teď by jí nepochybně puklo. Tolik jí budou chybět.

Znovu se objaly, znovu si poplakaly, až se nakonec mladší dívky sebraly k odchodu.

Marianne už byla s balením téměř hotova. Nemohla si vzít všechno, většinu svých nových šatů tu musela alespoň prozatím nechat. Říkala si, že pro ně pošle později.

V jednom měly její sestry pravdu. Thomas skutečně potřeboval lekci, jenže potíž byla v tom, že Marianne neměla to srdce, aby mu ji uštědřila. Věděla, že hrdinky v jejích knihách by nikdy takhle neváhaly. Za každých okolností si věděly rady a nikdy se nevzdávaly. Možná ze mne skutečná hrdinka nikdy být nemůže, pomyslela si. Hned ji ale napadlo, jestli to není spíš tím, že se světem, v němž žije, nemají

smyšlené postavy nic společného. Škoda jen, že si to

neuvědomila dříve. Ale i kdyby ano, zachovala by se v něčem jinak? Patrně ne.

Netoužila se Thomasovi mstít. Neprahla po ničem jiném než obrátit pozornost k budoucnosti a nadobro na něj

zapomenout. Věděla však, že to bude možná ta nejtěžší lekce ze všech.

Thomas beze slova nastavil sklenku.

Berkley podal karafu Penningtonovi, ten si dolil a předal ji Randallovi, který učinil totéž a nakonec naplnil Thomasův pohár.

Od návratu z domu Effingtonů prohodili Thomas s Randallem sotva pár slov, a ani příchod Berkleyho a Penningtona nerozproudil živější hovor. Nyní seděli všichni v knihovně v křeslech uspořádaných tak, aby ani jeden z nich

neměl daleko ke stolku s karafou brandy, a svorně mlčeli. Tři muži proto, že ani při nejlepší vůli nebyli schopni poskytnout radu čtvrtému, který si právě plně uvědomil, jak důkladně si zpackal život.

„Jsem mamlas,“ zamumlal Thomas.

„Pravda.“ Pennington se ušklíbl. „Hůř sis počínat ani nemohl.“

„Zachoval ses jako hlupák, jestli chceš slyšet můj názor,“ přisadil si Berkley.

Thomas přimhouřil oči, ale nepromluvil. Raději by nic takového neposlouchal, ale popřít to nemohl.

„Takže,“ ozval se Randall. „Jaký je další plán?“

„Kromě toho, že se chystám vypít londýnské zásoby brandy…,“ Thomas se zadíval do sklenky, „…žádný.“

„To je špatné znamení.“ Randall potřásl hlavou. „Vždycky máš nějaký plán.“

„Tentokrát ne.“ Thomas ztrápeně vzhlédl. „Třeba mi odpustí.“

Odpovědí mu bylo výmluvné ticho.

„Myslel jsem si to,“ zazoufal si a dlouze se napil.

„Beaumont by mohl na něco přijít,“ odtušil Pennington.

„Myslím, že nějaký plán je na místě.“

„Opravdu?“ Thomas povytáhl obočí. „V tom případě

doufám, že nějaký vymyslíš. Ty mé zatím dopadly

katastrofálně.“ Znovu se napil. „Dokonce jsem kvůli ní svedl bitvu s břečtanem.“

„Možná bychom se na celou věc měli podívat logicky,“ prohlásil Pennington zamyšleně.

„Cha.“ Thomas se zabořil do křesla. „Mluvíme tu o Marianne Sheltonové. Tady logika nehraje žádnou roli.“

„Ale no tak,“ rozhorlil se Pennington. „Logika vždycky hraje roli.“

„Ne pokud jde o Marianne. Tu nezajímá nic jiného než dobrodružství, vzrušující zážitky a cestování po světě. Tak jak se o tom píše v těch jejích zatracených knihách.“ Thomas usrkl brandy a rozmrzele uvažoval, proč se i po několika sklenkách cítí stejně mizerně. „Manželství ji nikdy nelákalo. Ale i kdyby ano, podle svých vlastních slov by ji mohl zaujmout jedině

muž podobný těm, o nichž čítá v románech. Neohrožený cestovatel, hledač pokladů nebo pirát.“

„Tak to končí, když se ženám dovolí číst.“ Berkley mudrlantsky pokýval hlavou.

Ostatní tři muži na něj tázavě pohlédli.

„Co jsem řekl?“ Berkley zaraženě vykulil oči.

„Vlastně je to pravda.“ Thomas příteli připil. Randall se zasmál. „Tobě už to ale nepomůže.“

„Mimo to,“ dodal Pennington, „neexistuje nic nudnějšího

než nevzdělaná žena. Pokud je alespoň pěkná, tak může být na čas příjemným zpestřením, ale po čase muž zatouží po něčem víc než jen po hezké tvářičce.“

„Nebo ladných kotnících,“ přitakal Berkley.

„Nebo pěkně zaoblené postavě.“ Randall přikývl.

„Či po zlatých vlasech, které jí tančí kolem hlavy jako svatozář,“ zamumlal Thomas.

Jeho přátelé si vyměnili vědoucí pohled. Pennington se dlouze nadechl. „Víš, ona tě miluje.“

„Nenávidí mě,“ zavrčel Thomas.

„To sotva,“ odtušil Berkley. „Miluje tě. Sama nám to řekla.“

„A ty, kamaráde,“ doplnil Randall a naklonil se k němu,

„ty miluješ ji.“

„Cha. O tom bych musel něco vědět, nemyslíte?“ Thomas

se zachmuřil. „Šílím z ní. Do ženy, jako je ona, bych se nikdy nemohl zamilovat. Je až moc nezávislá a paličatá a…“

„A sám jsi to řekl,“ připomněl mu Randall, „když jsi ji zachraňoval ze spárů Geparda.“

„Mrzí mne, že jsem to neviděl,“ poznamenal Pennington k Berkleymu.

„Řekl jsi…“

„Ohrozil jste čest dámy, kterou miluji,“ zopakoval Thomas mechanicky. „To že jsem řekl?“

„Ano.“ Randall přikývl. „A s vervou.“

„Otázka tedy zní,“ pokračoval Pennington a pátravě si Thomase prohlédl, „jestli jsi to myslel vážně.“

„A myslel?“ Dosud se nad tím vlastně nezamýšlel. Tolik se soustředil na své argumenty, když se ji snažil přesvědčit ke sňatku, že mu láska ani nepřišla na mysl. Celou dobu se řídil jen rozumem, až docela zapomněl na srdce. Na její i na své. Věděl, že s ní chce strávit zbytek života. Vlastně si už život bez ní nedokázal představit. Tohle zjištění mu ale nijak nepomohlo. Naopak, cítil se pod psa. A co jiného než láska dokáže v muži takový pocit vyvolat?

„Miluju ji,“ vydechl nakonec s jistou dávkou údivu.

„Bylo načase, aby sis to uvědomil.“ Randall se usmál.

„A co je ještě důležitější,“ dodal Pennington, „ona miluje tebe.“

„Miluju ji,“ zopakoval Thomas polohlasně. „A ona miluje mě.“ Pravda ho zasáhla silou blesku. „K čertu.“ Prudce se

napřímil a plácl se rukou do čela. „Přesně tohle chtěla slyšet, viďte? Proto se mě pořád ptala, proč si ji chci vzít! Chtěla vědět, že ji miluji.“

„Tuším, že tys mluvil o osudu,“ podotkl Randall.

Pennington se neubránil smíchu. „Mamlas se zdá jako čím dál příhodnější.“

Thomas zaúpěl. „Celé jsem to zpackal.“

„Možná ještě není pozdě na nápravu.“ Pennington usrkl brandy. „Možná by dopřála sluchu tvým hlubokým omluvám…“

„A vyznání lásky,“ doplnil Randall.

„Nezapomeňte na ponížené odprošování,“ přisadil si

Berkley. „To ženy oceňují.“

„Navštiv ji ráno,“ poradil mu Pennington. „Až se na to vyspí. Ráno svět vypadá přívětivěji.“

Thomas si ovšem nebyl tak docela jistý, zda bude mít tolik trpělivosti, aby čekal tak dlouho. Musel však uznat, že by to bylo rozumné.

Okamžitě se mu zvedla nálada. Ano, navštíví ji hned ráno.

Ne. Vzbudí ji za úsvitu. Poví jí, jaký byl hlupák a bude jí

přísahat nekonečnou lásku. Odprošovat ji tak dlouho, jak bude nutné. Nakonec mu Marianne jistě odpustí. Vždyť ho miluje.

Thomas se usmál. „Zdá se, že mám konečně plán.“ Dveře do knihovny se prudce otevřely.

„Helmsley?“ zazvonil místností Jocelynin hlas. „Jste tu?“ Všichni muži se vrávoravě, ale rychle zvedli.

Jocelyn s Becky se k nim hrnuly s Henrym v patách.

„Co tu ještě děláte?“ Jocelyn si založila ruce na bocích. Becky zaujala stejný postoj a nasadila stejný tón. „Měl jste už být pryč.“

Pes zavrčel.

„Pryč?“ Thomas se zamračil. „Kam bych měl jít?“

„Samozřejmě za Marianne, kam jinam,“ vyhrkla Jocelyn.

„A kde je lady Marianne?“ zajímal se Pennington. Jocelyn zamžourala do přítmí knihovny a Pennington vystoupil do světla. „Lorde Penningtone.“ Věnovala mu

radostný úsměv a podala mu ruku. „Neviděla jsem vás. Ani lorda Berkleyho.“ Sklouzla pohledem k Randallovi. „Myslím, že se ještě neznáme.“

„Teď není na zdvořilosti čas,“ štěkl Thomas. „O čem jste to mluvila?“

Jocelyn ruku neochotně stáhla a ohlédla se na Becky. „Nic jsi mu neřekla?“

„Neměla jsem nic říkat,“ ohradila se dívka. „Měla jsem nechat přichystat jídlo. To tys mu měla všechno říct.“

„Kdepak.“ Jocelyn zavrtěla hlavou. „Já jsem mluvila s kočím. Tys měla…“

„Řekněte mi to teď!“ zahřímal Thomas.

„Nemusíte na nás zvyšovat hlas,“ zamumlala Becky

dotčeně.

„Nemůžeme za to.“ Jocelyn přimhouřila vyčítavě oči.

„Kdybyste nedělal hlouposti, už by byla vdaná.“

„Dobře. A teď,“ procedil Thomas skrz zuby, „mi už konečně řekněte, kam Marianne odjela.“

„Do Itálie,“ vzdychla Becky. „Nejprve do Paříže a…“

„Do Doveru,“ přerušila ji Jocelyn. „Je na cestě do Doveru a odtamtud do Francie. Odjela teprve před chvílí.“ Jocelyn nasadila výhružný výraz. „Musíte ji zastavit.“

„Samozřejmě že ji zastavím. Ihned se za ní vydám,“ opáčil a zamířil ke dveřím.

Randall ho však popadl za ruku. „Myslím, že teď už se bez plánu neobejdeš.“

„A

doufejme, že tentokrát budete

úspěšnější,“

poznamenala Jocelyn. „Nestačí se jí jen zeptat, zda se nechce vrátit. Dobře to skrývá, ale ranil jste ji. Je rozzlobená a chová se jako vyměněná. Ještě jsem ji takhle neviděla.“ Upřela na něj podezíravý pohled. „Co jste jí provedl?“

Thomas se zalkl pocitem viny. „Trochu jsme se pohádali.“ Berkley se zakuckal. Pennington se ošil. Randall si významně odkašlal.

Becky si stoupla přímo před Thomase. „Řekla nám, že si to nerozmyslí. Prohlásila, že vyjma záplavy, nehody nebo zlodějů na cestě ji nic nepřiměje, aby se vrátila.“

„Zlodějů, říkáte?“ zopakoval Randall a podíval se na Pennigtona.

„Je to přitažené za vlasy. Nicméně…,“ Pennington zamyšleně přikývl, „mohlo by to vyjít.“

Thomas na ně upřel tázavý pohled. „Co by mohlo vyjít?“ Pennington uchopil obě dívky za ramena a nasměroval je ke dveřím. „Byly byste tak laskavé a nechaly nám osedlat koně?“

„Co máte v plánu?“ zeptala se Becky.

„Musíme ještě promyslet několik drobností, dokončit přípravy a pak se vydáme za vaší sestrou.“ Pennington je vyvedl z knihovny a nekompromisně za nimi zavřel.

„Jaké přípravy?“ Thomas nechápavě zavrtěl hlavou. „O čem to mluvíš?“

„To bych také rád věděl,“ zamrmlal Berkley, očividně stejně zmatený jako Thomas.

„Helmsley, kamaráde.“ Pennington se přidušeně zasmál.

„Každý muž by měl mít možnost spolehnout se v krušných časech na pomoc svých přátel. A právě takovou pomoc se ti chystáme poskytnout.“

Jak se zdálo, brandy na Thomase zapůsobila mnohem víc,

než si myslel. Vůbec ničemu nerozuměl. „Jakou pomoc?“

„Ale no tak, Helmsley, zamysli se. Jaký muž by mohl být přitažlivý pro ženu, jejíž pohled na svět – a na muže – je zkreslený fantaskním světem románů? Jaký muž by jí mohl připadat stejně vzrušující jako cestovatel, pirát nebo…“ Pennington se významně odmlčel.

„Nebo?“ pobídl ho Randall.

„Nebo…“ Thomasovi svitlo. „Ale ne. To je podle mě… já nevím…“ Nesmysl? Hloupost? Šílenost? „Geniální nápad.“ Thomas se zasmál. „Sám bych nepřišel na lepší.“

„V tom případě jsem toho názoru, pánové,“ – Randall pozvedl sklenku k přípitku – „že náš plán je na světě.“

… jelikož nevím, co bude následovat, a co je horší, komu mohu důvěřovat.

Bude mít můj příběh šťastný konec? Nebo se mým osudem

stanou smutek a beznaděj? Cožpak již Shakespeare nemluvil o lásce hluboké, leč pošetilé? Obávám se, že jsem se jeho slovy vůbec neřídila.

Mám pocit, jako bych seděla v kočáře, jehož spřežení se splašilo a každým okamžikem nabírá větší rychlost. A útesy se blíží… Naprosto pravdivá dobrodružství

venkovské slečny v Londýně

Marianne se zdálo, jako by v kočáře strávila již celou věčnost, a přitom nebyla patrně na cestě déle než hodinu. Ta hodina se ovšem nekonečně táhla a ve stísněném přítmí neměla Marianne nic jiného na práci než se zaobírat svými myšlenkami.

Přemýšlení ji bohužel nepřivádělo k ničemu novému. Byl to začarovaný kruh.

Myslela na svou lásku k Thomasovi. Na to, jak mluvil o povinnosti, která ho k ní váže. Bylo načase, aby se jím přestala zaobírat a soustředila se na budoucnost. Bude-li se snažit ze

všech sil, snad v sobě objeví alespoň dostatek nadšení pro své

sny.

Možná by jí pomohl odpočinek. Měla za sebou vyčerpávající a podivný den, a teprve nyní si uvědomila, jak je unavená, a tak zavřela oči a udělala si pohodlí. Rachot kol na cestě ustoupil do pozadí, klapot koňských kopyt zeslábl a pravidelné kolébání kočáru ji pomalu uspávalo, takže si málem ani nevšimla, když kočár zastavil.

Dveře se otevřely a ukázala se v nich Greggsova hlava.

„Mylady, myslím, že nás přepadli.“

„Přepadli?“ vyjekla a okamžitě byla vzhůru.

Kočí se ohlédl přes rameno a pak se znovu podíval na ni.

„Máte vystoupit.“

„Nemáte pistoli? Nebo nějakou jinou zbraň?“ zašeptala naléhavě a urovnala si brýle. „Copak je nezaženete?“ Podíval se na ní, jako by zešílela. „To se mi nezdá zrovna rozumné, mylady. Jsou čtyři.“ Za ním kdosi vyštěkl rozkaz. Greggs jí nabídl ruku, aby jí pomohl ven. „Měla byste je raději poslechnout. Hned.“

Vysoukala se z kočáru.

Venku skutečně spatřila čtyři loupežníky – dva ještě seděli na koních a dva už sesedli. Všichni se nacházeli za chabým kruhem světla, které vrhaly kočárové lucerny, jeden poblíž Marianne a další u Greggse vedle kočáru.

Srdce se jí divoce rozbušilo. Byl na ně děsivý pohled,

přesně takový, jak si představovala podle knih, které přečetla. Všichni byli maskovaní, místo očí jen škvírky proříznuté v tmavé látce. Na hlavách jim seděly třírohé klobouky, a kdyby nepůsobili tak hrozivě, možná by vypadali i přitažlivě. Greggs se kupodivu nijak nevzrušoval, jako by podobné věci zažíval den co den.

„Odstupte od kočáru,“ vyštěkl jeden z nich, patrně velitel, pokud mohla soudit z ohavné pistole v jeho ruce.

Marianne se zhluboka nadechla a udělala krok vpřed.

Ach bože, co se se mnou stane?

„Sama, mylady?“ pronesl loupežník hlasem tlumeným maskou. „Co dělá taková kráska jako vy v noci na cestách?“

„Vždycky raději cestuji sama,“ opáčila hrdě. Nesmí dát

najevo strach. Musí se zachovat jako skutečná hrdinka. V knize se ale všechno zdálo o mnoho snazší.

„To není rozumné.“ Jeden z lupičů sedících na koni zavrtěl hlavou. „Vlastně je to pěkná hloupost.“

„Má pravdu. Cesty jsou nebezpečné, obzvlášť v noci. Raději nemyslet na to, co všechno by se vám mohlo stát,“ protáhl velitel. Nezaslechla v jeho hlase výhrůžku? Hrozí jí

snad násilím? Nebo něčím horším? Marianne nasucho polkla.

„Proč tak riskujete?“ zeptal se jí.

„Do toho vám nic není.“ Popravdě řečeno na nebezpečí číhající na cestě dosud ani nepomyslela. Dala si záležet, aby její hlas zněl klidně. „Máte-li zájem o mé peníze, vezměte si je a nechte mne být.“

„Nač ten spěch, mylady? Rád bych se o vás dozvěděl víc. Pánové?“ obrátil se zvýšeným hlasem na své kumpány. Marianne se zdálo, že jeho hlas zní trochu zastřeně, ale možná za to mohla jeho maska. „Co myslíte? Proč by mohla dáma cestovat sama? A v takhle pozdní hodinu?“

„Může mít jen jeden důvod,“ zvolal jeden z mužů na koních. „Utíká. Nejspíš od nějakého mužského.“

„To rozhodně ne.“ Vzdorovitě vystrčila bradu, ačkoli si v tutéž chvíli uvědomila, že mají pravdu.

Velitel ji dlouho upřeně sledoval, až se pod jeho pohledem zachvěla strachy. Neodvažovala se pomyslet, jaké by s ní mohl mít úmysly. Konečně promluvil, hlubokým, podmanivým hlasem. „Jaký hlupák by vás mohl nechat odejít?“

„Není to hlupák,“ ohradila se bez přemýšlení.

„Á, takže je za tím skutečně muž.“ Vítězoslavně se zasmál.

„Hned jsem to věděl.“

Marianne zaťala pěsti, ale nepromluvila. Proč si s ní tak hraje? Náhle si uvědomila, že právě prožívá své úplně první

dobrodružství a snad ještě nikdy v životě nebyla tak vyděšená.

Mohlo by se jí stát cokoli. Mohli by ji zabít, nebo jí provést něco ještě horšího. A vůbec poprvé ji napadlo, jestli by nebylo lepší přenechat dobrodružství hrdinným postavám z románů. Velitel hodil pistoli muži stojícímu vedle Greggse a pak ji pomalu obešel, přičemž se pečlivě držel ve stínu. Marianne

odolala pokušení otáčet se za ním. Pokušení otevřít ústa a

zakřičet děsem, který se jí zmocňoval.

„A vy toho muže milujete?“ ozval se za ní.

„Na zloděje jste pěkně neomalený,“ odsekla.

„A vy jste pěkně hubatá, na ženu, jejíž život je v mých rukách.“ Znovu si stoupl před ni.

„Patrně netušíte, s kým máte tu čest,“ prohodil bandita s pistolí v ruce. „Máte před sebou zlotřilého, neblaze proslulého…“

„Maskovaného poetu. K vašim službám.“ Velitel, Poeta, před ní vystřihl dramatickou poklonu, při níž mu spadl klobouk na zem. Avšak dříve, než si Marianne stačila všimnout jeho vlasů, ho popadl a narazil si ho zpět na hlavu. Za jiných okolností by jí to připadalo komické.

Jeden z mužů na koni se naklonil k druhému a tlumeně se podivil: „Maskovaný poeta? Nevěděl jsem, že mu tak říkáme.“

„Ticho,“ přikázal mu jeho společník.

„Nuže, já o vás nikdy neslyšela. Maskovaný básník?“ ušklíbla se. Taková hloupost. V knize by bylo takové jméno vzrušující, ale tady znělo nemístně. „Vždyť je to směšné.

Podobně jako… jako…“ Jako Gepard?

„Není na tom zhola nic směšného,“ ohradil se. „Za své peníze dostanete na oplátku mou báseň.“

Jeden z banditů tiše zaúpěl.

„Raději bych si nechala peníze,“ řekla váhavě.

Jméno Gepard jí zničehonic připadlo hloupé, a k tomu se jednalo o pouhý výplod její fantazie. Je možné, že by byl stejně smyšlený i Maskovaný poeta? Nemohla vyvrátit, že muž před ní, stejně jako jeho kumpáni, jsou z masa a kostí. Copak by ale lupič poeta nesklidil ve svých kruzích posměch? Pokud by ovšem nejednal tak podle a krutě, že by se jeho jméno nikdo neodvážil zlehčit.

Pozorně si celou skupinku prohlédla. Viděla jen jedinou pistoli. Možná jich měli víc, ale potom nechápala, proč se jimi mnohem víc neohánějí. Ovšem pokud si zbraně zapomněli vzít…

Celý výjev se jí zdál nanejvýš podezřelý, a v něčem

nepochopitelně povědomý. Copak ji dnes už jeden tajemný

muž s komickým jménem nepřepadl? Muž, jenž byl nakonec někým jiným, než za koho se vydával?

Strach ji opouštěl. Je to možné? uvažovala s přimhouřenýma očima. „A o žádnou báseň nestojím.“

„O tom nerozhodujete. Ale počkat,“ dodal Poeta a založil si ruce na prsou.

Thomas by přece nikdy… Neodvážil by se…

„Nemyslím, že je dnes báseň nutná,“ soudil ozbrojený lupič.

„Báseň je vždycky nutná,“ namítl Poeta. „Tentokrát snad o lásce.“

Marianne rychle přemýšlela. Nikdy ani nesnila o tom, že by Thomas mohl zosnovat sehraný duel. Oč složitější by mohlo být naplánovat falešné přepadení?

„Milujete ho?“ zeptal se náhle.

A jakýpak loupežník by jí kladl podobné otázky?

Zkřížila ruce na prsou a pozorně si ho prohlédla. Výškou se Thomasovi skutečně podobal a navíc měl i stejné držení těla. A v neposlední řadě jeho aroganci. „Když řeknu, že ano, pustíte mě?“

„Nikdy.“ Podle jeho hlasu poznala, že se usmívá.

„Ach tak.“ Odmlčela se. „A co když vám povím, že ho nemiluji? Pak budu volná?“

Velitel zaváhal. „Ne,“ odpověděl nakonec, ačkoli ne tak odhodlaně jako prvně. „Nikdy.“

Teď už si byla jistá, že má před sebou Thomase. Jak by se jinak mohl Greggs nevzrušeně opírat o kočár a přihlouple se usmívat? Marianne váhala, zda má zuřit, jelikož jí Thomas nachystal takovou hrůzu, nebo by měla cítit úlevu nad tím, že je to všechno jen hra. Možná by ale mohla zjistit, jak daleko bude ochotný zajít.

„Tak dobrá.“ Ztrápeně si povzdechla. „Jelikož nehodlám odpovídat a vy mě nechcete pustit, patrně mi nezbývá, než se vám vydat na milost.“

„Vydat se mi na milost?“ zopakoval značně nervózně.

„Správně.“ Odvrátila se od něj, jednou rukou si zakryla tvář a druhou v dramatickém gestu zvedla k němu. „Jen…

buďte milosrdný.“

„Co tím myslíte? Buďte milosrdný?“ zeptal se Thomas váhavě.

Střelila po něm netrpělivým pohledem. „Přece až se na mne vrhnete,“ napověděla mu a znovu zaujala svůj postoj. „Buďte milosrdný.“

„Ale to já nechci,“ opáčil bez váhání. Kdosi vyprskl smíchy.

„Ach můj bože.“ Znovu si povzdechla a sepjala ruce pod bradou. „Já věděla, že žádat dobrotu od takového rabiáta, jako jste vy, je příliš. Budu se tedy muset smířit se svým údělem.

Dělejte si se mnou, co chcete.“

„Ale ne!“ vykřikl. „Chtěl jsem říci, že k vám nebudu milosrdný, jelikož se na vás nechci vrhnout.“ Někdo se zakuckal.

„Ne?“ Založila si ruce na prsou. „A proč ne?“

„No, já…“

„Co jste to pak za loupežníka a násilníka?“

„Násilník, který ubíjí své oběti poezií,“ poznamenal jeden z jeho společníků.

Marianne by se vsadila, že je to Pennington. „Nechcete si to rozmyslet?“ zeptala se.

„Ne!“

„Určitě?“

„Ano!“

„Inu, jestli nemohu očekávat nic jiného než poezii,“ pohrdavě pokrčila rameny, „sem s ní.“

„Děkuji,“ zamumlal. Pak si odkašlal, odmlčel se a po dlouhém nádechu spustil: „Noční jízda zavedla nás dobrodružnou cestou, k setkání s tak krásnou dívkou, že i hvězdy blednou.“

„Cestou a blednou?“ zopakoval tázavě muž na koni. Nejspíš Berkley.

„Skoro se to rýmuje,“ odtušil druhý jezdec. Nepochybně Pennington.

„Poeta“ – Thomas – pokračoval, aniž jim věnoval

pozornost. „Vlasy se jí zlatě lesknou, oči smíchem září, naděje všech mladých mužů bez váhání zmaří.“

Poslední pochyby se rázem rozplynuly.

„Mylady,“ ozval se muž s pistolí. „Stačí jediné slovo, a já ho rád sprovodím ze světa, abych nás ušetřil té hrůzy.“

A tohle nebyl nikdo jiný než Beaumont.

„To nebude nutné.“ Mávla nad jeho nabídkou rukou a s co nejvážnější tváří pronesla: „Špatnou poezii jsem si v poslední době celkem oblíbila.“

„Není tak špatná,“ ohradil se Thomas.

„Ne? Ale já myslela, že to má být milostná báseň,“ odtušila nevinně.

„To také je,“ přitakal váhavě.

„O lásce jste se zatím ani slovem nezmínil. Navíc jste zatím mluvil jen o ženě. Kde je muž? Neměl by to být jejich společný příběh?“ S každým dalším slovem si uvědomovala, že už nemluví žertem.

„Mohu pokračovat?“

„Prosím.“ Zatajila dech.

Zamyslel se. Pak přednesl: „Naučil ji mnoho a ona zase

jeho, o lásce ale mlčeli.“ Thomas zvážněl. „Našel pravdu až ve svém srdci, že jeden bez druhého by nic neměli.“

Marianne ztěžka polkla.

Dlouhou chvíli nikdo nepromluvil.

„To nebylo zlé. To vůbec nebylo zlé,“ poznamenal Pennington.

„Ale co to znamená?“ zajímal se Berkley.

„Ano, co to znamená?“ Srdce se jí splašeně rozbušilo.

„Našel pravdu ve svém srdci?“

„To znamená, má paličatá venkovská slečno, že ji miluje.“ Přistoupil k ní a vzal ji do náruče. „Miluju ji. Totiž – tebe.“ Vzhlédla ke škvírkám v jeho masce. V hrdle ji pálily slzy, nevěděla, zda se má rozesmát či rozplakat. A když ji v nose zašimrala sotva znatelná vůně brandy, vyhrkla: „Ty jsi opilý.“

„To nejsem. Neopíjím se. Jen občas se napiji víc, než by bylo moudré, ale to jen proto, abych si život užil se vším všudy.“

Dlouho jej mlčky pozorovala. Pak její pozornost upoutal záblesk zlata na lemu jeho masky. Ač vyvedený v malém, byl

to zcela jasně rozeznatelný znak rodu Roxborough.

Marianne se kousla do rtu, aby udržela vážnou tvář. Jeho maska vznikla z obyčejné vázanky a nejspíš byla i špatně zavázaná. „Dovezl jsi nějakou i pro mě?“

„Ale co?“

„Přece brandy. Mám ji ráda.“ Snížila hlas. „A vás také, lorde loupežníku.“

„Nemáš mě jen ráda. Nemůžeš beze mě žít.“ Sundal si klobouk a stáhl masku. „Vidím ti to na očích.“

„Opravdu?“

„Ovšem. Díváš se na mne, jako bych byl pro tebe vším.“

Jejich pohledy se setkaly a Marianne našla totéž i v jeho očích.

„A ty mě miluješ,“ zašeptala se smíchem.

Jeho tvář zvážněla. „Teď už vím, že tě miluji od samého začátku.“

„Trvalo ti dlouho, než sis to uvědomil.“ Objala ho kolem krku. „Byl jsi tak zaměstnaný myšlenkou, že mě musíš

provdat, že tě nenapadla ta jediná věc, na niž bych nemohla nic namítnout.“

„To proto, že se řídím rozumem. Potřebuješ někoho, kdo stojí nohama pevně na zemi,“ opáčil. „Skvěle se k sobě hodíme.“

„A která tvá část že je ta rozumná? Špatný básník? Nebo

ten, kdo nedokáže naplánovat ani obyčejné přepadení? To je jistě muž, který stojí nohama pevně na zemi.“ Skutečně se považoval za praktického a rozumného muže, ale v několika velmi důležitých ohledech byl stejný snílek jako ona. „Máš ale pravdu.“ Jemně ho políbila. „Skutečně se k sobě skvěle hodíme.“

„Já to věděl.“ Vítězoslavně se zasmál.

„Nicméně, mnohem víc než rozumného muže,“ odmlčela se, „potřebuji někoho, s kým budu moci prožívat svá dobrodružství.“

Pátravě se na ni zadíval. „A nebudou mě stát život?“ Bez váhání zavrtěla hlavou. „Myslím, že ne.“

„Výtečně.“ Na jeho rtech se rozlil úsměv. „V tom případě se tě znovu ptám, má lásko. Staneš se mou ženou?“

„Možná.“

Povytáhl obočí.

Se smíchem k němu vzhlédla. „Ano, stanu se tvou ženou.“ Jejich rty se spojily a Marianne ho políbila se vší láskou,

která v ní tak dlouho rostla, a konečně i s vědomím, že její cit je opětovaný. Chutnal po brandy a příslibech všech budoucích dobrodružství. Odtáhla se a vzhlédla k němu. „Měl bys vědět, že se tím nic nemění. Ať už jsme svoji, nebo ne, po dobrodružství budu toužit stále.“

„Vždyť jsem ti dal svůj slib.“ Vzal ji do náruče a donesl ji ke kočáru. „Pánové, děkuji vám za pomoc, ale domnívám se, že teď už si poradím sám.“

„To byl zatraceně dobrý plán.“ Beaumont se zazubil.

„A vcelku dobrá poezie,“ dodal Pennington.

„Takže to znamená, že si ho vezme?“ zeptal se Berkley Penningtona.

„Tak brzy, jak jen to půjde,“ přitakal Thomas.

„Mám smůlu,“ posteskl si Berkley.

Marianne se zasmála. „Co máš v plánu teď, Thomasi?“

„Nechvalně proslulý loupežník si tě odnese do kočáru a tam se tě zmocní.“

„Pokud to jinak nejde.“ Otřela se mu nosem o ušní lalůček.

„Vždycky jsem toužila poznat muže, který žije pro dobrodružství.“

… a tak jsem konečně přijala jeho nabídku k sňatku. Proslovil ji totiž celým svým srdcem.

Jak jsem vždy doufala a snila, mám před sebou život plný dobrodružství. Zjistila jsem však, že v náruči jednoho muže lze nalézt větší vzrušení nežkdekoli jinde v celém světě. A to je lekce, kterou jsem musela prožít. Lekce života. Lekce lásky.

A nakonec i lekce manželství. Naprosto pravdivá dobrodružství venkovské slečny v Londýně.