Sarah Aldersonová

Takoví normální

#přátelé

Postavy v tomto příběhu si autorka vymyslela.

Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Copyright © Sarah Alderson 2018

Translation © Jana Matějková, 2019

Original English title: Friends Like These

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2019

All rights reserved.

978-80-7593-121-4 (e-Pub)

978-80-7593-122-1 (Mobi)

Věnováno Rachel

Přepis hovoru tísňové linky

Neděle 10. prosince, 23.23 hod.

Ženský hlas: Má nůž. Prosím, pospěšte si.

Operátor: Policie už je na cestě. Můžete opustit dům?

Ženský hlas: Ne.

Operátor: Máte možnost se někam schovat, někde se zamknout?

Ženský hlas: Jsem na toaletě… V přízemí. Prosím, rychle. Slyším ji přicházet.

Operátor: Nezavěšujte, prosím.

[0:31:44 – nezřetelné – nezřetelný pláč]

Ženský hlas: [šeptem] Myslím, že je za dveřmi… Slyším ji. Proboha, prosím, pospěšte si.

Operátor: Policie k vám musí každou chvíli dorazit. Nezavěšujte. Můžete mi říct, co se děje? Kdo je ta osoba s nožem?

[0:44:16 – nezřetelné – série úderů následovaná pádem]

Ženský hlas: Ne!

Operátor: Haló? Jste tam?

[0:53:33 – výkřiky]

Ženský hlas: Ne! Nech mě být! Ona mě zabije!

[1:05:33 – nezřetelné – zvuky zápasu]

Operátor: Haló? Jste tam? Haló?

Ženský hlas: Haló?

Operátor: Jste v pořádku? Co se stalo? Policie už je u vás.

Ženský hlas: Je mrtvá. Musí být mrtvá. Proboha. Proboha… Prosím… Panebože. Nehýbe se. Je tu krev. Spousta krve.

Operátor: Dýchá?

Ženský hlas: Já… já nevím.

[2:04:16 – sténání – supění]

Operátor: Můžete nahmatat pulz?

Ženský hlas: Já… Panebože, já nevím. Můžete poslat sanitku?

Operátor: Už je na cestě. Musíte zůstat klidná. Můžete mi to slíbit?

Ženský hlas: Ano. Ano, myslím, že ano. Proboha…

Operátor: Jak se jmenujete? Můžete mi říct, jak se jmenujete?

Ženský hlas: Přišla ke mně… S nožem. Zničehonic se tu prostě objevila. Myslím, že je mrtvá. Že jsem ji zabila…

Část první

Částečný přepis policejního výslechu slečny Elizabeth Crowleyové po vyplnění hlášení o pohřešování osoby

Poručík Kandiahová – neděle 10. prosince

Měla jste taky někdy takové ty facebookové přátele – ve skutečnosti spíš známé jako kolegy nebo spolužáky ještě ze školy –, kterým jste schválila žádost o přátelství, a okamžitě jste toho začala litovat? Všichni takové máme, ne? Nechcete si je odebrat, jen aby na to nepřišli, ačkoli mají třeba sedm set přátel, takže je velká šance, že si toho ani nevšimnou. Ale upřímně, taky vás trochu zajímají a někdy, třeba po pár skleničkách vína, nebo když vás unaví přepínat dokola programy na Netflixu, se přistihnete, že mimoděk stalkujete jejich facebookový profil. Přiznejte, někdy se vám to taky stalo.

A pak se ocitnete v rauši a začnete se cítit trochu jako voyeur. Je to zábava, ne? Pečlivě je sledujete a celou tu dobu čekáte, že vám někdo poklepe na rameno a zařve: „Ha! Mám tě!“, ačkoli jste nic špatného neprovedla. Prostě proč by to tam všechno dávali, kdyby nechtěli, abyste to četla?

Chcete příklad toho, čím Becca svoje sociální sítě krmila? Dobře. Byla jedním z těch lidí, co k žádnému postu nezapomenou připojit hashtag jako #Vděčnost nebo #Požehnaná nebo #UžijDne. Jo, a taky #NejlepšíPřítelNaSvětě. Ten byl její vůbec nejoblíbenější. Tušíte, jaké lidi mám asi na mysli. Usmíváte se. Někoho přesně takového znáte.

Pořád zveřejňovala svoje selfíčka z tělocvičny, víte, taková ta, kde si stěžuje, že snědla moc koláčků a potřebuje shodit pár kil, a přitom ukazuje břišní svaly. Nebo spousty fotek z dovolené na Ibize, všechny pořízené z lehátka a zabírající západ slunce mezerou mezi jejími stehny. Nebo záběry své tváře, dokonale nalíčené, s perfektním účesem a s hashtagem #PrávěVstala, protože takhle po probuzení vypadáme zřejmě všechny. Až na mě teda.

Poslyšte, přísahám, a každý vám to potvrdí, že skoro každý druhý post byl o jejím příteli Jamesovi. Jak je úžasný, jak pro ni připravil další romantický výlet do New Yorku, Cotswolds nebo do Paříže, jak je #NejlepšíKlukNaSvětě. Nebo ho vyfotila, jak spí s hlavou pod polštářem, a opatřila to černobílým filtrem a hashtagy #SexyPřítel a #NejšťastnějšíHolkaNaSvětě.

Myslím, že v tom byla – nemůžu pro to najít vhodnější slovo – až jistá samolibost. Vidím, že se smějete. Je vám naprosto jasné, co myslím. A – upřímně – na počínání lidí, kteří nepřestávají chrlit posty o svých drahých polovičkách, je něco podezřelého. Jen si vzpomeňte na všechny ty celebrity dávající okatě najevo svou zamilovanost, aby byl za chvíli rozvod na spadnutí.

Několik holek z práce si ji vyhodilo z přátel, nebo ji aspoň přestaly sledovat, protože jim přišla otravná. Ale mně ne. Žárlily jsme na ni? Ne. Upřímně. Nemusíte mi věřit, ale je to tak. Jako ano, byla hezká, ale my nežárlily. Myslím, že pár holek pobouřilo, že se stala asistentkou generálního ředitele. Některé, co tam byly déle, myslely, že si to místo proto zaslouží víc, ale tak to prostě v téhle branži chodí. A kromě toho, já dělám na finančním oddělení, takže mě to netrápilo tolik jako jiné, co se plánovaly z asistentských pozic vyhoupnout na místa agentek.

Když jste ji potkala u automatu na vodu a zkusila s ní ze slušnosti prohodit pár slov, sjela vás pohledem, jako byste byla někdo méněcenný, a pak se otočila na podpatku, jako byste nebyla hodna toho, abys s vámi vůbec ztrácela čas, nebo tak něco. Skutečně přátelsky se chovala jen k lidem, o nichž si myslela, že jí pomůžou dostat se tam, kam chtěla. Kam to bylo? Až na vrchol samozřejmě.

Byla… ctižádostivá. A nechápejte mě špatně, na tom není nic zlého. Já podporuju ambiciózní ženy. To už je za námi, ne? Jak byl ten citát? V pekle je zvláštní místo pro ženy, které nepomáhají ostatním ženám? Nebo tak nějak. No, souhlasím. A zbytek nás děvčat v kanceláři držel spolu, navzájem jsme si kryly záda, to je v téhle branži nutnost, ani nevíte jak moc. Ale Becca, ta o tom neměla ani páru.

Panebože, mluvím jako mrcha. Což nejsem. Fakt ne. Nesnáším pomluvy. Zvláště pomlouvání těch, co jsou… Podívejte, nechci, aby to vyznělo tak, že jsem ji nenáviděla. Tak to nebylo. Neznala jsem ji. Neznám ji. To je můj názor.

Počkejte, vzpomínám si ještě na něco. Před pár lety, když měla Claire narozeniny, upekla jí Flora čokoládový dort. V práci ho dala do lednice. Když se měl servírovat, ukázalo se, že si z něj někdo už pořádný kus odebral. Tyhle věci se v práci stávají běžně. Někdo vám ují pečivo nebo si vezme trochu sýra, zvláště pokud si je označíte. Znám lidi, co si plivnou do jídla a řeknou to ostatním, jen aby je odradili. Jako by to byla svěcená voda na upíry.

Ale tohle vypadalo jako schválnost. Kdokoli to byl, při porcování dortu zřejmě nepoužil nůž. Vypadalo to, jako by si porci nabíral přímo rukama. Pořádnou porci. Úplně ten dort zničil. Kdo to udělal? Neměly jsme ponětí. Ale když jsem Floru v kuchyňce uklidňovala, vešla Becca s talířem plným čokoládových drobečků. Uviděla nás, ztuhla, a pak se jen usmála a odložila talíř do dřezu. Pochopily jsme. Ona pochopila, že víme. Ale co v takové chvíli můžete dělat? Samozřejmě jsme ji nekonfrontovaly. Jen by to popřela.

Takové věci se stávaly. Taky dost lhala. Je mi hrozně a ani nevím, jestli to může nějak pomoct. Může? Neměla byste být venku, hledat ji, nebo tak něco? K čemu vám tohle je? Chcete si o ní udělat obrázek, rozumím, ale k tomu nejsem nejpovolanější osoba. V posledních letech jsem ji nevídala. A nikdy jsem ji vlastně neznala. Podle mě. Já vím, pořád se opakuju. Nikdo ji neznal. Takovou, jaká skutečně byla.

Jak lhala? No… Tady máte příklad: Pořád trousila jména slavných lidí, které poznala. Nebo o nich prohlašovala, že je zná. Tvrdila, že kdysi randila s princem Harrym, měla se s ním seznámit v Boujis, tom nočním klubu v Kensingtonu. Jo, a její otec prý vynalezl LED žárovky. Směšné. Neuvěřitelné. Prostě když už musíte lhát, dělejte to aspoň věrohodně. Skoro to vypadalo, jako by si s námi pohrávala, jako by si přála, aby byla chycená při činu. Ale k tomu nikdy nedošlo.

Dokonce i pro některé chlápky byla příliš… Příliš sebestředná, dalo by se myslím říct. Vždycky se velmi dobře oblékala, to je další věc. Měla skvělý vkus, ale do kanceláře chodila v kouscích, co by se hodily spíš na večer.

A vždycky nosila vysoké podpatky. Manolo Blahnik a Louboutin. Zajímalo nás, kde na to bere, protože nevydělávala o moc víc než my a my byly pořád švorc. Nakupovaly jsme v ASOS a ona střídala modely Stelly McCartney a Chloé. Ostatním říkala, že nikdo z její rodiny už nežije – její rodiče i sourozenci prý uhořeli, ale bůhví, jestli to byla pravda – a že zdědila spoustu peněz. Holt to bohatství z LED žárovek.

Ale teď známe pravdu. Všechno, co nám o sobě řekla, byla lež.

Takže pokud se ptáte, proč si myslím, že se pohřešuje, musím říct, že netuším.

Jen jsem trochu nastínila, jaká byla. Jaká je.

Úterý 5. prosince

Večer

„Dobrou, Lizzie,“ křičí Flora.

Mávnu na ni jen konečky prstů. V náruči bundu, šálu, kabelku, mobil a pět hrnků od kávy se sedlinou, jíž si nechci potřísnit stehna. Vyrovnám hrnky do myčky, jako obvykle jsem jediná osoba v kanceláři, která tuší, k čemu se používá, a jen zběžně přehlédnu obsah lednice pro případ, že by docházelo mandlové mléko. Sakra! Někdo mi na něm byl! Ráno jsem si přinesla úplně nové, neotevřené, ale někdo přišel a přilepšil si. Taková nehoráznost.

Tim z IT napsal své jméno černou fixou přes celou láhev vitaminové vody. Možná bych měla udělat to samé. Ne že by to k něčemu bylo. Zloději v téhle budově jsou mimo veškerou kontrolu. Možná bychom měli do lednice umístit chůvičku, schovat ji do té sklenice okurek, co tam je nastražená od roku 2016.

Projdu odpočinkovou zónou, dvakrát zkontroluju, jestli někdo nenechal na konferenčním stolku povalovat nějaké důvěrné materiály. Nechtěli bychom, aby se uklízečkám dostala do ruky smlouva některého známého herce a unikla do Daily Mail, i když někdy, když vidím, o kolik víc vydělávají oproti svým ženským protějškům, jsem v pokušení sama je napráskat.

Jednou uvolnil někdo z personálního interní hlášení o tom, že jeden z členů správní rady byl obviněn některou z mladších agentek ze sexuálního obtěžování. Pro personalistu ani agentku to nedopadlo nejlíp. Člen správní rady je stále ve funkci. Nic překvapivého.

Shánět se po citlivých materiálech nemám v náplni práce ani mýt nádobí po celém finančním oddělení, ale jak mě učila máti, můžete plýtvat energií a vytočit se, nebo ji napřít do života.

A na kopírce leží rukopis. Někdo ho tu musel zapomenout. Mrknu na titulku, poznávám jméno nové autorky, s níž právě šéf agentury podepsal smlouvu. Prolistuju ho, zajímá mě, co je to za zázrak, po tom všem humbuku kolem podpisu smlouvy. Je jí jen dvaadvacet. Jak dobrá asi může být? Podle všeho se očekává, že prodej vydavatelských a filmových práv za knihu vynese sedmimístnou částku. Umíte si vůbec představit, co byste s tolika penězi dělali?

Já bych si koupila dům na Hampstead Heat, jedno z těch klasických georgiánských panských sídel s vlastní příjezdovou cestou – přesně takový, jaké můžete vidět ve filmech podle románů Jane Austenové. Měla bych pracovnu s výhledem na vřesoviště, v suterénu saunu a tělocvičnu, v kuchyni mramorovou pracovní desku a jídelnu s francouzským oknem, vedoucím rovnou na trávník, dostatečně plochý pro kriket a popíjení koktejlů v létě. To je můj sen. Jo, a šatnu a jednu z těch v prostoru umístěných van. A osobního trenéra a kuchaře.

Jen to pomyšlení, že podobný pár centimetrů tlustý stoh papíru, jaký teď držím v ruce, může být klíčem k tomu všemu. Je to omračující. Magické. Jako výhra v loterii. Potěžkám rukopis v ruce, potom, když se rozhlédnu, jestli mě nikdo nevidí, ho nechám sklouznout do bezpečí své tašky. Zítra ho vrátím.

„Chystáš se někam ven?“

Málem vyskočím z kůže. Flora. Vynořila se za mými zády jako nindža, celkem překvapivě, protože Flora je pravým opakem nindži. Má velikost 18 a ploché nohy, takže je nucena nosit bílé zdravotní boty Scholl, díky čemuž – jak ráda vtipkuje – vypadá jako zdravotní sestra z psychiatrie.

V práci je to moje nejlepší kamarádka, i když mám pocit, že se mi v poslední době začala vyhýbat. Zřejmě ji otrávilo, že s ní už nechodím na obědy.

Zavrtím hlavou a zachumlám se do kabátu. „Ne, jdu rovnou domů. Proč?“

Flora pokrčí rameny. „Sluší ti to, to je celý. Jako bys měla rande, nebo tak něco.“

„Ne, dneska ne,“ odpovím, potěšená komplimentem. „A co ty? Jsi tu dnes dlouho.“

Flora kývne. „Jo, dokončujeme úpravy toho nového rukopisu. Zítra ho odesíláme.“

Mluví o tomtéž rukopisu, který jsem před chvílí schovala do kabelky. „Slyšela jsem,“ řeknu. „Sedm nul, co?“

Flora se rozzáří. „Ano, není to skvělé? Všechna hlavní studia už projevila zájem. Může to být největší obchod, co jsme kdy uzavřeli. A je jí teprve dvaadvacet!“

Přinutím se k úsměvu.

Flora mi nahlédne přes rameno a zachmuří se. „Hmm,“ vzdychne. „Nevidělas něco ležet na kopírce?“

Zavrtím hlavou.

Projde kolem mě a zmateně se zastaví před kopírkou.

„Možná došel papír,“ naznačuju, rukopis mě v tašce tíží jako olovo. Ale vyndat ho nesmím. Co bych řekla? Jé, podívej, to je záhada, zřejmě mi nějakým nedopatřením spadnul do tašky. Ne, musím se tvářit, že o ničem nevím.

„Zrovna jsem ho doplnila,“ říká Flora a vytahuje téměř prázdný zásobník. „Zvláštní,“ mumlá si.

„Radši půjdu,“ řeknu. „Chris bude čekat.“

„Dobře,“ bručí Flora, stále zaujatá zmizelým rukopisem. „Obejmi ho a dej mu za mě pusu.“

„Dám.“

Spěchám k výtahu, ale pak se rozhodnu jít po schodech. Vždycky tak chodím, když už je kancelář poloprázdná. Snad kvůli klapání podpatků po mramoru a točitém schodišti si pak připadám jako hollywoodská naivka právě dorazivší na oscarovou afterparty.

„Dobrej, slečno Crowleyová,“ zdraví mě Frank, sekuriťák s vizáží Santa Clause, když scházím po schodech.

„Dobrej, Franku,“ odpovídám. Obvykle se zastavím na kus řeči, ale dnes ne. Jdu pozdě na metro.

Procházím kolem obrovské sochy připomínající odlitek gigantické olihně z bronzu (nebo obří spermii, jak Flora s oblibou žertuje) a kolem stříbrného nápisu PKW, troufale vyraženého do zdi, který nám, jak mě občas napadne, dodává image konzultantské firmy. Ve skutečnosti to znamená Pryor Kinnison Weng – tedy název nyní oficiálně největší talentové agentury na světě. Jsme jen londýnská kancelář – pobočka –, ale rádi si myslíme, že tady se odehrává všechna podstatná práce, zatímco v naší hollywoodské kanceláři jen tak bezduše plácají.

Po fúzi se odpovědné osoby rozhodly uzavřít londýnskou kancelář na Euston Road, s její strohou poválečnou atmosférou (kterou jsem měla vždy ráda navzdory ovzduší komunistické rozvědky), a přesunout se do budovy více odpovídající jejich ambicím. Vytkly si za cíl přilákat a zastupovat jen ty nejlepší z nejlepších: áčkové autory, držitele Oscarů, Pulitzerů a cen Bafta, jména vyskytující se na seznamech těch „nejslibnějších pod třicet“. A upřímně řečeno toho dosáhly.

Cestou k otočným dveřím si přidržuju čepici i šálu a jako vždy myslím na to, jak tu tehdy zasahovali záchranáři. Měli přespříliš vybavení a něco se zaseklo. Všechny ty vteřiny navíc. Ovlivnily něco? Kdoví?

Závan studeného vzduchu mě štípe do tváří, když vyjdu na ulici, a těsněji si přitáhnu kabát a ovinu šálu kolem krku podle toho šik francouzského způsobu, který jsem odkoukala na YouTube. Podívám se na mobil. Vlak mi jede za osmnáct minut. Na těchhle podpatcích to bude skoro nemožné stihnout. Uvažuju, zda si nezavolat Uber, ale fakt si to nemůžu dovolit, zvlášť s Vánoci za dveřmi a ještě nezkompletovanými dárky, takže místo toho spěchám, proplétám se mezi turisty a opozdilými nakupujícími na Carnaby Street.

Dav kolem vrcholu schodiště na Oxford Street připomíná proud lávy snažící se probít si cestu zpět do nitra sopky a teplo všech těch těl navzdory osvěžujícímu nočnímu vzduchu způsobí, že mě okamžitě zalije štiplavý pot. Miluju Londýn – ten jeho nepolevující, úchvatný cvrkot, zvláště v zimě, kdy se chodníky zatřpytí a každý obchod nebo bar, který míjíte, jako by vás lákal dovnitř mučivou září –, ale dojíždění nesnáším tím znepokojivým pocitem, že jsem součástí stáda tupě cválajícího k okraji útesu.

Metro naštěstí čeká na nástupišti, dveře výstražně pípají. Vrhám se dovnitř a zjišťuju, že jsem se zaklínila v něčím podpaží, zatímco kdosi jiný mi zabodává svůj příruční kufřík do boku.

Dvě stanice. Čtyři minuty. Budu muset ostře vyrazit z metra a vyběhnout eskalátor, abych vůbec měla nějakou šanci stihnout svůj spoj. Ne poprvé lituju, že do práce chodím v botách na vysokých podpatcích, ale kdyby rozdávali zlaté medaile za zdolávání davů během dopravní špičky, byla bych jednou z adeptek. Ještě před rokem bych to nedokázala – a ani by mě to netrápilo. Ráda bych se nechala loudavě vyvézt eskalátorem, sledovala jeden plakát na Lvího krále za druhým a pak se během čekání na další spoj zastavila v McDonaldu pro Big Mac a hranolky.

Místo toho jsem jako olympionička. Stihnu to o pár vteřin a jako na potvoru jsou všechna sedadla obsazená. Zůstanu stát, nohy mě po běhu na podpatcích k smrti bolí, a aby toho nebylo málo, jsem obklíčena několika kravaťáky, co se zvládnou rozkročit, jako by tu byli sami.

Jedenáctiminutovou jízdu metrem věnuju přehlédnutí, co je nového na Facebooku a na Twitteru a Instagramu, a pak, když se ujistím, že všichni kolem mě jsou pohrouženi do svých sociálních sítí, a i kdyby přistoupil někdo úplně nahý, ani by si toho nevšimli, si nemůžu pomoct a otevřu Tinder.

Osmkrát shoda! Věci se rozhodně daly do pohybu, poté co jsem si změnila úvodní fotku a upravila profil. Několika z nich napíšu –, těm, co vypadají, že by vážně mohli mít zájem o rande, a ne jen o náhodný úlet nebo trojku – a pak začnu rychle projíždět jejich profilovky, protože randění je hra, a abyste ji vyhráli, musíte být aktivní, alespoň podle článku v posledním čísle magazínu Grazia.

Atraktivní mi nepřijde „milovník slaniny a fanoušek heavy metalu“ ani chlápek uvádějící, že „má šest stop a pět palců a myslí tím dva rozměry“, a vyhodím i pár naolejovaných torz, s povzdechnutím nad chabou nabídkou. Cítím, jak dopaminová euforie začíná mizet spolu s poznáním, že najít partnera na Tinderu je asi tolik pravděpodobné jako objevit život na Měsíci. Pak ale narazím na někoho, kdo mě donutí se okamžitě zastavit, s prstem namířeným proti jeho obličeji.

James. Vážně to je on. James Wickenden. #NejlepšíKlukNaSvětě.

Proboha. Srdce se mi rozbuší strašně rychle a nahlas, jako bych byla na speedu, a musím si povolit šálu, abych se neudusila.

Proč je na Tinderu? Je singl? Nevím proč, ale celou dobu jsem si představovala, že je pořád s Beccou, že se možná už dokonce vzali. Je docela šok zjistit, že je všechno úplně jinak. Je taky možné, říkám si, že s ní pořád je. Že je jako pár podobných chlápků, co jsem už na Tinderu potkala, ženatý, a přesto pokukuje po nějaké bokovce. Zoufale doufám, že ne.

Má tu víc fotek – všechny propojené s facebookovým účtem. Na jedné je v plavkách na pláži kdesi v tropech, rozhodně ne v Bournemouthu, to je jisté. Je opálený a nádherný, s pekáčem buchet na břiše, péči o něj musí věnovat spoustu času. Na jiné pózuje v žaketu s květinou v klopě před vstupem do kostela. Paží objímá někoho, kdo však byl ze záběru vystřižen. Zajímalo by mě, jestli je to nějaká bývalka, nebo dokonce Becca. Na žádné fotce nemá na prstu snubní prsten. Dumám, proč se s Beccou rozešli. Došlo k té nehodě, samozřejmě. Ale to bylo už před třemi lety.

Vyrojila se spousta dohadů, ale nikdy se k nám pořádně nedoneslo, co se s Beccou stalo po jejím návratu z nemocnice. Vybrala si odstupné a zmizela. Všechny její účty na sociálních sítích zůstaly neaktivní. Vím to, protože příležitostně nahlédnu na její Facebook, ale není tam nic než pár narozeninových přání od přátel, které nikdy nelajkovala ani nekomentovala.

Znovu se začtu do Jamesova profilu: „Právník v zábavě. V obojím dobrý. A taky jsem hodný na svou mámu.“

Krátké, ale milé, se špetkou humoru. Na té hlášce o mámě je vidět, že ví, jak okouzlit. Ne že by to potřeboval, s takovými fotkami a právnickým titulem. Můžete být naprostý hnusák a bude to jedno, pokud v profilu uvedete, že jste právník. Jste-li muž, je to tak. Na ženy se tohle pravidlo nevztahuje. Zajímalo by mě, kolik holek se mu zalíbilo a kolik jich olajkoval. A kolik z nich lajkovalo jeho. Úplně každá, umím si to představit.

Znovu se vrátím k jeho fotkám, zvětšuju si je. Jeho oči jsou tak modré, že mi připomínají koupaliště Brockwell Lido, a ten důlek v jeho levé tváři. On je fakt desítka. Vzpomínám na ty výlety, na které Beccu bral, do Paříže a na Ibizu. Jak pořád dokola vykládala, jak byl romantický, jak to byl #PerfektníMuž.

Na co, do háje, čekám? Lajknu ho. Žaludek mám rázem na vodě. Lajkne mě taky? Mám přehnaná očekávání? Pozná mě? Pochybuju. Potkali jsme se jen letmo před třemi lety, od té doby jsem se docela změnila.

Sakra. Vzhlédnu a vidím, že jsme v mojí stanici. Dveře vlaku se už zavírají. Než posbírám věci, už je pozdě. Vlak se rozjíždí. Sakra. Teď budu muset vystoupit na Peckham Rye a jít zpátky na Denmark Hill nebo stepovat na studeném a tmavém nástupišti a čekat na vlak jedoucí zpět.

Místo toho si zavolám Uber. Do háje s penězi. V břiše cítím pnutí, tenké řinčivé napínání nervů, jako by někdo dokola přehrával ty samé falešné akordy na kytaru. Říkám si, že bych se neměla nechat tak snadno unést. Třeba ani neodpoví a já budu akorát zklamaná.

Světla v domě svítí, ale já vím, že tam až na Chrise nikdo není. Nechávám je přes den zapnutá na časový spínač – z bezpečnostních důvodů a taky proto, že to líp vypadá. Ta hřejivě teplá žlutá záře. Přehlédnu tři podlaží cihlové fasády a děkuju Bohu za Tess a její rodiče. Jinak bych si takové bydlení dovolit nemohla – pronajmout a už vůbec ne koupit. Dívala jsem se na internetu a jeho cena se blíží ke dvěma milionům liber. Je to viktoriánský dům z červených cihel, s terasou a pěti ložnicemi, s vysokým živým plotem vepředu zajišťujícím soukromí a s krásnými červenými vstupními dveřmi s vitrážovými panely a mosazným klepadlem. Když někdy procházím branou a pak dál po příjezdové cestě, připadám si jako sirotek z nějakého Dickensova románu, chystající se zaklepat na dveře někoho, kdo se vzápětí stane jeho zázračným spasitelem.

Jedinou nevýhodou domu je, že se nachází v Denmark Hill, v Camberwellu, což není zrovna nejlepší čtvrť, a že za rohem je sídliště.

Chris po mně vystartuje, jakmile se objevím ve dveřích. Je naštvaný, že jsem byla pryč tak dlouho, a přitiskne mi hlavu k noze, aby mi to dal patřičně najevo. Sehnu se a vezmu ho do náruče.

„Hloupá kočko,“ bručím a nesu ho do kuchyně, kde mi vyskočí z náručí a přistane na stole, s nahrbeným hřbetem a výrazem jednoho z těch podmračených kluků, co pobíhají po sídlišti a prodávají drogy s kapucí na hlavě a rukama zabořenýma v kapsách příliš velkých tepláků, na nohou tenisky Nike jako lodě.

„Dobře, dobře, hned tě nakrmím,“ uklidňuju ho a natahuju se pro plastový sáček předraženého masa v želatinové sračce. „Tak co to dnes bude, Chrisi Hemsworthe? Losos, nebo kuře?“

Netrpělivě zamňouká.

„Fajn, takže kuře.“ Hodím mu žrádlo do misky a držím se přitom za nos. Je to Tessin kocour, ne můj. To ona má pro toho herce slabost. Vycházíme spolu dobře, Chris a já, i když, upřímně řečeno, mám radši psy. Krmím ho a čistím mu záchod, zatímco on zpracovává svoje rozčarování z faktu, že nejsem Tess. Nenechávám ho spát u sebe v posteli, protože by tam nechal půlku srsti. Ale dohlížet na něj je cena za to, že mám tenhle dům celý pro sebe, zatímco je Tess na cestách. Žertovala jsem, že je škoda, že to není skutečný Chris Hemsworth. Toho bych určitě z postele nevyháněla.

Tessini rodiče, kteří tu vychovali děti, odešli před pár lety do důchodu a odstěhovali se do Portugalska, ale dům si podrželi a nechávají mě tu s Tess bydlet za směšně nízký nájem. Za ten pakatel, co každý měsíc platím, bych si nepořídila ani kobku na sídlišti přes ulici. A ona je teď pryč, půl roku cestuje, čili mám celý dům jen pro sebe.

Otevřu lednici a opřu se o dveře. Jsem příliš unavená, abych si něco vařila, a kromě toho jsem se cestou z fitka, kam jsem si odskočila během polední pauzy, stavila na oběd v Pretu. A taky jsem měla k odpolední svačině sušenky, což ode mě bylo fakt nedůsledné. Pořád počítám kalorie, i když už na setkání Anonymních jedlíků nedocházím. Stal se z toho zvyk.

Je tu uzená makrela, špenát a nízkotučný jogurt. Vzdychnu a pohled mi sklouzne na láhev Sauvignonu ve dveřích lednice a na krabici čokoládových lanýžů s růžovým šampaňským, co jsem před pár měsíci dostala od jednoho klienta. Obojí jsem si šetřila jako odměnu za dokončení prvních deseti tisíc slov své knihy, ale vem to čert, co. Dám si koupel, skleničku vína a přečtu si ten rukopis. Pomůže mi to neviset na Tinderu a co pět vteřin kontrolovat, jestli už James odpověděl.

Moje ložnice byla kdysi pokojem Tessina bratra. Má okna do zahrady a myslím, že je celkem prostorná, i když bych měla mnohem raději Tessin pokoj v podkroví, který je asi třikrát větší. Koberce v mém pokoji jsou zralé na výměnu, ale snažím se ze všech sil, aby to tam vypadalo co nejútulněji – rám postele je starožitný a mám slabost pro dekorativní polštáře. Nedonutím se je přestat kupovat. Tess žertovala, že se množí jako králíci. Tahle místnost je mou svatyní, mým útočištěm. Než jsem ji začala zařizovat, dokonce jsem si vytvořila motivační nástěnku, vystřihovala jsem obrázky z časopisů a špendlila je na velkou nástěnku, která teď visí nad krbovou římsou, zaplněná vyobrazeními zámků s věžičkami, luxusních jachet a georgiánských vil. Prozatím jsem myslím vděčná za to, co mám. Pokoj je světlý a vzdušný, plný tlumených barev: bílé a šedé s barevnými akcenty. Závěsy jsou temně růžové, stejně jako křeslo, které jsem nechala přečalounit, a hora dekorativních polštářků vyrovnaná na posteli.

Psací stůl, který jsem zachránila v obchodě se starožitnostmi v East Dulwichi, stojí u okna, ze kterého se nabízí pohled na zadní část sousedního domu. Investovala jsem do něj mnohem víc peněz, než si můžu dovolit, říkala jsem si, že mě třeba bude inspirovat v práci na mém románu, ale ve skutečnosti u něj dělám jen účetnictví – takový můj malý vedlejšák, kterým občas doplňuju příjmy.

Trosky románu zůstávají pohřbeny kdesi v útrobách mého počítače, a teď kdykoli na stůl pohlédnu, zmocní se mě zoufalý pocit viny nebo výčitky svědomí, které pak přecházejí v rozmrzelost. Je to, jako když si do mobilu uložíte poznámku, že máte zavolat své matce, ale po několika připomenutích začnete být naštvaní na mobil, pak i na matku, ačkoli byste se prostě měli sebrat a zavolat jí. Nový stůl by mi možná pomohl překonat napětí kolem psaní toho románu. Nebo bych třeba měla začít pracovat na něčem novém. Musím se rozhodnout a pak se do toho opřít. Samo se to nenapíše.

Naproti mému pokoji je koupelna a na druhé straně ještě menší pokoj, používaný jako studovna, než ho Tessin přítel Rob přeměnil na nahrávací studio. To bylo pár měsíců předtím, než se rozešli, předtím, než udělal tu neodpustitelnou věc a než se Tess rozhodla cestovat.

Pořád tu zůstala spousta věcí evokujících rodinnou atmosféru: fotografie nad pianem, staré kabáty na věšáku u vchodových dveří, opuštěné boty a rozbité tenisové rakety uklizené pod schody, police s umaštěnými kuchařkami v kuchyni. Je tu i pár různých, náhodně pohozených věcí: bič na býky, hokejová helma a velká socha sovy – rekvizity, co si Tess přinesla domů jako vzpomínku po derniéře jedné ze svých her. Domu to propůjčuje lehce bohémský a umělecký duch, což miluju.

Někdy mě přepadne závist, když si vzpomenu, že tu Tess vyrůstala se dvěma hašteřícími se sourozenci a starostlivými rodiči, co měli dost peněz na to, aby všechny tři poslali do soukromých škol a pak jim zaplatili vysokou. I kdyby má máti měla peníze na soukromou střední a na univerzitu, utratila by je za cigára, chlast a bingo.

Vyrůstala jsem jako jedináček ve dvoupokojovém domku v Hexthorpe, ušmudlané vesničce poblíž Doncasteru, která se proslavila třemi věcmi: velkým železničním neštěstím, k němuž došlo v roce mého narození, téměř dokonaným lynčem nad žadateli o azyl, kteří tam byli posláni (Máti patřila k těm, co volali po lynči. Snažila jsem se jí vysvětlit, že neměli kam jít, ale odmítala mě vyslechnout a opakovala, že pokud po nich v Londýně toužili, měli si je tam taky nechat.), a do třetice nejvyšším počtem případů sexuálně přenosných chorob v zemi.

Nejsem si jistá, zda to pořád platí, ale v době mého dospívání to tak bylo. Vše, co jsem od svých sedmi (kdy jsem si díky sledování televize a filmů uvědomila, že existuje i jiný svět, kde je nebe skutečně modré, ne šedavé v odstínu vlhkého popela) chtěla, bylo utéct. Vsadila bych se, že všichni ti chovanci psychiatrické léčebny, co je tam vláda posílá, se cítí stejně: nevítaní, bez naděje, umírají za okny se zatlučenými okenicemi, v ulicích plných odpadků a nepředvídatelného počasí. Většina z nich si nejspíš přeje, aby nikdy neopustili svůj domov, protože i válečná zóna by pravděpodobně působila přívětivěji než Hexthorpe.

Dnes každý den cestou z práce umírám štěstím, že už to je za mnou. Je mi třicet a od svých osmnácti, kdy jsem odešla, jsem se tam vrátila jen párkrát. Máti stále pracuje v dvojsměnném provozu v psychiatrické léčebně pro mladistvé. Těžko s ní hledám společnou řeč. Ona mi vypráví o dětech, co se ten týden pokusily o sebevraždu nebo co rozmazaly svoje výkaly po zdech, a já jí zase o známých osobnostech, které překročily práh naší kanceláře, ale pokud se neobjevily v Corrie, její nejoblíbenější telenovele, je jí to fuk. Pořád mi neodpustila, že jsem se odstěhovala do Londýna. Říká, že mluvím jako jižanská fiflena, co spolkla pravítko.

Jdu do koupelny, která je součástí ložnice Tessiných rodičů. Je příjemnější – nechali ji upravit teprve před pár lety a je v ní báječná vana na nožičkách a dešťová sprcha dostatečně velká na trojku z Tinderu, pokud byste k něčemu takovému inklinovali. Začnu napouštět vanu a zapálím pár svíček, než se vrátím do svého pokoje pro sklenku vína a rukopis. Víno má spoustu kalorií, ale dobíhala jsem vlak, a tak se to vynuluje. A nemůžete popřít sami sebe. Popření vás činí nešťastnými a neštěstí vede k přežírání.

Ponořím se do horké vody a sáhnu po vínu a rukopisu. Po třech stránkách je sklenka dopitá a já úplně zmatená. Zaprvé, není to moc dobře napsané, a zadruhé, zápletka je dost nepůvodní. Kdyby tohle napsal tlustý nepřitažlivý padesátník, neštěkl by po něm ani pes. Ale protože je autorkou pěkná dvaadvacítka, budou to propagovat do aleluja a vydělají na tom balík.

Frustrovaně nechám stránky dopadnout na podlahu a zase si lehnu, až jsem skoro celá ponořená. Tady, ve vodním kokonu, se moje myšlenky odpoutají od rukopisu a vystřídá je mnohem šťastnější přemítání o Jamesovi.

Potkala jsem ho jednou jedinkrát před třemi lety. Té noci, co se konala vánoční párty PKW.

Tu noc, kdy došlo k té nehodě.

♦♦♦

„Proboha,“ šeptá Flora a tahá mě za ruku. „Koukni na něj.“

Otočím se, sklenku v ruce, a závratí se mi skoro podlomí kolena. Ve skutečnosti je ještě přitažlivější než na všech těch fotkách, jimiž Becca bombarduje svůj Instagram a Facebook.

Flora ho hltá očima jako kousek čokoládového dortu se smetanovou polevou, prakticky slintá, a já z ní mám legraci. Zrůžoví do barvy svých šatů, žvýkačkově růžových, a dramaticky zavzdychá. „Představ si to, jít domů s někým takovým. To je tak nefér.“

Krčím rameny. „Podle mých zkušeností jsou takoví hezouni ve skutečnosti arogantní zmrdi.“

Pořád od něj nemůže odtrhnout oči. „To bych mu odpustila. Odpustila bych mu cokoli. Vypadá jako Christian Grey. A mimochodem, co jsem tak zaslechla, je roztomilý.“

O tom dost pochybuju. Pohledem skenuje dav – všichni jsme se shromáždili na venkovním nádvoří, chráněném před zimním počasím skleněnou střechou a tuctem ohřívačů vzduchu žhnoucích jako raketové blastery. Tváří se napjatě, dokonce až trochu pohrdavě. Horní ret má nepatrně ohrnutý, jako by tu byl proti své vůli a trpěl kvůli práci své přítelkyně jen proto, aby se s ním později vyspala. Nemýlím se. Je arogantní. Ale pak se najednou usměje, jeho obličej se okamžitě promění a já jsem nucena svůj názor poopravit.

„Proboha, koukni na něj,“ začne znovu Flora, hroutíc se v mdlobách hodných hrdinky červené knihovny.

Popravdě v černém smokingu je zdaleka nejatraktivnějším mužem v místnosti. Každý ho sleduje. Někdo otevřeně, mnozí pokradmu. A Becca, jako by to cítila, přijde a zavěsí se na něj jako jedna z těch plastových ozdob na vánočním stromku ve vstupní hale.

„Ona vypadá taky báječně,“ připouští Flora a oběma se nám nedobrovolně sevře žaludek, když zaostříme na Beccu a její přiléhavou a vše odhalující zelenou róbu. „Na mně by ty šaty vypadaly jako bolerko. Kdybych je vůbec přetáhla přes hlavu,“ chichotá se Flora. „Vlastně by to byla spíš čelenka.“

Zasměju se. „Vypadáš báječně,“ zalichotím jí.

Flora se na mě nadšeně usměje a stáhne si šaty, aby ještě víc odhalila plná ňadra. „Díky. Ty taky,“ vrátí mi kompliment.

Usmívám se, ale bolestivě přešlapuju z nohy na nohu a polykám, jako by mi jedna z těch jednohubek, co jsem právě snědla, uvízla v krku. Necítím se nejlíp. Připadám si jako stará mladá. Koupila jsem si šaty o číslo menší v naději, že mě to donutí shodit před Vánoci pár kilo navíc – ale do práce pořád někdo něco nosil, plechovky čokoládových bonbonů Quality Street nebo vánoční koláčky od Markse a Spencera –, a tak jsou mi teď přes břicho a boky dost těsné. Nejsem si ani jistá, jestli je to můj styl. Jsou modré, materiál působí trochu moc leskle a lacině a dost se v nich potím. Šaty z výprodeje v Primarku byly to nejlepší, co jsem si mohla dovolit.

Pochybuju, že Becca má na sobě šaty z Primarku. Vypadají, jako by ji stály měsíční plat, i když je to jedno. A její boty vypadají jako z přehlídkového mola. Vlasy má stažené do jednoho z těch zvlněných drdolů a perfektně jí rámují obličej. Sleduju, jak Jamesovi podává sklenku šampaňského a pak majetnicky položí svou paži na jeho. Vezme její ruku do své v tak něžném a ochranitelském gestu, že mě píchne na prsou a je to, jako by se mi někdo snažil vyrvat útroby z těla jako starou, použitou utěrku. Aniž bych věděla proč, potlačuju slzy. Odvrátím se. „Jen si odskočím na toaletu,“ zamumlám směrem k Floře.

„Tak jo,“ odvětí, pohled stále zasněně upřený na Beccu s Jamesem.

Na dámách v prvním patře, kam se uchýlím, abych se vyhnula ostatním účastníkům párty, naštvaně zírám na svůj odraz v zrcadle a snažím se zahnat slzy, co by mi mohly rozmazat řasenku. Jsem pitomá a snažím se si to vysvětlit, ale tolik jsem se na tenhle večer těšila. Chtěla jsem si vzít na sebe tyhle šaty a cítit se v nich dobře. Dokonce přitažlivě. Alespoň jeden večer jsem ze sebe chtěla mít lepší pocit. Jsem kráva.

Zhluboka se nadechnu a promnu si oči. Obličej se mi celý leskne a vlasy se mi začínají ježit a vlnit, jako bych strčila prst do zásuvky. Taky mám koláče potu v podpaží, barvící umělou tkaninu. Sakra. Otřu si podpaží ubrousky, abych osušila pot, a přepudruju obličej, abych ho zbavila lesku.

Donna, jedna z víceprezidentů, padesátiletá a sebevědomě okouzlující, jak jen žena s pravidelným botoxem a skříní plnou modelů věhlasných značek může být, vychází z kabinky za mnou. Spatří mě a udržuje si ode mě dostatečný odstup. Vůbec netuší, kdo jsem, je to pod její rozlišovací schopnost, dělám na financích.

Musí se přese mě naklonit, aby se dostala k držáku na mýdlo, který není správně přišroubován ke stěně a nebezpečně se napíná, když ho stlačuje.

„Sotva jsme se nastěhovali a všechno se už rozpadá,“ povzdechne si.

Kývnu, vyklepaná. „Ale je to krásné,“ říkám a připitoměle ukazuju na zeď toalet. „Ta… ehm, renovace. Vypadá to rozkošně. A večírek je skvělý.“ Proklínám se za to, jaká jsem vlezdoprdelka a jak falešně zním. Zároveň si jsem bolestně vědoma ubrousků nacpaných v mých zpocených podpažích. Všimla si jich ona?

Ale ovšem že ne. Jsem pro ni úplně neviditelná. Zamumlá něco jako odpověď, ale už má namířeno ke dveřím.

Když je pryč, ještě jednou na sebe vrhnu pohled do zrcadla, vytáhnu vlhké ubrousky z podpaží a pocítím další vlnu hněvu a chuti se zabít. Přála bych si podobat se Floře, která se zdá být spokojená s tím, co vidí v zrcadle, ale neumím to. Kdykoli na sebe pohlédnu, jediné, co slyším, je hlas mojí máti, jak mi s úšklebkem vyhrožuje, že mě nikdy nikdo nebude chtít.

Chci se jen zamknout v kabince a zůstat tam. Debilní pracovní večírek. Jak jsem si mohla myslet, že by to mohlo být fajn? Možná proto, že to byla jediná pozvánka v mém diáři, takže jsem do něj vkládala všechna svá očekávání.

„Ne,“ poroučím si. „Nenech se zlomit negativními myšlenkami. Soustřeď se na ty dobré. Máš skvělou pleť. Lépe řečeno bezchybnou. To ti řekla ta dáma za pultem v MAC. Máš pěkné oči a dlouhé řasy. Máš fantastické kozy. A taky úžasnou prdel, pokud to kluci ze sídliště přes ulici mysleli jako kompliment, když začali pískat a pokřikovat, že by si do ní rádi plácli, jak jsi je onehdy míjela.“

Povzbuzování si snažím osvojit poté, co jsem se o něm dočetla na jedné webovce o psychologii. Něco o přesměrování nervových drah a vytváření pozitivnějších smyček zpětné vazby v mozku.

„Jsi zábavná a chytrá,“ pokračuju. „Vyjdeš ven a tu párty si užiješ. Nikdy nevíš, koho potkáš.“

Jistě ne někoho, jako je James. To mě napadne, ještě než se stihnu ovládnout. Je úplně mimo mou ligu. Ale je tu Tim z IT, připomenu si. Nevypadá nejhůř. Ve skutečnosti je celkem atraktivní, i když trochu geek v těch svých tričkách s motivem Hry o trůny. Rád se mnou prohodí pár slov a Floře řekl, že se mu líbím. A – budu-li krutě upřímná – mám nějaké jiné možnosti? Na Tinder se už nevrátím. Nebo na jakoukoli jinou seznamku. Ne po tom, co se naposledy stalo.

Oči mě zase začínají pálit, potřásám hlavou ve snaze nenechat se tím pohltit. „Hubneš. To je tvé novoroční předsevzetí,“ ukládám svému odrazu v zrcadle. „Příští rok v tuhle dobu se vejdeš do zelených značkových šatiček ve velikosti kapesníku a po boku budeš mít muže stejně rozkošného, jako je James.“

Upravím si rtěnku, zhluboka se nadechnu a vyjdu ven. Projdu kolem průčelí, registruju nové kožené pohovky a drahé obrazy na zdech a zamířím k výtahům. Když procházím kolem jedné z kanceláří, zaslechnu hlasy. Zpomalím a přímo u dveří se zastavím. Jsem prostě zvědavá, zabte mě. Skulinou nahlédnu dovnitř. Jsou to James a Becca.

„Kam jdeš?“ křičí na ni. „Nemůžeš odejít.“ Odvrací se, ale on ji chytne za paži. Ztiší hlas, něco na ni zasyčí, ale tomu nerozumím.

„Lidi se budou ptát, kde jsem,“ říká Becca. Vyprostí paži z jeho sevření a otočí se.

Rozhodnu se, že musím zmizet, dokud mám možnost, a po špičkách se vydám k výtahu.

Na párty najdu Floru u stolu s jednohubkami. „Kdes byla?“ zajímá ji.

„Musela jsem na záchod,“ odbydu ji a doufám, že nemám příliš zarudlé oči.

„Určitě jsi v pořádku?“ ujišťuje se s přimhouřenýma očima.

„Jo, jasně,“ přitakám a vydoluju ze sebe úsměv. „Jsem v pohodě, proč bych neměla být?“

„Víš, že vypadáš úchvatně,“ stiskne mi paži. Pak se ušklíbne a pokývne bradou do prostoru. „Tim je tamhle, zírá na tebe.“

Pohlédnu jí přes rameno a spatřím Tima postávajícího přímo před pódiem dýdžeje, trhá hlavou jako jeden z těch psů na šňůrce zavěšených nad palubními deskami aut. Vůbec se nedívá naším směrem.

„No, zíral sem,“ prohlásí Flora. „Na, vezmi si koláček,“ podá mi jeden a další si nacpe do úst. „Jsou moc dobrý,“ prohlašuje s ústy od drobečků a hihňá se. Zavrtím hlavou. „Ne, díky,“ odmítám, ale přeruší mě hrůzostrašné volání o pomoc. Je tak hlasité, že přetne hit Last Christmas od Wham! jako nůž. Všichni se překvapeně rozhlížejí, snaží se odhalit zdroj hluku.

Potom někdo – žena – přibíhá, zhroutí se na dvoře, ve tváři vyděšený výraz. „Rychle… Rychle… Zavolejte záchranku!“ křičí, otočí se a vrací se zpátky, odkud přiběhla.

Flora a já na sebe pohlédneme a pak spěcháme za ní spolu s tuctem dalších.

Než dojdeme do vstupní haly, už se tam vytvoří hlouček lidí a musíme si prorážet cestu lokty, abychom viděly, co se děje. První si všimnu zelené skvrny. A potom červené. Na pozadí bílých dlaždic to vypadá téměř slavnostně. Až po chvíli mi dojde, že to je Becca ve svých zelených šatech a leží na mramorové podlaze vstupní haly s nohou pokrčenou v podivném úhlu. Někdo ječí. Jiní se snaží přivolat nějakého lékaře mezi námi, zřejmě zapomněli, že toto je zábavní agentura, ne nemocnice.

James se objeví o chvíli později, proklouzne davem, ve spěchu odstrčí mě a Floru stranou. Klečí v kaluži krve, co se vytvořila kolem Bečiny hlavy, jemně jí sevře ramena a vykřikuje její jméno. Trvá mi dalších pár vteřin, než si uvědomím, že hummus, na který zírám, je pravá část Bečiny tváře. Je kašovitá, jako vnitřek přezrálého melounu. Nereaguje.

James vzhlédne a já si s hrůzou uvědomím, že zírá přímo na mě.

„Zavolejte záchranku!“ zařve.

Částečný přepis policejního výslechu slečny Elizabeth Crowleyové po oznámení o pohřešování

Poručík Kandiahová – neděle 10. prosince

Vždycky jsem si to představovala jako vajíčko. Nedokážu teď rozbít nějaké o okraj skleněné mísy, aniž bych si na to vzpomněla. Řekla byste, že lebka je poměrně pevná, ale ta Bečina praskla jako skořápka doměkka uvařeného vejce, důkladně proklepaná lžičkou. Minimálně jsem slyšela, že to říkali lékaři.

Nikdy se mi nepovedlo vymazat ten obrázek z mysli. Bylo tam tolik úlomků kostí, záchranáři se obávali, že jí při převozu poškodí mozek. Trvalo jim nejméně půl hodiny jen ji přemístit na nosítka. Tedy až poté, co uvízli v otočných dveřích a museli být vyproštěni. To byly ty nekonečné vteřiny.

Kdybych musela hádat, řekla bych, že tam bylo, já nevím… tak asi dvě stě účastníků večírku. Byla to velká akce. Jak víte, právě jsme se tam nastěhovali. Bylo to hned po fúzi, kdy koupili ten velký komplex na Great Marlborough Street a investovali všechny prostředky, aby ho dali do kupy. Miliony. A teď ho chtěli předvést tisku a potenciálním klientům.

Většina lidí na párty pracovala v PKW. Někteří si přivedli svoje partnery, manžele a manželky, ale ne každý. Becca přivedla Jamese. A bylo tam pár lidí od novin a z PR. A taky pár klientů. Ti, co se dokopali otevřít obálku.

Co mi fakt uvízlo v hlavě, je vánoční hudba, co tam hrála. Nemůžu slyšet tu písničku – počkejte, jak se jenom… Wonderful Christmastime od Paula McCartneyho –, aniž bych si vzpomněla na Beccu, jak tam leží. Hodně lidí začalo plakat. Většinu z nás zajímalo, co se to sakra stalo. Zdálo se, že nikdo neví. Předpokládali jsme, že spadla ze schodů, protože ležela přímo pod nimi. A chybělo jakékoli jiné logické vysvětlení.

Vzpomínám si, že Flora poukazovala na Bečiny boty. Měly šíleně vysoké podpatky. Taková přihlouplá pásková záležitost. Nechápala jsem, jak se na nich vůbec mohla udržet. A někdo jiný se zase zmínil, že podlaha nebyla v těch místech správně položená. Byl to mramor. A sloupek zábradlí v horní části schodiště se viklal. To si zase vybavuju já. Ale to vše bylo zaznamenáno. Můžete si najít zápis o nehodě. Museli to vyšetřit, aby určili viníka.

Prostě to byl zmatek. Odpovědné osoby z PKW povolily přesun do nové budovy, ačkoli renovace nebyla dokončena. Myslím, že k tomu došlo proto, že nájem ve staré kanceláři vypršel a dodavatelé nestíhali. Architekti a stavaři s tím očividně nebyli spokojení a varovali je, ale oni nechtěli poslouchat, což jim vyneslo další soudní proces.

Soudce rozhodl, že PKW je za to zodpovědná, a vše skončilo mimosoudní dohodou. Zkusili se samozřejmě odvolat. Tvrdili, že Becca byla opilá, že měla lodičky s třinácticentimetrovými podpatky, a proto si o to říkala (svalování viny na oběť, že!), a prohráli, což mě celkem potěšilo.

Povídalo se, že odškodné činilo dva miliony liber, ale já, jak už jsem se zmínila, pracovala na finančním a viděla jsem účty, takže vím, že ve skutečnosti to bylo milionů pět.

Zní to jako spousta peněz, vím, ale ne když přihlédnete k tomu, že Becca potřebovala nepřetržitou péči a zdálo se, že už nikdy nebude moct pracovat. A uznejte sama, jestli byste s ní měnila. Neměnila. Ne, pokud byste ji tam viděla ležet. Kdybyste viděla tu krev. Bylo jí tam tolik. Vůbec jsem netušila, že v lidském těle je tolik krve.

Pardon, o čem jsem to mluvila? Jak to s ní bylo dál? To není tak docela jasné.

Lidi z personálního nám řekli, že lékaři nedokázali odhadnout rozsah poškození mozku, dokud se neprobrala. Strašně dlouho byla v kómatu. Týdny. Možná dokonce pár měsíců. Předpokládali, že minimálně některé z řečových a logických schopností budou zasaženy vzhledem k rozsahu poškození pravé strany mozku.

Pamatuju si, že to byla právě pravá strana, protože Flora žertovala, že kdyby byla zasažena pravá půlka jejího mozku, nikdo by nepoznal rozdíl, a je to tak – Flora, Bůh jí žehnej, nedokáže z hlavy sečíst dvě a dvě.

Jednou někdo nadhodil následující Sophiinu volbu: Pokud byste měli spadnout ze schodů, poškození které strany mozku byste preferovali? Přišli byste raději o schopnost logicky myslet, nebo o tvořivost a představivost? Otázka pro bezmozky, očividně. Pardon. Špatný vtip.

Tipuju, že vy byste si vybrala logické myšlení, vzhledem k vaší práci.

Každopádně se probrala a pak jsme se doslechli, že je v rehabilitačním centru. Nikdo skutečně netušil, jak vážná její zranění byla. Neměla žádné návštěvy. Odmítala je. Objevily se všechny ty protichůdné zprávy o tom, jak na tom je. Tim z IT přísahal, že je ležák (jeho slova, ne moje), a někdo tvrdil, že má doživotní následky, znetvořený obličej, čemuž bych věřila, protože to vypadalo, jako by jí někdo rozbil jednu část obličeje kladivem.

A někdo další – holka, co pracovala jako asistentka jednoho z agentů – tvrdil, že Beccu zahlédl nakupovat na Oxford Street. Muselo to být tak rok po té nehodě. Ale nikdo jí nevěřil a nikdo to nemohl potvrdit, protože Becca po odchodu z nemocnice zmizela. Propadla se do země.

Neaktualizovala si Facebook ani jinou sociální síť. Dokonce ani když se probrala z kómatu, nepřidala žádný nový příspěvek. A nikdo už o ní nikdy neslyšel.

Poslyšte, netuším, co dalšího bych dodala. Už jsem vám řekla vše, co jsem mohla. Byla to lhářka. Neměla žádné přátele. A měla nehodu – takovou, jakou byste nepřála ani svému nejhoršímu nepříteli –, a co jsem slyšela, poznamenalo ji to. Nemám na mysli jen deprese, protože ty by měl po něčem takovém podle mě asi každý. Myslím spíš něco jako šílenství. Očividně nebyla v pořádku. Poranění mozku může vést k nejrůznějším podivným změnám chování. Měli byste to vyšetřit. Promluvit s jejími lékaři. Lidmi, co ji znali.

Poslyšte, měla byste být někde tam venku. Hledat ji. Než bude příliš pozdě. Nebo možná už příliš pozdě je.

Nevím.

Úterý 5. prosince

Večer

Koupel už stydne, když se s trhnutím proberu. Musela jsem usnout. Svíčka postavená vedle prázdné sklenky od vína zlostně bliká. Natahuju se po mobilu. Panebože, je skoro jedenáct. Zasekla jsem se ve vaně na dvě hodiny. Není divu, že voda je studenější než koupaliště v zimě. Třesu se zimou, když lezu z vody a balím se do osušky, a nepřestávám se třást, když prchám chodbou do svého pokoje. Teprve až v pyžamu a pod peřinou mě napadne, že bych měla zkontrolovat Tinder. Jedné mojí části se nechce, protože co když James už projel můj profil a řekl si, že nevypadám dost přitažlivě nebo nejsem jeho typ? Ale když se nepodívám, čeká mě bezesná noc a přemýšlení, jestli reagoval. Prostě se podívám jen jednou a pak odložím mobil v chodbě, aby mě znovu nelákal.

Ale hned jak otevřu aplikaci, je tam shoda! James mě lajknul. A poslal mi zprávu. Prostě a jednoduše: „Ahoj.“

Mám pocit, že se o mě pokouší závrať, adrenalin čeří moje krevní řečiště jako drobné bublinky dusíku a moc tomu nevěřím. Je těžké se s tím srovnat: vidím v zrcadle stejnou dívku jako před třemi lety, neohrabanou, ostýchavou šmudlu. Zhluboka se nadechnu. „Ty už nejsi ta holka,“ řeknu si rozhodně. „Jsi její nová, vylepšená verze.“

Znovu si přečtu vzkaz. Ahoj. Krátké a sladké, jako jeho info u profilu. Co mám dělat? Měla bych mu napsat hned, nebo chvíli počkat? Musím si promyslet, jak se k tomu nejlíp postavit. Nechci ho odradit přílišnou horlivostí. Měla bych mu připomenout, že už jsme se setkali? Můžeme-li to tak nazvat. Vlastně jsme se nepotkali. A proč bych to měla vytahovat? Neexistuje způsob, jak by si na mě vzpomněl nebo jak by mě mohl poznat. Rozhodnu se později – pokud na to skutečně někdy přijde řeč.

S prsty připravenými nad klávesnicí zírám na to slovo o čtyřech písmenech a přemýšlím, jak odpovědět. Je to jak u zkoušky. Chci zvolit nejpříhodnější řešení, ale je nemožné zjistit, jaké to je. Jsem v téhle hře úplně marná, navzdory sledování magazínu Grazia a skoro každého blogu s tipy pro randění. Možná bych ho měla progooglovat, zjistit o něm víc – co má rád a co ne, takové ty věci, a podle toho pak odpovědět. Ano, to udělám a napíšu mu pak ráno, tak aspoň nebudu vypadat, jako že jsem vzhůru v jedenáct večer, abych kontrolovala Tinder jako nějaká zoufalka.

Jde o to, že jsem nikdy neměla nic s nikým, jako je James, nikdy ani za milion let by mě nenapadlo, že bych mohla mít, a nechci to zkazit. Jak to říká moje máti? Kdo si počká, ten se dočká.

Vytáhnu laptop z tašky a zachumlám se do přikrývky, takže se cítím naprosto příjemně a pohodlně, když si vzpomenu na víno v lednici. Je chladno a nejsem nadšená představou, že budu muset sejít po schodech, ale stejně bych měla před spaním zkontrolovat všechna okna a dveře. Promýšlím to. Teplo vyhřáté postele, nebo dvě minuty zimy, sklenka vína a rozumné vědomí, že sem nikdo nevtrhne a nenapadne mě. Nejsem paranoidní. Před dvěma týdny se jedna stará paní bydlící asi pět minut pěšky odsud v noci probudila a ve své ložnici spatřila muže s kuklou na hlavě. Znásilnil ji a pak zbil. Tak to psali v novinách. Tvrdili, že byl zázrak, že tak brutální útok vůbec přežila.

Od té doby věnuju velkou pozornost bezpečnosti. Přední dveře jsou chráněny třemi velkými zámky Chubb a taky bezpečnostním systémem, ale ten je starý a na heslo. Kód podle všeho nefunguje. Psala jsem o tom Tess minulý týden mail, ale je někde v Indii bez pravidelného přístupu na internet, tak nereagovala. Protože alarm nefunguje, vždycky se ujišťuju, že jsem navíc zamkla i dveře ložnice. A ačkoli se kvůli tomu cítím jako blbka a nikdy bych to nikomu nepřiznala, pod matrací mám schovaný nůž – zatraceně velký porcovací nůž z nóbl sady Johna Lewise z kuchyně v přízemí. Díky tomu spím o něco lépe.

Tak jo, rozhodnu se, že sejdu dolů. Raz. Dva. Tři. Vystrčím nohy z postele a proběhnu chodbou. Chris na mě vystartuje ze tmy a já zařvu: „Kočko pitomá!“

Běžím ke vchodovým dveřím a kontroluju všechny tři zámky. Kdyby někdo rozbil vitrážové panely po obou stranách klepadla, mohl by tam protáhnout ruku a uvolnit šrouby, ale nebyl by schopen uvolnit poslední zámek, protože ten je na klíč, který vždy nechávám v misce na stole v hale. Zvažovala jsem to, protože v případě požáru by to bylo nebezpečné (v práci jsem členem požární hlídky, takže znám pravidla), ale výhody převažují.

Zadní dveře, ty za spíží, jsou taky na šroub a zámek. Zkontroluju i ty a potom zamknu i dveře spíže. Všechna okna mají dvojitá skla a jsou na klíč; protože je zima, jsou všechna zamčená.

Nohy mi na kuchyňských dlaždicích mrznou, ale zaběhnu tam, abych si nalila velkou sklenku vína, než se vrátím nahoru; v půli cesty si dám pořádný doušek, poté co se mi povede si vínem trochu polít pyžamo.

Zpátky v posteli otevřu laptop a s jistým vzrušením, podobným tomu, když jsem se s kyblíkem sladkého a slaného popcornu chystala pustit si fakt dobrý film, začnu studovat Jamese Wickendena. Když jeho jméno zadám do Googlu, napadne mě, co asi řekne Flora, až jí o tom povím. Neuvěří mi. I já tomu sotva věřím. Představím si její obličej a rozesměje mě to od ucha k uchu.

Jamesův facebookový profil najdu snadno, ale je soukromý. Instagram nemá, na Twitteru je účet patřící Jamesi Wprávníkovi, ale i ten je soukromý. Najdu o něm zmínku v jednom článku na LegalWeek – o mediálním sporu, který pomohl vyhrát jednomu hudebníkovi, o němž se říkalo, že podvádí svého manžela – a jeho životopis z webovek jeho právnické firmy. Tam se dozvím, že promoval na Lady Margaret Hall v Oxfordu, má doktorát práv. Mezi jeho klienty se řadí mezinárodní umělci, značky a celebrity a rozcestník Legal 500 ho popisuje jako „hojně vyhledávaného, dynamického a zdatného vyjednavače“.

Zajímá mě, kde žije. Vím, kdy se narodil, mohla bych ho najít ve volebních seznamech. I když to už bych asi byla až moc velká stíhačka. Popravdě ten nápad jako by vypadl z žebříčku „Deseti věcí, které nikdy nedělejte, pokud chcete sbalit muže“.

Becca ho sbalila. Zajímalo by mě jak. Samozřejmě, dalo by se jednoduše kontrovat, že byla blond a atraktivní, ale taky nebyla moc milá. Pevně doufám, že James není tak povrchní, aby mu šlo jen o vzhled.

Dám si další doušek vína a rychle napíšu Bečino jméno do vyhledávacího řádku na Facebooku. Jestli tam zůstaly všechny její staré příspěvky – ta kanonáda exaltovaných ťuťu milostných postů –, můžu je projít a uvidím, co vyčtu z Jamesových lajků.

To je divné. Nemůžu ji najít. Zablokovala si mě. Ze všeho nejdřív mě to rozhořčí. Co jsem udělala, že si mě vyhodila z přátel? Ale pak mě napadne, jestli si nezrušila účet. Zkusím ji vyhledat, ale žádná Becca Zaceková na Facebooku není. Zkouším různé varianty jména včetně Rebeccy a Becky, ale marně. Její instagramový účet zmizel. Její Twitter zrovna tak. Podivné.

Googlím její jméno, ale nenajdu o ní jedinou zmínku, až na článek na webu BBC London o její nehodě na party PKW. Toho je dnes dost těžké dosáhnout – odstranit celou svou virtuální stopu. Znovu se napiju vína. Cítím se najednou překvapivě naprosto při smyslech, jako bych místo alkoholu popíjela kávu, a má představivost pracuje na plné obrátky. Možná bych místo účetní měla být detektivem. Je to mnohem zábavnější.

Otevřu vyhledavač, zadám do něj její jméno a místo, kde podle mě naposledy žila, a najdu ji. Zdá se, že na té adrese nežije tři roky, a zmínka o nějaké další chybí. Určitě by měla být uvedena na některém z voličských seznamů. Možná se rozhodla vymazat své osobní údaje z veřejného rejstříku nebo si mohla změnit jméno. Nebo se dokonce mohla vdát. Nebo… Co když je mrtvá?

Co když to je ono? Ale kdyby zemřela, do práce by se něco doneslo. Rychle otevřu webovky vládního registru. Nezabere mi to ani minutu, a upřímně řečeno, najednou mě to zcela pohltí. Pečlivě projíždím vyhledávání a nenajdu její úmrtní list – minimálně žádný pod jejím jménem. Mohla si ho samozřejmě změnit, a pak už by to ovšem byla jiná písnička.

Pohlcena detektivní prací se natahuju pro sklenku, kterou jsem postavila na noční stolek u postele, ale zjišťuju, že je prázdná. Sakra. Měla jsem si nahoru vzít celou láhev. Nicméně mít zítra kocovinu fakt nepotřebuju. Jdu do práce a už je pozdě. Pohlédnu na hodiny. Proboha, vůbec jsem netušila, že je až takhle pozdě. Vážně musím jít spát. V šest ráno už musím být na nohou. Ale nemůžu usnout. Ne, dokud neudělám ještě jednu věc.

Je to takové plácnutí do vody, ale nikdy nevíte. Vezmu její fotku ze stránek BBC a provedu zpětné vyhledávání. Vypadne pár tuctů obrázků „podobných“ tomu, který jsem zadala do vyhledávače. Měli by zapracovat na softwaru rozpoznávajícím obličeje, pokud si je podle nich většina nalezených tváří podobná. Na použité fotografii pózuje Becca na vyhlídce, někde s výhledem na rozbouřený oceán. Na pozadí jsou bílé útesy, krouží tam rackové a podle mě to musí být Anglie, protože to tam vypadá divoce, chladně a dost zoufale. Má na sobě modrou bundu a šálu. Vypadá rozkošně, samozřejmě, s blond vlasy, zelenýma očima a celým tím vzhledem holky odvedle.

Google si ji z nějakého důvodu plete s celou řadou hollywoodských hereček. Zajímalo by mě, jestli se to stává každému, a dávám si za úkol zítra obdobně zkontrolovat sama sebe. Napadá mě, s kým si to bude plést mě. Procházím fotky jednu po druhé. Netuším, proč jsem tak posedlá jejím vyhledáváním. Celé to začalo snahou najít víc informací o Jamesovi, ale teď se z toho stala záhada, kterou potřebuju akutně rozluštit. Najednou se zarazím, veškerou pozornost upřu na jedinou fotku. Kliknu na ni, abych ji zvětšila.

Je to úplně ta samá fotka – Becca na útesu –, ale když otevřu URL adresu, nasměruje mě na stránky firmy věnující se návrhům interiérů. Je plná rozkošných fotek moderních kuchyní zaplněných elegantními spotřebiči, s přehozy nedbale pohozenými přes pohovky stojící hned vedle krbu, dekoracemi pečlivě aranžovanými na konzolových stolcích, bílými orchidejemi vystavenými na krbové římse, čistý skandinávský styl bydlení – ten typ obrázků, nad nimiž obvykle slintám v designerské edici Elle a které si dávám na svou motivační nástěnku.

A tady se nachází Bečina podobenka – přímo nahoře – vedle banneru hlásajícího INTERIÉRY BRIDGES.

Kliknu na záložku O nás a objevím další Bečiny fotky. Tentokrát se opírá o stůl zřejmě někde v designovém studiu. Rychle projedu záložku a zjistím, že z ní teď je Becca Bridgesová. Takže se vdala! Má vlastní designérskou firmu, zaměřenou na návrhy interiérů, a žije si na obláčku v Cotswolds. Když si to místo googluju, vyskočí na mě vyobrazení dlážděných uliček, záhonů růží, tudorovských čajoven a pitoreskních kostelních věžiček.

Kdybyste měli zvolit idylické anglické prostředí pro romantickou komedii, bylo by to tohle. Není to přesně místo, kde bych si kdy dokázala Beccu představit. Vždycky byla víc Jimmy Choo než holínky Barnbour, víc noční tahy v Mayfair a Soho House než kostelní slavnosti a pletení šál pro Dámský institut.

Tyhle myšlenky mě rychle přejdou. Víc mě zajímá Becca samotná. Vypadá úplně stejně jako před třemi lety. Dokonce i vlasy má stejné: dlouhé po ramena a popelavě blond. Nikde ani stopy po tom, že někdy měla nějakou nehodu, žádné viditelné jizvy, ačkoli fotka je snímaná trochu zdálky, a když ji zvětším, rozpadá se na pixely.

Opírá se o stůl, nohy překřížené v kotnících, ruce založené na prsou, v modrých džínách a bílé košili zastrčené do kalhot. Na nohou má kožené holínky ke kolenům. Žádné podpatky. Zdá se, že změnila styl, teď se přiblížila značce Sloane Range. Nicméně obávám se, že není žádným překvapením, když se po nehodě, jako byla ta její, uchýlila k rozumnějšímu typu obuvi. Na jejím místě bych už podpatky nikdy neobula.

Přečtu si popisek vedle fotky:

Becca Bridgesová je designérka a stylistka zaměřující se na interiéry. Od dětství jí byla inspirací láska její matky ke zkrášlování a renovování domů. Becca získala vysokoškolský titul z komunikačních studií a nastoupila velmi úspěšnou kariéru v zábavním průmyslu, aby se nakonec rozhodla opustit zaměstnání a věnovat se své první lásce: interiérovému designu.

Znovu si přečtu první odstavec. Opustila zaměstnání? Ve skutečnosti ne tak docela. A velmi úspěšnou kariéru? No, v životopisech všichni zveličujeme.

Čtu dál:

Becca přináší do práce se soukromými klienty vášeň a inspiraci, pomáhá jim zhmotňovat domov jejich snů. Žije v přestavěném mlýně v malé vesnici Widford v Cotswolds, s manželem Zacem a roční dcerkou Sadie.

Páni. To musím říct Floře. Ale ještě předtím musím vyhledat Beccu Bridgesovou na Facebooku.

Trefa. Je tam. Fotku z designového studia používá i jako profilovku na Facebooku i na Instagramu. Po svatbě si musela nově založit oba účty. Podle jejích profilových stránek vznikly oba před patnácti měsíci. Podivné. Ale možná ne až tak úplně, když si uvědomíte, že zřejmě potřebovala nějaký čas na zotavení. Jestli je dítěti asi rok a ona s ním byla devět měsíců těhotná, musela Zaca potkat jen krátce po úrazu, pokud se tedy nemusela vdávat.

Jsou tu fotky ze svatby, i když se nezdá, že by byla nějak nucená nebo bleskově zorganizovaná, jsou perfektní. Vypadají, jako by je aranžoval stylista magazínu Dokonalá svatba – je na nich Becca s manželem zezadu, jak se ruku v ruce brouzdají trávou. Ona má skvostné šaty, přiléhavé, krajkové, bez ramínek, v siluetě mořské panny, a vlasy svázané na šíji do komplikovaného drdolu. Její muž Zac – který k ní neustále mírně natáčí hlavu – vypadá na pohled starší než ona. Je mu kolem čtyřiceti, má lehce prošedivělé vlasy a náznak strniště. Olivovou pleť, široká ramena, je prostě dost hezký.

I kdybych měla náhodou pochyby, zda jde vážně o Beccu, naprosto by je rozptýlily příspěvky doprovázející každou fotku.

Díky za všechna narozeninová přáníčka! Cítím se tak šťastná a požehaná, že jste součástí mého života, a přála bych si dnešek sdílet s každým z vás. Po příjemném povalování v posteli (Sadie spala celou noc – hurá!) mě Zac vzal na fajn oběd do Manoir a pak mi Sadie dala dárek – den v lázních pro perfektní mamču! Masírovali mě a hýčkali a teď jsem úplně v nebi – přesně to jsem potřebovala, abych se naladila na náš výlet do Jižní Afriky (můj vánoční dárek pro Zaca!).

#RochněníVLázních #NejlepšíNarozkyVůbec #MilujuSvéhoMuže #VánoceVTeple

Victoria Harveyová: Všechno nejlepší! Dostalas kytici, co jsem poslala?

Becca Bridgesová: Dostala! Je nádherná! Moc děkuji!

Nicholas Routledge: Všechno nej! Na viděnou zítra. xx

Alby Ballová: Doufám, že Zac udělal, co ti na očích viděl! Zasloužíš si to!

Becca Bridgesová: Ano!

Nina Brownová: Kam do Jižní Afriky se chystáte?

Becca Bridgesová: Do Kapského Města a pak na týden na safari do rezervace, nakonec na týden do Namibie. Nemůžu se dočkat!

Nina Brownová: Moc ti závidím! Zní to skvěle!

Becca Bridgesová: Díky! To ale není všechno. Mám nabídku na návrh interiéru vinařství v Canterbury.

Nina Brownová: Páni. Gratuluju! Budou tě platit vínem? x

Becca Bridgesová: Pořád kojím, takže bohužel ne!

Nina Brownová: PROBOHA. Kolik jí už je? Jsi hustá!

Becca Bridgesová: 15 měsíců. Ano. Obě to tak milujeme, je těžké s tím skončit.

Nina Brownová: Obě moje děti vyrostly na láhvi. Obdivuju, že to vydržíš. Pro mě to bylo naprosté utrpení.

Becca Bridgesová: Prostě se nad tu bolest musíš povznést. Stojí to za to. A jak říkají, nad kojení není.

To je typická Becca.

Se šmíráckým potěšením pročtu každičký její post, ale pak se mi z toho trochu zvedne žaludek, jako bych spořádala celou vaničku zmrzliny. Je to ale návykové. Neovládnu se neprojít i všechny její fotky, jednu po druhé.

K detailnímu záběru propletených svých a manželových rukou s masivním diamantem na jejím zásnubním prstenu v popředí připsala: „Dnes jsem řekla ano lásce svého života, své spřízněné duši, své druhé polovině, svému nejlepšímu příteli a tomu nejlepšímu, co mě kdy potkalo. Nikdy jsem se necítila tak šťastná, tak milovaná a tak v bezpečí. #NejšťastnějšíHolka #Láska #NejlepšíDenMéhoŽivota“ Podle všeho byla její svatba velkolepá událost – v nějaké stodole nebo podobném místě ověšeném girlandami. Jsou tu záběry sklenic s pivoňkami na dlouhých selských stolech, pětipatrového dortu posetého růžovými kvítky, tančících lidí a jeden záběr na ruce Beccy a Zaca svírající nůž projíždějící silnou vrstvou bílé dortové polevy až do piškotového středu. Na vteřinu vidím Bečinu lebku a mokvající krev a musím se odvrátit. Jsem šťastná, jak se jí povedlo po té nehodě dát dohromady. Dobře pro ni.

Zajímalo by mě, koho pozvala na svatbu. Vypadá to, že řadu lidí. Třeba to všechno byli Zacovi přátelé. Ona jich moc na Facebooku nemá. Jen osmasedmdesát. Chtěla zamést všechny stopy života před nehodou, proto si založila nové profily? Z PKW očividně sítem zřejmě nikdo neprošel. Díky tomu se cítím o něco lépe.

Fascinovaně proklikám zbytkem jejích fotek. Jsou pečlivě vybrané, u všech byly použity filtry. Na většině z nich je její manžel a dítě (#šťastnárodina, #požehnaní). Zac je vždy zpodobněn jako usmívající se a naprosto zbožňující manžel a otec. Je tu jedna jeho černobílá fotka, s kalným pohledem a strništěm, v náručí drží právě narozenou Sadie, která po něm natahuje ručičky a má spoustu vlásků, ale jinak připomíná E. T. mimozemšťana. On to zřejmě nevnímá, podle výrazu naprosté úcty a otcovské pýchy v jeho tváři. Příspěvek má třináct lajků a komentářů, což nevypadá zrovna převratně. Větší odezvu mají fotky mého oběda. Všichni se rozplývají, jak nádherné miminko Sadie je, a blahopřejí.

Sadie je na fotkách zachycena jako mračící se novorozeně, které přes prohlášení své matky není „nejkrásnějším miminkem na celém světě“, jako o poznání roztomilejší čtyřměsíční mimino, rozpatlávající si pyré lžičkou po celém obličeji, až do podoby v půldruhém roce, s tmavými kudrnami a kulatou andílkovskou pusou, pevně soustředěné na rozbalování vánočního dárku. Každičkou fotku doprovází přeslazený popis a tolik hashtagů, že mě rozbolí hlava, když se je snažím luštit. „Vzala jsem Sadie na její první prohlídku. Prospěla na jedničku. #MaminkovskýŽivot #SpícíMimi #NadKojeníNení“

Je tu fotka Beccy, štíhlé a rozkošné, v modrých legínách na jógu a odpovídajícím topu odhalujícím břicho, jen pár týdnů po porodu. Pózuje na něm jako kdysi, s blond vlasy staženými do elegantního koňského ohonu, perfektně nalíčená, ani známka toho, že by měla být celou noc vzhůru kvůli novorozenecké kolice nebo že by jí mělo dělat potíže zaujmout pozici psa hledícího k zemi. Je to falešně skromný příspěvek o tom, jak je díky kojení a józe zpět na předporodní váze. Dokážu si představit, jak by podobný příspěvek rozlítil všechny mé kamarádky krátce po porodu.

A ještě další fotka Zaca a malé Sadie, tentokrát v bazénu – zřejmě někde na jihu Francie nebo ve Středomoří. Voda je tu stejně blankytně modrá jako obloha a v pozadí za nimi stojí rozkošný starý domek. „V zajetí paprsků v Languedoku se svými láskami sleduju, jak Sadie učí Zaca plavat. #NejlepšíTátaNaSvětě #RodinnýŽivot #LáskaJeMůjŽivot“

Na jedné fotce jsou pak zachyceni všichni, Zac objímá Beccu, která chová Sadie. Na jeho druhé straně stojí nějaká tmavovlasá žena. Becca píše: „Skvěle strávený čas s tetou Maddie. Díky za pyžamko Burberry. #Vděčnost #RodinnýŽivot #MiminkoBurberry“

Maddie post olajkovala a dopsala: „Děláte mi obrovskou radost. Sadie je nejšťastnější holčička na světě.“

Pocítím lehký záchvěv závisti. Jsem šťastná za Beccu, samozřejmě, ale jedna moje část si nemůže pomoct a taky na ni dost žárlí. Má všechno: báječný dům, dokonalého manžela, dítě, prázdniny v exotických destinacích, nemluvě o skvělé kariéře. Někomu by se mohlo zdát, že ne Sadie, ale Becca je nejšťastnější děvče na světě. Vím, že měla tu nehodu, ale nezdá se, že by to její život změnilo k horšímu. Vypadá to, že žije svůj sen.

Zac má taky profil na Facebooku, ale když na něj kliknu, zjistím, že je soukromý. Nicméně si můžu přečíst jeho komentáře na Bečině stránce. Třeba ten k výročí: „Šťastné výročí lásce mého života, mojí nádherné ženě. Ten poslední rok byl úchvatný. Jsi moje všechno. Děkuju, žes nám dala naši úžasnou dceru. Obě vás budu vždycky milovat.“ #NejlepšíManželkaNaSvětě“

Mimoděk vypísknu. Panebože, tohle musím poslat Floře.

Vrátím se na webovky designérského studia a zkopíruju link stránky, pak překliknu zpět na Facebook a otevřu chatovací okno. Zkopíruju tam odkaz na webovky spolu s odkazem na novou Bečinu facebookovou stránku. Budeme mít zítra o čem drbat.

Koutkem oka zachytím nečekaný pohyb – otevírající se dveře ložnice. Srdce se mi rozbuší, laptop mi spadne z klína, černá silueta se ke mně nekompromisně řítí prostorem. Přistane na posteli. Zatracený kocour.

Vyskočím, popadnu ho a pak ho naštvaně vystrčím před dveře ložnice, než mu je zabouchnu před nosem. Škrábe o koberec v hale, ale ignoruju ho. Brzy ho to přestane bavit a půjde si lehnout nahoru do Tessiny postele.

Když se vrátím pod peřinu, všimnu si budíku na nočním stolku. Do háje. Fakt mě to pohltilo. Jsou skoro tři ráno. Zítra budu k smrti unavená. A bude mě bolet hlava – neměla jsem vypít tolik vína. Nejsem momentálně na alkohol moc zvyklá a ty dvě skleničky mě úplně položily. Jen dopíšu zprávu Floře. Sáhnu po laptopu a začnu psát:

„Zírej, Floro… Becca! S kým jsme to jen pracovaly! Povedlo se jí sbalit sexy manžela a hádej co? Taky má dítě (koukni na fotky, vypadá jako malý Glum!). Na to, jak moc spadla na držku, se překvapivě dobře znovu postavila na vlastní nohy! LOL. Poranění mozku nemělo vliv na její zvyky ohledně používání hashtagů. Některé věci se prostě nemění. A James a ona už spolu nejsou. I o tom mám novinky. Neuvěříš jaké! Lajknul mě na Tinderu! Pojďme zítra na oběd L. x.“

Chris nepřestává škrábat na dveře. Odešlu zprávu, pak sklapnu laptop a zhasnu. Jamesovi odpovím ráno.

ANIMUK.NET

Co mám dělat? (6 příspěvků)

Chammurapi, středa 6. 12. 2017, 2.38

Moje známá – kdysi jsme spolu pracovaly – mi omylem poslala zprávu určenou někomu jinému. V ní mě úplně sepsula, vysmívala se mojí dceři, vyjadřovala se o ní hnusně a napsala, že vypadá jako Glum – což nevypadá. S tou osobou nemám už několik let nic společného. A ptám se, co s tím mám dělat? Mám pocit, že by si měla uvědomit, jak špatně se zachovala.

Dortík89, středa 6. 12. 2017, 02.40

Zablokuj si ji. Ignoruj to. Je to prostě kráva.

WonderWomanWow, středa 6. 12. 2017, 04.48

To se stalo i mně. Konfrontovala jsem tu osobu, ponížilo ji to. Omluvila se. Její omluvu jsem přijala, ale už jsem s ní nikdy nepromluvila.

Yayabanana, středa 6. 12. 2017, 05.11

To je příšerný. O dětech se nemá mluvit nepěkně. Žádné dítě není ošklivé.

Utahanámamča, středa 6. 12. 2017, 06.32

Promluvila bych si s ní a řekla jí, jak se cítíš. A pak bych si ji zablokovala.

Chammurapi, středa 6. 12. 2017, 08.33

Díky všem. Nějak se s tím popasuju.

Utahanámamča, středa 6. 12. 2017, 09.37

Cos udělala?

Středa 6. prosince

Ráno

Jehličky se mi zabodávají do hlavy a do mozku mi vystřeluje elektrický proud. Pak mě ochromí hlasitý vrčivý zvuk, jako by mi někdo hned u ucha startoval motorku. Až po pár vteřinách mi dojde, že je to ta zatracená kočka. Sedí tu na polštáři a zatíná mi drápky do hlavy.

Narovnám se na posteli, z čehož se mi okamžitě udělá zle, a vyženu tu bestii z postele. Se sténáním, protože z toho, jak se se mnou všechno točí, se mi zvedá žaludek, zkusím zaostřit na hodiny. Nevyndala jsem si kontaktní čočky, úplně vyschly. S hrůzou zjišťuju, že je půl osmé pryč a přijdu pozdě do práce.

Vyskočím z postele, zakopnu o přikrývku a skoro se natáhnu na koberec. Dveře jsou otevřené. Zvláštní. Měla jsem za to, že jsem zamkla. Musela jsem zřejmě během noci jít čurat a nechala pak otevřeno.

Rychlá sprcha, nové kontaktní čočky, a pořád se cítím jen napůl jako člověk. Nemůžu uvěřit, jak se mnou zamávaly pouhé dvě sklenky vína. No dobře, asi jich bylo víc než tři, protože ve skutečnosti šlo o dost velké sklenky, a když otevřu lednici, vidím, že v láhvi zbylo vína jen na dně, čili musely být fakt obrovské.

To bylo naposledy, co jsem něco takového udělala, ukládám sama sobě i svému prázdnému žaludku. Jsem pitomá. Dnes si to vypiju.

Nakrmím kočku, za pětatřicet minut si udělám make-up a vlasy, obvyklou rutinu neošidím. Rozhodnu se pro boty na co nejnižších podpatcích, co mám, hodím na sebe kabát, šálu a vyrazím, abych stihla vlak, kterým se do kanclu dostanu jen chviličku po oficiálním začátku pracovní doby v devět.

V metru hned vytáhnu mobil a začnu dávat dohromady zprávu Jamesovi. Má včerejší průzkumná mise sice vyšuměla do ztracena a nic moc jsem o něm nezjistila, ale obávám se, že pokud neodpovím brzy, mohl by ztratit zájem.

Mořím se s tím dobrých deset minut, až se konečně rozhodnu pro „Ahoj!“ následované „Jak se máš?“ Prudce originální, ale na nic lepšího se nezmůžu a vypadá to, že to zabralo, protože on okamžitě odpovídá: „Rád tě poznávám. Jak se dnes máš?“

Proboha. Je to vážně on. Bavíme se spolu. Vlastně konverzujeme, i když přes textovky. Potřebuju se zklidnit. Nesmím to podělat. „Jedu pozdě do práce,“ odepisuju.

„Dlouhá noc?“ zajímá ho.

„Ano,“ odpovídám. „A dnes ráno za to pykám.“ Okamžitě toho lituju. Budu vypadat jako nějaká násoska. Možná jsem měla předstírat, že jsem vstávala brzy a mám už za sebou pár kruháčů ve fitku. Celá tahle záležitost s on-line randěním je příšerná, je to jako učit se cizí jazyk.

„Kde pracuješ?“ ptá se dál.

„V Soho,“ píšu a doufám, že se nebude pídit po dalších detailech. „Pracuju na finančním,“ upřesňuju rychle a nakopala bych si, protože to ani náhodou nezní jako nejúžasnější práce na světě. Ráda bych řekla, že jsem forenzní psycholožka nebo i návrhářka interiérů, cokoli, co by přinejmenším rozproudilo zajímavou debatu. Říct lidem, že jste účetní, je stejné jako píchnout jim do žíly anestetikum.

„Podle tvého profilu to vypadá, že ráda cestuješ,“ nahazuje a já vydechnu úlevou, že jsem pořád ve hře.

„Mám ještě spoustu nesplněných snů. V dubnu se chystám do Thajska,“ odpovídám. Měla bych se tam potkat s Tess. Takový je alespoň plán. Letenku jsem si ještě nezabookovala. „A co ty?“ opáčím. Někde jsem četla, že kdo se dost ptá, působí zajímavěji a chytřeji.

„Právě jsem se vrátil z výletu do Mexika,“ píše.

„Zbožňuju Mexiko!“ odpovídám. Technicky vzato nelžu. Miluju mexickou kuchyni. „Jídlo je super.“

„Už jsi vyzkoušela tu novou restauraci v Soho?“

„Myslíš Meridu? Ještě ne.“

Následuje minutová pauza a já svírám telefon a doufám, modlím se, ať na to zareaguje. Na chvíli to vypadá, že něco píše, takové to lehké hemžení teček po displeji, ale pak nic. Sakra. Odradila jsem ho svým „Zbožňuju Mexiko!“ Ten vykřičník. Díky němu jsem působila příliš vzrušeně. Ne dost v pohodě. Do háje.

Ale pak, jak si tak vyšiluju, že jsem to projela, přijde další zpráva: „Možná bychom tam někdy mohli zajít spolu.“

Tak jo, musíš znít ležérně, připomínám si. „Jasně. To zní dobře.“

„Co ve čtvrtek?“

Proboha, on mě zve na večeři! Standardně – pokud mě zrovna nežádali, abych jim ukázala kozy – přicházeli muži na Tinderu s pozváním až po delším chatování – a obvykle šlo jen o rychlý drink. Večeři zatím nenavrhl nikdo. Váhám nad odpovědí, protože podle doporučení je třeba nechat se mužem uhánět a taky je potřeba nepůsobit příliš dostupně. Ale co když ho odmítnu s tím, že nemám ve čtvrtek čas, a on si vyrazí s nějakým jiným objevem, zblázní se do ní a vykašle se na mě? I to už jsem zažila. Nechci propást svou šanci.

„Čtvrtek zní skvěle,“ hlásím. „V šest mám lekci boxu, ale v půl osmé můžu být k dispozici.“

„Boxu?“ ptá se. „Tak to bych si měl dát pozor, abych se choval slušně!“

„Jo, mám ostrej zvedák,“ odpovídám a doprovodím to mrkacím smajlíkem a emotikonem pěstičky.

Při svém prvním pokusu zhubnout jsem začala chodit do fitka pro ženy a jedna z tamních lekcí se jmenovala K. O. fitness. Ukázalo se, že vybít si veškeré frustrace na boxovacím pytli přináší absolutní katarzi a taky to pomůže spálit přes sedm set kalorií za hodinu.

„Cením si tvého varování,“ odepisuje. „Tak ahoj ve čtvrtek.“

Zahihňám se. „Měj se fajn,“ napíšu.

Když se odpojí, zjišťuju, že se nedokážu přestat křenit.

Ve Starbucks si davy lidí objednávají perníkové latté a latté s vaječným koňakem. Zařadím se do fronty a znovu studuju celou konverzaci s Jamesem, probírám větu za větou, dokud je neumím nazpaměť. Pozval mě na večeři! Pořád to nedokážu pochopit. Ne na skleničku nebo na kafe, ale na večeři! Musím promyslet, co si vzít na sebe. Taky se musím objednat k holiči, protože co když mě uvidí a pomyslí si, že nevypadám tak dobře jako na fotkách?

Někdo ve frontě za mnou do mě strčí a já zjišťuju, že zatímco zírám do mobilu, barista se pokouší přijmout moji objednávku. Vzhlédnu a pohled mi padne na sendviče se šunkou a s vejci a na čokoládové muffiny. Moje kocovina křičí ano. Moje kocovina se mi snaží namluvit, že bych si měla objednat – a následně pozřít každičkou sladkost plnou karbohydrátů vystavenou ve vitríně, ale nesmím podlehnout. Ne s touhle schůzkou na dohled. Odteď do čtvrtka musím nasadit přísnou dietu, aby bylo reálné, že se vejdu do svých oblíbených šatů. Objednám si jen kávu a pochválím se za železnou vůli.

„Nazdar!“

Otočím se. Je to Flora. Čeká u postranního pultu a rovná do papírového nosiče čtyři kávy s sebou.

„Ahoj,“ odpovím, rychle ji obejmu a všimnu si růžového grandefrapučína s horou šlehačky a lesklého posypu, co drží v ruce. „Co to sakra je?“ vyprsknu. „Vypadá to jako rozmixovaná diskokoule.“

Flora se zahihňá. „Vždyť mě znáš. Je to růžové, třpytí se to, musela jsem to prostě mít.“

„Četlas tu zprávu, co jsem ti v noci poslala?“ zajímá mě.

Zavrtí hlavou. „Jakou zprávu?“

„Na Facebooku.“

Opět zavrtí hlavou. „Ne. O co šlo?“

„Neuvěříš, co jsem včera v noci objevila.“

Když slyší vzrušení v mém hlase, oči se jí rozšíří. „Copak?“

„Pamatuješ na Beccu?“

Kývne. Samozřejmě že si ji pamatuje. Všichni si ji pamatují.

„Vede teď úplně nový život. Vdala se a má dítě.“

Flora otevře pusu údivem. „S tím právníkem, se kterým chodila? Jamesem Něco-něco?“

„Ne, s někým jiným. S chlápkem jménem Zac. Ale nejzajímavější je, a tomu neuvěříš, že mi James včera večer napsal na Tinderu.“

Floře spadne čelist. Její nedůvěra moje štěstí trochu kalí.

„Páni,“ brblá.

„Já vím,“ snažím se ignorovat její tón. „Zajdeme na večeři. Vezme mě do té nové mexické restaurace na rohu kousek od práce.“

„Páni,“ opakuje konsternovaně a kroutí hlavou. „To je… úžasný.“

Vidím, jak se jí třesou rty, když se nutí do úsměvu. Možná to není skepse, spíš žárlivost. Ztiším hlas a položím jí ruku na paži. „Nemůžu uvěřit, že mě fakt olajkoval. Mě! Myslela jsem, že se spletl. Jako že… Pamatuješ, jak je hezký?“

„Lizzie!“ zařve mi někdo vzápětí za zády.

Otočím se. Je to barista. „Velké vanilkové latté s mandlovým mlékem bez cukru,“ hlásí a podává mi kávu.

Vezmu si ji a otočím se zpět k Floře. Čeká na mě u dveří.

„Musíš kouknout na Facebook,“ ukládám jí, když zamíříme ven do zimy. „Poslala jsem ti odkaz na Bečinu novou profilovou stránku. Tu starou zrušila. Jsou tam k vidění všechny ty fotky svatby a mimina.“

„Proč tu starou zrušila?“

Pokrčím rameny. „Bůhví. Neuvěříš, čím se teď živí – má vlastní designérskou firmu.“

„Tak vkus ona měla vždycky,“ míní Flora.

„Vždyť jo. Každopádně má naprosto snový život. Jen to mimino má obličej, co může zbožňovat jen jeho matka.“

„Ale ne,“ protestuje Flora se smíchem, „všechna miminka jsou krásná.“

„Tohle teda ne,“ směju se. „Věř mi. Sama se přesvědčíš.“

„Některé děti prostě jen potřebují čas, aby dozrály do své podoby.“

„To i někteří dospělí,“ říkám a trochu se sama pro sebe usměju.

Dojdeme do práce a projdeme otočnými dveřmi v hale. Sakra, mám dvacet minut zpoždění. Snad má můj šéf jednání a nevšimne si, že jdu pozdě.

Flora zamíří k výtahům a já ji následuju.

„Zašla bys dnes na oběd?“ ptám se, když stiskne přivolávací tlačítko.

„Mmm, mám dnes trochu fofr, kvůli přípravě té knihy.“

„To mi vypadlo. Já osobně tomu povyku kolem moc nerozumím.“

Flora na mě pohlédne. Z jejího výrazu pochopím, že je naštvaná. „Tys to četla?“ zajímá ji.

Ztuhnu. Proboha, skoro jsem se podřekla. „Ne,“ upřesňuju rychle. „Jen myslím, že je kolem toho strašný humbuk, to je celé. A když je kolem něčeho takové haló, většinou to za moc nestojí.“

„Tentokrát myslím, že jo.“

„Taky doufám,“ odpovím s úsměvem, když se před námi otevírají dveře výtahu. „Bylo by to skvělý. Představ si to PR.“

Nastoupíme do výtahu a Flora stiskne tlačítko našeho patra. Zírá na dveře výtahu a já cítím, že je pořád rozladěná, takže se snažím si ji usmířit. „Tolik jsi na tom dřela,“ pokračuju. „To se ti určitě vrátí, uvidíš. Zítra to můžeme oslavit. Platím já.“

„Budeš mít čas?“ ujišťuje se a mně není jasné, zda v té otázce necítím osten sarkazmu.

„Ano,“ přitakám zachmuřeně. Nevyhýbám se jí přece úmyslně.

„Možná,“ odpoví. „Mám toho moc.“

„Fajn.“ Dveře výtahu se otevřou a Flora mě nechá vyjít první.

„Uvidíme se později,“ houkne a odchází.

„Pěkný den!“ loučím se.

Dívám se za ní trochu nesvá. Možná je naštvaná kvůli té schůzce s Jamesem. Ale to není fér. Měla by mít za mě radost.

Jen zahnu za roh, spatřím svého šéfa Daniela sedět za stolem. Sakra. Vzhlédne a uvidí mě. Z očí mu šlehají blesky. Stalo se něco? Mám jen dvacet minut zpoždění. To přece není konec světa. Každý den odcházím jako poslední, nemá proč být naštvaný.

„Lizzie,“ osloví mě, když se přiblížím, tónem, který mi připomene učitele ze základky.

Okamžitě cítím, jak se mi stahuje hrdlo a dlaně se mi začínají potit. Je mi zase čtrnáct a přistihli mě, že se chci ulejt z těláku. „Ano,“ odpovím.

„Musíme si promluvit.“

Polknu, cítím, jak se mi náhlá panika plíží hrudí až do krku, nemůžu dýchat. „Copak?“ ptám se.

Proboha, je to kvůli tomu rukopisu, co jsem si včera večer odnesla domů? Mám ho v tašce. A zdá se mi, jako by vyzařoval radioaktivní záření.

„Odlož si kabát a pojďme do zasedačky.“

Do zasedačky? Do hajzlu. To musí být vážný. Rozhlížím se po finančním oddělení, panika se mi přelévá do nohou, chytne mě třas. Ještě, že jsem se ráno rozhodla pro nízké podpatky.

Joanne a Alison sedí u svých počítačů, očima hypnotizují monitory, ale tipuju, že bystří, snaží se zachytit každé slovo.

„Ovšem,“ přitakám, s mírným odhodláním neukázat ani náznak strachu. Nic špatného jsem neprovedla. Vím, že jsem vzala ten rukopis, ale nic jsem s ním nepodnikla. Nepřečetla jsem víc než dvacet stránek. To musí být něco jiného. A nemám vůbec ponětí co, leda… leda by začali propouštět.

Ale proč by to dělali? Vedeme si vážně dobře. Viděla jsem roční uzávěrky. A moje osobní hodnocení bylo taky skvělé. Dokonce jsme mluvili o možnosti povýšení.

Roztřesenýma rukama si rozepínám kabát, odkládám ho na věšák. Znovu pohlédnu na Joanne a podaří se mi zachytit její pohled. Rychle se odvrátí. To není dobré. Obvykle spolu po ránu pěkně žertujeme.

Zhluboka se nadechnu, snažím se uklidnit. Sakra. Vím, o co asi jde. Objevili můj vedlejšák. Dle podmínek zaměstnanecké smlouvy v PKW mám zakázáno pracovat kdekoli jinde, ačkoli daňové poradenství moje pracovní nasazení nenarušuje, dělám to po večerech a o víkendech. Taky mám jen pár klientů, nikoho ze zábavního průmyslu.

Ne, rozhodnu se, nejlepší bude počkat si, proč to všechno je, než otevřu pusu. Držím hlavu vzhůru a záda vzpřímená, připomínám si, že pokud jsem nadbytečná, není to konec světa. Po pěti letech tady bych měla dostat slušné odstupné a stejně jsem chtěla skončit a vrhnout se na něco nového, víc tvůrčího. Konečně bych mohla dokončit svou knihu. Tady to mám na stříbrném podnose.

Daniel otevře dveře do zasedačky a poodstoupí, abych mohla vejít. S úsměvem poděkuju a rozhlédnu se, ale okamžitě ztuhnu při pohledu na Moiru z personálního sedící spolu s asistentkou u velkého konferenčního stolu. Panebože, to bude ta nadbytečnost. Musí být. Kouknu na Daniela, abych si to potvrdila, ale ten mi nedopřeje oční kontakt, což mě v té domněnce jen utvrdí. Obejde mě a ukáže na místo po Moiřině pravici, zatímco sám usedá na druhou stranu stolu vedle asistentky. Myslím, že se jmenuje Helen. Má otevřený laptop a něco do něj ťuká. Dělá si poznámky? Proč si dělá poznámky?

Projdu podél mahagonového stolu. „Co se děje?“ ptám se, zatímco si sedám.

Atmosféra v místnosti je hustá jako v Norimberku během procesu. Moira vzhlédne od hromady lejster a pokývne mi. Bez úsměvu.

„Lizzie,“ osloví mě.

Dívám se střídavě na ni a na Daniela. „Ano?“ odpovím.

„Dostaly se k nám určité poměrně znepokojivé informace.“

„Cože?“ ptám se, nervozita i panika rostou. Skoro jsem se obrátila naruby ve snaze skrýt svoje jméno na webovkách. Říkala jsem si Elizabeth místo Lizzie a používala rodné příjmení máti, tedy Cooková.

„Dnes ráno jsme obdrželi e-mail upozorňující na nesrovnalosti v proplácení drobných výdajů.“

To se netýká mého vedlejšáku. Úleva je tak slastná, že na okamžik nepochopím, co mi vlastně oznamuje. „Já žádné proplácení drobných výdajů nepožaduju.“

„Jde o ty žádanky na jejich proplácení, co zakládáš pro ostatní zaměstnance. Ty, které zadáváš do systému.“

„Cože?“ ptám se vyjeveně.

Na co to asi narážejí? V práci jsem pečlivá. Daniel to dokonce uvedl v mém posledním osobním hodnocení, který má personální taky určitě k dispozici. „Co s nimi má být?“ nechápu.

„Vypadá to, že jsme objevili nestandardní žádanky.“

„Nestandardní?“ zírám na ně bezvýrazně. Nejsem si jistá, zda bych měla být rozhořčená, nebo propadnout naprosté panice. Z čeho přesně mě to obviňují? „O čem to mluvíte? To není možné…“

„Je to pár let stará záležitost.“

„Nerozumím,“ opakuju. „Můžete mi říct, kdo ten e-mail poslal?“

Moira vrtí hlavou. „Obávám se, že ne.“

I já kroutím hlavou. „Ale já ne… Proč by někdo něco takového tvrdil? Není to pravda.“

„No, jsi tu proto, abychom tomu přišli na kloub.“

„Není co řešit. Nic jsem neprovedla. Nevím o tom.“ Napadne mě, jestli jsem náhodou něco nepodepsala, aniž bych to četla.

„Proto tady jsme,“ odpoví Moira klidně. „Abychom se pokusili zjistit, co se stalo.“

„Zní to, jako byste mě z něčeho obviňovali.“

„Z ničeho tě neobviňujeme,“ říká Moira stejným tónem a pokouší se o smířlivý úsměv. „Jen potřebujeme, abys nám pomohla zjistit, co se stalo.“

„S čím přesně?“ začínám vším tím vypětím ztrácet trpělivost.

Moira přede mě rozloží několik listů papíru. Jsou to fotokopie. Sáhnu po nich a začnu je pročítat. „Co je to?“ ptám se, i když tuším, oč jde. Jsou to formuláře žádanek. Schvaluju je, pokud někdo ze zaměstnanců žádá o náhradu drobných výdajů. Můj podpis je v dolní části formuláře.

„Tyhle žádanky vypadají jako zfalšované,“ oznamuje mi Moira.

Zírám na ni. „V jakém smyslu zfalšované?“

Znovu prohlédnu formulář, zkontroluju datum. Je starý – takový jsme používali ještě před zavedením plné automatizace. Teď zaměstnanci účtenky skenují a e-mailem je zasílají ke schválení.

„Tohle je staré,“ říkám. „Asi tři roky.“

Moira přikývne.

Pohlédnu na jméno. „Je to Bečino.“

Moira znovu souhlasí. „Ano.“

Začíná mi zvonit v uších. Všechno to vypadá jako až moc velká náhoda. Ale to není možné. Co se to sakra děje?

„Žádanku jsi schválila ty a potom byla proplacena z pokladny drobných výdajů.“

Opět pohlédnu na žádanku. Šlo o dvě položky, celkem za osmapadesát liber. Jejich popis zní „občerstvení na porady oddělení“. K žádance jsou přiloženy dvě účtenky ze supermarketu, dohromady za cenu odpovídající nárokované částce. Spletla jsem se a vypočítala špatně celkovou sumu? Zaměstnanci měli sepsat ceny za jednotlivé položky, sečíst je, připojit všechny účtenky a pak mi to celé přinést k podpisu.

„Dobře,“ říkám, zatímco v duchu počítám. „Kde je problém? Vypadá to docela v pořádku. Součty účtenek sedí.“

„Tady je další,“ říká Moira a přisunuje mi jinou žádanku. „Máme jich dohromady šedesát tři a celková částka přesahuje čtyři tisíce liber.“

Prohlédnu tu, co mi právě podala, a pak i další, které přisunuje přes stůl. V hlavě mi duní, v uších zvoní, po páteři mi začíná stékat pot. „Tyhle všechny jsou Beccy,“ říkám, když objevuju její jméno vytištěné v dolní části každé žádanky a taky její podpis: gigantické naškrábané B, zakroucená céčka a dětské A.

„Ano,“ souhlasí Moira. „Je to tvůj podpis?“ ukazuje na klikyhák v dolní části formuláře vedle slova Schváleno.

Přikývnu. „Ano.“

„A co tohle? Vzpomeneš si, že bys to podepsala?“

Podává mi další štůsek žádanek. „Hmmm, netuším,“ říkám. I na těchhle je Bečino jméno, ale účtenky nejsou původní, jsou to kopie. Dojde mi, o co tu jde. „Počkat,“ vzhlédnu. „To jsou ty samé účtenky!“

„Ano,“ přitaká Moira.

Rozkládám žádanky po stole, abych si je mohla lépe prohlédnout. „Ale data žádanek se liší,“ podotknu. „Zhruba o měsíc.“

„Ano,“ souhlasí Moira.

„Čili…?“ pohlédnu na Daniela. „Becca falšovala žádanky?“

Daniel vrtí hlavou. Evidentně se rozhodl neotevřít v průběhu celého výslechu ústa a roli zlého policajta plně přenechal Moiře.

„Ne. To si nemyslíme. Srovnej její podpisy tady a tady,“ řekne Moira a hrotem propisky ťukne na dvě Bečiny parafy na dvou různých stránkách. „Liší se.“

„Když říkáš.“

„Myslíme si, že jde o zfalšované žádanky a že ty o tom něco víš.“

„Jak bych o tom mohla něco vědět? Becca očividně nárokovala proplacení týchž účtenek dvakrát.“

„Tomu nevěříme. Jakmile účtenky předložila spolu s původní žádankou, neměla, jak je znovu podat. To mohl jen někdo z finančního. A k těm dalším žádankám nejsou připojeny originální účtenky, jen kopie.“

„Počkat, vy myslíte, že jsem je podala já?“ pohlédnu na ni a pak na Daniela v naději, že konečně otevře pusu a zastane se mě, ale to on ne. Nic pro mě neudělá, jenom na mě kamenně zírá.

„Já… To je absurdní,“ vyprsknu vztekle. „To jsem samozřejmě neudělala. Becca nějakou dobu pracovala na finančním. Možná to provedla tehdy.“

Nikdo z nich neřekne ani slovo. Helen přestane psát, prsty stále položené na klávesnici. Moira pohlédne na Daniela.

„Obávám se, že tě musíme uvolnit z práce, dokud to neprošetříme,“ promluví Moira.

„Cože?“ nevěřím jí. „To nemůžete.“

„Obávám se, že to je součástí tohoto procesu. Jakmile se vše vyjasní, budeš se moct vrátit do práce. Jsem si jistá, že to chápeš.“

Nechápu. Vůbec nic z toho. „Ale,“ začnu, „jsem nevinná. Nic jsem neprovedla. Nemáte proti mně žádný důkaz, jen nálož lživých informací a ohavných obvinění.“ Vyskočím, poháněná vztekem, a příliš pozdě si uvědomím, že křičím. I Daniel se postaví, ale Moira na něj vrhne přísný pohled, pak se otočí ke mně a gestem naznačí, abych se zase posadila. To mi vezme vítr z plachet a já to udělám, zapadnu zpátky do židle a cítím, že mám na krajíčku.

„Kdo ten e-mail poslal?“

„To není důležité.“

„Pro mě ano. Chci vědět, kdo o mně šíří lži.“

A zase všichni mlčí. Tvář mi žhne. Zvonění v uších je zpátky – jako bych v hlavě měla orchestr školáků bušících do trianglů.

„Lizzie,“ osloví mě Daniel mírně. „Musíme to řešit. Teď je prostě nutné, aby sis vzala dovolenou, než se to prošetří. Nemělo by to trvat dlouho.“

„Ale...“

„Bude jednodušší, když budeš spolupracovat,“ přeruší mě Moira.

„Spolupracovat?“ vyprsknu. „Co tím máš na mysli?“

Pozdvihne obočí. Myslí tím přiznat se, ne spolupracovat. „Ale já nic neudělala,“ opakuju a asi se rozbrečím. Co se to děje?

„Pojďme, dáme dohromady tvé věci,“ navrhuje Daniel. Omámeně kývnu a vstanu.

„Jak dlouho to bude trvat?“ ptám se Moiry, když ji míjím.

„Ne víc než pár dní,“ odvětí teď už příjemnějším tónem. Působí trochu mírněji. Možná tomu nevěří. Mohla jen hrát zlého policajta, aby zjistila, jestli se přiznám.

„Dobře,“ řeknu. „Ale přísahám, že jsem nic neudělala.“

Když s Danielem procházím kanceláří, cítím, že mě propichují tucty očí jako lasery. Jdu s hlavou vztyčenou, odmítám ukázat jakýkoli náznak viny. Rychle si oblékám kabát, posbírám své věci i nedopitou kávu.

Alison na mě pohlédne, a když procházím kolem jejího stolu, usměje se na mě. Jsem tak vděčná, že mi skoro vyhrknou slzy. „Můžeš mi zalívat kytku?“ ptám se.

Přikývne.

„Díky,“ říkám. A pak následuju Daniela do výtahu, přes vstupní halu kolem nápisu PKW a obří bronzové spermie a nakonec ven z budovy.

Středa 6. prosince

Odpoledne

Po příchodu domů nejdřív otevřu lednici a vypiju poslední hlt vína přímo z láhve. Ještě není poledne, ale cítím se jako po zásahu elektrickým proudem. Jsem v šoku. Potřebovala bych něco ostřejšího, ale v domě jiný alkohol není.

Sesunu se ke kuchyňskému stolu, pořád v kabátu a šále, a strávím tam notnou chvíli s pohledem upřeným do prázdna. Až pošťák vhazující poštu do schránky mě z toho vytrhne. Rozhlédnu se. Chris stojí rozkročený nad svou miskou a bez ustání mňouká. Vstanu. Popaměti sáhnu po piksle kočičího žrádla v horní čísti lednice, vyprázdním sáček do misky, projdu chodbou a vyzvednu poštu. Je tu pohled od máti, která vyrazila s přáteli na zimní dovolenou na Tenerife, a pár účtů, co je třeba urgentně zaplatit. Přihodím neotevřenou poštu na vrchol kupičky další korespondence vršící se v chodbě. Možná bych měla předložit výpisy svých kreditek. Kdybych ukradla peníze, nemohla bych být tak zadlužená.

Pořád mě nejvíc drásá, od koho přišel ten e-mail. Kdo mohl něco takového udělat? Zamířím nahoru. Potřebuju si lehnout. Pod peřinou je teplo a bezpečně a já se, pořád v kabátu, schoulím do klubíčka a snažím se to všechno hodit za hlavu. Fajn, musíš to promyslet, říkám si. Ale hlava mi třeští a mozek pracuje příliš pomalu, než aby mohl cokoli zpracovat. Co když to prošetří a dospějí k závěru, že jsem to byla já? Ovšemže to není možné. Ale co když k tomu dojde? Nepřestávám se ptát sama sebe. Budu bez práce. A nebudu schopná si najít jakoukoli jinou, ne bez doporučení. Můžou to dokonce oznámit policii! Můžu mít policejní záznam. Ne. Přestaň panikařit. Tak daleko to nemůže zajít.

Možná bych si měla zjistit něco o svých právech nebo se poradit s nějakým právníkem. Neochotně se vysunu ze svého útočiště pod peřinou a natáhnu se přes postel pro laptop na nočním stolku, tak jak jsem ho tam včera v noci odložila.

Když ho otevřu, zjistím, že je úplně vybitý. Zapojím ho do nabíječky, a zatímco čekám, než se začne nabíjet, zkontroluju mobil. Přišla zpráva od Flory. „Jsi v pohodě? Slyšela jsem, žes musela nastoupit na dovolenou.“

Vžene mi to slzy do očí. Zamyslím se nad odpovědí, ale co bych měla napsat? Je tu i upozornění na zprávu na Facebooku. Taky od Flory: „Říkalas, žes mi včera v noci posílala zprávu? Nic jsem nedostala. Kde je odkaz na Bečin nový profil?“

To je divné. Zkontroluju zprávy.

Panebože. Proboha.

Zaplaví mě panika, jako by mě zevnitř napadl roj sršňů. Ne. To ne. To nemůže být pravda. Jak jsem to mohla provést? Zprávu určenou pro Floru jsem odeslala Becce. Třesoucí se rukou ji otevřu a znovu pročtu. Bože, na co jsem myslela? Přirovnávala jsem její dítě ke Glumovi. To je fakt zlý. Moc, moc zlý. Upustím mobil, na chvíli schovám obličej do dlaní a modlím se, aby to za chvíli, až je zase sundám, všechno zmizelo. Ale je to pořád tady. Počkat, co když to ještě nečetla? Můžu to smazat! Ne. Do hajzlu. Vedle zprávy se zobrazuje malá fajfka. To znamená, že to viděla. Je pozdě. Nějak se dostanu z postele a přecházím pokojem, lomím rukama a mluvím nahlas sama pro sebe: „Fajn, není to tak zlý. Mohlo by být i hůř. Ne. Napsalas, že má poškozený mozek. Horší už to být nemůže. Přirovnalas její mimino k odpudivému hobitovi.“

Znovu sáhnu po mobilu a přečtu si zprávu ještě jednou, ale to všechno jen zhorší. Nevím, co dělat jiného, a tak přejedu prstem po Bečině obličeji, abych načetla její profil. Možná dnes ráno něco zveřejnila – nějaký status, který by dával tušit, jak moc je naštvaná. Je tu možnost, že ji to pobavilo. I když to je myslím vysoce nepravděpodobné, ale nemám, jak to zjistit, protože stránka se nenačte.

Stránka neexistuje.

Cože? Stisknu tlačítko opětovného načtení.

Stránka neexistuje.

Smazala svůj facebookový profil.

Posadím se na postel a buším do laptopu, aby se probudil. Monitor se rozsvítí. A je tu Bečina profilová facebooková stránka a zpráva, kterou jsem chtěla poslat Floře, ale nějak, ve stavu opilosti a totální stupidity, se mi podařilo odeslat ji nesprávné osobě. Já blbka. Jak jsem mohla být tak neopatrná?

Počkat.

Počkat.

Orchestr školáků hrajících na perkuse v mých uších zesílí. Pokoj se prudce nakloní na jednu stranu a potom na druhou, jako by dům byl lodí na rozbouřeném moři. Útroby se mi sevřou. Becca. E-mail o náhradách. Náhoda, nad níž jsem pokrčila rameny. Ale ten pocit je zpátky – podivný třas obepínající mi ramena a nutící mě lapat po dechu, jako by se mi neviditelné ruce svíraly kolem krku a tiskly ho. Co když ten e-mail poslala Becca?

Ale proč by měla chtít zveřejnit své provinění? To nedává smysl. A upřímně, jak by to všechno zvládla tak rychle zařídit? Odeslala jsem to teprve před druhou ráno. Když jsem přišla do práce, už stihli obdržet anonymní e-mail a projít žádanky o náhrady.

Tak jo, Lizzie, mysli. Udělám pár screenshotů stránky (bez svojí e-mailové schránky), protože poté, co smazala svůj účet, je tohle jediný důkaz, co mám, že vůbec existovala, a jakmile stránku obnovím, zmizí.

Ale proč to vůbec mazala? Přepnu na záložku se stránkou její designérské firmy a kliknu na stránku s kontakty.

404 Error

Omlouváme se, ale požadovaná stránka neexistuje.

Vrátím se zpět a obnovím domovskou stránku.

404 Error

Omlouváme se, ale požadovaná stránka neexistuje.

Fajn. Teď to začíná být oficiálně víc než podivné. Snažím se najít jakoukoli stopu o Interiérech Bridges a poté o Becce Brigdesové, procházím dokonce i stránky uložené v mezipaměti a on-line archivy, ale nenajdu nic. Vůbec nic. Jako by se mi o tom jen zdálo.

Částečný přepis policejního výslechu slečny Elizabeth Crowleyové po vyplnění hlášení o pohřešování osoby

Poručík Kandiahová – neděle 10. prosince

Kdy jsem ji poprvé potkala? To vím naprosto přesně. Bylo to během jejího prvního dne v práci a já stála u kopírky a ofocovala nějaké účty pro svého šéfa. Právě nastoupila a zjišťovala, jak to tam chodí: kde je kuchyňka, jak si připravit kávu, jak používat tiskárny, prostě tyhle věci. Bylo to ještě v naší kanceláři na Euston Road, která byla mnohem ošuntělejší než ta současná.

Řekla jsem ahoj, představila se a navrhla, že jí ukážu, jak zacházet s kopírkou, protože byla fakt stará a vrtošivá. Ale jen po mně sekla pohledem a odpověděla, že kopírovat umí. Zdálo se, že se cítí dotčená, že jsem urazila její inteligenci, i když já chtěla jen pomoct. Ale jo…

Byla přijata jako recepční, ale pak měl někdo dovolenou, takže zaskakovala pár týdnů na finančním oddělení, poté se myslím přesunula na tiskový odbor, ale dlouho se tam nezdržela, jen asi šest měsíců, než dostala místo osobní asistentky generálního ředitele a jen mezi námi nebylo tajemstvím proč. Generální ředitel byl pověstný zaměstnáváním určitého typu dívek. Byl samozřejmě ženatý, ale vždycky míval takové ty dlouhé pracovní páteční obědy a nám všem bylo jasné, o jaký druh práce jde. Přátelila jsem se s jeho předchozí osobní asistentkou, tou, co pro něj pracovala před Beccou, a ta mi řekla, že má poměr s agentkou z jiné společnosti. Jí bylo přes dvacet. Jemu táhlo na šedesát. Chci říct, nechutné. Nebo ne?

Pár holek se o pozici jeho nové osobní asistentky ucházelo. Chápejte – je to velmi dobrá práce. Slušně placená. S dobrými bonusy. Může vás snadno vystřelit mezi agenty. Spousta stážistek a asistentek o ni dost stála. A Becca si ji urvala pro sebe. Neříkám, že udělala cokoli nevhodného. Vlastně si jsem jistá, že nic takového neudělala, protože chodila s Jamesem, ale všichni ostatní začali spekulovat.

Poté, co tuhle práci dostala, přestala se s námi ostatními bavit. Místo toho začala chodit na obědy s mladšími agenty. Ne že by nás to nějak trápilo. Začala být pověstná tím, že za sebe nikdy neplatila. To už jsem myslím zmínila.

Jednou, když jsme všichni zašli na oběd, slavili jsme něco, nevím už co, vystavili nám účet a někdo nezaplatil svůj podíl. Složili jsme se na to jako obvykle. Ty částky k placení jsem vypočítala já, protože když děláte na finančním, každý předpokládá, že sčítání je vaší silnou stránkou, ačkoli kalkulačku v mobilu má každý a dnes už na to dokonce existují aplikace. Ale rozpočítala jsem to a každý dal dvacku nebo tak nějak, ale pořád chybělo. Nakonec Flora ten rozdíl doplatila, čili ve skutečnosti zaplatila dvakrát, jen aby nás zachránila před tím, že tam budeme sedět a čekat, až se někdo přizná. Napadlo mě, že to byla Becca, protože jsem seděla naproti ní a neviděla jsem ji vytáhnout peněženku. A ona tam celou dobu potichu seděla s takovým tím vědoucným úsměvem na tváři, jako že ví, co dělá, a připadá jí to zábavné. Ale pro zbytek z nás bylo dvacet babek spousta peněz. Nic jsem tehdy neřekla, ale s Florou jsme si slíbily, že až si příště společně vyjdeme, budeme ji sledovat. A věřte mi nebo ne, udělala to zas.

Když jsem jí to řekla, s kamenným výrazem ve tváři odpověděla, že za sebe platila, a zvedla jednu z dvacetilibrovek ze stolu a prohlásila, že je její. Ale to byly kecy. Potom jsme ji přestaly na obědy zvát.

Čtvrtek 7. prosince

Ráno

Spala jsem jako zabitá, ale vstávám celá rozlámaná. Jsem groggy. Mozek mám na kaši. Včera kolem deváté večer jsem si vzala prášek na spaní, bylo mi jasné, že bez toho oka nezamhouřím.

Zkontroluju čas. Je skoro deset dopoledne. Adrenalin se mi vlévá do žil a nutí mě vzpamatovat se, protože mám zpoždění. Pak si vzpomenu, že do práce nemusím, a zapluju zpět do peřin. Na mysli mi pomalu tanou události předchozího dne. Becca. Záhada zmizelé webovky a zmizelý profil na Facebooku. Nedává to žádný smysl. Mohla si mě na všech sociálních sítích zablokovat a zpřísnit nastavení svého soukromí, ale co ta webovka? Proč by někdo rušil svou pracovní webovou stránku? Pokud to samozřejmě vůbec souviselo se mnou. Začínám být paranoidní.

Vibruje mi mobil. Ráda bych to ignorovala, ale co když to je z práce, aby mi oznámili, že moje jméno je očištěno a já se můžu vrátit? Ale jak bych se sakra mohla vrátit? Jak bych se mohla nepropadnout hanbou? Každý mě bude drbat. Sáhnu po mobilu. Je to zpráva od Flory. Jednu poslala i včera v noci. „OMG, teď jsem slyšela novinky. Co se stalo? Chceš si promluvit?“

A v té, co poslala před chvílí, stojí: „Nazdar, jak ti je? Můžu pro tebe něco udělat?“

Odhodím mobil na postel a znovu se zhroutím do peřin. Nic pro mě nemůže udělat. Prostě jen musím zatnout zuby a počkat, až to oni vyřeší. Ale co když to bude nějaký čas trvat? Alespoň pořád dostávám plat. Můžu to pojmout jako prázdniny. Pohnout s knížkou. Možná můžu jít nakupovat. I když vím, že budu myšlenkami jinde.

Další zavibrování mobilu. Nemůžu Floru ignorovat, ale fakt nechci s nikým mluvit. Nicméně není to ona. Je to upozornění Googlu, že na mě někdo publikoval on-line hodnocení. Mobil mi drnčí v ruce. Další upozornění. A další. A ještě další. A další. Mobil mi vibruje v ruce jako odpálená bomba. Čtrnáct upozornění. A stále přibývají. Nedá se to zastavit. Co se to, do háje, děje? Praštím do displeje, ale nepřestane to. Upozornění se vrší jedno za druhým. Nevím, co si počít, a tak schovám mobil pod polštář a třesoucíma se rukama otevřu laptop.

Jdu na Yelp, kde si mě našla většina klientů, kterým vedu účetnictví. EZ účetnictví. Měla jsem pocit, že to je docela fajn název, s nádechem lehkosti, a za ty dva roky, co ho provozuju, mi pomohlo ušetřit kolem pěti set liber měsíčně; nic, co by mi dovolilo jít do důchodu před osmdesátkou nebo si pořídit lepší bydlení, ale dost na poplacení úroků na mých kreditkách a vyřešení studentské půjčky.

Přes noc se mé hodnocení propadlo z pěti hvězdiček na 1,5. Včera jsem měla osmadvacet recenzí, většinou pětihvězdičkových, teď jich je o šestaosmdesát víc, všechny odeslané během poslední hodiny, každá z nich mě oceňuje jednou či dvěma hvězdičkami. Přehlédnu jména, začíná se o mě pokoušet panika. Co je zač Jennifer J.? A kdo je John A.? Nebo David F.? Žádné takové lidi neznám. Určitě jsem pro ně nikdy nedělala.

Cítím se zpomalená po prášku na spaní, jako by můj mozek pracoval v nějakém zastaralém operačním systému, který nutně potřebuje update. Je Jennifer J. někdo z práce? Podle profilového obrázku ji nepoznávám. Kliknu na její hodnocení, a tak si je můžu celé přečíst:

Po přečtení pozitivních recenzí jsem se rozhodla dát EZ účetnictví šanci, ale po převzetí našich podkladů a slibu, že naše daňové přiznání podá včas, jsme o ní už nikdy neslyšeli.

Cože? To je lež. Nemám ani páru, co je zač. Nic takového jsem jí nikdy neslibovala. To musí být omyl.

John A. mě zřejmě najal, abych mu vedla účty, a já mu v nich udělala takový nepořádek, že musel na daňových doplatcích a pokutách doplácet přes pět tisíc liber. David F. mě obvinil, že jsem ho okradla o peníze a zmizela.

To se nemělo stát. Mé podnikání se už nikdy nevzpamatuje. Už nikdy nezískám ani jednoho klienta.

Můj mobil stále naštvaně mečí zpod polštáře. Zahodím ho, až přeletí celý pokoj, potom zabořím hlavu do dlaní a začnu se komíhat zpředu dozadu. Jen dýchej, říkám si, jen dýchej.

Po několika minutách, když se uklidním, obrátím svou pozornost zpět na Yelp. Začnu metodicky procházet všechna hodnocení.

Ravi P. vypadá jako Ind nebo přinejmenším není rodilý mluvčí, jeho gramatika je všelijaká: „Příprava daní nebyla podle mojí chuti a v těchto situacích zde nebyla nabídnuta žádná odměna.“ Ta hodnocení jsou falešná. Někdo jim zaplatil, aby mou firmu negativně ohodnotili. Vím, že se tohle stává. Viděla jsem lidi propagující svoje služby – jak tím, že si sami psali pochvalná hodnocení vlastního podniku, tak prostřednictvím negativních recenzí na rivala. Nikdy jsem nečekala, že to potká mě.

Někdo, kdo si říká Chammurapi – což vypadá na dalšího falešného recenzenta z Indie – napsal: „Lizzie je lhářka. Je důvěryhodná jako Sméagol.“

Srdce mi bije jako splašené. Znovu si to přečtu. Sméagol. Původní Glumovo jméno. To nemůže být náhoda.

Marně lapám po dechu. Kliknu na Chammurapiho profilovku. Je to dvojitá ležatá osmička. Ta osoba si účet právě teď založila. Nemá žádné přátele a publikovala jediné hodnocení.

A já bych vsadila všechny prachy na to, že Chammurapi je Becca.

Král Chammurapi (asi 1810–1750 př. Kr.) vládl Babylonii jako člen první babylonské dynastie. Známý jako spravedlivý král i vojenský génius, dobyl řadu městských států a rozšířil svou říši. Nejznámější jako autor prvních zaznamenaných zákonů, zapsaných na čedičové skále. Jedním z nich bylo i „oko za oko, zub za zub“.

Čtvrtek 7. prosince

Odpoledne

Chammurapi neodpověděl na můj e-mail, respektive Becca na něj neodpověděla. Dalo mi práci ho dát dohromady. Vypotila jsem tucet návrhů, jeden naštvanější než druhý, než mi došlo, že na to jdu špatně. Agresivita není řešení. Pokud stojí i za tou záležitostí v práci, čímž jsem si téměř jistá, potom vytočit ji ještě víc ničemu nepomůže.

Zábavné je, že předtím než tohle všechno rozjela, chystala jsem se jí omluvit, ale teď se zdá, že trest, který pro mě vybrala, naprosto převyšuje můj zločin. Každopádně jsem sepsala poníženou e-mailovou omluvu, v níž jsem vysvětlovala, že jsem byla opilá a za to, co jsem provedla, se moc stydím. Požádala jsem ji o odpuštění. Vůbec jsem se nezmínila o smršti on-line recenzí, kterou zveřejnila, ani jsem ji nepožádala, aby ta hodnocení smazala. Přistupovala jsem k ní jako k psychopatovi držícímu nůž na vašem hrdle: velmi opatrně.

Co se týče těch hodnocení, každé z nich jsem označila a požádala Yelp o vymazání. Může trvat až čtyřicet osm hodin, než prověří falešné účty a smažou je, takže musím doufat, že v mezičase na ně nenarazí nikdo jak z mých současných reálných klientů, tak z těch potenciálních budoucích.

Do čtyř jsem neopustila ložnici, kromě toho, že jsem jednou sešla dolů, abych nakrmila kocoura a uvařila si trochu kávy. Neměla jsem žádné zprávy od Beccy ani z práce, ačkoli jsem Moiře poslala e-mail, jímž jsem ji informovala, že jsem se zřejmě stala obětí pomlouvačné kampaně. Odpověď nepřišla. Průšvih je, že potřebuju nějaký důkaz, jinak to budu já, kdo bude vypadat jako blázen.

Abych nějak zvládla to úmorné čekání, rozhodnu se uklidit dům. Když převlékám postel, zpod matrace vyklouzne nůž a já ho zachytím, přejedu palcem po jeho ostří, jako bych testovala jeho ostrost, cítím, jak mi třas sestupuje dolů páteří, jak se ocel zabořuje do masa. Jsem pitomá, říkám si. Ale setřu krůpěj krve z konečku prstu a vrátím nůž tam, kde jsem ho našla.

Pak se přesunu do koupelny, kleknu si na všechny čtyři a pustím se do drhnutí každičké známky prachu a špíny z okraje toalety, a dokonce i z prostoru za umyvadlem. Použiju starý Robův zubní kartáček k odstranění plísně ze spár mezi dlaždicemi. Fakt mě to pohlcuje, jsem odhodlaná vypulírovat dům tak, že bude zářit čistotou. Cítím, že čím víc šůruju, tím víc se čistí i moje mysl.

Když s koupelnou skončím, ruce i záda mě bolí, ale stejně vyluxuju chodbu a schodiště a pak i svůj pokoj a pracovnu, kterou Tess přenechala Robovi jako nahrávací studio. Ozvučoval filmy, to byla jeho práce. Jeho chování dávalo tušit, že napsal hudbu pro spoustu oscarových trháků, ale ve skutečnosti všechno, co kdy udělal, bylo pár nemastných neslaných nezávislých filmů a několik rádiových jinglů, ale celou tu dobu neměl ani vindru a živila ho v podstatě Tess.

Moc jsem Robovi nefandila. Byl to podivín. Potom, co mu Tess dala klíč, jsem ho tu po příchodu domů často našla samotného, jak bivakuje ve svém studiu a skládá hudbu. To mi nevadilo. Ale párkrát se stalo, že mě pozoroval v kuchyni zpoza dveří, jen tam stál a beze slova zíral. Nebo jsem vyšla z koupelny a on tam stál, blokoval dveře a neuhnul, dokud jsem ho o to nepožádala.

Jednou jsem procházela kolem jeho studia. Byl tam a zdánlivě něco nahrával, ale dveře byly trochu pootevřené a já zaslechla sténání a vzdychání, a když jsem se šla podívat, zahlédla jsem ho škvírou ve dveřích. Divoce masturboval nad něčím, co bylo nejspíš porno. Bylo to fakt trapný, protože vzhlédl a možná mě i zahlédl, nevím jistě, ale vstal a přibouchl dveře. Pak je už vždycky zavíral, takže jsem nemohla nic zaslechnout. Jsem si celkem jistá, že tam žádnou hudbu nenahrával. Myslím, že se tam celé ty hodiny zašíval a honil si ho.

Když Tess zjistila, že ji podvádí, a rozešla se s ním, byla jsem ráda. Podle mě Rob žárlil na Tessin úspěch. Dostala se mezi nejlepších třicet pod třicet jako nadějná autorka divadelních her a on to nemohl ustát. Znejišťovalo ho to, tak ji podváděl, aby si znovu potvrdil svou mužnost. Bylo to tak ukázkové, že o tom mohl David Attenborough natočit pro BBC dokument do pořadu o přírodě. Po jejich rozchodu jsem řekla Tess o jeho závislosti na pornu, připadalo mi, že by se pak mohla cítit líp, a myslím, že to tak bylo. Koupila si lístek na cestu kolem světa, aby získala nějaký odstup a dala se trochu dohromady.

Chybí mi. Zvlášť teď, v tomhle obrovském domě se vším tím, co se děje. Cítím se osamělá. Řekli byste, že na to budu zvyklá, což v některých ohledech jsem, a čas sama pro sebe si užívám. Ale občas mi připadá, že by bylo fajn mít na koho se obrátit, někoho, kdo by při mně vždycky stál a nabízel bezmeznou podporu. Během vyhazování plesnivějícího jídla z kuchyňských skříněk objevím starý balíček sušenek Jammy Dodgers. Musejí tu už nějaký čas být, všechny sladkosti a sušenky jsem vyhodila, když jsem to začala myslet s dietou vážně. Musela jsem je přehlédnout, pokud je sem před mým ostřížím zrakem neukryla Tess. Objevím i krabici ztvrdlých tacos, s datem spotřeby prošlým asi o deset let. Tacos mi připomene mexické jídlo a díky tomu si vzpomenu na Jamese. Do háje.

Úplně jsem zapomněla na naše dnešní rande. Pohlédnu na hodinky. Pořád mám dost času, abych se osprchovala a připravila. Na chvíli mě napadne, jestli bych to neměla zrušit, nebo alespoň odložit, ale to by znamenalo trčet doma, čekat a přemýšlet, co dalšího na mě Becca vytasí. Možná se v tom budu moct trochu povrtat a zjistit víc o tom, co je Becca zač a čeho je schopná, nebo dokonce jak si s ní poradit. Pokud to někdo ví, pak James.

Čtvrtek 7. prosince

Večer

Je ještě atraktivnější, než si pamatuju. Jeden z těch šťastlivců, co s přibývajícími léty vypadají lépe. Ukažte mi ženu, která by věkem zrála jako víno. Je to nefér. Má pár šedivých vlasů, ne moc, jsou jen trochu prokvetlé, a přibylo mu pár vrásek kolem očí, které jsou zblízka tak fenomenálně modré, až se z toho rozklepu. Tipuju, že mu je něco přes třicet.

Když si sedám, vím, že si mě prohlíží, hodnotí mě pohledem. To mě znervózní. V hlavě slyším škrábání nehtů po tabuli. Modlím se, aby mě nepoznal, ačkoli existuje šance, že si nebude schopen spojit mé staré já s tím novým.

Taky doufám, že se mu líbí, co vidí, že moje nové já úspěšně prošlo testem, a když si uhladím šaty a pohlédnu na něj, jsem si docela jistá, že tomu tak je. Nebo si to alespoň myslím. Usmívá se na mě, a tak se zhluboka nadechnu a úsměv mu vrátím.

„Pěkné šaty,“ prohodí.

„Díky,“ odpovím a v duchu si gratuluju, že jsem je koupila, ačkoli mě stály majlant. Jsou od Vivienne Westwoodové a naprosto snově mi padnou, zdůrazňují každou křivku, a já zachytím, jak mi jeho pohled rychle klesne do výstřihu, než se opět vrátí k mé tváři.

„Co budeš pít?“ ptá se. „Červené, nebo bílé?“

Váhám, nejsem si jistá, zda bych měla pít. Ale do háje, mám za sebou pár dost stresujících dní. „Červené,“ řeknu.

„Máš ráda Pinot Noir?“ ptá se a pročítá menu.

„Jasně,“ souhlasím. „Něco vyber.“

Zvolí to nejdražší, což považuju za dobré znamení. A objedná rovnou celou láhev.

Při čekání, než číšník donese víno, lehce konverzujeme. Zdá se mi, že na mě chce zapůsobit, říká, že má byt na rohu od Marylebone a že ho koupil, protože má čtyřiadvacetihodinovou recepci, tělocvičnu a v suterénu bazén. Pomlčím o tom, kde bydlím já, jen řeknu, že to je v East Dulwichi – trochu kecám, ale zní to líp než Camberwell.

Když mluví, usmívám se, přikyvuju a v duchu si říkám, jak moc bych si teď přála, aby mě mohla vidět máti. A spolužáci ze školy. Nebo alespoň Becca. V hlavě mi rezonuje matčin hlas – říká, že jsem blbá kráva, že o mě nikdo ani nezavadí pohledem a že nikdy ničeho nedosáhnu. A přesto jsem tady, říkám si v duchu, zatímco si mezi prsty pohrávám se sklenkou vína, sedím v populární restauraci v Soho, v šatech od slavné návrhářky, naproti muži, který vyplázl skoro milion liber za jednopokojový byt v centru Londýna.

Když přijde číšník, objednám si ústřice na mexický způsob, protože jsem slyšela, že ústřice jsou afrodiziakum, a ceviche z halibuta se šťovíkem, zatímco James si poručí křupavou chobotnici s lískovými ořechy a nakládanými brambory. Čekala jsem tacos a burritos a nachos se sýrovým dipem, tohle je mnohem okázalejší. U poloviny položek v menu vůbec netuším, oč jde. V duchu slyším máti pošklebovat se, jak nóbl teď jsem a co je sakra špatného na obyčejných vařených bramborách, kdo je potřebuje nakládat? Zkouším tyhle myšlenky ignorovat a soustředit se na Jamese. Zkouším umlčet i další hlas ve své hlavě, ten, který se strachuje, zda účet zaplatí celý on, nebo jestli čeká, že se o něj podělíme, protože to si fakt nemůžu dovolit, zvlášť ne teď.

„Tak, kde pracuješ?“ zajímá Jamese, zatímco nám číšník dolévá víno.

Věděla jsem, že to přijde, a dlouho a složitě jsem promýšlela, jak mu to říct. „PKW. Umělecká agentura,“ řeknu.

Ztuhne se sklenicí u úst. „Jo, znám. Zastupuju některé jejich významnější klienty.“

Pořádně si přihnu vína, které mi číšník právě dolil. „Zdálo se mi, že tě znám,“ říkám. „Nechodils s Beccou?“

Zamračí se a nakloní se ke mně. „Jaks mě... My se známe?“

Zavrtím hlavou. „Ne. Ale Becca o tobě pořád mluvila. Pamatuju si, že jsem tě zahlídla na vánočním večírku.“

Zbledne jako stěna a odloží sklenku. Snad se mu i začnou trochu třást ruce, nebo se mi to jen zdá. „Tys tam byla?“ otáže se.

Kývnu a kousnu se do rtu. Možná je příliš brzy se o tom zmiňovat, ale kdyby to přišlo později, jen by se divil, proč jsem nic neřekla dřív. „Omlouvám se,“ řeknu. „Když jsem tě viděla na Tinderu, napadlo mě, že to budeš ty, ale nebyla jsem si jistá.“

Znovu se chopí sklenky a dá si pořádný doušek vína. „Páni. Omlouvám se, tohle je…“ kroutí hlavou, „…divný.“

To není reakce, v niž jsem doufala. Věřila jsem, že dokážeme minulost přejít a zasmát se té náhodě. Že tenhle večer nebude jen způsobem, jak zapomenout na všechny katastrofy mého života, ale i šancí získat víc informací o Becce. Ale nemůžu se hned odhalit a říct mu o tom, jak mě teď obtěžuje, protože by se zeptal, co to způsobilo, a já bych se musela přiznat k odeslání té zprávy. Nechci, aby si o mně myslel něco špatného.

James zhluboka vydechne. „Takže jste byly s Beccou kamarádky?“ zeptá se.

Zakroutím hlavou. „Ne. Jen kolegyně. Moc kámošek v práci neměla.“

„Jo, říkala, že to tam je samá mrcha. Nesnášela to tam.“ Musí vidět mou reakci, protože rychle a rozčileně upřesní: „Promiň. Jsem si jistý, že nemyslela tebe.“

„No, a co ty?“ zeptám se. „Jsi s ní pořád v kontaktu?“

„Ne. Už několik let ne.“ Probodne mě pohledem. „A ty?“

Zavrtím hlavou. „Ne. Teda vlastně jen na Facebooku.“

„Na Facebooku? Ona si ho obnovila?“

„Ano,“ odpovím. „Teda vlastně má nový profil.“

„Vážně?“

Přikývnu. Vypadá překvapeně, ale rychle to setřese.

„Jak se jí vede?“

S odpovědí trochu váhám. Vypadá příliš dychtivě, plný očekávání, a to vědomí se mi zabodává jak ostrá tužka mezi žebra. „Je vdaná,“ říkám. „Má dítě a tak.“

Spadne mu brada.

„Vypadá fakt spokojeně,“ dodám.

Znovu se hltavě napije vína. Začínám si myslet, že jsem radši měla mlčet. Nakopala bych si. Věděla jsem, že vrátit Beccu do hry se mi může vymstít, ale rozhodla jsem se riskovat. Předpokládala jsem, že fakt, že se rozešli, i to, že teď zjistil, že má rodinu, může hrát v můj prospěch, ale nevypadá to tak. Zdá se, že se ho dotklo, že je s někým jiným.

Donesou nám jídlo a já mu nabídnu ústřici. Zavrtí hlavou, ale já naléhám a on podlehne. Sleduju, jak ji pokape trochou citronové šťávy a vloží do úst.

„Co teď vlastně dělá?“ ptá se nenuceně, až příliš nenuceně, než vloží ústřici do úst a sežvýká ji.

„Navrhuje interiéry. Někde v Cotswolds.“ Napodobím ho s citronovou šťávou a pak vložím ústřici do úst a nechám ji sklouznout dál do hrdla, jak doufám, co nejsofistikovanějším způsobem. Vzápětí seberu veškeré síly, abych ten kus tučného slimáka nevyzvrátila a nevyplivla zpět na talíř. Panebože. Proč tohle lidi jedí? Zakuckám se tak mocně, že se kolem procházející číšník zastaví s dotazem, zda je vše v pořádku, a James se zvedá ze židle, jako by zvažoval, zda nebudu potřebovat Heimlicha.

Napiju se vody, a když se James vrátí na své místo a já se dám do pořádku, zasměju se, jak doufám, co nejpůvabněji. „Nepříliš afrodiziakální,“ poznamenám rozpačitě.

I on se zasměje. „Myslím, že k dosažení kýženého účinku bys jich potřebovala sníst několik,“ pronese, zašklebí se a odhalí zuby.

Trochu se uvolní. Třeba přece jen není všechno ztraceno. Třeba už se přes Beccu přenesl, ale prostě ho to jen vykolejilo – jako každého, když uslyší něco neočekávaného. Je logické, že ho zajímá, co s ní je.

„Kdy jste se s Beccou rozešli?“ zeptám se, protože i já jsem zvědavá. Chci vědět, co se stalo.

„Uf, asi půl roku po té nehodě,“ zamumlá.

„Co se stalo?“ pokračuju. „Jestli se smím zeptat.“

Vzdychne. „Změnila se, to se stalo.“

Opřu se lokty o stůl a napnu uši: „Jak?“

„Byla jiná. Po té nehodě. Nejdřív si skoro nic nepamatovala. Zpočátku dokonce ani moje jméno. Na tu nehodu si nepamatovala vůbec. Ale když se věci začaly vracet do normálu, ukázalo se, že se jí změnila osobnost.“

„Co tím myslíš?“

Zamračí se a přemýšlí. „Předtím s ní byla fakt zábava.“

Snažím se zachovat si neutrální výraz. Vážně si mohl myslet, že s Beccou byla zábava, ale my ostatní jistě ne.

„Na to si u ní přece musíš pamatovat, ne?“ pokračuje. „Pořád se usmívala.“

Kývnu, spíš na znamení, že ho poslouchám, než souhlasně.

Při vzpomínce se usměje. „Být s ní bylo vždycky dobrodružství. Ale po té nehodě se změnila.“

„Jak změnila?“ zajímá mě, snažím se zachovat si konverzační tón, ale hltám každé slovo.

Pokrčí rameny. „No, začala se pak stydět.“

„Jako jak?“ ptám se.

„Za jizvu,“ odvětí.

„Jakou jizvu?“

„Na tváři.“ Přejede si od brady až k čelisti pod okem. To je zvláštní, pomyslím si. Na fotce žádnou jizvu neměla, ale zase je pravděpodobné, že podstoupila nějakou plastiku, a make-up dokáže taky zakrýt spoustu nedostatků – o tom vím své.

„Chci říct, nebyla to taková hrůza,“ pokračuje. „Pamatuju si, jak jsem jí to řekl. Pohádali jsme se kvůli tomu. Nebylo to ode mě samozřejmě nejcitlivější. V jejím stavu tehdy, na vozíčku...“

Číšník nás přeruší s hlavním chodem a musím počkat, než naservíruje Jamesovu křupavou chobotnici s nakládanými brambory a ceviche pro mě, a já můžu pokračovat.

„Na vozíčku?“

„Jo,“ přitaká James. „Byla na vozíčku tři nebo čtyři měsíce. Mnohokrát jí operovali nohu, dávali jí tam kovové pláty. Páteř jí vyztužili několika obratlovými implantáty. Bylo to pro ni těžké. Měla velké bolesti. Řekli jí, že taky už nemusí znovu chodit. Všechno se musela učit znovu. I jemné motorické dovednosti – jako držet vidličku a nůž.“

„Nic z toho se k nám nedoneslo,“ říkám mu šokovaně.

James mi nabídne sousto chobotnice, ale já zavrtím hlavou. „Ne. Nechtěla, aby o tom kdokoli věděl. A nechtěla, aby ji kdokoli v tom stavu viděl. Tuším, že v tom roli hrály i její vlasy. Před operací jí oholili hlavu. A teď ta věc s vozíčkem. Styděla se za to. Ani si nemohla dojít sama na záchod. Víš co, chápu to, je to fakt nedůstojné.“

„Ano,“ souhlasím soucitně. „Muselo to být hrozné.“ Přemýšlím o těch fotkách z Facebooku. „Teď už bys to ani nepoznal. Je po plastice, vlasy jí dorostly.“

„Ano, doktoři mluvili o plastické operaci.“ Nabere si sousto nakládaných brambor. „Takže vypadá dobře, jo?“

„Ano,“ potvrdím. „Jizva už není vidět, ale počítám, že bude používat spoustu make-upu. Ale na vozíčku už není.“

„Fajn,“ řekne jen. „To je fajn.“

Chci se dozvědět víc o změnách uvnitř – o změnách její osobnosti. Chci vědět, čeho všeho by mohla být schopná.

„Takže,“ nadhodím a konečně se pustím do svého ceviche. „Říkals, že se po té nehodě změnila.“

„Jo,“ přitaká James a pak se zamračí. „Jo. Snažil jsem se. Fakt jsem se snažil, ale byl jsem zavalený prací. Makal jsem na tom, abych se stal partnerem ve firmě, trávil jsem v práci spoustu času. Navštěvovat jsem ji mohl jen o víkendech. Rehabilitační klinika byla blízko Peterboroughu, nebylo snadné se tam vůbec dostat. A většinou jsem si říkal, proč se vůbec namáhám. Bylo to jako navštěvovat úplně cizího člověka. Její osobnost se naprosto změnila. Doktoři říkali, že se to často stává.“

Nakloním se k němu, protože nerozumím.

„Po operaci mozku,“ vysvětluje.

„Vážně?“ podivím se a polknu další doušek vína.

„Může to ovlivnit chování,“ pokračuje.

„Jak?“ zajímá mě a srdce se mi rozbuší.

Zhluboka se nadechne a zase vydechne. „Lidi se pak můžou chovat impulzivně, obsedantně, být paranoidní. Mohou ztratit zábrany a tak podobně.“

„Páni, to jsem netušila,“ těžce polknu. „A to se tedy přihodilo Becce?“

Přikývne. „Ano. Byla fakt vzteklá.“ Rozhodí rukama. „Prostě, já to naprosto chápu. Byla frustrovaná, v depresi. Kdo by nebyl? Trčet tam, učit se znovu věci, které excelentně zvládne tříleté dítě, s námahou si vybavovat, kolik je dva plus dva a co je zrovna za den. Strašně rychle se vytočila. Nejdřív nechtěla, abych za ní chodil, a když jsem dorazil, vystřídala všechny nálady, byla posedlá myšlenkou, že jí lžu. Ale když jsem pak návštěvu vynechal, začala být naprosto paranoidní. Nebyla s ní vůbec řeč.“

Začínám se klepat jako osika. „A proč byla paranoidní?“

„Kvůli hloupostem. Myslela, že jsem ji přestal milovat kvůli tomu, jak vypadá. Byla přesvědčená, že mám poměr s někým jiným.“ Pohlédne na mě a rychle dodá: „Neměl jsem ho. Panebože, neměl jsem čas vůbec na nic, natož podvádět ji. A ani nejsem ten typ člověka,“ pohlédne mi zpříma do očí. „Bylo to šílené – ta obvinění byla naprosto nepodložená. Vždycky byla trochu žárlivá. Ale pořád něco vyvracet můžeš jen do chvíle, než se začneš cítit jako zaseknutá deska. Nepřenesla se přes to.“ Náhle zmlkne a těžce polkne.

„Copak?“ zeptám se tiše a odložím vidličku. „Nepřenesla se přes co?“

Chvíli zírá do prázdna a pak zavrtí hlavou. „Já se snažil. Ale pak mi řekla, že mě už nikdy nechce vidět.“ Zachmuří se a mě přitom napadne, jestli už se přes to přenesl, nebo ne. „Úplně mě to rozhodilo. Snažil jsem se tu pro ni být, a ona mě od sebe odháněla. Přestali jsme se stýkat. Bylo to tak lepší. Potom si změnila číslo, přestala mi odpovídat na e-maily a bylo to. Když jsi zmínila její jméno, byl to pro mě šok. Už strašně dlouho spolu nejsme v kontaktu.“

Zakousnu se do dalšího sousta ceviche a zamyslím se nad tím.

„Kams to říkala, že se přestěhovala?“ zeptá se.

„Do Cotswolds. Do malé vesnice jménem Wildford.“

James kývne. Nabídnu mu trochu ceviche. Natáhne se dopředu a já mu vložím sousto do úst. „Je to výtečné,“ ohodnotí a žvýká.

„Chceš ještě?“ ptám se, když napichuju na vidličku další sousto.

„Ne, dojez si to,“ odmítne. „Panebože, pořád mluvíme jen o Becce. Moc se omlouvám. Co ty? Řekni mi něco o sobě. Nic o tobě nevím.“

Sakra, chtěla jsem z něj dostat ty věci, co Becca udělala, nebo způsob, jakým se s ní dalo podle lékařů vycházet, ale s očekáváním se na mě usmívá. „No,“ začnu, „pocházím z jednoho městečka poblíž Doncasteru.“

„Z Doncasteru?“ opakuje a nakrčí nos, jako bych mu oznamovala, že jsem vyrůstala ve slumu. Naštve mě to, ale nedám nic najevo. „Jo, pocházím odtud,“ doplním. „Ale od promoce žiju v Londýně. Bydlím s kamarádkou, ona píše divadelní hry, ale hodně cestuje, takže mám celý dům pro sebe, což je super, protože pracuju na románu. Mám v plánu odejít z práce, abych ho dokončila.“

Oči se mu rozzáří. „Páni,“ pronese. „Co je to za román?“

„To je zatím tajemství,“ odpovím, zamrkám na něj řasami a věnuju mu koketní úsměv. „Ale jednoho dne ti ho třeba dám přečíst.“

Hledí na mě s novým zájmem a já hledám v paměti, co jsem četla o udržování nádechu tajemství. Muži to mají rádi.

„Možná ho jednoho dne najdu v sekci bestsellerů ve Waterstones,“ řekne a pozdvihne sklenku.

Já pozdvihnu svoji a přiťuknu si s ním.

Číšník se vrací, aby odnesl talíře a dolil nám víno. „Dáte si dezert?“ nabízí a podává nám menu.

Všechny dezerty v nabídce vypadají podle mě nepoměrně lákavěji než ústřice, syrové ryby topící se v limetkové šťávě a nakládané brambory, ale nepodlehnu.

„Pro mě jen kávu,“ poprosím.

„To samé,“ přidá se James, a když vracíme číšníkovi jídelní lístky, naše ruce se střetnou. Zdá se, že to mezi námi změní atmosféru, nebo alespoň já si to představuju. Nejspíš si to fakt představuju. Přála bych si, aby to byla pravda.

Číšník odchází a já zamířím na toaletu, i s kabelkou, abych si mohla upravit make-up. Světla jsou tak tlumená, že sotva zaostřím na svou ruku před obličejem, a zrcadla jsou opatřena takovým tím typem falešné patiny, který jim má propůjčit zdání starožitnosti, ale prostě jen vypadají špinavá, takže nemůžu dělat téměř nic kromě toho, že si opatrně upravím rtěnku. Aplikuju trochu parfému za uši a taky do podkolenních jamek, což mi okamžitě připomene máti vstřikující si Impulse Temptation pod sukni, předtím než si měla vyrazit s kámoškami ven. Je podivné mít tu rande s Bečiným expřítelem, zatímco ona je tam někde venku a nejspíš chystá další odvetu. Přemýšlím o tom, co jsem se o ní dozvěděla od Jamese. Popravdě nic užitečného, samé znepokojující věci.

Zamířím zpět ke stolu, a jak si tam popíjíme kávu, natáhnu si nohy a chodidlem zdánlivě náhodou zavadím o Jamesovu holeň. Neuhne a já vím, že to je dobré znamení. Jsem zvědavá, zda to bude opětovat.

„Udělala pak Becca ještě něco?“ zeptám se a snažím se znít nenuceně, ačkoli si uvědomuju, že stočit konverzaci zpět na ni může znít podezřele.

Zmateně se zachmuří. „Co máš na mysli?“

„Říkals, že se chovala podivně a paranoidně, ale po vašem rozchodu už nikdy nepodnikla nic prostě šíleného?“

Zavrtí hlavou. „Ne. Jen jsem o ní už nikdy neslyšel.“ Dopije kávu a naznačí, že bude platit.

Sedím na kraji své židle a sleduju číšníka, který přináší účet. Položí ho doprostřed stolu způsobem, který dává tušit, že má za sebou školení v genderové rovnosti. Natahuju se po kabelce a lámu si hlavu, kterou kartu použít, pak ale naštěstí James účet zdvihne a vytahuje peněženku. „To je na mě,“ oznámí.

Uleví se mi, zvláště poté, co spatřím částku na účtence. „Díky,“ řeknu a napadne mě, zda to neznamená, že očekává něco na oplátku, a teď si nad tím začnu lámat hlavu.

James připojí velkorysé spropitné a rozmáchle účet podepíše. Má zlatou kartu, všimnu si. Vzhlédne. Usměju se na něj.

„Nemáš chuť ještě někam zajít?“ zeptá se.

Pátek 8. prosince

Ráno

Někdo zvoní u dveří. Trvá mi pár vteřin, než se vzbudím, a dalších pár, než si uvědomím, kde to vlastně jsem. Hlava mi třeští z vína a deficitu spánku. Ležím tam zmrzlá pod přikrývkami, zadržuju dech a čekám, až ten u dveří – ať je to kdokoli – zmizí, ale to se nestane. Začne klepat na dveře. Neochotně se sesunu z postele.

Ploužím se po schodech dolů, opírám se přitom zády o zeď, přes pyžamo si přehodím župan a pevně utáhnu pásek. Chodbou se plazí temné stíny, a protože je vypnuté topení, je tu taky zima jak v psírně.

Zkracuju si cestu přes rozvrzané prkno na třetím schodě odzdola a zírám na rozmazanou siluetu prosvítající skrz vitráž vchodových dveří.

Kdo by to mohl být? Pošťák ne. Ten přichází před osmou, a teď už je po desáté a kromě toho na zemi leží kupička dopisů a balíček od Amazonu. Kdokoli to je, nechystá se odejít. Znovu naléhavě tluče klepadlem do dveří. Co když to je Becca? Co když mě vypátrala?

V klidu se zastavím. Nebudu na to reagovat. Ani náhodou. Budu předstírat, že nejsem doma. Ale potom někdo nadzdvihne klapku poštovní schránky a nahlédne do haly. Spatřím oko a skoro vykřiknu.

„Lizzie?“

Proboha, to je Flora. Dojdu ke dveřím a chvíli mi trvá, než je otevřu, protože se mi třesou ruce a zapomenu na klíč uložený v nádobě na odkládacím stole.

Když je konečně otevřu, spatřím Floru v růžovém plášti do deště a růžových puntíkatých holínkách, s růžovým deštníkem Hello Kitty.

„Nechceš mě pozvat dál? Mrzne tu.“

Nepřítomně přikývnu a ustoupím stranou. Zajímalo by mě, co tu sakra dělá.

Flora si svlékne plášť a pověsí ho na věšák u dveří. Odloží holinky a následuje mě do kuchyně.

„Neodpovědělas na žádnou z mých textovek a já o tebe měla strach,“ pokárá mě.

„Promiň,“ mumlám, když vcházím do kuchyně a dávám vařit vodu do konvice. Napadne mě, že bych mohla zapnout topení, ale neudělám to. Vytopit takhle rozlehlý dům stojí majlant a účty platím jen já.

Flořina neohlášená návštěva mě trochu rozhodila. Jsem nesvá z toho, že nejsem pořádně vzhůru a oblečená. Prsty si prohrábnu vlasy. Jsou rozcuchané. Ani nalíčená nejsem.

„Nevzbudila jsem tě, že ne?“ ujišťuje se Flora a pokývne na můj župan.

Pokrčím rameny. „To je v pohodě,“ zamručím.

Vyvalí oči. „Panebože, omlouvám se, já tě fakt vzbudila?“

„To nevadí. Je pozdě. Zaspala jsem. Neměla bys ty být v práci?“

Flora zavrtí hlavou. „To je v pohodě, pracovala jsem poslední týden tolikrát dlouho do noci, že mám dnes volno.“ Roztáhne ústa do širokého úsměvu. „Slyšelas? Prodali jsme to!“

„Páni,“ vypravím ze sebe. Má na mysli ten rukopis, ale já mám pocit, že nejsem schopná vykutat ze sebe ani špetku nadšení. Proto dnes dorazila? Aby se pochlubila svým úspěchem? Protože já si nejsem jistá, jestli na to mám tu správnou náladu.

„Prodali jsme knižní práva za osm set tisíc a potom filmová práva za nejlepší nabídku čtvrt milionu. Psal o tom Bookseller i Hollywood Reporter. Máme tolik žádostí o rozhovory. Příští týden pojedu jak fretka.“

Jsem ráda, že se zezadu držím kuchyňské židle, protože je mi najednou na omdlení. To není nic překvapivého vzhledem k tomu, že jsem zatím ani nesnídala a včera v noci jsem spolkla prášek na spaní.

Flora vidí, jak se sunu k zemi a je hned na nohou. Znovu mě usadí do křesla. „Promiň,“ šklebí se. „To ode mě bylo pitomý, začínat o práci.“ Stáhne se a začne si připravovat čaj a já zírám do desky stolu, cítím, jak mi tváře hoří, a přemýšlím, jak ji odsud dostat pryč. Na tohle teď nemám.

„To je v pohodě,“ opakuju a snažím se, aby to znělo jasně a nevzrušeně. „Měla jsem dlouhou noc.“

„Ale ne,“ řekne a chystá se vyndat čajové sáčky. „Máš potíže se spaním?“

„Ne. Vlastně jsem si včera večer vyšla s Jamesem.“

Otočí se s hrnkem v ruce a tvář se jí rozjasní. „Já úplně zapomněla! Má ty dobroto, jaký to bylo? Jak to šlo?“

„Skvěle,“ odpovím. „Byli jsme v Meridě.“

„Páni,“ protáhne Flora. „Jaký to bylo?“

„Jídlo, nebo rande?“

„No, obojí,“ odpoví.

„Jídlo nic moc, ale rande šlo myslím dobře. Slíbil, že mi zavolá.“

„Uvidíš ho ještě?“ zajímá se Flora.

„Myslím, že jo,“ odpovím.

V očích se jí rošťácky blýskne. „Dělali jste… Víš co?“ zeptá se a skoro na mě mrkne. Prahne po skandálních detailech, ale tady žádné nejsou.

„Ne!“ protestuju. „Chtěl, abychom ještě zašli někam do klubu, ale odmítla jsem, že snad někdy příště.“

„Proč?“ žasne Flora.

Věnuju jí upřený pohled. Není to zřejmé? „Nikdy mu nemůžeš dát tak rychle, ne, pokud chceš, aby si tě ten muž vážil. Mají rádi to vzrušení z pronásledování kořisti.“ Uvědomím si, že to zní jako od odbornice, což je celkem ironie. „Přinejmenším to píšou ve všech knížkách,“ doplním.

„Ne, máš úplnou pravdu,“ přikyvuje Flora. „Je fajn nechat to na něm. Ale je to tak napínavý!“

Voda v konvici je uvařená a ona zalije čaj. „A jak se jinak máš?“ ptá se, když nese hrnky ke stolu.

„Tak to jsi asi slyšela,“ odvětím. Vím, že právě proto je tady. Chce přímo u zdroje zjistit, jak je to s prací a podvodnými žádankami.

Neohrabaně pokrčí rameny a soustředí se na nalévání mléka do čaje.

S pomluvami se stejně můžu vyrovnat jen tím, že jim budu čelit, spíš než tím, že před nimi budu utíkat. „Neudělala jsem to,“ řeknu.

„No jasně,“ vykřikne Flora a pohlédne na mě. „Já nikdy… samozřejmě bych nikdy…“

Přeruším ji. „Co řekli vám?“

„No, nic, znáš lidi z personálního. Nikdo nic neřekne.“

„Ale něco jsi musela zaslechnout,“ naléhám.

Znovu pokrčí rameny a sklopí zrak, aby se vyhnula mému pohledu. „No, někdo říkal, že existují nějaké nejasnosti s žádankami o náhrady.“

„Ano,“ odpovím. „Ale je to omyl. Nic jsem neprovedla.“

Flora kývne a potom kroutí hlavou, jako by zkoušela, co z toho jí jde líp. „Jasně že ne. Je to omyl. Vždyť jsem to říkala. Jsem si jistá, že se to brzy vyřeší.“

Zajímalo by mě, co dalšího jim v práci řekli. Dovedu si představit, že se to tam teď propírá ostošest, snad jen ta prodaná knížka to může zastínit. Což je jen dobře, myslím si, ačkoli když si dovolím na to jen pomyslet – přes milion liber! Je mi, jako bych spolkla ne jednu, ale celé balení hořkých pilulek.

Flora obhlédne kuchyni. „Máš tu nějaké sušenky?“ zeptá se.

Vstanu a otevřu skříň, najdu balíček sušenek Jammy Dodger, ten, co jsem objevila vzadu ve skříňce.

„Ale jen tyhle,“ říkám. „Ale...“

Přeruší mě, než stihnu větu dokončit. „Tyhle miluju.“

Jsou jen trochu prošlé. Otevřu balíček. Žádné známky rozkladu. Vysypu je na talířek a ten položím na stůl. Do jedné se zakousne, pozoruju ji, ale nic neřekne a s dalším kousnutím ji dojí.

„Ty si nedáš?“ ptá se pak, s dolním rtem od drobečků.

Zavrtím hlavou.

Protáhne ústa. „Úplně jsem zapomněla, že vynecháváš sladký.“

„Už tři roky.“

Usměje se. „Úžasný. Já bych to nevydržela ani hodinu.“

„Je to v pohodě, když vydržíš prvních pár týdnů. Potřebuješ jen trochu vůle.“

„Na to je život příliš krátký,“ směje se.

„Počkat,“ zarazím ji, přiskočím a odeberu jí talíř se sušenkami. „Mám něco jiného. Málem bych zapomněla.“ Běžím k lednici a vyndám čokoládové bonbony. „Tady,“ položím je před ni na stůl. „Někdo mi je nedávno dal.“

„To kvůli mně nerozbaluj,“ protestuje Flora, ale je pozdě, už se stalo.

„Mám je už dlouho, dej si,“ pobídnu ji.

Flora zavrtí hlavou. „Ne, to je v pořádku.“

„Ale no tak. Jen jeden. Dám si taky.“

Sáhnu po bonbonu a zakousnu se do něj. To Flora bere jako povolení, že si taky může vzít. Rychle ho vkládá do úst.

Sladkost bonbonu mnou projede jako skalpel chirurga od patra až k mozku. Ústa mám náhle plná slin. Odložím zbylou půlku bonbonu na okraj svého podšálku a napiju se čaje, abych se té pachuti zbavila. Když odvyknete cukru, chutná vám už pak uměle a hnusně.

„Co teď budeš dělat?“ ptá se Flora.

„Netuším,“ přiznám. „Čekat, nejspíš.“

Přemýšlím, zda jí říct o Becce. Bylo by fajn mít to s kým probrat. Nemohla jsem o tom říct Jamesovi včera v noci, ale Flora by mohla mít nějaký nápad. A sdílená starost… Zhluboka se nadechnu. „Myslím, že vím, kdo by za tím mohl být.“

„Za čím?“

„Za těmi stížnostmi.“

„Co tím myslíš?“

„Vzpomínáš, jak jsem ti říkala o tom, že jsem našla Bečinu virtuální stopu? Její webovku i profil na Facebooku?“

Flora kývne. „Ano.“

„Takže jde o to, že jsem ti posílala zprávu, kterou jsi nedostala, protože jsem ji nakonec poslala omylem Becce.“

„Aha,“ říká Flora bezbarvě.

Hlasitě si povzdechnu. „Nebyla jsem příjemná. Jasně, jen jsem žertovala, ale ona si to podle mě vzala osobně. Jako že fakt osobně.“

„Co tím myslíš?“

„Myslím, že to ona napsala o mně do práce ty lži o žádankách. Všechny ty zfalšované žádanky byly původně její. Není to divný?“

Flora se mračí, snaží se vstřebat, co jsem jí právě řekla.

„A pak, a to je už opravdu zvláštní, nejenže včera smazala svoje webovky, ale já jsem dostala stovky hodně špatných hodnocení.“

„Jakých hodnocení?“

A sakra. „Ale ničeho.“ Dodám rychle a zmlknu.

„Cože?“

Já věděla, proč o tom nezačínat. „Ale nic, to je jedno.“

„Ne, řekni.“

„Dobře, ale musíš slíbit, že to nikomu neřekneš, přísahej na smrt.“

„Tak jo,“ souhlasí Flora.

„Trochu si přivydělávám účetnictvím.“

„Vážně? Proč jsi mi to neřekla?“

„Nemáme povoleno pracovat ještě někde jinde. Tak to stojí ve smlouvě.“

Flora pokrčí nos. „Jsem si jistá, že to tak nemysleli. Vím, že Sian z PR má občas soukromé kšefty. To by nemělo vadit. Není to, jako bys jim přetahovala klienty. A neplatí nás na to dost, zvlášť když si uvědomíš, kolik vydělávají agenti. Myslím, že Tim občas jezdí pro Uber.“

Hned se cítím líp, když tak slyším Floru mluvit. Přisunu krabici čokoládových bonbonů blíž k ní a ona si vezme další.

„Takže co se stalo?“ zajímá ji.

„Včera jsem měla spoustu negativních hodnocení. Všechna byla zveřejněna ve stejnou dobu náhodnými lidmi, které vůbec neznám, většinou šlo o falešné profily.“

Flora se zachmuří. „Cože?“

„Já vím, vždyť říkám.“

„Kdo by to dělal?“ nechápe.

Potřesu hlavou. To je přece jasné, nebo ne? „Becca, kdo jiný?“

Zůstane na mě v úžasu zírat. „Ale proč? Protože ses o ní nějak nepěkně vyjádřila? Cos to vlastně napsala?“

Potřesu hlavou. „Nic! Chci říct nic extra špatnýho. Nic, co by normálního člověka vyvedlo z míry. Dokonce jsem se pak omluvila. Trochu jsem se na ni Jamese vyptávala, na tu nehodu a tak. O tomhle jsem mu neřekla, nechci, aby to věděl, ale zjistila jsem, že se po té nehodě změnila. Podle něj jí trochu hráblo.“

Flora vyvalí oči: „Hráblo?“

Kývnu. „No jo, říkal, že začala být paranoidní a zlá, že ji sotva poznával. Proto se rozešli.“

Flora se napije čaje a zají to dalším bonbonem. „No, potěš. Máš od ní nějakou reakci na tu omluvu? Odpověděla?“

Zavrtím hlavou. „Ne. A mám obavy, že chystá něco dalšího. Ještě horšího.“

Flora mi věnuje legrační nerozhodný pohled. „Ale ty nevíš jistě, že to je ona. Nemohl by to být spíš nějaký spam?“

Protáhnu obličej. „Nemyslíš, že je to až moc náhod najednou?“

Flora pokrčí rameny. „Ale udělat něco takového by bylo dost přes čáru. Podle tebe má úplně nový život. Připadá mi trochu extrémní pouštět se do takových potyček.“

Teď si připadám hloupě. Možná má Flora pravdu. Podle fotek na jejím Facebooku se zdá, že Becca žije úplně normálně. Je vdaná, má dítě. Určitě nevypadá jako blázen. Možná jsem si to jen vsugerovala. Třeba jde jen o sérii podivných shod okolností. Ale jak jinak vysvětlit tu poznámku o Sméagolovi nebo skutečnost, že úplně zmizela z internetu?

„Snažila jsem se ji vyhledat,“ poznamená Flora a natahuje se po dalším bonbonu. „Ale neúspěšně.“

„Má jiné příjmení. Teď si říká Becca Bridgesová. Ale i tak ji nenajdeš. Zmizela. I její webovky jsou pryč.“

Flora nadzvedne obočí. „Cože?“

„Já vím, smazala vlastní webovky. Proč by to někdo dělal?“

Flora zavrtí hlavou. Nacpe si do úst další bonbon. „To je divný,“ prohlásí. „Jsi si jistá? Chci říct, víš jistě, že to byly skutečně její webovky? Nespletla ses?“

„Ano, samozřejmě si jsem jistá,“ opakuju a začínám být podrážděná. Připadám si, jako by zkoumala moji příčetnost. „Existovala a potom zmizela, to ráno, co jsem poslala tu zprávu.“

Flora protáhne obličej, jako by nevěděla, co si myslet.

„Co když v tom bude pokračovat?“ ptám se. Slyším zoufalství ve vlastním hlase a nenávidím se za to. „Co když to tímhle nekončí? Co když je to jen začátek?“

Flora odloží hrnek na stůl. „Neblázni. To bude dobrý.“ Snaží se mě uklidnit, řekla bych. „Možná už si tvůj mail přečetla a přijala tvou omluvu.“

„Anebo taky ne.“ Pohlédnu z okna. Na plotě sedí havran, nasupeně si mě prohlíží korálkovýma očima a já na okamžik skoro uvěřím, že ho vyslala Becca jako čarodějnice nějakého svého důvěrníka, aby mě sledoval. Vyskočím a začnu sklízet ze stolu hrnky a čokoládu. I Flora se pomalu zvedá, aby mi pomohla. Pořád mě vytáčí, že mému příběhu stoprocentně nevěří, že vypadá, jako by si myslela, že přicházím o rozum.

„Pokud máš vážně obavy,“ říká, zatímco mě pozoruje při plnění myčky, „proč se s ní nějak nespojit?“

„To jsem udělala, poslala jsem jí e-mail,“ říkám.

„Ne, tváří v tvář. To je vždycky lepší, nemyslíš?“

„Ale...“ skočím jí do řeči. Chystala jsem se argumentovat, že by to bylo směšné, ale vlastně to není úplně špatný nápad. Promluvit si osobně s Beccou bude jistě lepší než jen být jako na trní a čekat, až zase udeří. Odmítnout omluvu, pokud k ní dojde. „Možná máš pravdu.“

Zavřu krabici bonbonů a předám ji Floře. „Na, tady máš,“ řeknu. Protestuje, ale trvám na tom. Nepotřebuju pokušení a ona je má radši než já. „Budu tlustá,“ říká, když si obléká kabát. „Uvidíme se v pondělí.“ Zarazí se, když si uvědomí, že není jisté, zda ještě v pondělí budu mít práci.

Popoháním ji ke dveřím. „Ano,“ přitakávám. „Jsem si jistá, že v pondělí se už uvidíme.“

Musím najít Beccu. Ale jak na to? Interiéry Bridges musí být zapsány v obchodním rejstříku. Pokud je Becca jejich ředitelkou, bude tam uvedena i její adresa. Běžím nahoru, zachumlám se do přikrývek, abych se rychle zahřála, a otevřu laptop.

Vzápětí mi zavrní mobil. Okamžitě se mi sevře žaludek. Je to ale jen upozornění na nový e-mail, ne negativní hodnocení.

Napůl doufám, že by to mohla být Chammurapi – Becca, ale bohužel není. Píšou mi z Yelpu, aby mi oznámili, že mou stížnost vyšetřují a doufají, že se jim věc podaří vyřešit do čtyřiadvaceti hodin. A je tu další e-mail od jedné z klientek, jíž vedu účetnictví. Do hajzlu. Předmět zprávy: VÝPOVĚĎ.

Ve dvou větách mi dává padáka. Nemůžu tomu uvěřit. Tři roky jsem jí vedla papíry. Nemůže mě jen tak vyhodit. Teda může, ale je to těžce nefér. Vždycky jsem pro ni odvedla skvělou práci a počítala jsem s tím, že mi zakázky od ní v novém roce pomůžou udržet se nad vodou. Co když mi i ona dá špatné hodnocení? Nejspíš budu muset úplně nově koncipovat značku, začít od začátku a to bude trvat věčnost. Pravděpodobně si taky budu muset najmout pár falešných recenzentů, jen abych se dostala zpět do hry. Bude to samozřejmě silně neprofesionální, neetické a taky dost paradoxní – ale mám na vybranou? Nemůžu si dovolit ztratit tyhle klienty.

Naštvaně obrátím pozornost zpátky k Becce. O Interiérech Bridges není v obchodním rejstříku jediný záznam. To je dost podstatné varovné znamení. Která firma se obejde bez právnické osoby? Někde na internetu o ní musí existovat nějaký záznam.

Zkouším vyhledat Zaca Bridgese, zpřesňuji výběr řadou dalších podmínek, jako je třeba Bečino jméno, ale nenajdu ani jeho. To už je víc než zvláštní.

Vím, že žijí v Cotswolds. I jméno té vesnice bych měla. Jsem si jistá, že podle propagačního textu na jejích webovkách by měla žít ve starém mlýně ve vesničce Widford. Po rychlém průzkumu stránek s realitami zúžím výběr možných domů na dva, ale jen jeden změnil majitele v posledních třech letech. Na mapě na internetu najdu satelitní snímek jejich ulice. Je to velký samostatný dům na kraji vesnice, situovaný na konci dlouhé cesty, poblíž řeky.

Za ním už se rozkládají jen pole. Jediný další dům je malá chata naproti. Měla bych být schopná v katastru nemovitostí dohledat podrobnosti o tom, kdo dům vlastní. Stojí to skoro patnáct liber a musím vyhrabat jedinou kreditku, co pořád funguje, ale za pár minut už mám před sebou podrobný výpis. Vlastníkem je firma, ne osoba. Což je samo o sobě dost divné na to, aby to vzbudilo podezření. Tímhle způsobem si nemovitosti obvykle pořizují jen celebrity, aby se vyhnuli stalkerům nebo podivínům snažícím se vyslídit, kde bydlí, aby je mohli obtěžovat.

V každém případě předpokládám, že jsem ji našla.

Pátek 8. prosince

Odpoledne

Tessino auto – starý Volkswagen Brouk – je plné krámů: jsou tu staré scénáře a programy, obaly s kostýmy, které, jak odhaduju podle štiplavého plesnivého zápachu, plánovala doma vyprat, krabice s rekvizitami. Její poslední hra o teroristickém útoku v Londýně jí vedle ocenění vynesla i nabídku na televizní adaptaci. Na té teď taky na cestách zdánlivě pracuje – ačkoli z jejích e-mailů mám spíš dojem, že se věnuje hlavně opalování a snaze přenést se přes Roba prostřednictvím spousty náhodného sexu. Pokud se tu všechno sesype a já přijdu o práci, možná bych mohla vyrazit za ní do Indie.

Mohla bych se vykašlat na ten román, co teď píšu, a pustit se do něčeho nového. Mohlo by to být o Becce. O šílené bývalé kolegyni, co se snaží zničit život hlavní hrdinky. Zamyslím se nad tím, jak bych to mohla pojmout, a snaha najít nejlepší pointu mě tak pohltí, že skoro zapomenu zahnout na dálnici A40 směrem na Stow on the Wold.

Nemůžu uvěřit, že to dělám, ale když už se jednou daly věci do pohybu, nemohla jsem to pustit z hlavy. Jen jsem na sebe něco hodila, popadla klíče od Tessina auta a vyrazila. Teď, když se řítím kolem zvlněných zalesněných svahů a polí, na nichž se pasou ovce, mě napadá, jestli je to opravdu to nejrozumnější, co můžu udělat. Pokud je Becca tak rozhozená, že se pokouší ničit mi život on-line, čeho bude schopná v reálu? Přesto, když jsem byla malá, máti mi říkala, že většina násilníků se zhroutí, když je konfrontujete. Tehdy jsem neměla odvahu to udělat, ale teď jsem dospělá a mám pocit, jako bych dostala druhou šanci. Nebudu se chovat jako tehdy, neobrátím se a nebudu se tvářit, že se nic nestalo. Postavím se jí. Ale vážně bych se měla zamyslet nad tím, co jí řeknu. Kdyby tu byla Tess, mohla by mi pomoct s vymýšlením dialogů. Možná jsem si s sebou měla pro jistotu někoho vzít. Měla jsem poprosit Floru.

Zvoní mi mobil, pohlédnu na něj. Volají z práce. Nechám to spadnout do hlasovky, protože řídím, ale i proto, že s nimi mluvit nechci. Moira volala, když jsem byla na odchodu, a nechala vzkaz, abych se dnes odpoledne dostavila do kanceláře. Z tónu jejího hlasu nešlo poznat, zda jde o zprávy dobré, nebo špatné, a o špatné zprávy teď nestojím. Odkládám to, dokud si nepromluvím s Beccou.

Zahnu na Widford a dál mířím k jejímu domu, stálepo dálnici s poli a lesy po obou stranách, sem tam s farmou, než to stočím na Magpie Lane. Na rohu tu stojí hospoda. The King’s Arms. Trochu ošuntělé místo s odlupující se omítkou a reklamními poutači na páteční „fish and chips“ a pokoje – jak tipuju – s příšernými květovanými přehozy. Projedu kolem, všímám si, jak nízko plují mraky na obloze, jako dva týdny staré balonky naplněné heliem klesající na umolousaný hnědý koberec.

Bečin dům je hned vlevo za řekou, přes niž vede nízký kamenný most. Začínám zpomalovat. Dům už mám na dohled. Poznávám ho z Google Maps. Projedu kolem a zjistím, zda se vevnitř svítí nebo zda na příjezdové cestě nestojí auto.

Dům je větší, než jsem čekala, ale jinak odvedl fotograf realitky dobrou práci. Je krásný, ze světlého cotswoldského kamene s černou břidlicovou střechou. Nízkou cihlovou zídku vpředu obrůstají popínavé růže a po fasádě se pne vistárie, jejíž holé větve teď v zimě připomínají rudé pařáty čarodějnice snažící se dům zardousit. Dovedu si představit, že kdybych přijela na jaře, bude trávník obrostlý sněženkami a narcisy a dům bude vypadat, jako by patřil na obálku časopisu Bydlení na venkově, teď ale působí opuštěně a trochu bezútěšně. Na příjezdové cestě žádné auto nestojí, ale po straně je samostatná garáž. V přízemí jedno světlo svítí, je to zřejmě v chodbě, ale svítí se tam. Zajímalo by mě, zda je Becca doma.

Na druhé straně cesty, šikmo naproti, stojí zděná chata. Menší a klidnější, vpředu s prosklenou verandou a s vysokým živým plotem oddělujícím dům od zahrady. Za oknem v přízemí je vidět obrovský vánoční strom, jeho světla zářivě svítí a na vstupních dveřích visí přezdobený věnec, který musel stát majlant. Před domem parkuje BMW.

Jedu dál po silnici, dokud nedorazím k odpočívadlu na jejím konci a neotočím se. Zastavím a přemýšlím, co teď. Jsem tu a ztrácím nervy. Ale po tak dlouhé cestě nemůžu zase vyrazit zpátky, aniž bych udělala to, proč tu jsem. Jestli teď odjedu, budu se zase cítit jako malá holka, kterou někdo ve škole pokoušel a ona dorazila domů s brekem, aby ji máti seřvala za to, že je zbabělá a neumí se za sebe postavit.

V hlavě mi cirkuluje matčin naléhavý hlas. Jedu stejnou cestou zpátky a přibrzdím před Bečiných domem. Zírám na vchodové dveře. Co když mi otevře její muž? Připravila jsem si uvěřitelnou historku, kterou jsem dala dohromady po cestě, že jsem její stará kamarádka a jen kolem projíždím. Když teď ale vidím všechna ta nekonečná pole okolo, ty živé ploty a příkopy plné bahna, uvědomuju si, že to přece jen zní dost podezřele.

Vypnu motor, sáhnu po kabátu a vystoupím z auta. Hučení řeky jen pár stop odsud zní tak hlasitě jako chrčení starého televizoru. Jsem zvyklá na kakofonii Londýna: sirény a pípání a lidi, co si v projíždějících autech pouštějí dunící hudbu tak nahlas z reproduktorů, že vám to rozvibruje celé tělo. Nejsem zvyklá na zvuk tekoucí vody nebo holých větví stromů komíhajících se s praskáním ve větru a krákání vran. Na chvíli mě napadne, že bych vážně měla zase nasednout do auta a vrátit se do Londýna, že se slepě vydávám do nebezpečí; kdesi v hlavě mi ale pořád zní ten hlas, má matka ječící, abych se za sebe konečně postavila. Vydávám se po příjezdové cestě.

Dům stojí asi padesát metrů od silnice. Cestou ke vchodovým dveřím nezaznamenám žádný pohyb.

Zazvoním u dveří a jen tam stojím, ruce hluboko v kapsách, schoulená zimou. Napínám uši, jestli nezaslechnu někoho uvnitř, ale je tam ticho.

Znovu zazvoním. Nic. Poohlédnu se přes rameno a vidím, že by mě sousedé odnaproti mohli pozorovat oknem do ulice, a jsem z toho trochu v rozpacích, ale nic špatného přece nedělám. Vždyť jen zvoním u vchodových dveří. Zkusím dům obejít a nahlédnout dovnitř malým postranním okénkem. Roleta je částečně stažená, ale dohlédnu na úzký pruh chodby. Kabáty a šála na věšáku, samozřejmě včetně nezbytné bundy značky Barbour a bot Hunter Wellington. Dokážu rozeznat spodní část schodiště. Z haly vede několik dveří. Všechny jsou zavřené.

Když nadzvednu klapku poštovní schránky, abych nakoukla dovnitř, na rohožce neleží žádná pošta, což znamená, že buď vůbec žádná nepřišla, nebo Becca přišla domů už dřív a vyzvedla ji.

Obcházím dál kolem přední strany domu a zastavím se před oknem do obýváku. Je tu smetanově bílá pohovka před kamenným krbem, konferenční stolek obložený knihami a časopisy a dva ošklivé ušáky ve stylu šedesátých let, které vůbec neladí s ostatním vybavením. Francouzské okno na druhé straně obýváku nabízí pohled do zadní zahrady a na velké zahradní jezírko.

Zajímalo by mě, zda můžu celý dům obejít, ale když se o to pokusím, zjistím, že ne. Po straně domu brání vstupu dvanáct stop vysoký živý plot a druhá strana za garáží je oplocená. Vstup na zadní část pozemku je zamčený. Myslím, že nikdo není doma, ale něco mi dělá starost. Neumím přesně určit co, dokud se neotočím a nezamířím po příjezdové cestě zpět. Přes živý plot sousedního domu vykukuje něco, co vypadá jako dětská prolézačka. To je to, co mě zarazilo. V Bečině domě není ani známka toho, že by tu žilo dítě. Žádné malé botičky v zádveří ani kabátek na věšáku. V hale žádný kočárek ani autosedačka, žádný obvyklý nepořádek, který v mých představách neodmyslitelně souvisí s tím, že máte dítě. A jaký rodič malého dítěte by si pořídil smetanově bílou pohovku? Nebo měl na zahradě nezajištěné jezírko?

„Zdravím!“ Z protějšího domu vychází žena se dvěma taškami. Kolem čtyřicítky, celkem hezká, hnědé vlasy stažené do ohonu. Usmívá se. I já se usmívám, mávám a napadá mě, o kolik jsou lidi na venkově příjemnější než ti ve městě. Když vás osloví neznámý člověk na ulici v Londýně, rychle přejdete na druhou stranu ulice, protože je to buď trestanec na vycházce, nebo patří ke Svědkům Jehovovým.

„Zdravím,“ opakuju a jdu jí v ústrety.

Zamračí se. „Můžu vám pomoct?“

„Vlastně ano,“ přitakám a v duchu si říkám, že mi je povědomá, ale nejsem si jistá proč. „Znáte Beccu?“

„Ano,“ kývne, s pípnutím otevře auto a uloží tašky do kufru.

„Nevíte, kde je?“ zeptám se.

Žena vrtí hlavou. „Nevím. Viděla jsem ji dnes ráno, vyvážela popelnici před dům.“

„Parkuje běžně na příjezdové cestě?“ zajímá mě.

„Ne, auto je vždycky v garáži.“

Ohlédneme se k domu.

„Zkoušela jsem zvonit, ale nikdo se neozval.“

Sousedka krčí rameny. „Možná je venku se psem.“

Ona má psa?

Vzápětí ke mně dolehne dětský nářek. Z domu přichází muž s dítětem v růžové kombinéze, díky níž vypadá jako mořská hvězdice z animáku.

„Můžeš si vzít Sadie?“ říká muž a předává batole ženě. „Musím zamknout.“

Kmitám pohledem z batolete, s jeho hnědými kudrnami, andílkovskými plnými rty a lehce zkrabacenou pusinkou, na muže. Znám ho.

„Vy jste Zac,“ vyhrknu v úžasu.

Muž na mě zvědavě pohlédne. „Ano,“ souhlasí, trochu nejistě. „Už jsme se někdy potkali?“

Žena po nás sekne velmi ostrým pohledem.

„Ne,“ odvětím. „Tohle je váš dům?“

Teď se on zachmuří a přimhouří oči nad dotěrností té otázky. „Ano,“ odpoví.

„Proč se ptáte?“ vloží se do toho žena. „Vy dva se znáte?“

Zac vrtí hlavou. „Ne. Nikdy jsme se nesetkali.“

Pohlédnu na ženu a dojde mi, že ji znám z fotky na Bečině Facebooku. Uvědomila jsem si to až teď. Má tmavší vlasy. Je to ta teta. Jak se jen jmenuje? Maddie nebo tak nějak? „Kdo jste?“ zeptám se.

„Cože?“ opáčí žena zmateně.

Pohlédnu na Zaca. „Je to vaše sestra?“

„Ne! Jsem jeho žena!“ upřesňuje Maddie.

„Promiňte,“ omlouvám se s vědomím, jak bizarní jim moje chování musí připadat. „To je jen…“ Jak to vysvětlit? Zírám na dítě v ženině náruči, jeho tvář je ulepená od soplů a slziček. „Čí je to dítě?“

„Moje,“ řekne žena a sevře batole ještě pevněji.

„Vaše?“

„Poslyšte,“ obrátí se ke mně Zac, teď už o poznání agresivněji. „Odkud znáte moje jméno?“

„Sháněla Beccu,“ hlásí mu žena, houpe malou Sadie na rukou a ostře si mě prohlíží, jako bych jí chtěla dítě ukrást přímo z náruče.

„Vím, že to zní šíleně,“ dodávám rychle, „ale je Becca… je vdaná?“

„Cože?“ vyštěkne žena.

„Proč to chcete vědět?“ mračí se na mě Zac.

„Všechno můžu vysvětlit,“ pokračuju. Pohlédnu rychle na Bečin dům, pak zpátky na ně. „Ale nejdřív mi prosím odpovězte, je Becca vdaná? Má dítě?“

„Ne!“ vyrazí Maddie ostře. „Co to sakra...?“

„Proboha,“ vydechnu.

Maddie mi podá hrnek čaje a pak o pár kroků poodstoupí a opře se o pohovku. Stojí tak mezi mnou a dveřmi a stejně tak mezi mnou a svým mužem. Pořád jí úplně nedošlo, co jsem jí právě řekla, nebo mě za to prostě jen nenávidí.

Vytáhne mobil a já se obávám, že se chystá volat policii. Ale bylo by to vlastně v pořádku. Mileráda bych to převyprávěla i jim. Možná jsem se za nimi měla zastavit ze všeho nejdřív.

Zac sedí na pohovce naproti mně. „Dovolte mi to shrnout,“ říká s lokty opřenými o kolena. „Becca měla facebookový účet, na němž zveřejnila fotky sebe, mě a Sadie? A předstírala, že my jsme… manželé? Že Sadie je její dcera? Naše dcera?“

Kývnu. „Říkala si Becca Bridgesová.“

„Nejmenuju se Bridges.“ Pohlédne na svou ženu. „Jsem Young.“

Zamračím se, ale pak mi dojde, že to dává smysl. Musela se obávat, že pokud použije Zacovo skutečné příjmení, on nebo někdo z jeho známých na to přijde.

Maddie si založí ruce na prsou a odfrkne. „Tohle je absurdní. Příšerné.“

Pohlédnu na ni. Na prvorodičku vypadá staře, je jí nejmíň čtyřicet. „To je fakt,“ přitakám. „Jak jinak bych znala vaše jména?“

Maddie ke mně přejde a přidrží mi mobil před očima. „Proč tedy nemůžu ten její profil najít?“

„Smazala ho. Nebo znepřístupnila.“

„Proč by to někdo dělal?“ nechápe a otočí se k Zacovi. „To je šílené.“

„Mám screenshoty,“ vzpomenu si najednou na svůj laptop v autě. „Můžu vám je ukázat.“

Maddie kývne. Vstávám a spěchám ven, k místu, kde jsem zaparkovala – pohledem za chůze stále sleduju Bečin dům. Je tam? Pozoruje mě? Plánuje právě v téhle chvíli pomstu? Pokouší se o mě paranoia. Rychle hrábnu po laptopu položeném na sedadle spolujezdce a zpátky k domu Zaca a Maddie v podstatě běžím.

Ukážu jim fotky, co jsem zkopírovala z Bečiny webovky i její facebookové stránky, oba mi nahlížejí přes rameno. Maddie lapá po dechu, zakryje si ústa dlaní a začne přecházet po místnosti. „Proboha,“ naříká. „Proboha.“ Pořád dokola. „Co je to za magora? Kdo by něco takového dělal?“

Zac beze slova prohlíží fotku po fotce.

„Proboha!“ šeptá Maddie, která teď došla až k němu a zastavila se. Zírá na obrazovku s obrázkem Zaca a Beccy v jejich „svatební den“ a nevěřícně vrtí hlavou. Otočí se a rozhlédne se po místnosti.

I já se rozhlédnu. Na krbové římse je opřená zarámovaná fotografie. Poznám ji hned, protože to je ta samá. Jen samozřejmě s tím rozdílem, že na ní není Becca, ale Maddie. Becca upravila jejich skutečné svatební fotky – Maddiinu tvář zaměnila za svou. Spadne mi z toho čelist.

„Ona ukradla mou svatební fotku!“ ječí Maddie.

„A tuhle taky! Vzpomínáš?“ říká Zac a ukazuje na fotku jich tří, kde Becca chová Sadie na místě, které vypadá jako kostel. Otočí se na Maddie. „To je z té letní kostelní slavnosti, vzpomínáš?“

Maddie přikývne. Zac se otočí na mě. „Narazili jsme tam na sebe a ona někoho požádala, aby nás všechny spolu vyfotil. Přišlo nám to v tu chvíli zvláštní, ale přešli jsme to, nechtěli jsme být hrubí.“

„Dokonce si pod fotku připsala komentáře pod vaším jménem,“ říkám Maddie.

Ta na mě v úžasu pohlédne. „Cože? Nikdy jsem její příspěvky nekomentovala. Ani jsem ji neměla v přátelích!“

Přemýšlím o osmasedmdesáti Bečiných přátelích na Facebooku. Byl někdo z nich skutečný? Vsadila bych se, že ne. „Musela založit falešné profily,“ odpovím.

Maddie pohlédne na fotku Beccy se Sadie v náručí. „To je moje holčička,“ vzlyká. „To je naše miminko. Proč tvrdí, že je její?“

Zac ji obejme. „To bude dobré,“ chlácholí ji. „Vyřešíme to.“

Vyprostí se z jeho sevření. „Jak?“ zeptá se ostře. „Jak tohle vyřešíme?“

Sadie, sedící v rohu v dětské houpačce, začíná fňukat a poplakávat a Maddie se k ní vrhne a bere ji do náruče. Snaží se utišit ji polibky, přechází místností sem a tam s holčičkou v náručí. „Musíme zavolat policii. Musíme to nahlásit.“

„Ne,“ odmítá Zac. „Ona zjevně není v pořádku. S tím policie nic nesvede… Nic z toho není nezákonné, obávám se.“

„Jak tohle může nebýt nezákonné?“ trvá na svém Maddie, s prstem zabodnutým do monitoru mého laptopu.

„Už to odstranila a nemyslím, že by tím porušila nějaký zákon.“

„Předstírat, že je někdo jiný, je podvod.“

„Ale ona to nedělala z podvodných důvodů,“ tvrdí on.

„Ne, jen z nějakých kurva ujetých!“

Sadiin nářek přejde o oktávu výš a rozhazuje u toho pěstičkami, jako by k ní matčin vztek až příliš doléhal.

Sleduju je a cítím, že jsem zodpovědná za ten chaos, co se právě prohnal jejich životy. „Promiňte,“ omlouvám se. „Možná jsem neměla nic říkat.“

Zac vrtí hlavou. „Ne. Jsme jednoznačně rádi, že jste to udělala.“ Zamyšleně si podepře bradu dlaní.

„Pamatuješ, jak donesla to oblečení, když se Sadie narodila?“ pohlédne na svou ženu. „Sotva jsme se pozdravili, a najednou se tu objevila s hromadou značkových oblečků od Babygros.“

Maddie se obrátí na mě. „To je pravda. Skoro jsme ji neznali. Sotva jsme s ní kdy promluvili.“

„Navrhla, že Sadie může pohlídat,“ doplní Zac. „To jsme odmítli.“

„Neznali jsme ji,“ vysvětluje Maddie. „Nechtělo se nám svěřovat dceru někomu úplně cizímu. A díkybohu jsme to nikdy neudělali. Pravděpodobně by ji unesla…“ Pohlédne na Zaca s očima rozšířenýma hrůzou a ještě pevněji si přimkne Sadie k hrudi. „Nemyslím, že to byl její plán, že ne?“

„Ne,“ říká Zac ve snaze uklidnit ji i Sadie. „Jistěže ne.“

Maddie to nepřesvědčí. „Proč ne? Jak si můžeš být tak jistý? Vždycky s tebou flirtovala. Tím jsem si jistá. Líbil ses jí. Celou dobu na tebe dělala oči. Bože, to je tak příšerný.“

„No tak, přeháníš.“

Maddie zrudne. „Nepřeháním!“ ječí a znovu Sadie rozpláče. Ztiší hlas a houpe Sadie, aby ji utišila. „Vždycky, když tě zahlédla, pod nějakou záminkou přiběhla. ‚Ach, Zacu, mohla bych si půjčit zahradní nůžky? Ach, Zacu, nepomohl bys mi nastartovat auto, baterie je asi vybitá.‘“

Zac si hlasitě povzdechne. „Ale ona byla vybitá.“

„Flirtovala s tebou,“ pokračuje Maddie. „Byla tebou posedlá. Panebože. Ano, tak to bylo. Byla tebou posedlá. Musíme se přestěhovat. Nemůžeme tu zůstat. Bůhvíčeho je schopná.“

Zac ji obejme. „Uklidni se,“ řekne tiše. Odvede ji k pohovce, na kterou si Maddie sedne a houpá Sadie.

Začíná se kolébat ze strany na stranu. „Musíme se přestěhovat,“ opakuje.

„Nemusíme se přestěhovat,“ říká Zac.

„Nezůstanu tu. Ne, dokud tu bude ona,“ kontruje Maddie.

Zdá se, že oba zapomněli na mou přítomnost, a já netuším, co říct, tak mlčím.

Zac si klekne k Maddie. „Poslyš, my se nebudeme stěhovat. Nebuď směšná. Jen to musíme vyřešit. Stavím se tam. Promluvím s ní. Vysvětlím jí, že z toho nemáme velkou radost a že s tím musí přestat. Požádáme o zákaz styku, když to bude nutné.“

Maddie na něj hledí, slzy na krajíčku. Zdá se, že její hněv se rychle mění v rozrušení. Naprosto rozumím tomu, čím právě prochází, a je divné, jak moc mě uklidňuje pouhé vědomí, že nejsem jediná, kdo se musí s Beccou potýkat. Nejsem jediná, kdo si s ní bude muset něco vyjasňovat. Možná bychom s ní se Zacem mohli promluvit společně. Mohla by nám oběma dát pokoj, pokud by jí pohrozil zákazem styku. Možná bych měla udělat totéž.

Na druhou stranu zjištění, co všechno Becca udělala, jak si vytvořila kompletní identitu a dostala se do tolika problémů, aby to působilo realisticky, mě přivádí k otázce, jak moc nevyrovnaná Becca vlastně je. Protože tohle není normální. Jak řekla Maddie, je to vážně kurva ujetý.

Pak mě napadne něco dalšího – tak zřejmého, že nechápu, že mě to nenapadlo dřív. Vybájila si opravdu všechno? Odkašlu si. „Předpokládám, že nemá ani tu designérskou firmu,“ řeknu.

Maddie ke mně vzhlédne ze svého místa na pohovce, se Zacovou paží kolem ramen. „Co prosím?“ ptá se a pohrdlivě nakrčí nos. „Ne. Ona nepracuje. Nebo přinejmenším nikdy jsem ji neviděla pracovat a ona sama se o práci nikdy nezmínila. Mysleli jsme, že má prostě nějaké peníze.“

„Myslela sis, že se možná nechává někým vydržovat,“ upřesní Zac.

Maddie to vyvede z konceptu a věnuje mu nasupený pohled. „To jsem nikdy neřekla.“

„Ale ano, řekla,“ kontruje Zac. „Spekulovala jsi, jak si může bez zaměstnání dovolit takový dům.“

„Dostala v práci odstupné,“ přeruším ho. „Měla nehodu.“

„Aha,“ vydechne Maddie. „Jakou nehodu?“

„Spadla ze schodů, měla úraz hlavy. Byla dlouho v kómatu. Skoro zemřela.“

Zac se zachmuří. „To zřejmě vysvětluje její chování.“

Maddie na něj pohlédne. „Nic ji neomlouvá.“

„Jezdí za ní někdy někdo?“ ptám se, zajímalo by mě, jak moc osamělá Becca je, nebo jestli má někoho blízkého, s kým bychom mohli promluvit, kdo se s ní umí dohodnout a mohl by třeba fungovat jako náš prostředník.

Maddie ale zavrtí hlavou. „Nikdy jsme nikoho neviděli,“ obrací se od svého manžela ke mně. „Sotva jsme ji vídali. Byla jako poustevnice. Žádní přátelé. Žádná rodina. Žádný život.“

Kromě toho, co zveřejnila on-line. Vsadila bych se, že všichni ti její přátelé na Facebooku jsou stejně tak vymyšlení jako ta hodnocení, kterými mě bombardovala na Yelpu. Panebože. Moje práce s tím souvisí. To zanícení, to je… „Kurva ujetý,“ doplňuje Maddie, jako by mi četla myšlenky. „Ona je psychopat, nebo nevím… Ale ať je cokoli, je naprosto šílená. Měla by se držet dál od mé rodiny, nebo já…“

Zac ji hladí. Pohlédnu na ně tři a potom ven z okna, kde někde temnotě, ale pořád poblíž, číhá Becca.

Panebože. Co jsem to udělala? Šla jsem, kopla si do ní a k tomu ještě odhalila její podvod. Pokud zatím nebyla úplně naštvaná, teď bude naprosto bez sebe.

Část druhá

Becca

Pátek 8. prosince

Odpoledne

Jeden lékař mi doporučil, abych si našla koníčka. Řekl, že by mi to pomohlo cítit se líp, jako by deprese byla něco, co lze vyřešit sbíráním známek nebo výrobou háčkovaných sov, které pak nabídnete k prodeji na webu pro bydlenky (což podle něj dělala jeho žena).

Spousta doktorů mi napovídala spoustu věcí. Nikdo nic z toho, co bych chtěla slyšet.

Můj právník mi řekl, že mám alespoň peníze, jako kdyby to byla odměna za vítězství spíš než cena útěchy, kterou ve skutečnosti byly.

Předal mi šek, když jsem seděla na invalidním vozíku se sedmnácti zlomenými kostmi v těle, z nichž některé byly pořád ještě sdrátované, jiné operativně spojené nebo nahrazené kovovými pláty, o nichž James žertoval, že ze mě dělají napůl člověka a napůl kyborga.

To bylo moje tělo, ale nezapomínejme na moji tvář. Moje tvář. Na upřené pohledy ostatních jsem byla zvyklá, ale teď byly mnohem intenzivnější a chyběla v nich byť jen špetka ocenění. Můj obličej připomínal halloweenskou dýni, kterou vyřezal někdo hodně naštvaný se zavázanýma očima. Bylo mi řečeno, že šlo o nešťastnou shodu okolností. Nejdřív jsem si rozbila tvář nárazem do bronzové sochy ve vstupní hale a pak se mi roztříštila lebka o mramorovou podlahu.

Lidé se občas snaží zlepšit vám náladu tvrzením, že to mohlo být horší. Mně říkali, že jsem taky mohla být syrským uprchlíkem nebo skončit ve vegetativním stavu nebo jsem mohla zemřít. Přinejmenším máš to odškodnění, říkali, jako by mi to mohlo vyřešit život.

Ačkoli to je zřejmě možné. Dva miliony jsou podle soudce přiměřená cena za život. A já bych se toho všeho ze srdce vzdala, pokud by to ten život vrátilo zpátky. Nemyslím svůj vlastní život. Mluvím teď o Lucette.

Sakra. Jakmile na ni začnu myslet, nedokážu se přinutit, abych přestala. Lucette. Převaluju její jméno na jazyku, stále znovu a znovu, jako modlitbu. Jako mantru. Lucette. Moje hvězdička. Pojmenovaná po mojí sestře. Nic lepšího se mi v životě nestalo. A nestane. Možná jsem prokletá – o všechno, co miluju, přicházím.

Nikdy jsem nezačala háčkovat sovy. Místo toho jsem při čekání na předpis na silnější prášky na bolest v čekárně toho samého chirurga sáhla po časopise a začetla se do článku o takových těch dětech v Číně nebo v Japonsku, co tráví mraky hodin hraním počítačových her, často s fantaskními postavami. Jsou na tom tak závislé, že když jim rodiče počítač seberou, spáchají sebevraždu. Psali, že se to šíří jako epidemie. Četla jsem o chlapci, co takhle hrál v internetové kavárně dvacet hodin v kuse, vstal, aby si došel na záchod, a zjistil, že je od pasu dolů ochrnutý. Když ho záchranáři na nosítkách odnášeli, prosil své přátele, aby za něj dokončili rozehranou hru.

Psycholog v tom samém článku vysvětloval, že nadměrné utíkání do fantazijního světa může „ohrozit pracovní místa, vztahy, narušit schopnost navazovat přátelství a udržovat zdravý sociální život vůbec a sportovat“. Vzpomínám, jak mě to rozesmálo. Neměla jsem práci ani vztah. Neměla jsem ani přátele nebo společenský život a nebyla jsem schopná sportovat, co jsem tedy mohla ztratit?

Napadá mě, jestli byl ten článek prvním impulzem, co mě na tu myšlenku přivedl. Nestála jsem o boje s orky a draky, protože, no, jsou to orkové a draci. Ale nápad vytvořit si nové já vypadal lákavě: někoho, kdo by mohl bez omezení chodit a ohýbat se v pase, kdo by neměl jizvu, jejímž zakrytím stráví pětačtyřicet minut, než vůbec může opustit dům. Tak jsem si, obávám se, našla koníčka, který by sice mému lékaři nepřipadal nejzdravější, ale který mi rozhodně přinesl kýženou duševní pohodu.

Když jsem byla paralyzovaná smutkem, Becca Bridgesová byla tou přítelkyní, co se chopila joysticku a dokončila za mě hru.

Vytvořit její první příspěvek na Instagramu mi zabralo jen chvíli.

Nový začátek je nádherným momentem, kdy si volíte své budoucí já.

Vzpomínám si, jak mě po jeho zveřejnění zaplavil ten pocit, jako by po nekonečné a hořké zimě konečně přišlo jaro.

Zařizovat si nový život on-line je velká věc, skoro stejně velká jako zařizovat si ho off-line. To máte Instagram a Twitter a Facebook a pak samozřejmě Pinterest a webovky a rodičovská fóra a diskusní skupiny, v nichž jsem trávila čas komentováním příspěvků o kojení, ukončování kojení a zvládání záchvatů vzteku u batolat. Stala jsem se téměř expertkou na zoubky, protože dorůstáním zoubků jsem si se Sadie právě procházela.

Nejsnadnější bylo spustit webovky. O změně kariéry jsem už dřív uvažovala. Obsah jsem okopírovala od dánské návrhářské firmy. Fotku pro medailon – já, jak se skláním nad stolem – jsem vzala ze stránek finské architektonické kanceláře.

Do ní jsem ve Photoshopu vložila svou hlavu z jedné fotky z doby před nehodou. Chvíli mi zabralo spojit linii svojí hlavy s linií cizího krku, jako bych se pokoušela znovu spojit dohromady části těla popravené ženy. Výsledek se mi líbil. Připadalo mi, že Becca Bridgesová, matka a majitelka firmy, by se oblékala přesně takhle. Ale líbilo se mi i to, jak se nakláněla, jak se lámala v pase. V reálném životě se kvůli úrazu páteře nemůžu sklonit o víc než deset stupňů.

Nejvíc mě bavilo zveřejňovat fotografie na Instagramu. Ve veřejných fotobankách jsem vyhrabávala fotky jako: dítě sestavující magnety na lednici do slova „mamka“; naducané batole máčející si mrkev v humusu; matka s dítětem s tvářemi zakrytými pohádkovou knihou, co si zrovna čtou. Vzrušuje mě, když sleduju přibývání lajků, malých, rudých zářících srdcí.

Brzy jsem plánovala oznámit další těhotenství. Měla to být další holčička, přijít na svět měla v létě. Pojmenovala jsem ji Lucette, po svojí sestře. Mé prvorozené jsem tak ještě říkat nemohla, nemohla jsem ji ještě pojmenovat po skutečné Lucette, tehdy to bylo ještě příliš čerstvé, teď jsem už ale na její příchod byla připravená.

Byla jsem nadšená ze všech těch lajků a komentářů, co jsem dostala. Už jsem začala shromažďovat fotky svého rostoucího bříška – vkusně černobílé – stejně jako první fotky miminka, třeba její malé nožky schované v Zacově dlani. Začala jsem přemýšlet nad tím, jaká romantická gesta a komentáře by mi mohl Zac nechávat, něco v tom smyslu, jak jsem teď, když v sobě nosím jeho dítě, rozkvetla.

Jsem láskou jeho života. Zbožňuje mě.

Zaca s Maddie jsem poprvé potkala, když jsem si přijela před koupí prohlédnout dům. Nastupovali zrovna do auta a někam odjížděli. Měl ruku ovinutou kolem jejích zad a usadil ji na sedadle spolujezdce. To gesto mi připomnělo Jamese a trochu mě rozesmutnilo. Usmívali se a mávali mi a ptali se, zda jsem si přijela prohlédnout dům.

Tehdy jsem chodila už jen o holi, ale měla jsem za sebou pouze jedinou operaci obličeje, takže jizva byla pořád zřetelně vidět, dokonce i po zakrytí make-upem. I mluvení mi ještě dělalo trochu potíže. Viděla jsem, jak se na mě tehdy James díval – ačkoli se to snažil skrývat –, věděla jsem, že vypadám strašlivě. Neměla jsem náladu s někým mluvit, tak jsem jen pokývla hlavou a pak jsem co nejrychleji spěchala ke dveřím, kde jsem se měla setkat s realitním makléřem, který tam na mě čekal.

V půli cesty jsem se otočila a pozorovala ty dva, jak nastupují do auta. Viděla jsem, jak si vyměnili pohledy, jak uvažovali, co se mi to stalo. A podle toho, jak nasedala, i podle způsobu, jak si přitáhla kabát blíž k bříšku, jsem poznala, že je Maddie těhotná.

„Koupím ten dům,“ oznámila jsem realitnímu makléři ještě předtím, než vůbec stihl vytáhnout klíče.

Byla jsem při tom, když si přivezli miminko domů. Pozorovala jsem je oknem. Druhý den jsem se stavila s dárkem, šatičkami z Babygros, které jsem kupovala původně pro Lucette a pak jsem neměla to srdce je vyhodit nebo darovat některé z nadací. Bylo to to jediné, co jsem jí koupila v ten den, kdy jsem zjistila, že jsem těhotná. Byly od Ralpha Laurena, se světle žlutými puntíky.

Otevřel mi Zac. Vypadal překvapeně, že mě vidí. Od doby, kdy jsem se před pár měsíci přistěhovala, jsme se moc nestýkali. A teď jsem chodila bez hůlky, jizva se mi pěkně hojila, jak mi lékaři nepřestávali opakovat, a našla jsem nový make-up, co dokázal lépe krýt, a nechala jsem se ostříhat, vlasy mi teď víc padaly do tváře. Na první pohled mě nepoznal, a když mu to došlo, rozšířily se mu oči, možná ne zrovna uznáním, ale jistě ne hrůzou. Potěšilo mě to. Ale pak se za jeho zády objevila Maddie s dítětem v náručí a já s omluvou odešla. Bolelo to mnohem víc, než jsem očekávala.

Lucette by se narodila přibližně ve stejnou dobu jako Sadie.

Myslím, že alternativní život, co jsem pro Zaca jako Bečina manžela připravila, byl lepší než ten jeho skutečný.

Ale teď jsem o něj přišla. Další život zhasl. A jen kvůli té mrše.

Srdce mi divoce buší, jako pták uvězněný v mé hrudi, klovající mi do žeber. Lizzie je teď u nich. Mluví s nimi. Všechno jim řekne.

Jak mě mohla najít? Je to částečně moje chyba. Ten komentář s Sméagolem mě prozradil. Myslela jsem, že je moc hloupá na to, aby jí to došlo. To byla chyba. Dotklo se mě, co psala o Sadie, a zabolely mě i ty novinky o tom, že si má vyjít s Jamesem, bylo to, jako by mi někdo zabodl do srdce nůž, ale měla jsem to přejít. Měla jsem to ignorovat.

Obhlédnu útočiště, co jsem si vytvořila a které zřídkakdy opouštím. Jen pomyšlení na to, že odsud vytáhnu paty, je těžké, natož představa, že si budu muset hledat úplně nové místo k životu. Stojí mě spoustu úsilí a energie se jen vykopat k lékaři na kontrolu. Venčit Křupku je maximum, čeho jsem schopná, a ani to není denně.

Slyším, jak se vchodové dveře u Zaca a Maddie otevírají, a vyhlédnu přes závěsy ven.

Vidím ji vycházet, cupitá jako termit, který napadl základy domu, udělal tam svou špinavou práci a teď prchá, než bude zkáza dokonána a dům se zhroutí. Představuju si obří botu, jak sestupuje z oblohy, aby ji zašlápla. To by jí patřilo.

Zac stojí zachmuřeně na prahu. Sleduje můj dům, skoro fyzicky to cítím. Stáhnu se z dohledu a napnu uši, abych slyšela, co se děje. Vchodové dveře klapnou, ale neslyším otevírání dveří auta ani zvuk startujícího motoru. Chvíli čekám a riskuju, že mě někdo zahlédne v okně. Lizzie stojí vedle svého auta a pozoruje můj dům.

Lizzie Crowleyová. Nikdy bych ji nepoznala, kdybych se nepodívala na její facebookový profil. Je teď opálená, štíhlá a blond, téměř se nepodobá té dívce, co jsem znala. Tehdy měla neupravené vlasy, pod nosem náznak knírku a vždy to vypadalo, že se snad obléká potmě. Její proměna je ještě zásadnější než ta moje virtuální. Ona se změnila ve skutečném životě. Což je úžasné. Netuším, jak se jí to povedlo.

Nepřestává zírat na můj dům a já se zalykám nenávistí. Zloba mě nabíjí takovou energií, že cítím, že bych jí mohla utrhat všechny končetiny jednu po druhé. Uvědomuje si, co provedla? Všechno zničila.

Lizzie

Sleduje mě. Vím to. Cítím, jak se mi její pohled zabodává do zad. Stojím u auta, lovím klíče z tašky. Měla jsem zaparkovat na odpočívadle, ne tady, přímo pod pouliční lampou. Zachytím pohyb v jednom z oken v patře. Je doma. Proboha, to znamená, že mě viděla vcházet do domu Zaca a Maddie. Bude to muset řešit. Ví, že já vím, že lže. A ví, že oni to teď vědí taky.

Co udělá?

Ohlédnu se k jejich domu. Už zašli dovnitř. Říkali, že to musí probrat. Zac prohlásil, že zůstaneme ve spojení, aby mi dali vědět, jak se rozhodli s oznámením na policii. Varovala jsem je, aby za ní nechodili, že je nevyrovnaná, ale nejsem si jistá, jestli poslouchali.

Pěkných pár sekund tam stojím a zírám na Bečin dům.

Pak nasednu, a než nastartuju a zařadím rychlost, zamknu se.

Becca

Maddie zaklepe na dveře až po setmění. Zuřivě vztekle tluče do dveří, jako by je chtěla rozmlátit. Zůstávám přilepená ke zdi za oknem. Od chvíle, kdy Lizzie odjela, jsem se nepohnula.

Maddiino vzteklé bušení pokračuje ještě dobrých pět minut. Celou tu dobu skoro nedýchám. Jsem uvězněná ve vlastním domě. Doteď to byl jen můj pocit, teď se stal realitou.

„Vím, že tam jste!“ ječí ona. „Ukažte se, sakra!“

Zavřu oči a počítám do deseti. Co se stane, když to udělám? Jak to vysvětlím? A pokud bych se o to pokusila, poslouchala by mě vůbec? Zac možná, ale Maddie ne.

„Becco?“

Prudce se nadechnu, když uslyším Zacův hlas. Jako bych ho přivolala. Na chvíli si představuju, že mě přišel zachránit, sevřít do svých paží a říct mi, že je všechno v pořádku. Že s sebou přinese Sadie a postaví Maddie do latě, řekne jí, že je mezi nimi konec a on konečně odchází za hlasem svého srdce. Pak se otočí ke mně a řekne, že mě miluje a chce se mnou začít nový život.

„Becco, otevřete!“ křičí a já se usmívám. Když ho slyším křičet svoje jméno, ačkoli je naštvaný, cítím se naživu, chtěná, potřebná.

Slyším, jak se teď na prahu mého domu hádají. Zdá se, že se ji Zac snaží přesvědčit, aby toho nechala. Kde je Sadie? To by mě zajímalo. Nechali ji doma? To asi ne. To by bylo nebezpečné. Je to miminko. Může se stát cokoli.

Pošlu je pryč, ale co pak? Hned ráno se vrátí. Nemůžu se jim vyhýbat donekonečna. Musím odjet. Ještě dnes večer. Ale jak? Rozhlédnu se kolem sebe. Jak se zvládnu sbalit a vypadnout uprostřed noci, abych se už nikdy nevrátila? Myšlenka na odchod je skoro stejně obtížná jako myšlenka na loučení s Beccou Bridgesovou.

Říkám si, je čas na upgrade. Je to jako vymazat svého avatara ve hře. Znovu se dám do kupy. A tentokrát to udělám šikovněji. Ale bez ohledu na to, jak usilovně se snažím tenhle příběh prodat, nefunguje to. Nechci se znovu dávat do kupy.

Kdybych byla špionka, můj nadřízený by mi přikázal zbavit se všeho, nechat minulost za sebou a začít znovu na novém místě, s novou identitou. Jsem z té myšlenky vyčerpaná. Věnovala jsem příliš času Becce Bridgesové i tomuhle domu, abych ho dala dohromady. Myslím na všechny ty diskusní skupiny, v nichž jsem probírala Sadie a její rostoucí zoubky a výhody látkových plen před jednorázovými. I ty musím smazat. Jsou teď závadné.

Cítím se odhalená. Popálená oběť, z níž strhali šaty i s vrstvou nové pokožky a která byla ponechána s obnaženými nervy a krvavými šlachami na mrazivém vzduchu.

Teď už chápu závislost všech těch čínských dětí na počítačových hrách a jejich touhu zabít se, když jim byly odebrány jejich virtuální životy, které pro ně byly mnohem reálnější než ty skutečné.

Už neměly pro co dál žít.

Lizzie

„Vodku s dietním tonikem,“ objednávám si u barmana v The King’s Arms.

Postaví to přede mě na barový pult a já najednou vypiju půl sklenice. „Ještě jednu, drahoušku?“ ptá se s úsměvem.

To nejspíš není dobrý nápad, až na ty čokoládové bonbony jsem od rána nic nejedla. Rozhodně bych snesla ještě jednu, ale musím dojet domů. „Ne, díky,“ odpovím s nuceným úsměvem. „To mi stačí. Poprosím jen o nějakou vodu. Bez ledu. A brambůrky.“

„Jakou příchuť?“

„Sůl a ocet.“

Barman mi podává chipsy. „Odkud jste?“ zajímá ho.

„Z Londýna,“ odpovím. „Ale původně jsem vlastně z Yorkshiru.“

„Neříkejte,“ podiví se. „Vůbec nemáte přízvuk. Jste tu na víkend?“

„To ne,“ vrtím hlavou. „Dnes večer se vracím. Jen bych se chtěla vyhnout zácpě na M-25, tak mě napadlo se sem na chvíli zašít. Víte, kolik je hodin?“

Barman se podívá na hodinky. „Za pět sedm.“

Napiju se vody, odlepím se od baru a vydám se k rohovému stolu u krbu. Hospoda praská ve švech, tipuju, že tu převládají místní. Usadím se a zírám do plamenů, ale po chvíli si uvědomím, že se mi nepřestávají třást nohy. Možná jsem si nakonec měla tu druhou vodku objednat. Nicméně nehoda na dálnici je to poslední, co teď potřebuju.

Vytáhnu mobil a chvíli tam jen tak sedím, usrkávám pití a pojídám brambůrky. Potřebuju si ujasnit další krok.

Zac mi dal Bečino číslo. Rozhodnu se jí zavolat. Hodím do sebe zbytek vody, chvíli si dodávám odvahu a potom konečně vytočím číslo. Zvoní to a zvoní. Nezvedá to. To jsem vlastně ani nečekala. Když hovor spadne do hlasovky, nechávám jí vzkaz.

„Becco, tady Lizzie. Podle mě už ta tvá hra zašla moc daleko, nemyslíš? Prosím, nech mě na pokoji. Vracím se do Londýna a nepřeju si, abys mě dál obtěžovala. Vím, že stojíš za tím vším, za mým vyhazovem z práce a všemi těmi falešnými recenzemi. Tví sousedi teď vědí o tvém falešném virtuálním životě. Nechápu, proč to děláš. Ani oni tomu nerozumějí. Myslím, že potřebuješ pomoc. My všichni si to myslíme. Prosím, zajdi si někam. Tohle musí přestat, jinak půjdu na policii a požádám o zákaz styku.“

Zavěsím. Bude to fungovat? To by mě zajímalo. Nejspíš ne.

O pár minut později mi zabzučí mobil. Na okamžik si myslím, že mi volá Becca, ale tak to samozřejmě není. Je to zpráva od Flory. „Co děláš?“ ptá se.

Další zpráva přichází vzápětí, výhružné: „Zešílelas?“

„Cože?“ odepisuju.

„Twitter,“ upřesňuje a doprovodí to řadou smajlíků s nechápavě vypoulenýma očima.

„O čem to mluvíš?“

Twitter jsem nikdy skutečně nepoužívala. Účet mám, ale tweetování moc nemusím. Je to hlavně stoka plná odpadu pravičáků nenávidějících ženy, trollů a selfproma. Moje profilovka je fakt stará, z doby, kdy jsem měla tmavé vlasy a dvacet kilo navíc. Od té doby jsem ten účet nepoužila.

Bombardují mě upozornění. Retweety a komentáře přicházejí tak rychle a v takovém množství, že si skoro vyvrátím hlavu, abych je všechny zachytila. Přečtu si poslední tweet.

Výkonný ředitel PKW Andrew Fincher je dement, co podvádí svou manželku a ženy najímá na základě toho, jak jsou šukatelný. #ŘeditelNaHovno#NevhodnéChování #PKW

Třiapadesátkrát přeposláno. Šíří se to jako virus. Přichází další tweet. A minutu po něm další.

Netalentovaní talentoví agenti z PKW si ze svých klientů obvykle dělají prdel a smějí se jim za zády. @CindyAlamot je mezi agenty známa jako „moby dick“ s ohledem na to, jak složité ji bylo získat a taky protože je tlustá. #PKW#DrbyAgentů

Cindy Alamotová je největším klientem agentury. Ceněná herečka, třicátnice, právě se jí narodilo druhé dítě a pokouší se o návrat. Obávám se, že Cindy už nebude PKW důvěřovat, že by jí mohla s comebackem pomoct.

Tweet o Cindy má přes stovku retweetnutí a načtení. A ten další taky. Měla bych je smazat. Ne že by na tom záleželo.

Mobil mi překvapivě zazvoní a já tak prudce vyskočím, že mi skoro vyletí z ruky do krbu. Popadnu ho a vidím, že to je zase Moira. Do hajzlu. Předpokládám, že proto, že si přečetla tweety. A že to znamená, že mám padáka. Nejsem si jistá, zda to zvednout. Co jí řeknu? Jak se budu bránit? Pokud budu tvrdit, že někdo napadl můj účet, nikdy mi neuvěří. Nechám hovor spadnout do schránky, mobil ztichne.

Chvíli pak jen tak sedím, dokonale klidná, a zírám do ohně. Celý můj život je v plamenech. Všechno je v troskách, ale mě se zmocnil zvláštní pocit, jako by se to ani nedělo mně. Doléhá to ke mně zpovzdáli jako nějaký film. Jenže tam hlavní postava vždycky najde způsob, jak se zase zvednout, a já vůbec netuším, co udělat v další minutě nebo jak věci dostat pod kontrolu.

„Já ty tweety neposílám,“ napíšu Floře.

„OMG. To Becca?“ odepisuje.

„Ano.“

„Co s tím uděláš?“ zajímá ji.

Co s tím udělám? Potřebuju odsud pryč. Potřebuju se dostat domů.

Hodím do sebe zbytek pití a rychle vypadnu.

Becca

Už mi ukradli tolik životů. Když nad tím teď přemýšlím, napadá mě, proč jsem si toho vzorce nevšimla dřív. Poprvé se to stalo, když se s námi rodiče přestěhovali do hippie komunity, kde bylo všechno společné, nejen jídlo, a kde všichni uctívali indického gurua, jenž kázal nadřazenost duchovního bohatství nad materiálním, ale sám žil v Indii v mramorovém paláci a létal první třídou, vydržován svými následovníky.

Jeden den jsme se sestrou chodily do školy a do parku, na lekce plavání a baletu, a druhý jsme se ocitly na odlehlém vybydleném statku, kde táhlo a kde jsme byly vedeny k meditaci a nesmyslným popěvkům. Bylo nám řečeno, že odteď nic nevlastníme, ani šaty nebo hračky. Nejspíš proto jsem se jako dospělá nerada o něco dělila. A nesnášela jsem jakákoli pravidla. A proto jsem asi taky měla problém začít někomu důvěřovat. Podle mě většina lidí lže. Dokonce bych řekla, že lže každý, nejvíc sám sobě.

Když můj otec nacpal do gurua veškeré své jmění z LED žárovek, konečně dostal rozum a my se se vrátili zpět do reality. Odešli jsme jen s tím, co jsme měli na sobě – v šatech, které moje matka barvila na oranžovo měsíčkem zahradním. Dovedete si představit, jaký povyk jsme na ulici budili. Čtyřka vetřelců z jiného světa. Tohle třetí období pro mě bylo nejšťastnější, neměli jsme nic, ani televizi, šaty jsme měli jen z charity, ale byli jsme velmi šťastní; euforie z návratu nám nějaký čas vydržela, my se sestrou jsme byly nadšené, že se můžeme vrátit do školy a nemusíme už trávit čas zpíváním v tureckém sedu. Nevydrželo to dlouho, protože tehdy přišel ten požár. Celou mou rodinu to zabilo, zatímco mě se nestalo nic, nikdy jsme nepochopila proč.

Čtvrtý start přišel, když mě poslali do Skotska k mojí pratetě, ženě, kolem níž se stále vznášel pach cigaret a třešňového sirupu proti kašli a jejíž celý dům byl pokryt kočičími chlupy, takže to vypadalo, jako by veškeré moje oblečení bylo z mohéru. S dětmi to neuměla. Vydržela jsem to tak dlouho, jak to jen šlo, potom jsem jí ještě před koncem školy vzala nějaké peníze z peněženky (dobře, všechny, co tam měla) a nasedla na autobus do Londýna.

Lhala jsem o svém věku a dostala práci jako uvaděčka v klubu v Kensingtonu – jednom z těch míst, kde se šlechta bratříčkuje se členy chlapeckých skupin. Tam začala moje pátá existence. Práci jsem zvládala díky šarmu a lhaní bez mrknutí oka. Lhát pro mě bylo snadné. Musela jsem se velmi brzy naučit, jak rozptýlit otázky na mou minulost, jak falšovat podpisy na omluvenkách, jak přesvědčit trafikanty, že jsem plnoletá, jak najít on-line lidi, co by mi vyrobili falešnou občanku. Ten seznam byl nekonečný.

A pak jsem potkala Jamese. Bylo mi tehdy myslím dvacet, jemu jsem řekla, že mi je dvacet pět. Byl to právník v showbyznysu. Dal se se mnou do řeči, aby se dostal do klubu.

James zacházel s lidmi velmi specifickým způsobem, jako kdyby mu něco dlužili, a každý před ním měl klečet na kolenou. V jistém smyslu myslím, že byl trochu jako ten guru, a já mu podlehla. Nakonec mě to něco naučilo.

Chtěla jsem na něj zapůsobit, a víc než to, chtěla jsem ho dostat. Nevěřila jsem, že by muž jako James, jehož otec byl skutečný žijící lord, mohl pomyslet na vážný vztah se mnou, pokud bych byla jen obyčejná uvaděčka v klubu, takže když se mi pak jiný stálý host zmínil o volném místě u PKW, po té šanci jsem skočila.

Klienty byli stejní bohatí, privilegovaní alfa týpci jako dřív, ale pracovní doba byla rozumnější a bylo to líp placené. A poprvé v  životě jsem v práci zapojovala mozek, nešlo jen o to hezky vypadat a mávat na lidi za sametovou páskou. Překvapilo mě, jak moc mě to bavilo. Byla jsem tak moc zvyklá na to, že mě posuzují podle vzhledu, že mě ani nenapadlo, jak dobrý pocit je být místo toho posuzovaná na základě svých schopností. Práce mi šla i proto, že jsem to uměla s lidmi – odhadnout je a zjistit, co chtějí, obvykle ještě dřív, než si to sami uvědomili. To byl zřejmě výsledek toho, že jsem se o sebe od dětství musela umět postarat.

Když jsem začala dělat přímo pro generálního ředitele, věděla jsem, že se říkalo, že kolovaly drby, že jsem se k té práci dostala přes postel, ale byly to vážně jen drby.

Lizzie jsem potkala hned první den v práci.

Kdybych jen tehdy tušila, že mi teď může zlomit vaz. Snažila bych se jí ještě víc vyhnout.

Venku je teď ticho. Maddie se Zacem to vzdali a odešli. Slyším jen vytí Křupky u kuchyňských dveří, chce pustit ven. Seberu odvahu, proplížím se ke schodišti a potom po špičkách až dolů do přízemí, než se vydám chodbou ke kuchyňským dveřím. Zavřu za sebou dveře a rozsvítím. Křupka po mně radostně skáče, jako by měl druhé Vánoce. Připravím mu do misky žrádlo, a když se do něj hltavě pustí, ještě jednou zvažuju svoje možnosti.

Přišla jsem se sem ukrýt. Doufala jsem, že tu budu v bezpečí. Že mě tu nikdy nikdo nenajde. A teď to musím opustit a začít zase někde jinde od začátku. Nemám na výběr. Co když o mně řekne Jamesovi?

Narůstá ve mně hněv. Jako by se mi hrudí valilo tornádo, vlnilo se ve spirálách a nabalovalo na sebe veškerý vztek, co se ve mně za celý život nahromadil – vztek na rodiče, na vysmátého gurua, na Jamese, na lékaře, na celý život a teď i na Lizzie – jako by se ze mě, pokud bych otevřela ústa, mohl vyvalit jako proud rudé, žhnoucí lávy, která smete vše, co jí bude stát v cestě. Jak se opovážila? Nemá ani tušení, co způsobila. Nemůžu – nesmím – dopustit, aby jí to prošlo.

Lizzie

Sobota 9. prosince

Ráno

„Nechápu to,“ říká James. Sedí v předklonu, s lokty opřenými o kolena, dlaně sepnuté, jako by se modlil. Jeho káva zůstává netknutá.

Dám si vlasy za uši, zrudnu. Když se na mě dívá, cítím se trochu jako pod drobnohledem. „Promiň,“ řeknu. „Když jsem tě objevila na Tinderu, trochu jsem začala hledat zprávy o Becce na netu.“ Pohlédne na mě a já pokrčím rameny. „Napadlo mě, že jste třeba pořád spolu, chtěla jsem to zjistit.“

„Co prosím?“ V jeho hlase slyším známku nepřátelství. Odmlčím se.

Vážně jsem mu o tom všem nechtěla říkat, ale nemám jinou možnost. Příliš rychle se mi to vymyká z rukou. Plaše se usměju a znovu pokrčím rameny. „Potkala jsem na Tinderu dost chlápků, co byli ženatí.“

Zmateně se na mě zamračí, takže si pospíším. „Zkrátka a dobře, omylem jsem Becce poslala zprávu určenou někomu jinému.“

James nečinně sedí v křesle. „Co tím myslíš?“

Polknu a rozhlédnu se. Jsme v malém, dřevem obloženém baru privátního klubu v Soho, jejž James navrhl jako místo setkání, když jsem mu včera pozdě v noci zavolala, abych mu řekla, že s ním potřebuju neodkladně mluvit. „Napsala jsem zprávu – a moc lichotivě jsem se v ní o ní nevyjadřovala.“

„Cos napsala?“ ptá se zbytečně.

„Na tom nezáleží. Bylo to ode mě sprostý a pitomý, ale nebylo to určené jí.“

James semkne rty.

„Omluvila jsem se, samozřejmě,“ pokračuju. „Ale ona po mně začala jít…“

„Začala po tobě jít?“

Začnu ty šílenosti vypočítávat. „Nejdřív poslala mému šéfovi e-mail, co mě dostal v práci do potíží. Vyhodili mě.“

Vypadá překvapeně. „Vyhodili?“

„Ano. Napadla můj účet na Twitteru a uveřejnila pár věcí…“

„Jakých věcí?“

„O společnosti. A o našich klientech. Nic, co by šlo jen tak přejít. Neumím dokázat, že jsem to neudělala já. Takže mě vyhodili.“

„Jak ti napadla účet na Twitteru?“ ptá se mě s dost skeptickým pohledem.

Frustrovaně potřesu hlavou. „To netuším, ale zvládla po sobě zahladit veškeré virtuální stopy, takže… Možná zná nějakého hackera.“

„Co myslíš tím, že smazala virtuální stopy?“

„No, její profil na Facebooku zmizel…“

Kývne pro sebe. „Zkoušel jsem ji vyhledat, když jsi mi řekla, že má nový profil, ale nic jsem nenašel.“

„Protože ho smazala! Ale mám screenshoty. Tady.“

Vytáhnu telefon, projíždím fotky a ukazuju mu je. Vezme mi mobil z ruky, přitáhne si ho blíž, zvětší si Bečinu fotku na její profilové stránce. Pozoruju, jak z jeho tváře mizí stín, který vystřídá jiná emoce: rozmrzelost, za níž může být vztek nebo smutek. Je těžké určit, co z toho. Uplyne skoro minuta, než mu vezmu mobil z rukou. Vypadá, jako by mi ho nejradši vyrval zpátky, ale schovám ho v kabelce.

„A taky měla tu designérskou firmu. Vzpomínáš, říkala jsem ti o ní.“

Přikývne, jeho nedůvěřivost se přetavuje ve zvědavost.

„Měla webovky. S fotkami domů, o nichž tvrdila, že je zařizovala, ale spíš bych tipla, že je někomu ukradla na Pinterestu. Každopádně to je jedno, protože i ty jsou fuč. Stránka zmizela. Záznam o firmě není ani v obchodním rejstříku, zkoušela jsem ji tam najít.“

Na čele se mu objeví vráska. „Víš to jistě?“

Přikývnu.

„Ale proč by to všechno mazala? To nedává smysl.“

„Protože to byl podvod!“ vykřiknu. „Nic z toho neexistovalo, všechno si vymyslela. Vylhala!“

Bezvýrazně mě pozoruje.

„Byla jsem tam,“ přiznám mu. „U jejího domu. Včera. Našla jsem ji.“

To ho zjevně rozruší. „Cože?“

Nervózně si olíznu rty. Jeho tón se mi nelíbí. Jako by si myslel, že jsem provedla něco špatného. „Zajela jsem za ní na návštěvu. Moje kamarádka Flora – tu to napadlo. Myslela, že když si s ní osobně promluvím, snáz ji zastavím.“

„Vidělas ji?“ napřímí se James. Prsty zatne do opěradel křesla.

„Ne,“ odpovím. „Neotevřela mi. Ale zjistila jsem, že to jsou všechno lži. Všechno, co zveřejnila. Ve skutečnosti není vdaná.“

„Cože?“

„Ani nemá dítě,“ doplním. „Vymyslela si to. Předstírala to. Všechno. To nejsou jen nějaké drobné lži. Celý její život. Zjistila jsem, že ten, s nímž by měla mít dítě, je ve skutečnosti její soused. Zveřejňovala jeho fotky on-line a tvrdila, že to je její muž. Fotky z jeho svatby s jinou ženou! To ona je taky matkou toho dítěte. Přijela jsem tam, abych si promluvila s ní, ale potkala jsem tam je.“

James otevře ústa. „To je...“ nedokončí větu, očividně v šoku. Znovu se zvrátí do křesla.

Doplním slovo, které hledal: „Psycho.“

Tiše vydechne. Neumím odhadnout, zda se mnou souhlasí, nebo jen zpracovává, co jsem mu právě řekla.

Pokračuju: „Takže teď je myslím naštvaná, asi proto, že jsem zničila všechno, co si vybájila, a jde po mně, aby se mstila.“

Pomalu vydechuje a já pozoruju, jak mu to šrotuje v hlavě. „Máš nějaký důkaz, že je za tím vším ona? Za tvým vyhazovem?“ zeptá se konečně.

Rozčileně vrtím hlavou. „Ne. Ale samozřejmě je za tím ona. To by byla moc velká náhoda. Všechny ty věci se začaly dít hned potom, co jsem jí poslala tu zprávu. A tys mi říkal, jak moc se po té nehodě změnila. Jak začala být obsesivní, paranoidní a náladová.“

Zavrtí hlavou a pak pohlédne na hodinky. Sakra. Chce odejít. Je těžké si něco takového připustit. Nechce s tím mít nic společného.

„Nevím, jak ty,“ vzhlédne ke mně, „ale já se potřebuju něčeho napít.“

Díkybohu. Skoro mě zaplaví úleva. Přikývnu a on zavolá na číšníka.

Objedná pro sebe skotskou bez ledu a pak se obrátí na mě. „Perlivou vodu,“ rozhoduju se. Potřebuju mít čistou hlavu.

„Už víš, co podnikneš?“ zeptá se, když obsluha odejde.

Bezmocně na něj pohlédnu. „Nevím. Doufala jsem, že tebe třeba něco napadne. Znáš ji líp než já. Proto jsem s tebou chtěla mluvit. Já absolutně žádný nápad nemám. Ani sousedi netuší, co podniknout. Chtěli by zákaz styku.“

„To bude těžké bez nějakého důkazu, že je fyzicky ohrožovala.“

Kývnu. „Ano, to jsem si myslela. Ale co třeba hacking? Ten ilegální je, nebo ne?“

Přikývne. „Ano, ale musela bys mít důkaz, že to byla ona. Můžeš jít na policii, ale...“

Přeruším ho: „Policii do toho zatahovat nechci. Vypadá to, že potřebuje pomoc, a nechci ji ještě víc rozlítit.“

Zmlknu, když James zvedne sklenku se svým drinkem a vypije půlku. „Myslela jsem, že bych za ní mohla znovu zajet a zkusit s ní promluvit,“ řeknu. „Vím, že nejlepší by nejspíš bylo nechat to být a doufat, že toho nechá, ale potřebuju, aby přiznala, co udělala. Že posílala ty tweety a zfalšovala žádanky. Tak budu mít nějaký důkaz a svou práci můžu získat zpátky. A možná že když s ní budu mluvit tváří v tvář, můžu ji přesvědčit, že potřebuje pomoct.“

„Pojedu s tebou,“ přeruší mě James.

„Vážně?“ zeptám se se širokým úsměvem. Nechtěla jsem se ho na to přímo ptát, ale tajně jsem doufala, že to sám navrhne. „To by bylo skvělé,“ řeknu a jsem o tom přesvědčená víc, než jen tuší.

„Kdes to říkala, že bydlí? V Cotswolds?“ ptá se. „Ve Widfordu, je to tak?“

„Ano.“

„Kdy ses tam chystala vyrazit?“ pokračuje.

„No, myslela jsem, že dnes odpoledne. Stejně nemám nic jiného na práci.“

„Možná bych s ní měl radši promluvit já,“ přemítá James.

„To bys udělal?“ ujišťuju se třesoucím hlasem.

Pokrčí rameny. „Můžu to zkusit. Možná se mnou bude mluvit. Chci říct, jsem si jistý, že by mohla chtít. A máš pravdu. Pokud je tohle všechno pravda, potřebuje si s někým promluvit, s někým, koho zná a komu věří.“

Zakaboním se.

„Copak?“ nechápe.

„Já jen,“ odvrátím se, „co když si bude myslet, že jsem tě do toho zatáhla? Říkals, že začala být žárlivá a že mě vždycky nesnášela. Co když ji to jen víc vytočí?“

James pokyne číšníkovi, že chce zaplatit. „Neboj,“ otočí se ke mně, „s Beccou si poradím.“

James má BMW Z4. Sportovní model v modré barvě. Jde o takzvanou mořskou modř, jak mě poučil během nastupování. Přidržel mi dveře a já se usměju. Vsadila bych se, že to, že se ke své mámě chová vždy hezky, jak tvrdí na svém profilu, je pravda. S jistým zdráháním začínám vidět, co měla Becca tím svým #NejlepšíPřítelNaSvětě na mysli, a musím přiznat, že projednou nelhala. Ale pořád si jsem jistá, že to s princem Harrym byla naprostá hovadina.

Jsem v pokušení zkontrolovat mobil, zatímco James míří k Westway a dál z Londýna. S nervy napnutými k prasknutí přemýšlím, zda je tohle správný krok, nebo jsem jen otevřela Pandořinu skříňku. Ale je pozdě na to se vracet. Skříňka už je otevřená. Becca už mi navíc nic horšího provést nemůže. Ze stejné práce mě kvůli ní dvakrát nevyhodí, jak jsem řekla Jamesovi, když se ujišťoval, že to chci vážně udělat.

Zabořím se do vyhřívaného sedadla a otočím se, takže můžu sledovat Jamese, jak řídí. Zajímalo by mě, co ho vedlo k tomu, aby jel se mnou. Je za tím ještě něco jiného než touha pomoct? Možná zvědavost, jak hluboko bez něj jeho bývalá klesla? Usměje se na mě. „Jsi běžně takhle impulzivní?“ zajímá ho.

Pokrčím rameny. „Občas.“

James na mě po očku zkoumavě pohlédne. Nemůžu uvěřit, že jsem ho přesvědčila, aby jel se mnou. Pro tuto chvíli si nás představuju jako Bonnie a Clydea – je na tom všem něco téměř nezákonného, jako bychom byli na útěku nebo se chystali spáchat nějaký zločin –, ale pak si vzpomenu, že Bonnie a Clyde skončili mrtví, zastřelení policií. Musím najít jinou analogii, s optimističtějším koncem.

Obrátím pozornost zpět k mobilu na svém klíně, který mě nenechá v klidu. Stále jsem nezkontrolovala zprávy od Moiry. Neumím si představit, co by mi mohlo víc zkazit náladu, která se zlepšuje poprvé od chvíle, kdy tohle celé začalo, ale je jen otázkou času, než se s tím budu muset vyrovnat, ať už mi vzkázala cokoli.

Moiřin hlas v telefonu připomíná ze všeho nejvíc brusku puštěnou na plný výkon, a tak musím držet mobil dál od ucha. V prvním vzkazu z pátečního rána mě žádá, abych se dostavila do kanceláře. Mažu ho. Na odpověď je stejně příliš pozdě. Další vzkaz je z pátečního odpoledne, kdy jsem stála před Bečiným domem.

„Lizzie,“ začíná. „Tady Moira. Zajímalo by mě, jestli sis vyslechla mou zprávu a zda se dostavíš. Očekáváme tě.“ Odmlčí se. „Vlastně bychom ti chtěli oznámit, že Daniel dokončil s pomocí externího auditora šetření a zdá se, že šlo o nějaký omyl. Všechny účty jsou ověřeny. Drobné výdaje dokonale sedí.“ Pevně stisknu rty, abych potlačila zuřivé: „To jsem vám přece kurva říkala!“

„Takže,“ pokračuje Moira, „doufáme, že s tebou budeme moct probrat tvůj návrat do práce. Když se neozveš dnes, volej o víkendu, kdykoli. Ráda bych to uzavřela. Chápu, že to muselo být nepříjemné.“ Nepříjemné?! Řekla jsem jim, že jsem naprosto nevinná. „Dobře,“ uzavírá Moira, nebo to tak alespoň zní. „Fajn, snad se uvidíme v pondělí a předtím se ozveš.“

Sakra, říkám si. Kdybych v pátek přijala její hovor, upustila bych pak od snahy promluvit s Beccou? Otočila bych auto a vrátila se do Londýna? Možná kdybych to udělala, mohla bych se v pondělí vrátit zpátky do práce a život by pokračoval dál jako obvykle. Ale je pozdě říkat si co kdyby. Přejdu na další zprávu. I ta je od Moiry.

„Lizzie,“ říká tónem, o němž není pochyb. Smířlivost je tatam, nahrazena chladnou zuřivostí. „Myslím, že tušíš, proč volám. Jak jistě dobře víš, porušuješ svou smlouvu. Je tam celý odstavec o sociálních sítích a vhodném chování. Doufala jsem, že to nebudeme muset řešit po telefonu, ale s ohledem na tvoje nedávné tweety PKW s tebou s okamžitou platností rozvazuje pracovní poměr. Prosím, nechoď v pondělí do práce. Náš právní tým se s tebou spojí krátce poté, co odevzdáš svoje přístupové údaje, a budou ti vráceny tvé věci. Píšu taky oficiální dopis. Doručí ti ho v pondělí.“

Položím to a zírám z okna. A je to. Stejně jsem tu práci nesnášela.

„V pohodě?“ ujišťuje se James.

Kývnu a nuceně se usměju. „Jo.“

„Takže jak dlouho máš Tinder?“ nadhodí James, když se řítíme po M-40.

„Asi jen šest měsíců,“ odpovím. „Co ty?“

„S přestávkami asi rok.“

„Potkals někoho?“ zajímá mě důvod. Je nepochybně pohledný a jsem si jistá, že pokud existuje nějaký seznam nejzajímavějších svobodných mužů v Londýně, útočí na vrchol.

„No, měl jsem pár příležitostných vztahů,“ přiznává. „Nic, co by trvalo déle než měsíc. Je těžké potkat někoho, s kým si sedneš. Vždyť to znáš.“

Souhlasně zamumlám. Pravda je, že v randění nejsem moc zkušená. Donedávna jsem si vůbec nevěřila. Když vám celý život hází klacky pod nohy, děti ve škole vám nadávají do Lizziesaurů a vlastní matka vám od vašich deseti let namlouvá, že vás nikdy nikdo nebude mít rád, je těžké vybudovat si nějakou sebedůvěru, vyjít ven a zkoušet někoho balit. Máte strach, že vás to srazí na kolena. Před pár lety jsem zkoušela Match.com, ale první muž, s nímž jsem se potkala tváří v tvář, sám žádný supermodel, mi v prvních třiceti vteřinách řekl, že vůbec nevypadám jako na fotce, pak odešel na záchod a už se nikdy nevrátil.

Anebo jiný chlápek. Trochu jsme si psali, a když jsem si začala říkat, že to jde dobře a začala se psychicky připravovat na osobní setkání, začal mi posílat sextovky, v nichž tvrdil, že by se mnou chtěl provádět fakt úchylné věci. A dokonce připojil fotky toho, jak by to mělo vypadat.

„Dovedu si představit, jak tě chlapi uhánějí,“ přeruší James moje vzpomínání.

Dusím se smíchy, jemu přece nikdy nemůžu přiznat pravdu. Vím přesně, jak by se pak na mě díval, co by si nejspíš myslel.

„Jak říkáš,“ souhlasím. „Je těžké najít někoho, s kým si budeš rozumět.“

Usměje se. A já mu úsměv oplatím. Pohlédne do zpětného zrcátka a nohou přišlápne plyn.

Když odbočíme na Widford, je už tma. James se rozhlíží po polích a živých plotech.

„Becca vždycky mluvila o tom, že by se sem chtěla přestěhovat, na venkov. Přesně sem vždycky chtěla zmizet. Dává to smysl.“

„Proč?“ ptám se.

Na chvíli se odmlčí. „Nedaleko odsud vyrůstala. Poblíž jsou pohřbení její rodiče. A sestra.“

Zatajím dech. „Panebože, o tom jsem slyšela. Nezemřeli při požáru?“

„Jo. Při požáru domu.“

Takže to všechno byla pravda?

„Mluvila s tebou někdy o někom z rodiny?“ zeptá se James.

„Vím jen to, že její otec vynalezl LED žárovky,“ neodpustím si mírně posměšný tón.

Zavrtí hlavou. „Ne, nevynalezl je, ale jako první je použil do mrazáků v supermarketech.“

To mě rozesměje. „Cože?“

„Vážně. Používají se v mrazácích, protože nevyzařují tolik tepla.“

Zmateně se přestanu smát. Vždycky jsem předpokládala, že i to je lež.

„Vydělal na tom jmění a peníze zase rozdal, když se připojili k té sektě. Přišel o ně.“

„K sektě?“ opakuju nevěřícně. Musí si ze mě dělat legraci. Anebo ho Becca krmila spoustou výmyslů a on jí to baštil.

„Ne, vážně,“ brání se, když vidí můj výraz. „Jako dítě žila s rodiči v nějaké náboženské komunitě. Moc na to nevzpomínala. Myslím, že když jí bylo sedm, dostali rozum a odešli odtud, ale otec tam rozdal všechny svoje peníze, byli úplně na mizině.“

„Páni,“ vydechnu.

„Hodně toho zkusila,“ dodá tiše James. „Po tom požáru ji poslali na vychování k tetě. Do Aberdeenu. Ale nefungovalo to. Teta byla stará, neměla žádné děti a ani o ně nestála. Becca odtud utekla v šestnácti, odjela do Londýna a začala pracovat, věř nebo ne. Byla uvaděčkou v jednom klubu v Kensingtonu. Namluvila jim, že jí je už osmnáct,“ téměř obdivně se tomu zasměje.

Najede na Magpie Lane, mine The King’s Arms.

„Její dům je hned tady vlevo,“ upřesňuju. „Asi půl míle odsud.“

Přejedeme most a zaparkujeme před domem. Je sotva vidět. Měsíc dnes večer nesvítí a jen se slabým osvětlením pouliční lampy je skoro neprostupná tma. V Bečině domě se svítí jen dole v hale, prozařuje celý dům jako nějaký maják.

James zpomalí a já oknem nahlédnu do domu Zaca a Maddie. Vánoční strom je rozsvícený, stejně tak světla v předsíni, ale jinak se dům noří do tmy a ani auto na příjezdové cestě nestojí.

„Myslíš, že je doma?“ ptá se James a obhlíží Bečin dům.

Zkontroluju čas. Je skoro osm. „Nevím,“ odpovídám. Ohledně našeho plánu se cítím trochu divně a nejistě, ale už jsme tu a nemůžeme se vrátit. Pokynu k odpočívadlu na konci cesty a James k němu zamíří.

Otevírá dveře auta. „Půjdu tam sám,“ oznamuje mi. „Ty zůstaň tady.“ A než se zmůžu na nějaký protest, vyskočí z auta a zabouchne dveře. Pár sekund sedím a poslouchám zvuky motoru a přemýšlím, co dělat, jestli bych se za ním neměla vydat.

Rozhodnu se zůstat, ale po pár minutách začnu přemýšlet, kde je. Vystoupím z auta a vydám se dolů k Bečině domu – záře v oknech funguje jako maják a pomáhá mi projít temnou ulicí. To je další věc, co mě na venkově děsí, vedle všech těch podivných ruchů a šumů – naprostá, neprostupná tma jako v pytli. Za chůze před sebou musím šátrat nataženýma rukama pro případ, že bych narazila na živý plot nebo příkop. A na co jsem myslela, když jsem si zrovna dnes obula tyhle boty? Kozačky ke kolenům ze světlehnědé kůže, s devíticentimetrovými podpatky budou skvěle vypadat na molu, a ne s kravincem nalepeným na podrážce.

V půli cesty se někdo vynoří u kraje silnice. Moje automatická reakce není křik, ale úder. Rychlostí své reakce sama sebe překvapím, je to vážně podmíněný reflex. Pěstí udeřím do kosti a ta osoba se zhroutí k zemi.

„Do hajzlu! Au!“

Bože, to je James! „Proboha, moc se omlouvám,“ skláním se nad ním.

Zakloní se a rukama si tiskne čelist.

„Do háje,“ vrčí. Nevidím mu do tváře, ale jeho hlas zní ze dvou třetin obezřetně a z jedné ohromeně.

„Omlouvám se,“ opakuju. „Překvapils mě.“

„Kdo sis sakra myslela, že jsem?“ naříká, když míříme zpět k autu.

„Nevím,“ odpovídám a naviguju ho na stranu řidiče. „Nepřemýšlela jsem nad tím.“

„Panebože,“ ulevuje si, opřený o dveře auta, a stále si drží čelist.

„Byla doma?“ ptám se.

Zavrtí hlavou. „Ne. Přinejmenším mi nikdo neotevřel. Zaslechl jsem štěkání psa.“

„Zajímalo by mě, kde je.“

James si ještě víc stiskne bradu. „Myslím, že jsem ještě nepotkal ženskou, co by měla takovou páru,“ konstatuje skoro obdivně. Otočím se po něm a v pramínku bledého měsíčního světla můžu zahlédnout uznalý záblesk v očích, jimiž si mě přeměřuje.

Otevřu dveře auta a nastoupím. James mě následuje.

„Tak co uděláme?“ ptám se, když nastartuje motor auta.

Pokrčí rameny a ve zpětném zrcátku si znovu prohlédne dům. Zamračí se.

„Totální ztráta času,“ zhodnotím to, cítím se zahanbeně. „Mohls zůstat v Londýně a místo toho jsem tě táhla až sem.“

„Ale ne,“ mírně protestuje. „Možná bychom se mohli stavit na drink v té hospodě u cesty a později se vrátit. Jestli už nebude doma.“

Protáhnu obličej. „Není to moc útulná hospoda,“ míním a myslím na venkovský bar, ošuntělou výzdobu a srovnávám to s Jamesovým klubem v Soho.

James nad tím chvíli přemýšlí. „No, jsme jen asi dvacet minut od farmy.“

„To je co?“ ptám se.

„Můj klub – nedaleko odsud mají venkovskou pobočku. Je to hotel s barem a restaurací. Jen pro členy. Byl jsem tam jednou nebo dvakrát, ale je to tam fajn. Můžeme si tam dát něco k jídlu, jestli budeš chtít.“

„Tak jo,“ souhlasím, protože proč ne? Vím, jaké místo má na mysli. Hodně se o něm píše v novinách. Probíhají tam oslavy celebrit. Členství je omezené, jen pro zvané. Aby vás přijali, musíte pracovat v zábavním průmyslu, takže jde převážně o celebrity, herce, umělce, hudebníky. Pokud je na výběr tohle místo a The King’s Arms, není o čem diskutovat.

Ukazuje se, že v sobotu večer tu je narváno a vejít sem po Jamesově boku mě podivným způsobem vzrušuje – cítím se, jako bych se znovu narodila. Chci ten okamžik zachytit, otisknout si ho do paměti, abych se k němu mohla později ve vzpomínkách vrátit. Vždycky jsem si představovala, jaké by bylo být jedním z těchhle lidí, a teď mám tu zkušenost z první ruky!

Hned po příchodu do baru zachytím tři slavné tváře, všechny se ze všech sil snaží působit co nejméně nápadně, když zároveň mají na sobě šaty, ze kterých přímo křičí: „Podívejte na mě, tady jsem!“ Snažím se nevypadat ohromeně a jako všichni ostatní nasadit přiměřeně znuděný výraz. Mojí máti by pravděpodobně stačil jediný pohled, aby konstatovala, že tu jsou samé nabubřelé kyselé ksichty. Ačkoli se možná všichni – jako já – v duchu usmívají.

James pozdraví pár lidí, které míjíme, mně řekne, že to jsou známí, a zastaví se, aby prohodil pár slov s jedním z nich – muzikantem, v němž poznávám člena jedné indie kapely z devadesátek a jehož, jak mi James prozradí, zastupuje jeho firma. Mě představí jako kamarádku Lizzie a položí mi přitom ruku na záda. Je to, jako by horká žehlička přejela po hedvábné košili.

Nemůžu uvěřit, když mě ten muž políbí na tvář a prohlásí, že mě rád poznává. A taky si mě prohlíží. Naprosto okatě si mě prohlíží, nic nepředstírá, a potom šťouchne do Jamese, jako by ho žádal o souhlas, že po mně může vyjet. To mě k smrti uráží a nadchne zároveň. Je to, jako bych tu byla v přestrojení, v přestrojení za někoho, kdo sem patří, jako bych zvládla každého přesvědčit, že jsem fakt prvotřídní úlovek.

Usazujeme se na pohovku v rohu za barem, a když se James zeptá, co si dám k pití, vybírám Malbec.

„Láhev, nebo sklenku?“ ptá se servírka.

Pohlédnu na Jamese, který naznačuje, že to je na mně. „Láhev, prosím,“ řeknu. „A dvě sklenky.“

James počká, než se číšnice vzdálí, a pak se ke mně nakloní: „Nejsem si jistý, že po láhvi vína zvládnu řídit.“

Věnuju mu, jak doufám, svůdný úsměv a zamrkám na něj řasami. „Neříkals náhodou, že tu mají i pokoje?“

Oči se mu rozsvítí a já vím, že jsem všechny ty signály četla správně. Nakloní se ke mně přes pohovku a ovine mi ruku kolem krku, aby si mě mohl přitáhnout blíž. Pár bolestných vteřin počká, ale pak mě konečně políbí. Líbá dobře, energicky, ale zase ne příliš. Je žádostivý, ale zdvořilý. Neosahává mě.

Pár vteřin se s ním líbám a pak se odtáhnu.

Překvapeně se na mě zamračí, nechápe, co se děje, a já se jen usměju a začtu se do jídelního lístku. Pokud chcete muže skutečně zaujmout, musíte hrát nedosažitelnou. Jste-li příliš dychtivá nebo podlehnete-li příliš brzy, budou vás považovat za jednorázovku do postele. Tak to píšou v knížkách.

Když donesou víno, James s obdivem pozvedne sklenku; oči se mu lesknou a připijeme si.

„Na… nové začátky,“ pronese James a ani na moment ze mě nespustí oči.

„Na nové začátky,“ opakuju po něm a přiťukneme si. Usmívám se, ale zároveň mi v hlavě víří temné myšlenky a myslím nejen na začátky, ale i na konce.

Kde je právě teď Becca? Už skončila? Je po všem? Bude mě dál terorizovat, nebo se zase můžu svobodně nadechnout?

Becca

Zatáhl mě do tmavé kanceláře, ještě nezařízené a neobsazené.

„Čí je to stůl?“ ptal se a nakláněl se nad něj.

„Netuším,“ odpověděla jsem. Kanceláře ještě nebyly nikomu přiděleny.

„Fajn, pojďme na to,“ zavelel a přitáhl si mě mezi stehna.

Vyprostila jsem se ze sevření jeho paží. „Jamesi, ne,“ protestovala jsem.

„Proč ne?“ ohrnul rty. „Ten večírek je nudný, no tak.“ Popadl mě za paži, dost silně na to, abych si byla jistá, že mi nejpozději ráno prokvete modřinami, a přitáhl si mě blíž. Bránila jsem se, ačkoli mě svíral prsty tak, jako by mi je chtěl otisknout do kosti, a já musela potlačit výkřik.

„Ještě nemůžeme jít,“ řekla jsem a políbila ho na tvář. Povolil sevření, ale úplně mě nepustil. Zvláštní bylo, že jsem si ani nepřála, aby přestal. Tohle lavírování se mi líbilo. Cítila jsem se potřebná a chtěná, jako bych mu patřila a on si mě značkoval. Jindy mě trestal odmítnutím pozornosti, doteku – a to bolelo mnohem víc.

„Měla bych se tam ukázat,“ pronesla jsem.

Pohlédl na mě a pak si mě k sobě přitáhl. Tvrdě mě políbil na rty. Jeho jazyk prozkoumával má ústa a jeho prsty se mi začaly dobývat pod šaty, začaly mi sklouzávat po bocích a stehnech až ke spodnímu prádlu.

„Chci tě,“ šeptal naléhavě.

Ztuhla jsem, když mě začal líbat, ale když se mi začal dobývat pod spodní prádlo, chytla jsem ho za ruku a odtáhla ji.

Zmateně na mě pohlédl. „Co je?“ nechápal.

„Potřebuju s tebou mluvit,“ vyhrkla jsem, než jsem se stihla zarazit. Okamžitě jsem toho začala litovat. Chtěla jsem mu to říct někde na veřejnosti. Pro všechny případy. Ale tady, v klidu neobsazené kanceláře, daleko od hluku vánočního večírku, to bylo příliš v soukromí. Byla to špatná chvíle.

Zamračil se. „Copak?“

Zvážila jsem svoje možnosti. Mohla jsem to odložit, políbit ho, nechat ho, aby mi to udělal na stole, ale nemohla jsem to odložit, i když načasování nebylo dobré. Už jednou nebo dvakrát se zmínil, že jsem v poslední době trochu přibrala, a brzy to začne být ještě markantnější a co potom? Zlobil by se, že jsem ho obešla. Musím kousnout do kyselého jablka.

Znovu mě k sobě přivinul, netrpělivě, a začal mě jazykem laskat na krku. „Tolik tě chci,“ mumlal.

Usmála jsem se a nechala tělo, aby na jeho doteky reagovalo způsobem, na nějž bylo zvyklé. Čeho jsem se bála? Dítě se mohlo stát tím, co jsme potřebovali, co by nás stmelilo. Mohl by být šťastný. Mohl, samozřejmě. Miloval mě. Vždycky mi to říkal. Potřebovala jsem uvěřit, že se to nezměnilo.

„Nerozcházíš se se mnou, že ne?“ dotazoval se s lehkým pousmáním, pousmáním, jímž, jak vím, zastíral vlastní nejistotu. Šílel z představy, že ho opustím. Jednou mi to řekl, když měl výčitky kvůli těm modřinám. Nikdy mě neuhodil. Nikdy v tom nebylo skutečné násilí. Tak to nebylo. Jen mě rád tiskl, to bylo vše, moje zápěstí, paže. Nechtěl mi ublížit, jen neuměl odhadnout svou sílu. Slíbila jsem si, že pokud mě někdy uhodí, opustím ho, ale tuhle hranici nikdy nepřekročil a já pochybovala, že by toho byl vůbec schopen. Nebyl ten typ.

„Jsem těhotná,“ oznámila jsem mu. Vypadlo to ze mě, jako by to ze mě vytlačily čísi neviditelné paže.

James na mě zůstal bezvýrazně zírat, zbledl. Spustil ruce z mých boků, jako bych mu právě prozradila, že jsem malomocná. „A… do prdele.“

Srdce se mi v hrudi divoce rozbušilo. Pocítila jsem, jak mi v útrobách bobtná nevolnost, jak mi bílá žluč stoupá hrdlem vzhůru a já se ji znovu pokouším spolknout. Proč jsem si ze všech možných okamžiků vybrala zrovna tenhle? Proč jsem to neudělala dole, v prostoru plném lidí, kde by nemohl udělat scénu?

„Víš to jistě?“ zeptal se tiše a mně se zastavilo srdce. Snad jsem se mýlila, nebyl nešťastný. Studovala jsem jeho tvář, snažila se z ní vyčíst nějaká vodítka. Nemračil se ani nekabonil. Ve skutečnosti vypadal, že se chce smát. Byl, mohl být vůbec šťastný?

Kývla jsem a troufla jsem si zdvihnout koutky úst do úsměvu.

„V kolikátém týdnu?“ pokračoval.

Polkla jsem. „Ve dvanáctém.“

Zachmuřil se.

„Ale přišla jsem na to teprve nedávno,“ dodala jsem rychle.

Potřásl hlavou, zhluboka dýchal, velice pomalu. „Myslel jsem, že bereš prášky.“

„Ano,“ přitakala jsem, tep se mi znovu zrychlil a v hrdle mi zadrhlo, jako bych spolkla brusný papír. „Nefungují stoprocentně.“

Znovu přikývl, tvář se mu mírně stáhla. Sval v jeho čelisti pulzoval. Takové reakce jsem se obávala. Páteří mi projela vlna studeného třasu. Nebyl šťastný. Právě naopak. Cítila jsem blížící se slzy, ale věděla jsem, že k tomu nemůžu přistupovat emocionálně, riskovala bych, že ho jen vyprovokuju, a tak jsem ztuhla a začala rychle mrkat, abych je zahnala. James zatím přecházel po kanceláři, cítila jsem, jak se v něm ve vlnách převaluje vztek, i když ho měl v tu chvíli pod kontrolou.

„Jak to hodláš řešit?“ zjišťoval.

Zírala jsem na něj, nohy se mi roztřásly. „Co tím myslíš?“

Zastavil se přede mnou, věnoval mi vyděšený pohled: „Nechceš si to nechat, že ne?“

Všechny moje sny se rázem roztříštily jako zrcadlo, jež někdo rozmlátil kladivem. Despekt v jeho hlase mě vrátil zpět na zem. Od chvíle, kdy jsem ty dvě červené čárky na testu spatřila, jsem si dovolila představovat si Jamesův úsměv, dokonce zásnubní prsten nebo svatbu, dům v Cotswolds, holčičku pojmenovanou Lucette, svou vlastní rodinu, jež by nahradila tu původní, kterou jsem ztratila. A najednou se můj sen roztříštil na kousky. Nezlobila jsem se ani tak na něj jako na sebe, na to, co jsem si nalhávala.

„Já… Já ne...“ koktala jsem.

„Nenecháš si to,“ chytil mě za paže a zatřásl se mnou. Pohledem sjel na mé břicho. „Tos udělala schválně, co?“

Zavrtěla jsem hlavou, teď přes všechno odhodlání se slzami v očích. „Ne, neudělala. Přísahám.“

„Půjdeš na potrat, ty zasraná děvko.“

Slovo potrat mi jako sekera projelo lebkou. Zdrtilo mě to. To možná není nejpřesnější popis. Bylo to, jako by mi sekera rozdrtila všechny kosti v těle a v ruce ji držel James. Bylo to tak překvapivé, tak silné, tak šokující, že jsem mohla cítit vibrace prostupující mým tělem až dolů do chodidel a odtud ven. Couvla jsem a tehdy poprvé jsem nepocítila obvyklý tah, jímž si mě přitahoval zpět k sobě. Ještě jsem couvla. Cítila jsem se svobodná. Ukázalo se však, že jsem jako balon naplněný horkým vzduchem, pevně připoutaný k zemi kotevními lany.

I James pravděpodobně cítil, že se mezi námi něco zlomilo. Přestal mě držet. Místo toho se objevily nové závazky. Takové, co nemohl vidět, ale pořád je musel mít na mysli. A žárlil. To jsem cítila. Sledoval, jak si rukama chráním břicho.

„Dáš to pryč,“ oznámil mi.

Najednou jsem se cítila silná jako nikdy předtím ani potom. „Ne,“ odpověděla jsem s důrazem na každý náznak vzpurnosti ve svém hlase. „Nedám.“

Zíral na mě jako na přelud, jako bych si konečně sundala masku a on uviděl mou jinou tvář, takovou, co se mu nelíbí. Protáhl obličej: „Co tím myslíš?“ domáhal se. „Nemůžeš si to nechat.“ Jeho výraz nebyl ani tak naštvaný, jako zničený. Vypadal, že má na krajíčku. Snažil se mě chytit za ruku, ale odtáhla jsem se. „Becco, miluju tě, nechci, aby nás cokoli rozdělovalo. Nechápeš? Chci, abychom byli jen my dva, ty a já.“ Usmál se na mě, jako by jen to stačilo, aby mě přesvědčil.

„Nechám si ji,“ zopakovala jsem.

Věděla jsem, že to bude holčička. Otočila jsem se na podpatku a vykročila z místnosti, poháněná zuřivostí, jakou jsem dosud nepoznala.

Popadl mě za paži a stáhl zpět. „Počkat, kam odcházíš?“ ptal se. Prsty drtil ty moje a jeho oči byly vlhké. Zoufalství se měnilo ve vztek. „Nemůžeš odejít,“ zavrčel. „Musíme to probrat. Není to jen tvoje rozhodnutí.“

„Ale je,“ odsekla jsem. Ucukla jsem bolestí a on ještě přitlačil, žilami se mi rozlila vlna strachu, která nezeslabila mou odvahu a odhodlání.

„Jamesi,“ oslovila jsem ho klidně, zatímco mi srdce tlouklo jako o život. „Kolegové se po mně budou shánět.“

Zahlédla jsem záblesk vzteku, který mu přeběhl po tváři při zmínce, že nejsme zavření v jeho bytě, za zamčenými dveřmi. „Nech mě jít,“ řekla jsem a ve vhodný okamžik jsem vyprostila paži z jeho sevření.

Spěšně jsem vyběhla z místnosti a musela jsem se zarazit, abych se nerozběhla k výtahu. Musím od něj utéct, to jsem věděla, dostat se, co nejdál to půjde. Potřebovala jsem promyslet, jak to celé sama zvládnu.

Prošla jsem kolem horní části schodiště vedoucího dolů do haly a zahlédla zezdola zářící vánoční strom. Vypadal jako vidina naděje, příslib štěstí. Myslela jsem na to, že příští rok touhle dobou to už budeme jen my, Lucette a já. Oslavíme spolu Vánoce.

Neslyšela jsem kroky za sebou. Překvapivý úder mezi lopatky mě poslal k zemi. Podpatek jedné z bot se mi o něco zachytil, vklínil se do jakési praskliny a oči se mi rozšířily hrůzou, jak jsem spatřila strom, tyčící se proti mně se všemi těmi barevnými světly. Šmátrala jsem po zábradlí, ale minula jsem ho a sevřela do dlaně jen vzduch. A pak jsem se zavěsila a na okamžik se vznesla, jako bych uměla popřít gravitaci.

A pak jsem padala.

Lizzie

Sobota 9. prosince

Večer

„Nebyl jsem si jistý, tak jsem pro jistotu vzal dva pokoje.“

Přikývnu a v duchu si oddechnu. Celý večer jsem byla nervózní z toho, jak budeme spát, a z pokusů rozhodnout se, jak zareagovat, pokud objedná jen jeden pokoj. James je galantnější, než bych čekala.

„To je myslím dobrý nápad,“ souhlasím a prsty mu přejíždím po knoflíčcích u límečku košile. Jeden z nich je skoro utržený, visí jen na niti. „Chci na to jít pomalu.“

Kývne, ale řekla bych, že je zklamaný. Emoce dává najevo jako batole; uraženě ohrne ret, kam mu rychle vlepím pusu. K Becce jsme se už nevrátili a teď je pozdě. Pil moc na to, aby řídil. Možná je to tak lepší. Vyrazíme tam ráno, za světla.

Když se loučíme před pokoji, nechám se od něj znovu políbit. Opře mě o dveře a tiskne se ke mně, s jemným sténáním mi boří hlavu do krku. „Bože, ty tak krásně voníš,“ vzdychá přerývaně.

„Díky,“ říkám.

Znovu se zhluboka nadechne a já cítím jeho horké rty na své kůži. „Co je to?“

„Chanel číslo 5,“ odpovídám. A je to parfém, ne jen toaletní voda. Teď jsem ráda, že jsem se rozhodla být jednou marnotratná a koupila ho.

Pokrývá mě polibky, rukama svírá moje boky a prsty mi zarývá do kůže. Odtáhnu se, ale přitiskne mě k sobě pevněji – odmítá mě pustit. Cítím, jak moc je vzrušený. „Panebože,“ mumlá a pak vysloví něco, co úplně nezachytím.

Vytrhnu se mu a zůstanu na něj zírat.

Pohlédne na mě, divoce mrká, jako by nebyl schopen mě zaostřit, a mě napadá, jak moc opilý asi je. „Promiň,“ vypraví ze sebe. „Moc se omlouvám.“

Beze slova kývnu. Nejsem si jistá, ale mám pocit, že mě právě oslovil Bečiným jménem.

Shrne mi vlasy za ucho a hluboce se mi zadívá do očí. „Ty jsi prostě nádherná,“ mumlá.

Na jeden extatický moment se svět zastaví. Zapomenu, jestli jsem se před chvílí přeslechla, nebo ne. Slyšet ho teď říkat, že jsem nádherná, mě nakopne způsobem, jaký si zřejmě ani neumí představit. Tohle mi ještě nikdy nikdo neřekl. Naprosto nikdo. Podle Tinderu jsem byla sexy. A šik. Ale nikdy, naprosto nikdy nádherná. Cítím motýlky v břiše a skoro myslím, že se rozbrečím, ale pak položím Jamesovi ruku na hruď a jemně ho odstrčím. „Nechci to uspěchat,“ bráním se.

Kývne, ale řekla bych, že je trochu zklamaný. „Jasně, jasně,“ souhlasí. „Chápu.“ Kousne se do spodního rtu a věnuje mi podle mě jeden ze svých nejkouzelnějších úsměvů. „Co kdybychom se třeba jen spolu koukli na film?“ Nedokáže skrýt svou žádostivost a to mi propůjčuje velkou, skoro královskou moc.

„Vlastně jsem trochu unavená,“ odvětím.

„Tak jo,“ kapituluje, svěsí ramena a zase ohrne ret.

Políbím ho na tvář, na místo, kam jsem ho předtím uhodila. „Díky za všechno,“ zašeptám. „Fakt si toho vážím.“

Usměje se. Četla jsem, že muži milují, když si jich považujete a chováte se k nim jako k hrdinům a ochráncům. Nevím, zda to platí u všech mužů, ale u Jamese to zafunguje jako kouzlo. Pokud to nevyjde, mohla bych dát dohromady vše, co jsem si přečetla o vztazích, a vytvořit nějaký manuál o randění.

Vpluju do ložnice a zamknu za sebou, s uchem na dveřích pak čekám, dokud si nejsem jistá, že se James vydal chodbou ke svému pokoji. Ještě jsem nikdy s nikým nespala. Pořád jsem panna. A vůbec na to nespěchám. Teoreticky jsem náležitě připravená, nakoukala jsem hodiny videí na Pornhubu, ačkoli většina z nich mě celkem znechutila. Všechny ty ženy tam působily strašně podřízeně: jako hračky mužů, jejichž cílem je sloužit a být opravovány. Pokud to tak musí být, bude mi chvíli trvat se k tomu propracovat.

V koupelně (plné luxusní kosmetiky, kterou musím před odchodem stopit) se pomalu svléknu a zkoumám se v zrcadle, obdivuju svůj nový nos, troufalé poprsí i vyrýsované paže. Na stehnech mám strie, ale v tlumeném světle si jich skoro nevšimnete, zvlášť pokud použiju samoopalovací krém, což jsem teď udělala.

Sundám ruce z břicha a chvíli tam jen tak stojím a pozoruju svůj odraz v zrcadle. Odhodila jsem své staré já jako motýl svůj kokon, ale někdy, když se na sebe dívám, vidím, jak mi pořád kouká z očí.

Nakloním se dopředu, takže se nosem skoro dotýkám skla. „Jsi nádherná,“ šeptám. „Dokázalas to. Zasloužíš si to.“

Lizzie

Neděle 10. prosince

Ráno

Probudí mě kroky. Ležím v cizí posteli a poslouchám, jak se blíží chodbou a zastavují před dveřmi mého pokoje. Za dveřmi se objevuje stín postavy. Na jeden děsivý okamžik mě napadne, že to je Becca, ale pak si vzpomenu, kde jsem. To nemůže být ona. Tohle je hotel. S ochrankou. Zkontroluju čas. Jsou skoro čtyři ráno. Ten člověk tam pořád stojí. Cítím, jak větří, číhá.

Je to James? Vyklouznu z postele, přehodím přes sebe měkký bílý župan, ještě vlhký po večerní koupeli. Doplížím se ke dveřím a přiložím oko ke kukátku. Ano, je to James. Stojí přede dveřmi, oči se mu lesknou a trochu vrávorá. S trhnutím otevřu dveře. Překvapeně zamžiká a skoro se skácí k zemi.

„Ahoj,“ pozdraví.

„Jsou čtyři ráno,“ šeptám.

„Vážně?“ ptá se ztěžka. „Nemohl jsem spát. Byl jsem dole v baru.“

Zvednu obočí.

„Promiň, že jsem tě probudil,“ mumlá a chce odejít. „Vrať se do postele.“

„Stalo se,“ odpovím. „Nechceš jít dál?“

Vypadá potěšeně. „Smím? Budu se chovat slušně.“

„Fajn,“ nechávám otevřené dveře.

Projde kolem mě a prsty se schválně otře o mé. Odloží si bundu a já si všimnu, že ten napůl utržený knoflík někde ztratil. Posadí se na kraj postele, a když procházím kolem něj, překvapivě se natáhne a přitáhne si mě k sobě. Zaboří mi hlavu do boků. Vezmu jeho hlavou do dlaní a začnu ho hladit po vlasech. Co se stalo? Všimnu si, že má boty od bláta. Musel být venku, ale proč?

„Omlouvám se,“ drmolí.

„To je v pořádku,“ probírám se mu rukou ve vlasech a on ke mně vzhlédne. Můj župan se jemně rozevře a jeho pohled padne na mou hruď. Odolám pokušení si župan upravit. Místo toho ho nechám, aby se podíval, i když mi to je vrcholně nepříjemné.

Konečně pohne rukou, která mi vklouzne pod župan a sjede až na stehno. Nic dalšího už na sobě nemám. Vůbec nic. Nadechuje se, když klouže prsty výš. Kousnu se do horního rtu a pak poodstoupím.

„Bože, promiň,“ vstává. „Přísahám, umím se ovládat. To jen… já… ty….“

Znovu klesne na postel a na moment skryje tvář v dlaních, než na mě znovu pohlédne, oči zalité slzami. „Byla těhotná.“

Prostě to na mě jen tak vypálí. „Cože?“ vykřiknu.

„Nevím, proč ti to vůbec říkám. Ona byla těhotná. Becca. Se mnou,“ zkřiví tvář.

„Ach,“ slyším se říkat. Cítím se najednou tak slabá v kolenou, že klesnu na postel vedle něj.

„Přišla o to,“ pokračuje. „Při té nehodě.“

To je moc informací ke zpracování, začíná mi z toho hučet v hlavě. „To je mi líto,“ říkám a pevněji si přitáhnu župan k tělu. Pořád cítím jeho ruce na svých stehnech, ale nemůžu se na to soustředit.

„Byla v tom jen pár týdnů. Právě mi to řekla, ten večer, kdy se to stalo.“

Ztěžka polknu. Becca čekala dítě. Čekala dítě, když spadla ze schodů. To hodně vysvětluje. Vyskočím a začnu chodit po místnosti. Proč se o tom nezmínil dřív?

Zřejmě proto zmizela a vybájila si tu šílenou představu o životě s manželem a dítětem – nahradilo to, které ztratila. James sedí zhroucený vedle mě se skloněnou hlavou. Z úst se mu táhne silný pach whisky. Je úplně namol.

„Nechtěl jsem to,“ zašeptá. „Poslal jsem ji na potrat.“

Zastavím se a zírám na jeho skloněnou hlavu. Nevím, co na to říct. Kousnu se do rtu a zůstanu zticha. Rozpláče se, zprvu si ani neuvědomím, co ten naříkavý zvuk znamená. Třesou se mu ramena. Položím mu ruku na koleno a pak ho obejmu kolem ramen. Nakloní se ke mně.

„Byla rozrušená,“ pokračuje. „Nikdy mi to nedokázala odpustit. Částečně to byl důvod, proč jsme se rozešli. Řekli jí, že už nikdy děti mít nebude. Kvůli všem těm poškozením páteře a zraněním pánve to nebylo možné. Zlomilo jí to srdce.“ Pohlédne na mě s takovým studem, že mi ho je skoro líto.

„Bylo mi z toho hrozně. To dítě jsem nechtěl, ale nepřál jsem si, aby to zašlo tak daleko.“

Zamračím se nad jeho výběrem slov.

Prosebně na mě pohlédne, jako by doufal, že mu nabídnu nějaké rozhřešení. „Byla tak naštvaná a já cítil takovou vinu, že jsem ji na ten potrat poslal. Nikdy se přes to nepřenesla.“

Kývnu. To dává smysl. Nemyslím, že by mu to nějaká žena zvládla odpustit, a nejsem si jistá, že mu můžu dát nějaké rozhřešení.

Je mi skoro líto Beccy. Teď je mnohem jasnější, proč se dostala do všech těch potíží s vymyšleným falešným životem, i to dítě, co sama nemohla mít, do toho zapadá. Vlastně jí najednou téměř rozumím. Téměř.

James se nervózně kouše do vnitřní strany tváří a to mě znovu přivádí k myšlence, proč se vlastně se mnou za ní vydal. Skutečně to bylo proto, že mi chtěl pomoct, abych si to s ní vyříkala, nebo s ní sám měl něco nevyřešeného? Chtěl se omluvit a možná něco napravit? A na mysli mi vytane i další myšlenka – kterou jsem se původně snažila ignorovat, ale jakmile jsem si ji jednou připustila, nekontrolovaně se ve mně rozbujela: Může být za jeho náklonností ke mně i něco jiného? Jsem náhradou za Beccu?

„Pořád ji miluješ?“ položím mu otázku.

Pohlédne na mě a zbystří. „Cože?“

„Je to v pořádku, jestli ano,“ pokračuju. „Pochopila bych to. Čekala tvoje dítě. Nějakou dobu jste spolu chodili.“

Zavrtí hlavou. „Ne, nemiluju ji. Už ne. Několik let jsem ji neviděl, nemluvil s ní.“ Vrhne na mě rychlý pohled a pak se odvrátí. „Ale chtěl jsem ji vidět. Proto jsem šel s tebou.“ Skloní hlavu a opře lokty o kolena. „Chtěl jsem… Já nevím.“ Pokrčí rameny. „Myslím, že jsem ji chtěl po těch letech znovu vidět.“

S kamennou tváří přikývnu. Takže měl postranní úmysly. Otázkou zůstává, jak velké, ale jen samotné jeho přiznání je pro mě jako úder na solar.

Vezme mě za ruku. „Ale jsem rád, že jsem tě potkal,“ usměje se na mě mile. „Líbíš se mi,“ pokračuje a moje srdce přehluší všechny pochyby. „A zajímá mě, kam to povede.“

Líbím se mu! Chce mě vídat. Poprvé v životě se někomu líbím a chce se mnou chodit. A ne jen tak někdo, ale kdosi úspěšný, bohatý a pohledný. O tom jsem celý život snila. Proč se jen nad tím vším musí vznášet Bečin přízrak jako obrovský temný stín?

James vstane a přivine mě k sobě. Zavřu oči. Ale polibek nepřichází, a tak je znovu otevřu. Mračí se. „Tvé oči vypadají jinak,“ nechápe.

Narovnám se. „Nemám kontaktní čočky,“ vysvětlím a pak se otočím a zamířím do koupelny. „Měl by ses vyspat.“

„Ano, jistě, omlouvám se,“ neprotestuje a rukou si cuchá vlasy. Připomíná dítě vyžadující mateřskou péči, s tím cípem košile vytaženým z kalhot a rozepnutými manžetami. Se sklopenýma očima se šourá ke dveřím.

„Proč nezůstaneš tady?“ navrhnu jemně. „Jen se vyspíš. Žádné dovádění.“

„To bych mohl?“ ptá se s nadějí v očích, která mě skoro rozesměje. „Bylo by to v pořádku?“

Přikývnu a cestou do koupelny se snažím posbírat své šaty.

„Já si jen odskočím a něco na sebe hodím.“

„To je asi dobrý nápad,“ konstatuje James a ještě jednou sklouzne po mém těle uznalým pohledem.

Becca

„Jsi hysterická, chováš se jako blázen,“ syčel James.

Zírala jsem na něj se rty pevně stisknutými, abych nevybuchla vzteky. Nebyla jsem hysterická. Ani šílená.

Vzal mě za ruku a tiskl ji a hladil jako během návštěvy nějaké pratety, která je na smrtelné posteli. Věděla jsem, že přesně tak mě teď vnímá. Nedokázal skrýt odpor. Bylo to tam, kdykoli na mě pohlédl: jako záblesk v koutcích jeho očí, v jeho dmoucím se chřípí, kdykoli musel zacházet s mým rozbitým tělem, vyztuženým kovem a zavěšeným na táhlech. Jen zřídka mi pohlédl do tváře, a když už se k tomu odhodlal, nedokázal skrýt zděšení. Ústa pevně semknutá, jako by se musel přemáhat, aby se ze mě nepozvracel.

V té době jsem si toho tolik nepamatovala – má paměť připomínala cedník plný štěrbin a děr. Ale zbyla mi jakási svalová paměť nebo zvířecí instinkt, jež mě nutily mít se na pozoru, kdykoli jsem na něj pohlédla. Bylo to, jako bych v nitru křičela, ale rty jsem měla pevně semknuté, neschopné vydat ze sebe hlásku. Ztěžka jsem si vybavovala detaily našeho vztahu. Když jsem se poprvé probudila, nejasně jsem ho poznala, ale nepamatovala jsem si jeho jméno ani jediné naše rande.

Lékaři mi oznámili, že jsem utrpěla vážný úraz hlavy a že se mi paměť už nikdy úplně nevrátí; můj mozek neměl už fungovat stejně jako dřív. Jako bych byla nabourané auto spravené náhradními díly. Takový vůz už nikdy nepojede tak hladce jako dřív. Převodovka vrzala, motor kvílel. A pak tu byla karoserie se všemi těmi šrámy, promáčklinami a škrábanci, co nešly vyklepat ani přebarvit.

To Jamese obtěžovalo nejvíc. Ten vnější lak, ne jak šlape motor. Jednou jsem ho zaslechla mluvit s lékařkou, když si myslel, že spím. Ptal se, jestli budu někdy vypadat jako dřív. Když lékařka odpověděla, že ne, ptal se na možnosti plastické chirurgie. Když odvětila, že plastické operace jistě mohou pomoci, ale dřívější podobu mi prostě nevrátí, začal mě navštěvovat méně často. Tvrdil, že toho má moc v práci, tomu jsem ovšem nevěřila.

Ale jinak mi to nevadilo. Byla jsem příliš deprimovaná z přemýšlení o Lucette.

To byla první věc, která mě po probuzení z kómatu zajímala: „Co miminko?“

Sestra mě vzala za ruku a stiskla ji. Potom zavrtěla hlavou. Zavřela jsem oči ze všech sil a chtěla se vrátit do temnoty kómatu. Přála jsem si umřít.

Tu myšlenku mi jako první vnukla policie. Přišli mě vyslechnout, hned jak jsem byla schopná sedět. Lékaři je varovali, že se mi paměť stále nevrátila a že se rychle unavím. Byla to mladá policistka, která kladla otázky. Poznámkový blok s tužkou v ruce, snažila se působit co nejsympatičtěji. „Pamatujete si, že by byl někdo v době té nehody poblíž vás?“ zeptala se.

Otevřela jsem ústa a zase je zavřela. Někdo v mé blízkosti? Co tím naznačuje?

„Becco?“ oslovila mě a mně došlo, že už nejspíš pěknou chvíli zírám do prostoru. „Někdo při výslechu uvedl, že slyšel hádku. Nevzpomínáte si na něco takového?“ Mluvila se mnou mile, ale tónem, jako bych byla dítě nebo úplně dementní. Napadlo mě proč. Protože vypadám jako Frankenstein? Protože jí lékaři řekli, že mám poškozený mozek? Necítila jsem se tak. Byla jsem hodně unavená a nemohla jsem si na leccos vzpomenout a tělo mě neposlouchalo, ale neměla jsem pocit, že bych přišla o rozum. Uvnitř jsem se cítila úplně stejně jako předtím, ačkoli se mnou všichni zacházeli, jako bych se změnila.

„Hádala jste se s někým?“ naléhala policistka. „Nepamatujete si, co se stalo bezprostředně před tím pádem? Bylo by možné, že by do vás někdo strčil?“

Pohlédla jsem na ni a zamračila se. Byla jsem v šoku, protože do té chvíle mě to vůbec nenapadlo. „Strčil do mě?“ zopakovala jsem váhavě.

Přikývla. Vzpomínám, že měla husté hnědé vlasy stažené do ohonu a já se chtěla natáhnout a dotknout se jich. Mně vlasy před operací úplně oholili a já po nich bolestně toužila. „Shodil vás někdo z těch schodů?“ zopakovala otázku.

„Ne,“ odpověděla jsem. „To si nemyslím.“

Počkala pár vteřin, jestli ještě něco nedodám, ale když viděla, že jsem myšlenkami jinde, pohlédla na druhou policistku, která protáhla obličej s výrazem „pojďme, z ní už nic nedostaneme“. Takže odešly a ta příjemná policistka, ta s vlasy staženými do ohonu, mi nechala svou vizitku s tím, že jí mám zavolat, když si na něco vzpomenu, na cokoli. Nevím, co se s tou vizitkou stalo. Už si ani nevybavím jméno té policistky.

Tu noc se mi zdálo, že chovám na rukou Lucette. Byla nádherná. Měla tmavé vlásky a modré oči a já na ni nedokázala přestat v úžasu zírat. Pohlédla jsem na zem a zjistila, že stojím na nějakém schodišti. A pak mě někdo náhle udeřil mezi lopatky a já padala, Lucette mi vyklouzla z rukou, jak se mi země pod nohama pohnula.

Probudila jsem se s křikem. Sestra přiběhla a dala mi něco na uklidnění. Zdál se mi znovu tentýž sen, ale když jsem se snažila otočit a pohlédnout na toho, kdo mě strčil, nešlo to. Nemohla jsem se pohnout. Postavy zůstaly ve tmě.

„Pamatuješ si na něco?“ ptal se James po návštěvě policie a potom, co jsem mu přiznala, o co se zajímali. Řekla jsem, že ne, i přes plíživý pocit, že se něco dere na povrch, jako tříska, zdánlivě zadřená, ale vytlačená na světlo boží, když přijde její čas. Z frustrace, že to nejsem schopná rozlousknout, v kombinaci s frustrací z vlastního těla, které mě neposlouchalo, a svým prázdným neplodným lůnem jsem zuřila. Řvala jsem na sestry, na lékaře, házela jídlem, vytahovala si kapačky, odmítala jsem léky i terapii.

Jednoho dne jsem prostě jen tak vstala a bylo to, jako by se mi v hlavě rozsvítilo a někdo osvítil vzpomínky ukryté ve tmě. Nemělo to žádný zvláštní důvod, prostě to znovu vyplulo na povrch jako ta tříska. Vybavila se mi hádka s Jamesem. To, že mě poslal na potrat. Jeho pohled, způsob, jakým mi svíral paže. Vybavilo se mi, jak jsem mu řekla, že si to nechám, a odešla jsem. A světla na vánočním stromku. A úder mezi lopatky. Já si to nevymyslela. Někdo mě skutečně praštil. Když jsem zavřela oči a vrátila se k té vzpomínce, skoro jsem mohla zahlédnout tvář vystupující z temnoty.

Přístroj u mé postele začal pípat. Bylo to, jako by na mě spadl strop. Nemohla jsem se nadechnout. Pokusila jsem se vstát z postele, vytrhat ze sebe hadičky, než se mi podlomily nohy a já upadla na zem. Přiběhly sestry. Pokřikovaly na sebe, volaly o pomoc. Všechno ke mně doléhalo jakoby z dálky. Dokonce i bolest.

„Někdo mě strčil,“ oznámila jsem Jamesovi při jeho další návštěvě. Sledovala jsem jeho reakci.

„Upadla jsi,“ oponoval. „Zakopla jsi o dlažbu. Měla jsi vysoké podpatky.“

„Ne,“ trvala jsem vzdorně na svém. „Někdo mě shodil.“

Zamrkal. „Řekla jsi to policii?“

Zavrtěla jsem hlavou. Oddechl si. Zdálo se, že se mu ulevilo. „Ale udělám to,“ dodala jsem.

„To nemůžeš!“ vykřikl. „Když to uděláš, přijdeš o odstupné. PKW zaplatí jen v případě své viny. Pokud uvedeš, že tě někdo strčil, odmítnou převzít zodpovědnost!“

To jsem si neuvědomila. A nezáleželo mi na tom. Chtěla jsem, aby pravda vyšla najevo. To pro mě bylo důležitější než peníze.

„Co si pamatuješ?“ naléhal.

„Žes chtěl, abych šla na potrat.“

Nato zbledl, pak zavrtěl hlavou. „Tak to nebylo.“

„Ale bylo!“ zaječela jsem na něj, rozzuřená tou lží.

Oči se mu zaleskly. Sklonil se ke mně. „Uklidni se,“ zasyčel. „Ani jsem nevěděl, že jsi těhotná.“

„Sakra, nelži mi,“ řvala jsem, dost hlasitě na to, aby k nám přiběhla z chodby sestra zjistit, co se děje. James se ode mě odtáhl.

„Pamatuju si to,“ sykla jsem. „Chtěls, abych se jí zbavila! Posílals mě na potrat! Strčil jsi do mě! Byls to ty!“

Jamesův obličej se zkřivil a já ucouvla. Pohlédl přes rameno na sestru. Zrovna byla něčím zaměstnaná. Přistoupil k mojí posteli. Naklonil se ke mně, tvář těsně u mé. „Jsi hysterická,“ syčel na mě. „Chováš se jako blázen.“

„Běž pryč,“ prskala jsem na něj. „Vypadni!“

„Pokud to někomu řekneš, neuvěří ti. O to se postarám!“

Zírala jsem na něj v úžasu, jak jsem ho kdy mohla milovat. Teď vypadal jako monstrum.

„Nech mě o samotě. Už tě nechci nikdy vidět,“ zašeptala jsem.

Vstal. „Fajn,“ řekl. „Ale nevíš, jak velkou chybu děláš.“

Vyběhl z pokoje, ani se neohlédl. Sledovala jsem, jak mizí, a ulevilo se mi. Teď jsme zbyly jen já a Lucette.

Lizzie

Neděle 10. prosince

Ráno

Když vstane, je už skoro check-out. Podám mu kávu z podnosu od pokojové služby, co jsem objednala. „Dobré ráno, spáči,“ pozdravím s úsměvem.

„Dobré ráno,“ zamumlá zahanbeně. „Panebože.“

Ucukne před světlem a promne si oči, než se rozhlédne po pokoji. Pak na mě vrhne poplašený pohled. „Panebože, co jsem dělal? Nic špatnýho, že ne? Moc jsem pil.“

„Ne,“ odpovím a posadím se vedle něj na postel. Natáhnu se k němu a čechrám mu vlasy. Je celý rozcuchaný.

„Choval jsem se slušně?“ ptá se a trochu nakloní hlavu, jako kočka dožadující se více hlazení.

Usměju se a přikývnu, pak vstanu. „Jsi dokonalý gentleman.“

Napije se kávy a pochvalně kývne. „Tak to mám rád.“

Sleduje mě, jak stojím před zrcadlem a připínám si náušnice. „Sluší ti to,“ pronese.

Nějakou dobu mi to zabralo. Chtěla jsem vypadat dobře, až se probudí. „Díky,“ odpovím.

„Asi bychom měli vyrazit,“ zabručí, když zjistí, kolik je hodin.

„Taky myslím,“ souhlasím a sednu si zpátky k němu na postel. „Přemýšlela jsem o tom, že bychom se zkusili ještě jednou podívat k Becce.“

Skoro vyprskne kávu. „Cože?“ opáčí, se známkami paniky v hlase.

„Ráda bych to znovu zkusila. Teď vím víc o tom, co se stalo, čím si musela projít s miminkem. Chtěla bych jí říct, jak moc mi to je líto.“

Přes obličej mu přeletí stín. Vzpomene si, že mi řekl o dítěti. Zapomněl na to. Odloží hrnek s kávou na noční stolek. „Neměl jsem ti to říkat. Omlouvám se.“

„Ne, jsem ráda, žes to udělal,“ položím svou ruku na jeho. „A je to v pořádku. Myslím, že ti prospělo, že ses s tím někomu svěřil.“

Kousne se do rtu a přikývne. „Jo,“ souhlasí a pevně se mi dívá do očí. „Nikomu kromě tebe jsem to neřekl.“

Vstanu, abych mu dolila kávu, cítím jeho oči v zádech, sledují mě, jak přidávám trochu mléka, jak to má rád.

Na to bych si dokázala zvyknout, na teplo jeho pohledu na své kůži. Je to opojné. Takhle se Becca musela cítit pořád. Žádný div, že se těžko vyrovnává s tím, že o to přišla.

Zaparkujeme před Bečiným domem. Bez ohledu na to, že je den, světla v hale pořád svítí. Vůz Zaca a Maddie parkuje před jejich domem, což zřejmě znamená, že jsou doma.

„Můžeme?“ ptám se Jamese.

„Nevím,“ odpoví, ruku stále položenou na klíčcích v zapalování. „Nejsem si jistý, že je to dobrý nápad. Možná bychom to měli zabalit. Stejně to nevypadá, že je doma.“ Je nervózní. Snad je to kocovinou, ale podupává si nohou a je popelavě bledý jako smrt.

„Už jsme tady,“ oponuju a vystoupím z auta. Jsem rozhodnutá to ignorovat.

„Myslel jsem, že nechceš, aby nás viděla spolu. Že by ji to jen mohlo vyprovokovat.“

Pokrčím rameny. „Už mi to je jedno. Myslím, že bychom tam měli jít společně.“

James jde za mnou, zjevně poněkud neochotně. Včera to vypadalo, že ji chce zoufale potkat, dnes se zdá, že se jeho postoj změnil. Skoro jako bych ho sem tahala proti jeho vůli.

Zachumlá se do kabátu. S rukama hluboko v kapsách a kapucí přes hlavu působí téměř bojácně; ale možná to není strach, jen nervozita z představy, že ji znovu potká. Cítím to jako znepokojivý osten žárlivosti. Třeba k ní i přesto, co tvrdí, pořád něco cítí. Proč by se jinak takhle choval? A možná i proto tak dlouho s nikým nechodil.

James zazvoní. Pár minut čekáme, ale žádná reakce nepřichází. Z nějakého odlehlého kouta domu k nám doléhá štěkání psa.

„Musí být někde zamčený,“ konstatuje James, když nahlíží postranním oknem do haly.

„Cože?“ nechápu.

„Pes,“ upřesní.

Obejdu dům. Je fakt rozlehlý. Pro jednoho člověka až příliš. Nakouknu oknem do obýváku. Vše je stejné jako předtím, nic nezměnilo polohu, a užuž se chci odvrátit, když to uvidím. „Jamesi!“ vykřiknu.

Doběhne ke mně: „Copak?“

Ukážu mu to. „Podívej se na tu lampu!“ Pohlédne oknem dovnitř, cloní si výhled rukama a přitiskne se ke sklu.

„Krucinál,“ slyším ho vydechnout.

Lampa se skácela vedle stolu, leží teď rozbitá před francouzským oknem.

„Tak to předtím nebylo,“ konstatuju.

„Víš to jistě?“ ujišťuje se.

Přikývnu. „Ano.“

Zachmuří se a znovu pohlédne dovnitř, jako kdyby hledal nějaké stopy. Zvedne se vítr, řezavý jako nůž, a já si přitáhnu kabát k tělu, abych se trochu chránila. To místo působí strašidelně.

„Pojďme za roh,“ navrhuju. „Možná budeme mít lepší výhled.“ Vykročím a zamířím k brance do zadní zahrady. Je zamčená. James jde za mnou. „Co ho přelézt?“ navrhnu a ukazuju na plot.

„Cože? To je trestné.“

„Může být zraněná. Kdoví.“

„Pak bychom měli zavolat policii,“ tvrdí a vytahuje mobil.

„Bude jim to trvat věčnost. Proč čekat? A proč je volat, pokud by to bylo zbytečný? No tak.“

Nakonec rezignuje.

Poté co zkusil, jestli ho dřevěná bedna povalující se u garáže unese, vyleze nahoru a přehoupne se přes plot. Dopadne na zem a pak slyším škrábání, když do zámku branky zarazí hřebík. Odemkne a já vklouznu dovnitř a následuju ho. Zahrada je rozlehlá, s udržovaným trávníkem, ohraničená živým plotem. Za plotem se rozkládají pole protkaná elektrickými sloupy a v dálce je vidět les – stromy jsou holé. Znovu se otřesu. Je to tu tak opouštěné. V jednom z rohů zahrady je dřevěná branka vedoucí na zoraná pole.

Kamenná terasa se táhne po celé délce domu, ohraničená prázdnými záhony. Spěcháme k francouzskému oknu vedoucímu do obýváku. James mě předběhne.

„Nic nevidím,“ hlásí zklamaně.

Pohlédnu na květináč pod jeho nohama.

Je povalený, rozbitý, hlína je rozsypaná po celé terase. Něco na tom všem nesedí. Když se rozhlédnu po zahradě, dojde mi, že to je proto, že na trávě neleží ani list. Zeleninové záhony v rohu zahrady jsou čerstvě zryty. Dokonce i litinový zahradní nábytek na terase je čistý, bez listí.

„To je zvláštní,“ pronese James.

Zkusím francouzské okno a to se pod mým dotykem otevře. Znepokojeně na sebe pohlédneme. Zatlačím na ně.

„Co to vyvádíš,“ šeptá James poplašeně.

Pokrčím rameny. „Je otevřeno. Měli bychom se tu porozhlédnout.“ Vstoupím do obýváku. „Becco?“ volám.

Slyšíme psa, odněkud k nám doléhá jeho divoké štěkání. Podle všeho to bude spíš nějaký uštěkaný moula, třeba teriér, než velké a agresivní plemeno jako německý ovčák nebo rotvajler. James jde nervózně za mnou. „Neměli bychom tu být,“ šeptá. „Měli bychom se odsud pakovat.“

Ignoruju ho. Cítím se jako vetřelec, ale být v Bečině domě je svým způsobem i vzrušující. Plížíme se kolem shozené lampy a já vzdoruju pokušení ji zvednout. „Ahoj,“ volá James. Vstoupí do chodby a rozhlíží se. Není tu nic podezřelého kromě uvadajícího pryšce s hnědnoucími zvlněnými listy.

Na rohožce leží hromádka pošty. Zvednu ji a přemístím na odkládací stolek.

„Ničeho se nedotýkej,“ syčí na mě James.

„Proč ne?“ zajímá mě.

„Protože to může být místo činu.“

Pohlédnu na hromádku pošty. Je to v pořádku, mám rukavice. Ale co má na mysli tím místem činu? To je trochu předčasné, nebo ne? Možná se prostě rozhodla utéct, poté co se Maddie se Zacem dozvěděli pravdu o jejích lžích, a byl to takový fofr, že shodila lampu a nezastavila se, aby ji postavila.

„Ale proč by tu nechávala psa,“ protestuje James. „Haló? Becco?“ křičím nahoru do patra. Bez odpovědi. Psa teď slyšíme zřetelněji, škrábe na dveře a ňafá jako pominutý. James jde za štěkáním a otevírá dveře do kuchyně. Já otevřu další dveře z chodby vedoucí na malou toaletu. Všimnu si luxusní kosmetiky i svíčky za cenu vyšší než moje týdenní výdaje a taky že toaletní papír je dvakrát přeložen, jako to dělávají v hotelech.

Jamese najdu v kuchyni stát před dveřmi, zpoza nichž k nám doléhá šílený štěkot. Nerozhodně na mě pohlédne. Neví, zda je otevřít a riskovat útok.

„Vydrž,“ zarazím ho a otevřu lednici. Je v ní velmi čisto a vše uspořádané a stačí mi jediný rychlý pohled, abych zjistila, že Becca nakupuje ve Waitrose a jí hodně salátů. Sáhnu po jednom z neporušených balení šunky, natáhnu se po vedle ležícím noži a otevřu ho. „Tady,“ podám ho Jamesovi. Nabere do jedné ruky trochu šunky, zatímco druhou otevře z dostatečné vzdálenosti dveře.

Malý skotský teriér – takový smeták – vyběhne ze spíže. Okamžitě jde po Jamesových kotnících, rafá a vrčí. James mu hodí trochu šunky a on se hned přestane snažit vyrvat nějaké maso z jeho nohy a soustředí se radši na ni, na jedno nebo dvě polknutí ji má v sobě. James mu dá i zbytek balíčku a i ten pes zhltne.

„Chudák hladový,“ poznamenám, kleknu si a snažím se ho pohladit. Ten malý hajzl po mně chňapne a já před ním ucuknu.

„Kdo ho tu zamknul?“ mračí se James. Podlaha spíže je pokryta loužičkami a psími výkaly. „Už tu nějakou chvíli musí být.“

Pes – poté, co v něm zmizela šunka – doběhne k malé misce na vodu u zadních dveří a začne chlemtat, jako kdyby nepil několik dní. Vypije celou misku. „Měli bychom mu ještě dát,“ říkám, ale James už napouští vodu do sklenice, kterou pak celou vyprázdní do misky. Sehne se a psa pohladí.

„Asi je zraněný.“

Kleknu si k němu. „Kde?“

„Tady na krku má krev.“

Zamračím se. „To nemusí být krev, ale bláto nebo něco takového.“ Ale když pohlédnu na Jamese, vypadá to, že tomu moc nevěří, a ani já ne.

„Něco není v pořádku,“ mumlá James. Vykročí z kuchyně a já vyrazím za ním.

„Myslím, že bychom měli zavolat policii,“ říkám.

James neodpovídá. Zamíří ke schodišti a pokračuje do patra. „Becco?“ volá se známkami paniky v hlase.

Vydám se za ním, nahoru dojdu ve chvíli, kdy James vstupuje do prvního z pokojů. Podle věcí se zdá, že to je Bečin pokoj. Nikdo tam není – postel je ustlaná. James vběhne do přilehlé koupelny. Já čekám, skoro se strachem, ale po chvíli vyjde a vrtí hlavou, mine mě, dál prochází domem, otevírá další a další dveře a opakuje její jméno.

Já vejdu do její ložnice. Koberec je tu krémově bílý a tak huňatý, že to je jako brodit se sněhovou závějí. Potřebuje vyčistit – jsou na něm stopy zaschlého bláta. Pokoj je zařízen v neutrálních barvách, ale na zdi visí extravagantní umělecké dílo – plátno pomalované rudými pruhy. Vypadá to jako abstraktní ztvárnění zločinecké scény. Ne zrovna můj šálek kávy. Ale každému, co jeho jest.

Pokračuju do koupelny. Je tam uprostřed umístěná velká bílá vana a velkoprostorová sprcha. Koupelnová skříňka je pootevřená a já nahlédnu dovnitř. Vidím různé lahvičky pilulek bez štítků. Přivřu skříňku a vracím se do ložnice.

Na židli v rohu ložnice visí kabelka. Prohledám ji a najdu Bečinu peněženku. Žádná žena by se nikam nevydávala bez kabelky nebo peněženky. Na nočním stolku leží hromádka knih – především červená knihovna s fotkami líbajících se dvojic na obálce, ale taky jeden nebo dva z těch spirituálně laděných titulů doporučovaných Oprah a potom knížka s názvem Otřesení: Vyrovnávání se s úmrtím dítěte.

Pořád slyším Jamese procházet domem a volat Bečino jméno. Ohlédnu se, abych se ujistila, že mi nekouká přes rameno. Potom pootevřu zásuvku nočního stolku. To vypadá velmi invazivně, jako bych byla zloděj, ale já sama si nechávám ty nejdůležitější osobní věci v nočním stolku, takže to dává smysl.

„Jamesi?“ volám.

Za pár sekund je u mě.

„Co je to?“ ptá se.

„Našla jsem to v šuplíku,“ odpovím.

Oba na to zíráme. Fotografie Beccy a Jamese v masivním stříbrném rámečku ve tvaru srdce. James se zhluboka nadechne a neslyšně zakleje. Vrátím fotku do zásuvky a zavřu ji, protože co na to říct. Becca možná ztratila paměť, ale duchem stále zůstává zaseknutá v minulosti.

„Není tady,“ oznámí mi James.

Vracím se do chodby. „Díval ses všude?“ ptám se.

Přikývne. Kouše se do rtu. Z kapsy vytáhne mobil.

„Voláš policii?“ zajímá mě.

„Ne. Zkusím jí zavolat. Jaké má teď číslo?“

Dám mu číslo, co mám od Maddie, a on ho vytočí.

Mobil se rozezvoní kdesi v domě. Seběhneme schodiště, jdeme za tím zvukem. Vede nás do obýváku. Prohledáváme místnost ve snaze ho zaměřit.

„Tam!“ hlásím. Napůl vyčuhuje zpod polštářů. James ho zvedne.

„Kde asi je?“ rozhlíží se kolem zmateně, jako kdyby se měla schovávat za pohovkou a vyskočit odtud s výkřikem: „Překvapení!“

„Vážně myslím, že bychom měli zavolat po...“ nedořeknu, když si všimnu skvrny za podlaze za Jamesem.

„Proboha,“ zašeptám. „To je krev?“

Otočí se a kouká. Tam, skrytá ve stínu dveří, vedle knihovny, je tmavěhnědá kaluž. Připomíná čokoládovou polevu nebo omáčku z červeného vína, kterou tu někdo rozlil, až se na ní přes noc vytvořil škraloup.

„Ano,“ přitaká James a poklekne vedle kaluže. Zděšeně ke mně vzhlédne. Polknu, s pohledem na zaschlou skvrnu se mi automaticky vybaví noc na firemním vánočním večírku; pohled na Beccu na mramorové podlaze v hale v tratolišti krve, jako by to byla nějaká ďábelská svatozář.

„Proč je na podlaze krev?“ ptám se Jamese potichu.

Zavrtí hlavou. Vstane a mne si rukama obličej, jako by se pokoušel probudit ze zlého snu. „Do hajzlu,“ zahučí.

Vytáhnu mobil a vytáčím tísňovou linku, ale James mě zarazí, sevře mi zápěstí. „Neměl bych tu být.“

Pohlédnu na něj: „Cože?“

„Nemůžu tu být,“ opakuje. „Jsem právník. Překročili jsme zákon. Mohli by nás zatknout. Mohl bych přijít o licenci. Vážně.“

„Ale šli jsme dovnitř, protože jsme o ni měli strach.“

James začne přecházet tam a zpátky. „Vím, jak policie uvažuje. Jak pracuje. Budeme podezřelí.“

„Podezřelí z čeho?“ zajímá mě. „Jak bychom mohli být podezřelí? Vůbec netušíme, co se jí stalo. A navíc, pořád jsme byli spolu.“ Jakmile to vyslovím, zmlknu. Protože netuším, co dělal James v době, kdy jsem šla včera spát. Nemůžu mu poskytnout alibi. Na jeho botách bylo bláto. Stejně jako na koberci v patře.

„Podívej,“ rozhlíží se James po pokoji, „něco se jí stalo.“

„Ale co?“ ptám se. „Co myslíš, že se jí mohlo stát?“

Potřese hlavou. „Netuším.“

Ví něco? Lže?

„Poslouchej,“ snažím se zachovat klid. „Zavoláme policii a všechno jim řekneme. Vysvětlím jim, co se děje. Možná jsem to měla udělat už na začátku.“ James nepřestává přecházet sem a tam. „Řeknu jim, že to byl můj nápad, že jsem sem přišla sama, jestli chceš. Bylo otevřeno. To není, jako bychom se sem vloupali.“

James se zastaví. „Ne, všude budou otisky prstů.“ Zamíří k zadním dveřím. „No tak. Pojďme.“

„A co pes?“ ptám se.

Stojí v hale, sleduje nás, cení na nás své malé špičaté zoubky a tlumeně vrčí. Působil by hrozivě, ale ve skutečnosti by ho nejspíš přepral i pískomil.

James psa ignoruje a odvádí mě do zadní zahrady. Přivře za námi francouzské okno a popohání mě zpátky k brance. Otevřu ji a projdu jí a pak mimoděk vykřiknu.

Přímo přede mnou stojí Zac s rýčem v ruce.

„Probo...“ zaječím současně s jeho: „Co tu sakra…?!“

Zac pohlédne na Jamese za mnou. „Kdo jste?“ chce vědět.

„To je James,“ vysvětluju a držím se za srdce.

„Co tu děláte?“ ptá se Zac, dívá se z jednoho na druhého, tvář zachmuřenou podezřením.

„Já… my…“ vyrážím ze sebe, můj pohled sklouzne na špinavý rýč v jeho ruce.

„Nezahlédl jste ji? Beccu?“ ptá se James.

Zac si ho přeměřuje přimhouřeným očima, uvažuje, co je zač. Vysvětluju: „To je přítel. Měli jsme o ni strach, tak jsme přijeli zjistit, jestli si s ní nebudeme moct promluvit. Ale nenašli jsme ji, tak jsme to tu obešli, jestli na ni nenarazíme.“

„Branka byla zamčená. Jak jste se dostali dovnitř?“

Jak ví, že branka byla zamčená? Rychle pohlédnu na Jamese, zdá se, že i on zaregistroval rýč v Zacově ruce. Zac si všimne našich pohledů. Zdvihne rýč. „Jdu to vrátit. Půjčil jsem si to.“ To zní dost kostrbatě, James a já si vyměníme pohledy.

Zac odloží rýč za vyrovnané nasekané dřevo. Je celý zrezlý. Alespoň myslím, že to je rez.

„Takže jste ji neviděl?“ ptá se James znovu Zaca.

Ten potřese hlavou. „Ani jsme ji nezahlédli.“

„A co po mém odjezdu v pátek?“ ptám se. „Nezašli jste sem zkusit si s ní promluvit?“

Zavrtí hlavou. „Ne.“

„Musíme zavolat policii,“ míním. Teď jsme narazili na Zaca, je to svědek, čili stejně bychom měli přiznat, co jsme udělali. Zdá se, že i Jamesovi to došlo, protože vytahuje mobil. „Udělám to.“

Zac na mě pohlédne. „Proč volat policii? Třeba je jen někde venku.“

Zavrtím hlavou. „Na podlaze byla krev.“

„Cože?“ nechápe. Zkoumám jeho reakci, ale vypadá, že je prostě v šoku.

„Krev,“ opakuju.

„Proboha,“ vydechne, poodstoupí a v hrůze pozoruje dům.

James mluví s operátorem tísňové linky. Pohlédne na mě: „Jaká je adresa?“

„Starý mlýn, Magpie Lane.“

Přetlumočí to operátorovi. „Netuším,“ slyším ho říkat. „Vloupání nebo únos. Ano… Pohřešovaná osoba. Díky.“ Zavěsí.

V té chvíli zachytím pohyb na konci příjezdové cesty. Je to Maddie s malou Sadie v náručí. Přichází, aby zjistila, co se děje. Nejistě se přibližuje, dívá se střídavě na mě, na Jamese a na svého muže. „Co se stalo?“ ptá se, když k nám konečně dorazí.

„Tohle jsou ti sousedi?“ ptá se mě tiše James. Přikývnu. Prohlíží si je a dochází mu, že to jsou ti lidé, jejichž životy si Becca půjčila, jejichž dítě vydávala za vlastní.

„Narazil jsem tu na tyhle dva,“ hlásí jí Zac. „Slídili tu.“

„Neslídili jsme,“ protestuju rozčileně. „Báli jsme se o Beccu. Není doma.“

„Zřejmě tam je krev,“ doplňuje Zac. „Ale po ní ani památky.“

„Jsou tam stopy zápasu,“ skočím mu do řeči. „Viděli jsme je oknem.“

„Vážně?“ ptá se Maddie. „Jaké stopy?“

„Povalená lampa. Krev na podlaze. A pes byl zamčený ve spíži.“

Zamračí se.

„Zahlédli jste ji vůbec potom, co jsem odjela?“

Přikývne a já zachytím, jak na ni Zac nasupeně pohlédne, než mi věnuje rozpačitý pohled. Lhal mi.

„Hned jsem se tu stavila,“ přiznává Maddie. „Jakmile jste odjela. Abych si to s ní vyjasnila.“

„Rozmlouval jsem jí to,“ bručí Zac, zjevně stále naštvaný, že ho neposlechla a že kvůli ní vypadá jako lhář.

„Co říkala?“ vyzvídám. „Mluvila jste s ní?“

Maddie zavrtí hlavou. „Nereagovala, ale viděla jsem ji oknem. Běžela do obýváku,“ zlostně vydechne. „Chci říct, jak se opovážila udělat to všechno a potom utéct, když jsem se snažila si s ní promluvit?“

„Říkal jsem ti, ať sem nechodíš,“ vzteká se Zac.

Sekne po něm pohledem ostrým jak břitva.

„Poslyšte,“ začne James a rozhodí rukama ve snaze je oba uklidnit. „Vím, že provedla něco špatného, ale musíte pochopit, že není v pořádku.“

„To je polehčující okolnost?,“ zasyčí Maddie. „Je kurva šílená.“

„Maddie,“ varuje ji Zac. „Nech toho. Pohřešuje se. Něco se jí mohlo stát.“

„To nevíme,“ kontruje ona. „Možná se tak stydí za to, co provedla, že se někam zašila.“

„Jak ale vysvětlíte tu krev?“ protestuju.

Maddie pokrčí rameny. „Třeba se zkoušela zabít.“

„Ale kde potom je?“ ptám se.

„To nevím. Třeba se jí to nepovedlo, nebo si to rozmyslela. Možná se vydala někam do nemocnice, aby ji tam ošetřili.“

„Její auto je pořád tady,“ konstatuje Zac, který nahlíží postranním oknem do garáže.

Sadie v Maddiině náručí se rozpláče a ten ohlušující zvuk se prolne s kvílením blížících se sirén.

„Řekneme jim pravdu,“ zašeptá mi James do ucha, než se po příjezdové cestě vydá policii vstříc.

Z hlídkového vozu vystupuje mladá žena. Je mladá a zavalitá, s tmavými vlasy sestříhanými do nelichotivého mikáda a její uniforma se zdá tak nadměrná se všemi těmi udělátky za pasem, že vypadá jako přestrojený malý kluk.

James ukazuje na dům a něco jí vysvětluje. Vidím, jak ona přikyvuje a vydává se k nám. Představí se jako poručík Isha Kandiahová a zeptá se, kdo jsme a co máme za problém. James jí vysvětluje, co se stalo. Když dojde k tomu, jak jsme se dostali do domu, zamračí se na nás.

„Vy jste vstoupili dovnitř?“

James přikývne. „Měli jsme obavy.“

„Proč jste nás nezavolali?“ zajímá ji dál.

„Nebyli jsme si jistí, že to bude potřeba,“ vysvětluje James. „A pak jsme uviděli tu krev.“

V tu chvíli se její výraz změní. „Dobrá, ukažte mi to prosím,“ říká.

James ji vede brankou do zadní zahrady. Všichni se vydáváme za nimi, ale policistka nás zarazí. „Jeden stačí. Pokud je to místo činu, nechci ho víc kontaminovat.“

„Místo činu?“ zašeptám Maddie, houpající Sadie na rukou. „Panebože.“ Obličej se jí úplně odkrví, takže na jedné tváři vystoupí jasná skvrna, může to být tvářenka, ale taky třeba modřina.

Hledím střídavě na ni a na jejího muže. Tajuplní je nejspíš to slovo, jímž bych je oba popsala. Vnímám, jak on neustále naráží pohledem na zabahněný rýč.

„Ptala jste se ho na ten rýč?“ dorážím na policistku Kandiahovou, možná popáté nebo pošesté.

Hledí na mě přes stůl, odloží pero a hlasitě si povzdechne.

„Co prosím?“ pokračuju, pobouřená jejím přístupem. Nezdá se, že by to brala vážně. „Říkám vám, že je to podezřelé.“

„Ano, jak uvádíte.“

S rukama zkříženými na prsou si znovu sednu. Přede mnou se krčí dva plastové kelímky od kávy. Už přes hodinu tu odpovídám na otázky. Řekla jsem policistce Kandiahové všechno, co o Becce vím, jak jsme se potkaly, jak se chovala v práci, o nehodě, každý detail, na který jsem si vzpomněla, ale ona se mnou stále zachází, jako bych byla pomatená důchodkyně, což znamená, že mi nabídla čaj, zjevnou blahosklonnost a nulový pocit naléhavosti.

Nakloním se k ní, lokty zatlačím do desky stolu. „Jak jsem řekla, zuřili, když přišli na to, co Becca prováděla – předstírala, že je Zacova žena, použila jejich fotky, dokonce jednu svatební. Maddie mi řekla, že si běžela s Beccou promluvit hned po mém odjezdu. A věřte mi, byla dost rozlícená. Znělo to, jako by ji chtěla zabít. Vybavuju si, že dokonce něco takového vyslovila.“

„Sousedy vyslechneme, děkuji,“ přeruší mě Kandiahová. Vůbec mě nebere vážně.

„A co James?“ ptám se netrpělivě.

„Můj kolega s ním sepisuje výpověď.“

„Výpověď?“ nechápu. „Ale my nic neviděli. Jsme tu jen proto, abychom nahlásili pohřešovanou osobu.“

„A součástí toho procesu je i vyslechnutí osob, jež přišly s pohřešovanou do styku nebo které ji znaly. Pomáhá, když si o ní můžeme vytvořit nějakou představu. Co měla ráda a co ne, jaký byl její běžný režim, tyhlety věci.“

„Říkám vám, že jsem ji neznala dobře. Netuším, co měla nebo neměla ráda.“

Přikývne. „S Beccou jste od té nehody nebyla v kontaktu, to se změnilo teprve tehdy, když jste jí omylem poslala zprávu určenou vaší přítelkyni Floře?“

Kývnu, cítím, jak rudnu.

„A v tomto vzkazu jste Beccu popsala nepříliš lichotivě, včetně toho, že jste se negativně vyjádřila o jejím duševním zdraví a přirovnala její dítě k ‚hobitovi‘?“

„Ne. Totiž ano,“ koktám a napadá mě, proč jsem jí to všechno přiznávala. „To přece nebylo její dítě, nebo ano?“ protestuju. „Bylo to vymyšlené dítě.“

Poručík Kandiahová přimhouří oči. „Říkala jste, že to je dítě jejich sousedů.“

„Ano, je!“ vykřiknu. Proboha, kolikrát to budu muset ještě vykládat? Velmi pomalu to celé znovu vysvětluju. „Becca vydávala dítě Zaca a Maddie za svoje.“

„Správně.“

„A já nikdy neřekla, že to dítě vypadá jako hobit.“

Kandiahová nahlédne do svých poznámek a pak pohlédne na mě. „Řekla jste, a teď cituji, že ‚to mimino vypadá jako Glum‘?“

Schoulím se do sebe.

„Glum byl hobit,“ pokračuje ona s kamennou tváří. „Z říčního národa Statů.“

Cože? Zmateně na ni zírám a pak hlasitě vzdychnu. Aha, super, vyslýchá mě poručík Kandiahová, chodící encyklopedie znalostí o Středozemi ujíždějící na Tolkienovi. Zhluboka se nadechnu a stisknu rty. Ať se bude dít cokoli, musím zůstat klidná. Z tohoto rozhovoru se stává výslech a já musím obrátit její pozornost ke skutečným podezřelým.

„Proč měl Zac rýč?“ ptám se snad podesáté. „Vám to nepřijde zvláštní? Nakráčet tam s rýčem? Vypadalo to, že s ním hodlal pokračovat dál na zahradu.“

Pokrčí rameny. „Tvrdí, že ho vracel.“

No jasně, že to tvrdí. To neznamená, že to je pravda. Je úplně tupá? „Takže už jste ho vyslechli?“ zajímá mě.

Přikývne.

„A?“ ptám se.

„Sháníme další informace.“

„Pátráte po nich? Prohledáváte zahradu? Co když ji zabil a někde pohřbil? Prohledali jste tu zeleninovou zahrádku?“

Policistka Kandiahová sedí a zírá na mě. Její přístup bych popsala jako lhostejnost. Chce se mi vstát a zatřást s ní, jinak je mi celkem ukradená. Chybí jí sociální inteligence a pochybuju, že někdy vůbec nosí civilní oblečení. „Jen se snažím pomoct,“ vysvětluju otráveně.

Samolibě se ušklíbne. „Díky. Pokud budu vaši pomoc potřebovat, rozhodně se na vás obrátím.“

„Prohledali jste dům? Třeba tam ještě je vražedná zbraň,“ pokračuju bez ohledu na to, co právě řekla.

„Vražedná? Proč zmiňujete vraždu?“ chytne se toho a nakloní hlavu ke straně.

„Ta krev!“ kontruju. „Na podlaze byla krev. Pes byl zamčený ve spíži. Někdo ji zřejmě napadl. Co když ji zavraždili?“

„Nevíme určitě, že to byla krev. Jistotu budeme mít až podle výsledků z laborky.“

„Proboha, co jinýho by to mělo být? Čokoládová poleva?“

Sekne po mně zlostným pohledem. Vážně mě nemá ráda, ale do háje, ta mátoha by měla zvednout zadek a začít skutečně vyšetřovat.

„Kde je James?“ ptám se.

„Váš přítel?“

„Není to můj přítel,“ namítám.

„Ano, správně, omlouvám se, váš kamarád.“

Aha, už vím, kam to celé směřuje. Má pocit, že se tu děje něco pochybného. Vidí milostný trojúhelník, kde se jeden pohřešuje. Do háje. Najednou mi dojde, proč ke mně takhle přistupuje, a je to jako úder na solar. Viděla jsem až moc detektivek na to, abych tušila, jak tohle funguje.

Jako kdyby mě s Jamesem z něčeho podezírala. Ale to je špatně. Nemají žádný důkaz. Kromě toho, že dům je plný našich stop a otisků prstů. Náhle mě popadne vztek. Mám toho už dost. Vstanu. Tohle není oficiální výslech. „Můžu odejít?“ ptám se.

„Samozřejmě,“ odpoví. Odsunu židli a zamířím ke dveřím. „Ale byli bychom vděční, kdybyste zůstala.“

Zarazím se a otočím se k ní. „Proč?“ zajímá mě.

Pokrčí rameny. „Sledujeme pár stop. Nebude to trvat dlouho.“

„Jakých stop?“

„Prověřujeme nějaká fakta. Mluvíme s jejím ošetřujícím lékařem a dalšími lidmi z jejího okolí, abychom si udělali lepší obrázek o jejím duševním stavu.“

„Ten jsem vám popsala. Byla ujetá. Maddie vám přece řekla totéž. Proč by si jinak vymýšlela celý ten virtuální život?“

„Většina lidí na internetu lže. To není nic zvláštního.“

Zírám na ni. Je podivné, že to říká, stejně jako, že bagatelizuje tak strašně nenormální chování.

„Netuším, v čem bych vám mohla být užitečná,“ odseknu naježeně.

Kandiahová pozdvihne obočí. „Jedna z vyšetřovatelek by si s vámi ráda promluvila. Bude tu za chvíli.“

Za chvíli? Trvá to skoro hodinu. A když se dveře otevřou, vejde žena v tmavěšedém kalhotovém kostýmu. Něco přes třicet, s vlasy staženými do ohonu tak pevně, že jí to napíná pleť, jako by měla facelift. Má vystouplé lícní kosti a špičatou bradu a není ani trochu nalíčená, jako by se snažila popřít jakýkoli náznak ženskosti.

Když vejde, usměje se, což její rysy trochu zjemní. „Zdravím, zdravím,“ říká mi. „Moc se omlouvám, že jsem vás nechala čekat. Jsem detektiv inspektor Dunnová.“

Posadí se naproti mně. „Vy jste Elizabeth, že?“ zeptá se.

„Lizzie,“ opravím ji.

„Správně, Lizzie, ano.“ Vyjme list papíru z pořadače a podá mi ho přes stůl. „Nejdřív vás poprosím, zda byste mohla projít tenhle seznam a potvrdit, že to jsou všechny věci, jichž jste se v domě dotkla. Moc by nám to pomohlo, protože jste kontaminovali potenciální místo činu.“

Pohlédnu na seznam, který jsem dala dohromady. Francouzské okno, pošta, zábradlí, knihy na nočním stolku, fotka v rámečku, mobil.

„A skříňka v koupelně,“ doplním, slzy se mi derou z hrdla a lámou mi hlas. „Té jsem se taky dotkla.“

Dunnová ke mně vzhlédne. „Skříňka v koupelně?“

„Ano.“

„Proč jste tu skříňku otevírala?“

Pokrčím mírně rameny. „Myslela jsem, že by tam mohly být léky, a napadlo mě, že by mi léky možná pomohly pochopit, proč se tak chovala. Zajímalo mě, jestli nemá deprese. Měla jsem pocit, že by je mohla mít, z toho, co jsem se dozvěděla od Jamese.“

Usměje se. „Hrála jste si na detektiva.“

Opětuju úsměv, nejistá, zda se mi vysmívá, nebo mě chápe. „Napadlo mě to,“ nadhodím. „A nemýlila jsem se. Bylo tam hodně prášků. Nevím, jaké přesně. Ale nevypadaly, že jsou na předpis.“ To by samo o sobě mělo znít varovně. Kdokoli z jejích případných drogových dealerů může mít svým způsobem v jejím zmizení prsty. To je teorie a všechny teorie by měly být prošetřeny.

Dunnová zamyšleně přikývne. „Mimochodem, četla jsem vaše shrnutí té její nehody. Muselo být strašné u něčeho takového být.“

„To ano. Bylo to hrozné,“ přitakám a v duchu se mi vrací obrázek Bečiny hlavy explodující jako vajíčko.

„James nám řekl, že v té době byla těhotná. A o dítě přišla.“

„Ano, dozvěděla jsem se to taky až teď. Muselo to pro ni být otřesné. Myslím, že z toho musela být zničená. Chci říct, že z toho určitě je zničená. Příšerné. Je mi z toho zle.“

„Proč vám je z toho zle?“ zajímá Dunnovou.

Zrudnu. „Nemyslela jsem to tak. Já jen… Můžu za to já, nebo ne?“

„Za co můžete?“

„Za tohle. Že se pohřešuje. Všechno to je kvůli té moje debilní zprávě. Kdybych ji neposlala, nespustila by proti mně tu kampaň. Nezjistila bych o ní pravdu. Sousedi by na to nepřišli. Pohřešuje se kvůli mně.“

Další zamyšlené přikývnutí.

„Máte nějakou představu o tom, co se jí mohlo stát?“ ptám se.

„Ještě ne,“ odpoví. „Ale rozlouskneme to, nebojte.“

Zhluboka se nadechnu. „Myslíte, že je mrtvá?“ zašeptám.

Dunnová neutrálně pokrčí rameny. „Ta možnost tu je.“

„Zkusili jste všechny nemocnice?“ ptám se.

„Ano. A vlaková a autobusová nádraží. Bez výsledku.“

To mě zarazí. Znamená to, že už byl případ překvalifikován na vraždu? Nebo k němu stále přistupují jako k pátrání po pohřešované osobě?

Dunnová nahlédne do svých poznámek a usměje se na mě. Sleduju, jak si přehodila nohu přes nohu a pohodlně se opřela, ležérně, jako bychom si jen tak povídaly v hospodě. „Jak dlouho randíte s Jamesem?“

„My spolu nerandíme.“

Zvědavě na mě mrkne a vrátí se ke svým poznámkám, prolétne je očima. „Myslela jsem, že je to váš přítel.“

Dotčeně zavrtím hlavou. „Už jsem to řekla vašim lidem. Poprvé jsem ho potkala až ve čtvrtek. Myslím tím opravdu potkala. Viděla jsem ho na tom vánočním večírku, kde došlo k nehodě. Pořádně jsme si všimli jeden druhého až na Tinderu před pár dny. Lajkoval mě.“

„Vážně?“ ostře na mě pohlédne. „Podle něj jste ho jako první olajkovala vy.“

„Aha,“ vydechnu zmateně. Proč se mě na to všechno ptá?

„Ano. Ale každopádně líbili jsme se navzájem jeden druhému a pak jsem myslím byla zvědavá, protože na Tinderu je dost chlapů, co se vám neobtěžují zmínit o tom, že už jsou zadaní.“

Všimnu si jejího snubního prstenu. Je úplně hladký a ona přikývne. „Znám ten typ.“

„Takže když jsem zjistila, že to je on, byla jsem zvědavá, co se stalo s Beccou. Začala jsem hledat na internetu, jestli jsou pořád spolu. Jen abych se ujistila, že je pořád singl. Víte, překvapilo mě, že se ti dva rozešli.“

Zamračí se. „Tak jo, našla jste si Beccu na internetu a tehdy se vám, jak říkáte, povedl ten nešťastný incident se zprávou?“

„Ano, panebože, je mi z toho nanic. Je to tak trapné.“

„To se stalo už každému z nás,“ řekne.

S úlevou k ní vzhlédnu. „Vážně?“ ujišťuju se. „Nemůžu uvěřit, že jsem to poslala. Jsem idiot.“

„Zdá se, že Bečina reakce byla trochu přes čáru.“

„To si pište!“ nakloním se k ní a ztiším hlas. „Kdo by něco takového dělal? Vyhodili mě kvůli ní z práce!“

Dunnová potřese hlavou, její oči se rozšíří. „Jo. Zdá se, že se vám rozhodla pomstít. Musela jste být fakt naštvaná.“

„To jsem byla!“ zmírním hlas. „Chci říct, že to, co jsem udělala, nebylo pěkné, ale byla to nešťastná náhoda. Omluvila jsem se. Neměla nic takového dělat.“

Dunnová souhlasně přikývne a pak se zamračí. „Dívala jsem se na internet, dělala si rešerše, a ty negativní recenze na vás jsem tam nenašla.“

„Jo,“ přitakám. „Asi je už odstranili. Napsala jsem jim a označila je za podvod.“

Dunnová ohrne ret a pomalu kývne. S hrůzou mi dochází, že mi nevěří. „Je to pravda,“ tvrdím zoufale. „Můžu vám ukázat e-maily, co jsem posílala na Yelp. Panebože,“ potřesu hlavou. „Ne, nemůžu.“

„Proč ne?“ ptá se.

„Byl to jeden z těch on-line formulářů, kopii nemám, ale možná budu mít od nich automatickou odpověď a můžu vám ji ukázat.“

Zavrtí hlavou. „Za mě to není potřeba. Nemám důvod vám nevěřit.“

Zkoumavě si ji prohlížím. Co tím myslí? Čte nějakou složku. „A co ty tweety?“

„No, ty jsem samozřejmě smazala.“

„Ano,“ přitaká. „Samozřejmě. Taky bych to udělala.“ Usměje se na mě, ale mám příšerné tušení, že to na mě hraje. Hraje na mě hodného policajta. To znám dobře z televize. Ve skutečnosti mi nevěří.

„Vyhodili mě kvůli tomu,“ opakuju. „Můžete si to ověřit u šéfky osobního v práci. Jmenuje se Moira. Potvrdí vám to.“

„Ano, to udělám. Hned v pondělí ráno. Musím se jí zeptat i na další věci o Becce. Bude s tím asi hodně práce. Jsem si ale jistá, že na personálním si  s tím poradí.“

„No, nejsou tam moc důvtipní. Měli byste si promluvit i s mou kamarádkou Florou, ta vám všechno potvrdí.“

Znovu kývne a dopíše si Flořino jméno do poznámek. „Taky jsem se snažila ověřit si nějaké informace, a nepovedlo se mi najít webovou stránku té její designérské firmy ani její profilovou stránku na Facebooku – tu, kde zveřejnila fotky svých sousedů.“

„Protože je smazala,“ ukážu na výpověď v jejích materiálech. „To je tady. Popsala jsem vaší kolegyni všechno, co se stalo. Smazala ten profil a webovky taky.“

„Správně. Problém je, že bez důkazu je pro nás těžké pochopit, k čemu mezi vámi ve skutečnosti došlo.“

„Počkat,“ zbystřím. „Mezi námi k ničemu nedošlo. A já si nevymýšlím. Proč bych o tom lhala? Vybájila si falešný život. Já to viděla na internetu, ve Photoshopu upravovala cizí fotky a vkládala do nich svoje, nezní to šíleně? A musí být způsob, jak dohledat smazané webovky. Nějaký on-line archiv. Jste policie, musíte vědět, jak na to!“ Pak si vzpomenu, že jsem si udělala screenshoty. „Mám důkaz! Scrreenshoty. V mobilu.“

To ji potěší. „To by bylo skvělé. Pošlu někoho pro váš mobil, ať ho můžete otevřít a ukázat nám to.“ Moje panika trochu polevuje. Dunnová vstane a přejde ke dveřím. Otevře je, řeší něco s někým, kdo čeká za nimi.

Když se vrátí, položím jí otázku: „Co se podle vás Becce stalo?“

Potřese hlavou. „Co se jí stalo podle vás?“ zareaguje otázkou. Je to zkrátka vyšetřovatelka.

„Nevím,“ odpovím. „Proto jsme vás zavolali.“

Usměje se, nakloní se ke mně přes stůl, jako by mi prozrazovala tajemství. „Prověřujeme všechny možnosti,“ ztiší hlas. „Ale mezi námi, nevypadá to dobře.“

Zapadnu zpět do židle, vytřeštím oči. „Vážně?“

Přikývne. „A proto musíme prověřit každou možnost.“

Ohlédne se přes rameno ke dveřím, pak zpátky na mě a potichu se zeptá: „Jak dobře znáte Jamese?“

„Moc dobře ne,“ odpovím. „Jak jsem řekla, nedávno jsme se potkali.“

„Ale podle něj jste spolu strávili noc.“

„V oddělených pokojích.“

„To byl čí nápad?“ zajímá ji, zatímco si něco poznamenává do zápisníku.

„Můj. On chtěl… víte co, ale já řekla ne.“

„Čili,“ zachmuří se na mě, „minulou noc jste spolu nebyli.“

Zavrtím hlavou.

„Ale podle něj ano.“

„Aha,“ ztuhnu. Co jim řekl? Já se rozhodnu pro pravdu.

„Objevil se uprostřed noci před mým pokojem, nechala jsem ho vyspat se v mojí posteli. Ale k ničemu nedošlo.“

„Sex mě nezajímá,“ přeruší mě rozhodně.

„Žádný nebyl.“

Přikývne, jako by věděla, že lžu, ale přešla to, což mě vytočí. „Kdy se asi tak objevil u vašich dveří?“ ptá se.

Pokrčím rameny. „Nevzpomínám si. Kolem čtvrté?“

„Jak se choval?“

„Podivně, řekla bych. Byl trochu opilý. A zdálo se mi, že i trochu smutný. Tehdy mi řekl o tom miminku. O tom, že Becca byla těhotná.“

Dunnová si to všechno zapisuje, jako bych jí předávala návod na výrobu zlata. Napadne mě, jestli jsem toho už neřekla dost, ale ona se zeptá: „Všimla jste si něčeho zvláštního na jeho chování nebo oblečení? Bylo něco jinak než obvykle?“

„Narážíte na něco?“ opáčím. „Myslíte, že má James s jejím zmizením něco společného?“

Dunnová pokrčí rameny. „Nevím. Jak už jsem řekla, prověřujeme všechny možné scénáře.“ Zaváhá, potom dodá: „Věděla jste, že byl v podezření po té nehodě? Když spadla ze schodů?“

„Ne, to jsem netušila,“ odvětím překvapeně. Mám pocit, jako by se mi pohnula zem pod nohama. Vážně si myslí, že ji James shodil? A že stojí za jejím zmizením? „Tomu nevěřím,“ řeknu a kroutím hlavou.

Přikývne. „Z toho dítěte neměl radost. Chtěl, aby šla na interrupci. Odmítla. Možná vzal věci do vlastních rukou. Možná se prali, on byl agresivní, strčil do ní, ona upadla. Kdoví?“

„Ale James je tak… milý. Ten by jí neublížil,“ slyším se říkat.

Pokrčí rameny, jako by chtěla říct, že nikdy nevíte a nemůžete nikomu věřit. Potom mě něco trkne. Vybaví se mi vzpomínka na potyčku Beccy a Jamese na vánočním večírku. Ten způsob, jak ji chytil za zápěstí. Tehdy mi to přišlo romantické. Tak moc ji chtěl. A zdálo se, že Becca příliš neprotestuje.

„Zeptali jste se ho někdy na to, co se stalo?“ vyhrknu. „Co odpověděl?“

Detektiv Dunnová zavrtí hlavou. „Nikdy jsme ho kvůli tomu nevyslýchali, nemáme nic kromě prohlášení, ve kterém tu noc, kdy došlo k nehodě, uvedl, že neviděl, co se stalo. Byl prý na toaletě. Rychle se změnil v právníka. A protože chyběli očití svědkové, nemohli jsme nic dělat. Oběť si buď nepamatovala, co se stalo, nebo o tom alespoň pomlčela a my ho museli nechat jít.“

Vyslechnu to, zírám na ni a přemýšlím, jestli to je celé nějaká legrace, nebo zda se mě nesnaží manipulovat proti Jamesovi. Žádné skutečně důkazy nemá. Tohle všechno jsou jen domněnky.

„Čí nápad byl vrátit se a promluvit si s Beccou?“ zajímá ji.

„Můj,“ přiznám.

„Ale James chtěl jet s vámi.“

Kývnu. „Ano.“

„Chtěl ji vidět.“

Znovu přikývnu.

„Zajímalo by mě proč.“

Mlčím. Připadá mi, že kolem mě pečlivě klade pasti a vyčkává, do které z nich se chytím.

„Víte, kde byl předtím, než přišel do vašeho pokoje?“

„Řekl, že v baru, že pil,“ říkám opatrně. Vybaví se mi bláto na jeho botách a utržený knoflík. Mám to zmínit?

„Kontrolovali jsme to u hotelové bezpečnostní služby,“ vysvětluje Dunnová. „Barman si nevzpomíná, že by ho viděl. A v tomto čase mohl bezpečně dojet do Bečina domu.“

„Byl opilý. Nemohl řídit.“

„Lidi pořád jezdí opilí,“ smečuje.

Chvíli nad tím přemítám. Zdá se, že se zaměřili na Jamese, ale určitě se budou zajímat i o Maddie se Zacem. „Poslyšte,“ nakloním se přes stůl. „Proklepli jste si ty sousedy?“ Pro mě by byl Zac podezřelým číslo jedna, víc než James. Maddie taky. Vypadá, že by se dokázala fakt vytočit. „Mají motiv,“ upozorním Dunnovou.

Zvedne obočí. „To i vy.“

„Cože?“ Srdce mi v hrudi exploduje jako ohňostroj a já se zabořím zpět do židle. „Proč bych Beccu zabíjela?“

„Kdo řekl, že je mrtvá?“

V ústech mi tak vyschne, že musím několikrát polknout, abych mohla pokračovat, a když otevřu pusu, vyjde ze mě jen šepot: „Nikdo… Já jen…“

Dunnová se usměje. „Podívejte, když si tu pohráváme s hypotézami, řeknu vám perfektní motiv. Chci říct, zní to, jako byste se vy dvě nikdy nemusely, a taky se zdá, že vás opravdu vytočilo, co vám, jak tvrdíte, provedla.“

„Nic netvrdím,“ vyhrknu. „Ona to prostě udělala.“

„A zdá se, že vás to hodně vytočilo.“

Zhluboka se nadechnu a pokusím se uklidnit. Nechávám ji se sebou cvičit a to nesmím. Tohle je směšné. Absurdní. Už to nevypadá jako podání vysvětlení. Vypadá to mnohem vážněji. „Podezíráte mě?“ zeptám se.

Usměje se a zavrtí hlavou. „Ne, samozřejmě ne.“ Nakloní se ke mně přes stůl, hraje si na kámošku, ale vidím jí až do žaludku. Nejsem idiot. Usmívá se, ale její oči jsou tvrdé, sledují mě, snaží se mi provrtat do mozku.

„Pokud myslíte, že jsem byla naštvaná,“ řeknu jí, „měla byste vidět Maddie. A ta mi řekla, že za Beccou zkoušela zajít v pátek, aby si to spolu vyjasnily. Možná se pohádaly, ona ji uhodila nebo ji strčila a Becca upadla, rozbila si hlavu, možná to byla nehoda, třeba zemřela. Možná pak v panice vyběhla domů za svým mužem. Možná se ji Zac vrátil pohřbít na zahradě. Proto měl ten rýč. Proto mi ráno lhal, že se tam vůbec nevraceli. Měli byste si je proklepnout. Podle mě to udělali.“

Dunnová na mě zírá široce rozevřenýma očima a pobaveně se usmívá. „Pořádně jste si to promyslela, co?“

„Ne. Ale nemusíte být detektiv, abyste si dala dvě a dvě dohromady,“ odpovím a kousnu se do jazyka. „Můžete si to ověřit v hotelu. Neopustila jsem ho. Byla jsem tam celou noc.“

Dunnová znovu pohlédne do svých materiálů. „Ale co ta předešlá noc, pátek? Když jste ji sama navštívila?“

Proboha. „Odjela jsem. Jela jsem rovnou domů.“ Adrenalin plní moje krevní řečiště, jako by někdo otevřel stavidlo. Cítím, že mám lehkou hlavu. „Můžete se zeptat v hospodě. Barman mě viděl. Potvrdí vám to.“

„V jaké hospodě?“

„Takový pajzl u silnice. The King´s Arms. Byla jsem tam, když zveřejnila ty tweety. To dokazuje, že jsem to nemohla udělat. A Maddie ji viděla po mém odjezdu.“

Zapíše si to a mezi obočím jí vyraší drobná vráska. Srdce mi stále bije tak nahlas, že mám strach, že to uslyší. Dýchám mělce. Donutím se několikrát se pomalu nadechnout a napočítat do deseti. Jen dělá svou práci, šťourá se v tom, snaží se najít víc informací nebo nějakou stopu. Možná bych měla zůstat klidná, už nic neříkat. Nebo bych měla požádat o advokáta, to by ale mohlo vypadat podezřele. Bylo by to jako oznámit, že jsem vinná.

Zavře svou složku, což chápu jako konec výpovědi. Úleva se smísí s adrenalinem, cítím se jako hadrová panenka. Ale co to znamená? Jsem podezřelá? Smím odejít? James taky? Bude na mě čekat? Co bude následovat? Mám tolik otázek, ale bojím se odpovědi na kteroukoli z nich. Prostě chci jen odsud vypadnout.

Jde ke dveřím. „Můžu tedy odejít?“ ptám se, protože dobrovolně mi to zřejmě neřekne. Dunnová přikývne.

„Je to legrační, co?“ říká, zatímco se začínám oblékat.

„Co myslíte?“ opáčím a balím se do kabátu.

Vyloví něco ze spisů. Je to fotografie. Bečina. Stejná, jako byla ve složce. Becca stojící na útesu s rozbouřeným oceánem v pozadí, racci jí létají nad hlavou. Dunnová mi ji přes stůl přisune. „Vy a Becca,“ doplní. „Jste si velice podobné.“

Pohlédnu na fotku. „To si nemyslím.“

Otočí fotku k sobě. „Vy to nevidíte? Já ano.“

„Obě jsme blondýnky a máme zelené oči,“ pokrčím rameny a omotávám si šálu kolem krku. „To je celé. A já jsem vyšší než ona.“

Zabručí. „Jste přírodní blondýnka?“

„Dovolte?“ ptám se ohromeně.

„Jednou jsem si zkoušela obarvit vlasy,“ říká. „Jsem špinavá blondýnka jako vy, ale blond mi fakt nesluší.“

Zírám na ni. O čem to mluví?

„Našla jsem vaši fotku z doby před pár lety.“

Ztuhnu. Kde ji sakra našla? Udělala jsem všechno, abych z internetu své staré fotky odstranila. Dokonce jsem si nechala změnit pas. Zdá se, že vytušila mou nevyřčenou otázku.

„Dopravní inspektorát – kontrolovali jsme váš řidičák. V první chvíli jsem vás nepoznala.“

Řidičák jsem si měnila loni, řekla jsem, že jsem ho ztratila, aby mi ho vyměnili. „Je to stará fotka,“ řeknu.

„Chápu, proč jste ji chtěla vyměnit.“

Mrcha. Nehnu brvou.

„Změnila jste si i barvu očí.“

„To jsou kontaktní čočky. Normálně mám oči oříškově hnědé.“

„Podle řidičáku je máte hnědé. Stejně jako vlasy.“

„Oříškově hnědé. Jsou oříškově hnědé.“

Znovu zabručí. „No, sotva bych vás poznala,“ uzavře s výrazem připomínajícím úžas.

„A James jakbysmet.“

To je finální trumf, co si na mě nachystala. Šetřila si ho, čekala, až ho použije. Nechci, aby na mně viděla známku jakékoli reakce, ale uvnitř hořím studem. Co si o mně teď pomyslí? Do háje s ní. Všechno zničila. Cítím, že bych jí zvládla dát pěstí. Netuší, kolik úsilí mě stálo dostat se až sem, ignorovala to tím nejvíc ponižujícím způsobem a současně zničila moje šance u Jamese.

Sáhnu po kabelce a projdu kolem ní, s bradou vzhůru, rovná jako pravítko.

„Na viděnou,“ řekne, když otevírám dveře, a já už se nemůžu dočkat, až budu venku.

Míchám kávu, i když je jen černá a bez cukru. Latté s mandlovým mlékem v čajovnách v Cotswolds pravděpodobně nevedou. Když se rozhlédnu, zachytím pohled Jamese, zírajícího na mě přesně tak, jak jsem doufala, že nikdy neuvidím: se směsí znechucení a zklamání. Pamatuje si mě z toho vánočního večírku. Ta hrozná vyšetřovatelka mu zřejmě vnukla myšlenku, že jsem singl třicítka, co se rozhodla stylizovat se do Beccy, aby jí mohla ukrást přítele. To je směšné. A není to pravda. Nechtěla jsem vypadat jako Becca. Tohle všechno jsem dělala pro sebe. Unavovalo mě být bruneta. Nebyla jsem špinavá blondýna. Jak se to opovážila tvrdit? Obarvila jsem se na blond, protože každý ví, že blondýnky si užijí víc zábavy. Ale nešlo to dohromady s přirozenou barvou mých očí, tak jsem se rozhodla nosit kontaktní čočky. Stejně jsem potřebovala brýle. Proměnila jsem se v úplně jiného člověka a měla jsem na to plné právo.

James rozhodně vypadá, jako by nemohl dostat obrázek mého starého já z hlavy. Jako bych na sobě měla Snapchat filtr, který neumí prohlédnout. Rozhodnu se, že jediný způsob, jak z toho ven, je udělat si z toho legraci.

„Kdyby mi neukázali tvou fotku, neuvěřím tomu,“ konstatuje James. „Je to fakt obrovská proměna.“

„Díky,“ odpovím. „Mám skvělého osobního trenéra.“ Nemůžu se na něj skoro podívat. Cítím se tak ponížená. Máti jednou chodila s chlápkem, co mi říkával „tlusťoška“ nebo „hnusná mrcha“. Vzpomínky mě dohánějí, když si mě teď James prohlíží. Rudnu studem, o němž jsem si myslela, že ho už nikdy nepocítím.

„Mluvili jsme spolu, nebo ne?“ zajímá ho. „Na tom vánočním večírku. Byl jsem ale tak opilý, všechno mám jako v mlze.“

„Ne,“ odpovím. „Nemluvili.“

Potřese hlavou. Zjevně pořád nechápe. „Cos řekla policii?“ chce vědět.

„Všechno,“ odpovím. „A ty?“

Zašklebí se nad kávou. „Pouhé minimum.“

„Proč?“ zajímá mě.

„Jsem právník. Nikdy jim nedávej informace, které můžou později použít proti tobě. Měl jsem tě varovat.“

„Ale… Nic jsi neprovedl,“ protestuju chabě a v hlavě mi znějí slova Dunnové jako zaseknutá deska.

„Vím, že jsem nic neprovedl,“ odpoví James. „Ale policie se bude snažit svalit to na toho, kdo jim vyjde jako nejpříhodnější podezřelý. Vina v tom nehraje roli. Chtějí ten případ uzavřít tak rychle, jak to bude možné.“

„Ale jaký případ?“ opáčím. „Žádný není. Ona se pouze pohřešuje.“

Obejme rukama hrnek a zírá na mě. „Nepohřešuje se.“

Uplyne dlouhá chvíle. „Co tím chceš říct?“ vykoktám konečně.

„Je mrtvá,“ odpoví bez známky zaváhání.

Srdce se mi zastaví, krev ztuhne v žilách. „Cože?“

„Musí být,“ odpoví a lokne si kávy. „To jediné dává smysl. Kde teď je? Nebrala si s sebou kabelku ani mobil. Její auto pořád stojí v garáži. Kontrolovali její kreditky, od pátku žádnou z nich nepoužila. Dneska nejde jen tak zmizet. Je to nemožné. Všude jsou bezpečnostní kamery, všechno se platí kartou. Neutečeš pět mil. Do hodiny by tě našli. Jediné, co dává smysl, je, že je po smrti.“ Jakmile to vysloví, roztřese se mu spodní ret. „Podle mě to udělali ti sousedi,“ vysloví tiše.

Proti své vůli se rozklepu. „Je to moje chyba,“ říkám a zírám do své kávy. James položí svou ruku na mou a já sleduju, jak míchám kávu, tak nepřítomně a zuřivě, že šplouchá přes okraj hrnku až na stůl.

„Není to tvá vina,“ řekne pevně.

„Je,“ odporuju a přemáhám slzy. „Já to celé spustila.“

Vidím, že rychle mrká, aby taky zahnal slzy. Snaží se nedávat najevo, jak moc je rozrušený. Ale proč – rozrušila ho myšlenka, že by mohla být po smrti, nebo něco jiného?

Nejsem si jistá, jak se cítím, když se mě dotýká, zvláště teď, ale netuším, jak se mu vymanit. „Je mi to tak líto,“ říkám a uvolním ruku, abych si mohla otřít slzy. „Zatáhla jsem tě do toho. Netušila jsem, že se něco takového stane. Nevím, proč jsem si myslela, že to je dobrý nápad. Panebože, podle tebe za tím jsou ti sousedi?“

Sáhne po hrnku s kávou.

„Jo, kdo jiný by to mohl být?“

Zírá na mě pevně, když to říká, jako by mě ponoukal, abych mu nabídla jiné vysvětlení. Jen pokrčím rameny a upiju kávu.

James pohlédne na hodinky a pak si promne tvář. „Do hajzlu,“ zasyčí. „Už jsem měl někde být.“

„Kde?“ ptám se.

Věnuje mi rozpačitý pohled. „Vlastně jsem měl ještě jinou schůzku. Úplně jsem na ni zapomněl.“

„Aha,“ vydechnu, útroby se mi sevřou. Při tom, co se teď děje, by mi to mělo být jedno. Úplně jedno. Ale není.

„S mámou,“ upřesní, když vidí můj výraz, který se snažím skrýt. „Měl jsem ji vzít na oběd.“

Vstane. „Zavolám jí a řeknu, že to nestíhám. Vydrž.“ Vidím ho vycházet na mráz, přecházet během hovoru tam a zpátky. Zajede si rukou do vlasů a já si všimnu, že má trochu kouty. Vůbec nevypadá tak uhlazeně a sebejistě jako jindy. Spíš vystresovaně a vyčerpaně. A pak je tu ten chybějící knoflíček u košile, díky němuž působí otrhaně.

Uvažuju, jak moc z toho, co o něm vím, pochází z Bečiných postů. Byl to vždycky #nejlepšíkluknasvětě. Ale teď mě napadá, při všech těch jejích lžích na sociálních sítích, kdo může říct, že i tohle nebyla lež?

Myslím na včerejší noc, na to, jak se James objevil u mých dveří, opilý a rozhozený. Zajímalo by mě, jestli se vážně vydal za Beccou, jak vyvozuje policie. Měl zablácené boty. Ale k těm mohl přijít i při procházce kolem hotelu. Zajímalo by mě, jestli policie zaznamenala chybějící knoflík u jeho košile. Možná jsem je na to měla upozornit. Co to James říkal o policii, o tom, že potřebuje podezřelého a nestará se o vinu, ale o to, jak to na někoho nejlíp shodit? Co když to chtějí shodit na mě? Co když podobně jako mě zpracovávali Jamese? Co když mě vykreslili jako šílenou? Schopnou vraždit? Ale kdybychom byli podezřelí, určitě by nás jen tak nenechali jít.

Snažím se uklidnit.

James se vrací do kavárny, posadí se naproti mně a tře si ruce, aby si je zahřál.

„Všechno v pořádku?“ zeptám se.

„Jo,“ přitaká. „Ale asi bych se měl vrátit. Budeš potřebovat svézt?“

„Ano, prosím,“ přisvědčím.

Vyjdeme ze dveří. James parkuje hned před kavárnou. Přidrží mi dveře a já se chystám nastoupit, když na něj někdo zavolá. Oba se otočíme. Je to detektiv Dunnová. Další policistka, poručík Kandiahová, nebo jak se jmenuje, stojí za ní, ruce za opaskem.

„Ano?“ zeptá se James, trochu zbytečně.

„Jsem ráda, že jsme vás stihli,“ řekne Dunnová, když k nám dojde. „Doufali jsme, že byste s námi mohl zajít na policejní stanici.“

„Proč?“ chce vědět James.

Detektiv Dunnová ho ignoruje a pohlédne na mě. „Vlastně vy oba. Chtěli bychom si ozřejmit pár dalších faktů.“

„Jakých faktů?“ zajímá mě.

„Co tím sledujete?“ přeruší mě James netrpělivě. „Všechno, co vím, jsem vám řekl. Takže my oba, pokud nás nezatknete, na nic odpovídat nebudeme.“ Otočí se ke mně a naznačí, abych nastoupila. Celá ztuhlá na něj zírám.

„Nemůžou nás zatknout,“ vysvětluje mi. „Nemají k tomu žádný rozumný důvod.“ Váhám. Nebudeme poté, co s nimi odmítneme jít, vypadat automaticky jako vinní? Neměli bychom odpovědět na všechny jejich otázky?

Dunnová gestikuluje na Kandiahovou, která kráčí vpředu a rychle jako zmije mě chytne pod paží. Dřív než můžu vykřiknout, ucítím na zápěstích sevření chladného kovu.

„Co to děláte?“ protestuju, když mě vleče z obrubníku a podél auta, s rukama zkroucenýma za zády. „Co se to děje?“

Vzpírám se jí, ale zaklínila mě celým svým tělem, a tak si připadám, jako by se mě pokoušel zavalit bagr.

S obličejem vtlačeným do střechy auta se na okamžik otočím a zjišťuju, že totéž provádí Dunnová i s Jamesem. Natlačí ho svým tělem k autu, ačkoli on se vůbec nebrání.

„Jamesi Wickendene,“ vrčí, „zatýkám vás pro podezření z vraždy. Máte právo nevypovídat. Vše, co řeknete, může být použito proti…“

Zbytek jejích slov přehluší Kandiahová – její ústa přitisknutá k mému uchu, její dech na mém krku. „Elizabeth Crowleyová,“ prská, „zatýkám vás pro podezření z vraždy...“

Neděle 10. prosince

Večer

Zatčená. Až moc často jsem ta slova slýchala v televizi, takže mi teď přijde zvláštní, když je někdo vyslovuje v souvislosti se mnou. Čekám, že každou chvíli někdo zakřičí: „Střih!“ Ale to se samozřejmě nestane.

Netuším, kolik času uplynulo. Připadá mi, jako by se nekonečně natahoval. Zdá se mi, že jsem v téhle místnosti zamčená už řadu dní. Vůbec netuším, co se děje. Zkoušela jsem bušit na dveře, ale nikdo se ani neobtěžoval přijít. Poté, co nás sem ve dvou různých autech přivezli – mě na zadním sedadle hlídkového vozu s policistkou Kandiahovou a Jamese v neoznačeném voze s detektivem Dunnovou –, oddělili nás. Já byla předvedena před vazebního úředníka, který se mě vyptával na spoustu věcí o mé osobě a pak mi nechal podepsat kus papíru potvrzující moje jméno a to, že rozumím obvinění a že nepotřebuji neodkladnou zdravotní péči. Po tomto ponížení mě strčili do stejné místnosti jako předtím, se žlutými stěnami a ochozeným kobercem.

To poslední, co mi James řekl předtím, než mě šoupli s pouty na rukou do auta, bylo, abych jim nic neříkala. Podle něj mám počkat na právníka.

Ale já žádného nemám. Jednoho jsem zkusila oslovit, ale bylo mi odpovězeno, že právní zástupce je zaneprázdněn a bude trvat několik hodin, než bude moct dorazit. Mohla jsem si taky jednou zavolat, ale nebyla jsem si jistá komu. Nakonec jsem zavolala máti, ale je asi pořád pryč. Zavěsila jsem, ještě než to spadlo do hlasovky, protože co bych jí řekla? Čau, mami, to jsem jen já, zatkli mě za vraždu, uvidíme se za dvacet až pětadvacet let? A mimochodem, dovedu si přestavit její reakci; jak potahuje z cigarety, jako by se snažila nasát dehet přímo do plic přes zlomené brčko, a potom obvolává Sun a Daily Mail, aby „svůj příběh“ co nejvýhodněji prodala.

Pořád nechápu, proč přesně nás zatkli. Jaký důkaz vraždy mají? Neexistuje tělo. Ani vražedná zbraň. Jediné, co mají, je možný motiv. Ovšem dokonce ani s ním žádné důvodné podezření mít nemůžou. A pokud jsem podle nich měla motiv já, co potom Maddie a Zac?

Jaký vrah požádá o vyhlášení pátrání po své oběti? Ptala jsem se jich na to, ale neodpověděli. Řekla jsem, že to je idiocie. Ale nevypadali, že by mě poslouchali.

Zápěstí mám od pout otlačená až do masa; vstanu a přecházím po místnosti tam a zpátky, zastavím se před dvojitým zrcadlem. Zajímalo by mě, zda někdo stojí na druhé straně, o pár centimetrů dál, a zírá na mě. Chtějí, abych se podělala. Je to taktika.

Přeju si, abych věděla, kolik je hodin. Obvinit nás musí do čtyřiadvaceti hodin po zadržení. To, že nás zadrželi, ale zatím neobvinili, znamená, že zatím nedali dohromady případ. Potřebují, aby se jeden z nás přiznal nebo to svalil na druhého, nebo najít nějaký jiný důkaz – třeba tělo. Vím, jak to chodí. Nejsem blbá. I když oni si musejí myslet, že jsem. Začínám panikařit jen tehdy, pokud přemýšlím o tom, co by se mohlo stát. Co když mě skutečně obviní? A já půjdu do vězení?

Připadám si, jako bych se zasekla v nějaké noční můře. Jako by nic z toho nebylo skutečné.

Dveře se otevírají. Otočím se a stanu tváří v tvář muži ve špatně padnoucím lesklém obleku, s popraškem lupů na ramenou. Kravatu má ledabyle utaženou a na jejím konci se skví skvrna, jako kdyby si ji spletl se sušenkou a namočil do kávy.

Jeho korálkovité oči jsou černé a pichlavé a nespustí je ze mě ani na sekundu, dokonce ani když si sedá. Vypadá to, jako bych měla zasednout k šachové partii s velmistrem, a sama sobě připomínám, abych se měla na pozoru. Řekla bych, že je to o něco zkušenější detektiv než Dunnová. Je starší, tvář má povislou a poďobanou, pod očima pytlovité váčky, ale přestože je oblečený jako bezdomovec, je ostrý jako sekáček na led.

„Jsem detektiv šéfinspektor Tallack,“ představí se. Má silný severoanglický přízvuk, nejspíš z okolí Manchesteru, a neusmívá se. Zajímalo by mě, jestli to vůbec umí.

Nereaguju na něj. Neřeknu ani slovo. Až moc se obávám, že sama sobě naběhnu na lopatu. Chvíli vyčkává a pak pokračuje. „Detektiv inspektor Dunnová nemá čas, tak mě poprosila, abych s vámi promluvil já, jestli to nevadí.“

Takže její nadřízený. Napadá mě, zda nebyla prostě nahrazena někým zkušenějším, nebo je skutečně zaneprázdněná. Možná ona vyslýchá Jamese.

„Jste Elizabeth, nebo Lizzie?“ zeptá se šéfinspektor Tallack.

„Obojí,“ odpovím, hlas se mi trochu třese.

„Takže Elizabeth, souhlasíte-li. Budu to nahrávat.“ Pokyne k dálkovému ovládání, na němž následně stiskne tlačítko nahrávání, a znovu se posadí. Vzhlédnu ke kameře u stropu v rohu místnosti. Zelená kontrolka svítí.

„Hovoří detektiv šéfinspektor Tallack,“ pronáší on, pak doplní datum a přesný čas. „Provádím výslech slečny Elizabeth Crowleyové. Znovu vás musím upozornit, že máte právo nevypovídat, ale pokud zamlčíte cokoli, o co se budete později opírat u soudu, může to poškodit vaši obhajobu. Všechno, co řeknete, může být do vyšetřování zahrnuto jako důkaz. Rozumíte mi?“

Přikývnu.

„Prosím, potvrďte, že rozumíte.“

„Ano,“ řeknu.

„Chcete něco k pití, Elizabeth?“

Zavrtím hlavou.

„Jsou toto šaty, co jste měla včera na sobě?“ zajímá ho.

„Ano.“

„A co James? Měl na sobě dnes stejné oblečení jako včera?“

„Ano.“

„Zvláštní,“ pokračuje, „že jste si spolu vyjeli na romantický víkend bez něčeho na převlečení. Když si já vyjedu s tou mojí, zabalí si věcí, jako bychom se stěhovali. Nejmíň deset párů bot.“

„Neplánovali jsme zůstat přes noc,“ vysvětluju. „Ale pak už bylo moc pozdě. James toho moc vypil a nemohl řídit.“

„Chápu.“ Přikývne a něco si zapíše a já hned lituju, že jsem otevřela pusu. Mám pocit, jako bych odpověděla špatně, i když prostě jen říkám pravdu.

„On se vůbec nepřevlékal?“

„Ne.“

„Ne, fajn. Takže měl stejnou košili a stejné boty?“

„Ano,“ souhlasím.

„Připadalo vám na jeho oblečení něco zvláštního?“

Vím, na co naráží. Ten knoflík. Všiml si ho.

„Nechybělo něco?“ upřesní.

Polknu a podívám se stranou. Nechci dostat Jamese do potíží, ale musím říct pravdu, jinak budu mít sama problém. „Knoflík,“ řeknu. „Od košile. Ráno, předtím než jsme se vydali k Becce, jsem si všimla, že chybí.“

„Chyběl už dříve?“ ptá se. „Když jste se setkali poprvé, všimla jste si, že chybí?“

„Ne,“ odpovím.

Pozdvihne obočí. „Ne, jako že jste si ho nevšimla, nebo ne proto, že nechyběl?“

„Nechyběl,“ zašeptám.

„Jste si jistá?“ táže se s nepochybnou naléhavostí v hlase, v podstatě to ze sebe dychtivě vyrazí.

„Ano,“ odpovím.

„Čili knoflík musel upadnout někdy mezi sobotním ránem, kdy jste se sešli, a dnešním ránem, kdy jste si všimla, že chybí?“

Má pravdu. Nejsem si jistá, zda mu to můžu potvrdit, ale pokud už jsem začala a otevřela ústa, nemůžu to vzít zpět. „Ano,“ souhlasím.

„Kdy jste si všimla, že chybí?“

„Dnes v noci, když se objevil u mého pokoje.“

Přikývne. „Zaregistrovala jste dnes ráno na Jamesovi ještě něco jiného neobvyklého?“

„Jeho boty. Byly zablácené.“

„To vás nezarazilo?“ ptá se.

„Trochu, ale byli jsme na farmě.“

Ušklíbne se nad tím. „Není to skutečná farma. Spíš nóbl hotel, nic pro někoho, jako jsme my.“

Z toho mi zatrne. Co tím myslí? Jaké „my“? Naznačuje, že nejsem nóbl, že do tohoto světa nepatřím. Srovnává mě s takovými, jako je on sám.

„Vy jste děvče z Yorkshiru, co? Kousek ode mě, já vyrůstal v Macclesfieldu.“

„To není kousek.“

Znovu se zašklebí a já poposednu. „Takže jste si s Jamesem vyšli kolem půlnoci na procházku po farmě.“

„Ne,“ opravím ho. „Já ne. Co dělal James, to netuším, musíte se zeptat jeho. Já myslela, že se byl asi projít.“

Tallack mi věnuje nevěřícný pohled. „Uprostřed noci? V takové zimě?“

Zhluboka se nadechnu a pomalu vydechnu. „Jak už jsem řekla, moc jsem o tom nepřemýšlela, dokud...“ nedopovím.

Nakloní se dopředu, oči se mu lesknou, jako by sledoval červa nebo nějaký lesklý šperk, na který si už chystá zobák. „Dokud co?“ nadhodí.

Stisknu rty.

„No tak,“ pokračuje spiklenecky. „Mně to můžete říct. Snažím se vás odsud dostat. Už jsem řekl kolegům, že jste mimo podezření. Nezajímáte nás vy, ale on.“

Vážně? Už nejsem podezřelá? Kvůli knoflíku? Museli ho najít v domě. Proto se zaměřili na Jamese.

„Proč ale zůstávám zadržená?“ zajímá mě.

„Je to prostě proces,“ pokrčí rameny. „Netrapte se tím, brzy budete venku.“

Brzy venku. To znamená, že už pracují na Jamesově případu? Těžko uvěřit, že si můžou myslet, že by Beccu zabil. Ale z vědomí, že mě už nepodezřívají, cítím velkou úlevu.

„Měla bych počkat na právníka,“ prohlásím.

„To bude trvat několik hodin. Víme, že jste nevinná, tak proč se zdržovat s čekáním? Pusťme se do toho a za chvíli už můžete být na cestě domů.“

Sleduju ho s pootevřenými ústy a uvažuju, zda se mě snaží utáhnout na vařené nudli, nebo je jen upřímný. Je těžké ho odhadnout.

„Uvedla jste,“ pokračuje šéfinspektor Tallack s pokývnutím, „že dokud…“

Záblesk naděje, že bych odsud mohla brzy vypadnout, mě zbaví veškerých zábran. „Dokud jsem si nevšimla bláta v Bečině ložnici,“ odpovím. „Na koberci. Chci říct, bilo to do očí, protože ten koberec je krémově bílý. Nevhodná barva koberce, abych pravdu řekla. Všechno je na ní vidět.“

„Jo, to je pravda,“ souhlasně přikývne.

„Ale James vyběhl schody přede mnou. Mohl tam to bláto nanést zvenčí.“

„Jak na vás působil, když se u vás objevil uprostřed noci?“

„To už jsem vypověděla,“ hlesnu.

„Mohla byste to jen kvůli mně zopakovat?“

„Vypadal trochu rozrušeně. Byl opilý. Říkal mi, že seděl v baru v přízemí a pil.“

„Plakal?“

Zavrtím hlavou. „Ne, neplakal, ale něco ho rozrušilo.“

„Řekl co?“

S odpovědí váhám, ale potom si řeknu, že to není nic, o čem by už nevěděli. „Řekl mi o tom dítěti,“ připustím.

„Něco dalšího?“

„Ne. Pak celkem rychle usnul.“

„To bylo potom, co jste měli sex?“

Seknu po něm pohledem. „Cože? My jsme ne… Nespala jsem s ním. Už jsem to řekla jinému detektivovi,“ vrtím hlavou a mračím se na něj.

On se na mě usměje. „Pardon, moje chyba. Žádný sex. Chápu. Čí to byl ráno nápad, vrátit se do Bečina domu?“ zajímá ho.

Odmlčím se. Najednou mám pocit, že si se mnou hraje jako kočka s myší. „Nevzpomínám si. Nejspíš jeho.“ Další odmlčení. „Ne,“ doplním. „Byl to můj nápad.“

Na to se detektiv Tallack zašklebí. „To je zvláštní, nemyslíte? Poté, co vám řekl, že s ní chtěl mluvit. Původně to byl jeho plán, nebo ne? Jeho plán doprovodit vás a přesvědčit ji, aby vám přestala škodit. Zdálo se, že ho vzrušuje vědomí, že ví, kde ji hledat, nebo ne? Byl přece zvědavý dozvědět se, jak se má.“

„Ano,“ přitakám opatrně. Konverzace začíná připomínat chůzi po minovém poli.

„Fajn. Jak James reagoval, když jste otevřela dům?“

„Nechtěl jít dál.“

„Zavolat policii byl váš, nebo jeho nápad?“

„Můj… Ale zavolal on. Poslouchejte, proč se mě na tohle všechno ptáte? Už jsem na to odpovídala. Proč nás tu zadržujete? Co ti její sousedi? Řekla jsem té ženě, té vyšetřovatelce, že byste je měli vyslechnout.“

„Už byli vyslechnuti.“

„A?“ ptám se.

„A mají alibi. Byli celý víkend v Bristolu. Devadesátiny pratety. Odjížděli v pátek večer a vraceli se dnes ráno kolem jedenácté.“

Zamračím se. „Ověřili jste si to? Víte, že říkají pravdu?“

„Ani nevíte jak,“ odpoví bezvýrazně. „Desítky svědectví za celý víkend.“

Chvíli trvá, než mi dojde, že je sarkastický. Sakra. Předpokládala jsem, že Maddie a Zac by mohli být perfektní podezřelí. Nedala bych ruku do ohně ani za jednoho z nich. „Co když jí něco provedli v pátek večer? Po mém odjezdu a předtím, než odjeli do Bristolu? Zac tvrdil, že za ní vůbec nešli, aby si s ní promluvili, ale nebyla to pravda! Co když se dostali do potyčky a zabili ji, ať už úmyslně, nebo náhodou? Měli spoustu času tělo zakopat.“

„Jste na ty sousedy dost vysazená,“ odvětí.

„Jen nechápu, proč jste se na ně víc nezaměřili.“

„Vysvětlil jsem vám, že mají věrohodné alibi. Byli na cestě do Bristolu – mají účtenku z benzinky na čas, kdy byly odeslány z vašeho účty ty tweety, a máme i kamerový záznam. Pokud je odeslala Becca, pak byla v pátek večer stále naživu. To je zbavuje podezření.“

„Aha,“ vydechnu.

Napije se kávy. „Čili pokud je vaše hra na detektiva u konce, pokračoval bych.“

Posadím se zpět na židli a upřeně ho pozoruju. Mají-li Maddie a Zac alibi, zůstává v jejich hledáčku James. Nebo já. Protože bez ohledu na to, co řekl, pořád mám pocit, že zůstávám podezřelá.

„Viděla jste rozbitou lampu a vešla jste zadními dveřmi do obývacího pokoje?“ zeptá se.

Přikývnu. „Dveře byly otevřené. Nerozbíjeli jsme je, abychom se dostali dovnitř.“

To ignoruje. Zdá se, že to je pro něj v rámci řešení vraždy to nejmenší.

„Kdo objevil krev?“

„Já,“ odpovím.

„A jak reagoval James, když jste ho na to upozornila?“

Pokrčím rameny a znovu si tu scénu v duchu přehraju. „Nevím. Vyděsilo ho to nejspíš. Nás oba. Znepokojilo ho to.“

„A neudělal něco, co vám zpětně připadá zvláštní – něco, co by vám přišlo podezřelé? V té chvíli, nebo později?“

Odmlčím se. „Ne. Totiž… ne.“

„No tak,“ pobídne mě jemně.

Kousnu se do rtu. Nic dalšího bych říkat neměla, ale nějak to ze mě vypadne. „Řekl, že je po smrti.“

Detektivovy oči se rozšíří. Poposedne. „To je zvláštní.“

„Nemyslel to tak, jak to vyznělo,“ doplním. „Řekl, že není jiné vysvětlení, proč tam není, žádné, které by dávalo smysl.“

Detektiv Tallack zamyšleně přikývne, jako by si dával dohromady kousky skládanky.

„Chápete, co mám na mysli?“ ptá se mě. „Myslím, že váš přítel...“

„Není to můj přítel,“ přeruším ho.

Mírně pokrčí rameny. „Napadá mě, že James si včera večer vyrazil promluvit s Beccou. Možná se začali hádat. Zabil ji – nejspíš v pominutí smyslů – z vášně – a potom zpanikařil a ukryl tělo.“

Zamrkám na něj. Když to takhle vyloží, nemůžu si pomoct, ale dává mi to smysl. Klidně se to tak mohlo stát. Mohl se za ní vydat. A mohli se dostat do potyčky. Celé to dává smysl. Ale načasování vážně nesedí. Jak ji mohl zabít a zbavit se těla v těch pár hodinách. Měl sotva čas dojet tam a zpátky.

„Otázkou je,“ pokračuje detektiv Tallack, stále skenující mou tvář, „jestli to zvládl sám, nebo s něčí pomocí.“

Chvíli trvá, než mi dojde, co naznačuje. „Cože?“ koktám, srdce mi tluče tak hlasitě, že se sotva slyším. „To je směšné. Už jsem vám říkala, abyste si zkontrolovali kamerové záznamy z hotelu. Vůbec jsem z něj neodešla.“

Přimhouří oči. Myslím, že budu zvracet.

„Zajímalo by mě, kde jste se s Jamesem potkali,“ zeptá se.

V mém hlase pořád zaznívá panika. „Už jsem vám to řekla, na Tinderu, minulý týden.“

Usměje se na mě jako rodič, co svoje dítě nachytal při lži. „To ale není pravda, viďte? Také jste řekla, že jste se potkali na vánočním večírku. Na tom samém večírku, kde Becca záhadně spadla ze schodů. Vy víte, že to nebyla nehoda. Znovu jsme zahájili vyšetřování.“

To vážně udělali?

„Zajímalo by mě, jestli jste se potkali tam a jestli už tam začal váš románek.“

„Románek?“ rozesměju se nahlas. „Jaký románek? O čem to mluvíte?“

„Váš a Jamese. Přišla na to Becca? Proto ji James strčil ze schodů?“

„Co prosím?“ vyhrknu. Vysmála bych se té absurditě, kdybych nebyla ze všech těch náznaků tak vyděšená. „Nic jsme spolu neměli. Vždyť sám James dokonce přiznal, že si ani nepamatuje, že se mnou mluvil...“

Přeruší mě. „Dobrá, možná jste si spolu začali až nedávno a Becca na to přišla. Podle všeho jste ji neměla moc v lásce. Musel to být fajn pocit a muselo být celkem zábavné vmést jí to do tváře, že jste jí ukradla jejího přítele.“

Svaly v čelisti sebou škubou. Nic jsem jí do tváře nevmetla. A on nebyl její přítel. Rozešli se před lety. To jediné, co jsem udělala špatně, bylo nešťastné odeslání ne moc přátelské zprávy někomu jinému. Pokud by se za to zavíralo, vězení by praskala ve švech.

„Přišla na vás dva Becca?“ tlačí na mě, teď je na koni. „Žárlila?“

Snažím se nepohnout ani svalem v obličeji. Nedám na sobě nic znát. Na to on čeká. Jen krouží kolem jedné hypotézy za druhou a každá je zoufalejší a absurdnější než ta předchozí.

„Proto poslala ten e-mail, po němž vás dočasně propustili?“ zeptá se.

„Ne!“ křičím. „Řekla jsem vám, proč to posílala.“

„Znáte aktuální místo pobytu Rebeccy Zacekové?“ vypálí.

„Ne,“ koktám.

„Zajímalo by mě, jestli o vás něco nevěděla. Něco, o čem jste nechtěla, aby se to dostalo na veřejnost. Něco o tom, že jste okrádala společnost.“

„Ty podvodné žádanky byly shozeny ze stolu,“ vyštěknu zuřivě, ale zároveň mám na krajíčku. Kvůli adrenalinu přerývaně dýchám. V uších mi hučí jako zrnící televizor.

„Vidím, že vás to rozčílilo,“ pokračuje on. „I to, jak posílala ty tweety. To bylo fakt podlé. Nechala vás vyhodit. Muselo vás to vytočit.“ Užívá si to, oči mu svítí. „Mě by to vytočilo. Kolik let jste pracovala u PKW? A teď jste bez zaměstnání i bez doporučení. Bude těžké najít si další práci, nebo ne? Kdo vás teď zaměstná?“

Rýpe do mě, pokouší se najít slabé místo, nějakou moji Achillovu patu, kterou by mohl využít a dostat ze mě přiznání. Žádnou nenajde. Ani žádné přiznání viny.

„Vydala jste se za ní vysloveně s plánem ji umlčet?“ zeptá se zvýšeným hlasem. „Zavřít jí hubu? Bylo to tak?“ Natáhne se ke mně přes stůl s téměř lascivním výrazem, jako by ho vzrušovalo šikanovat mladou ženu. „Jeli jste v tom s Jamesem společně?“ zajímá ho.

Cože? O čem to mluví? Chci, aby přestal.

„Zabila jste ji neúmyslně?“ ptá se. „Odmítala vám přestat ničit život? Hrozila, že to bude ještě horší? Nedala vám jinou možnost?“

Zírám na něj s otevřenými ústy. „Já to nebyla,“ zašeptám chraplavě. „Nezabila jsem ji.“

Ztichne a zírá na mě a já mu konečně s jistým vzdorem pohlédnu do očí. Vytočil mě. Nesnáším šikanu.

„Znáte současné místo pobytu Rebeccy Zacekové?“ opakuje.

„Ne,“ odpovím.

Provrtává mě pohledem, jako by se mi pokoušel číst myšlenky, a já v něm zahlédnu náznak podráždění. A tehdy mi dojde, že na mě nic nemá. Kdyby měl, už by mě obvinil.

Přesně tak, vzalo mu to vítr z plachet. Vyčerpal svůj arzenál. Ztěžka se opře o sedadlo a vzdychne. Adrenalin se odplaví a já se přestanu třást.

„Takže Becca to tedy předstírá?“ pokračuje.

Ve chvíli, kdy to vysloví, se mi v hlavě rozsvítí žárovka. Otevřu ústa. Samozřejmě. Proč mě to nenapadlo? To je jediná hypotéza, která v současné situaci může dávat smysl. „A co když ano?“ odpovím, opřu se o stůl a nakloním se dopředu.

Protáhne obličej.

„Co když je teď někde venku a baví se tím?“ ptám se.

Zírá na mě, nedůvěřivě a pohrdavě, ale já pokračuju.

„Co když to všechno předstírala? Předstírala svou smrt, stejně jako celý svůj život? Co když to všechno bylo nahrané?“ Panebože. To dává smysl. Na okamžik si zakryju ústa. „Nebylo žádné vloupání, žádný únos,“ říkám, ohromená, že mě to nenapadlo už dřív. „Snaží se to hodit na mě!“

Detektiv Tallack zafuní a zdvihne vysoko jedno obočí, takže připomíná housenku snažící se najít úkryt. „Jo, jasně. Předstírala vlastní smrt, aby se vám pomstila.“

„Cože?“ ptám se. „Proč se to zdá neuvěřitelné? Podívejte, co všechno provedla. Znáte její předchozí život? Celá její rodina zemřela při požáru, jen ona zázračně přežila. To vám nepřipadá podezřelé?“

Zachmuří se. „Vyšetřování určilo jako příčinu nehody vadný ohřívač vody. Chcete tvrdit, že dvanáctiletá dívka poškodila rozvod elektřiny na ohřívači, aby vyvraždila svou rodinu?“

I já se na něj zamračím. „U Beccy nikdy nevíte.“

„Dokážete si představit, jak těžké je zmizet beze stopy?“ ptá se.

Vzpomenu si na to, co říkal James. Sakra. Má pravdu. Oba ji mají. Jak by to provedla? Jak by mohla zmizet?

Než můžu cokoli říct, dveře se zprudka otevřou. Vstoupí žena v úzké sukni a hedvábné halence v odstínu holubí šedi.

„Fajn, stačilo,“ řekne a její kabelka Mulberry se houpe nad stolem před detektivem Tallackem. Stojí ke mně zády, shlíží na něj z výšky a on k ní vzhlíží s úšklebkem, jenž nemůže zakrýt, že je naštvaný.

„Víte, že nejste oprávněn pokládat otázky poté, co podezřelý požádá o právníka,“ řekne ona.

„Čekáme na právního zástupce.“

„Kde je?“ ptá se žena.

„Je zaneprázdněný. Mají toho hodně.“ Ještě se ušklíbne, než ke mně pokyne přes stůl. „Není proč se rozčilovat. Jen jsme si trochu promluvili.“

„Má klientka už nemá co dodat.“

„To je škoda,“ odvětí on, „protože zatím přišla se spoustou užitečných informací.“

Žena se zakaboní. Nazvala mě svou klientkou. Co je zač? „Podám stížnost,“ oznámí Tallackovi a pohlédne na rekordér. „Nic z toho nebude u soudu možné použít, uvědomujete si to?“

Šéfinspektor Tallack se pomalu, jako obří mořská příšera vystupující z hlubin, zvedne ze židle. Pohlédne na mě, pak trochu kysele na mou právničku, než si teatrálně posbírá složku s papíry a vymotá se ze dveří.

Právnička počká, než odejde, pak se rozhlédne, vypne rekordér a pohlédne na mě. „Jmenuji se Ophelia Waitsová,“ představí se. „Pracuji v oddělení soudních sporů v Jamesově společnosti.“ Rychle si mě prohlédne, rty pevně sevřené. „Jsem tu, abych se ujistila, že neřeknete nic, za co by vás nebo Jamese mohli obvinit. I když se zdá, že na to už je pozdě.“

Vyhnu se jejímu pohledu.

„Potřebuju, abyste mi řekla přesně to, co jste řekla jim.“

„Myslí, že jsme ji zabili,“ vyhrknu, srdce mi začne zase bít jako o závod, když to vyslovím nahlas. „Ale...“

Znovu mě přeruší. „Jestli jste vinní, nebo nevinní, mě nezajímá. Nechci to vědět a ani to vědět nepotřebuju.“

„Ale…“ začnu zase a ona znovu zvedne ruku.

„Potřebuju, abyste poslouchala.“

Znovu zmlknu a sleduju, jak si sundává sako, přehazuje ho přes židli a pak si sedá naproti mně. Myslím, že bych upřednostnila, kdyby tam seděl detektiv Tallack, protože ten ve srovnání s Ophelií působí neškodně jako koťátko, ale ona je alespoň na mojí straně. Alespoň mám právníka.

Vytáhne z tašky laptop a otevře ho. Všechny její pohyby jsou elegantní, rychlé a efektivní, jako by byla robot, což podporuje fakt, že v jejím obličeji se nikdy nezračí žádné emoce. Její líčení je perfektní, její oblečení drahé, její šperky jsou střídmé, ale i tak oslnivé. Má olivovou pleť a černé vlasy.

„Oba jste zadrženi pro podezření z vraždy,“ oznámí mi Ophelia. „A policie se teď snaží najít dostatek důkazů na to, aby vás mohli obvinit.“

Pohlédnu na stůl a všimnu si, že se přidržuju jeho okraje a mám nehty ohryzané až na krev. Musela jsem si je okousat, aniž jsem si toho všimla.

Opheliin hlas zní tlumeně, jako by byla pod vodou. Sleduju její rty, snažím se zachytit smysl toho, co říká. Něco o kauci a slyšeních a soudcích a obhájcích.

„Nerozumím,“ mumlám. „Nemůžu nic dělat. Jen sedět doma. Smím jít domů?“

Zírá na mě, jako bych byla úplně blbá. „Ne. To tu teď právě vysvětluji. Musíme počkat, uvidíme, zda vás obviní, a pokud ano, pak vás obžalují před soudcem, nejspíš ráno, a my můžeme nabídnout kauci.“

Kauci? „Nemám žádné peníze,“ šeptám a zírám do zdi. Co když tu budu trčet přes noc? Co když mě pošlou do vězení. „Nemůžu jít do vězení.“

„Dobrá,“ odvětí Ophelia, dokonale profesionálně a ke  mně naprosto nevšímavě. „Potřebuji pár podrobností.“

„Ptali se mě na ten knoflík,“ vyhrknu.

„Proč?“ vzhlédne ke mně od laptopu, rty úzké a sevřené jako zip kabelky. „Našli ho.“

„Kde?“ ptám se.

„Na místě činu, poblíž té skvrny od krve. Vím to jen proto, že jsem zaslechla někoho od nich se o tom bavit.“

„Aha,“ vydechnu.

„Co jste jim řekla?“ ptá se a přimhouří oči.

Polknu a podívám se stranou. „Řekla jsem, že to ráno jsem ten knoflíček na Jamesově košili neviděla, ale předtím ano.“

Zírá na mě a na chvíli vypadne z role.

„Jak se tam dostal?“ ptám se. „Chci říct, pokud…“ ztěžka polknu. „Obvinili ho?“

Ophelia zavrtí hlavou. „Ale udělají to. Snaží se jen dát dohromady co nejvíc důkazů, aby to mohli odpálit. Proto vás teď vyslýchají. Vaše potvrzení o tom knoflíku je všechno, co teď potřebují. Vsadím se, že ho obviní hned zítra ráno.“

Schovám tvář do dlaní. Nemůžu se přestat třást. „Proboha.“

Po chvíli vzhlédnu k Ophelii, která zrovna píše textovku, hněvivě zabodává prsty do displeje. „A co já?“ ptám se opatrně. „Obviní mě z něčeho?“

„Záleží na tom, zda si budou myslet, že jste se na tom nějak podílela,“ odpoví.

„Co se stane, když k tomu dojde?“ zeptám se, v hlavě mi hučí, že sotva slyším její odpověď.

„Stanoví datum slyšení.“

„Proboha,“ vydechnu a sevřu stůl, abych se uklidnila.

„Pokud se nepřiznáte,“ doplní. „V takovém případě slyšení odpadá a soudce vás rovnou obžaluje.“

Zírám na ni a krev se mi hrne do tváře. „Proč bych se měla k něčemu přiznávat?“

„Hrozí vám nejméně patnáct let bez možnosti podmínečného propuštění.“

Vyslovuje to tak věcně, jako by četla nákupní seznam. To není možné. Ona si myslí, že jsem vinná. Myslí, že jsem to všechno s Jamesem dala dohromady. Že jsme to udělali!

„Pokud nepřistoupíte na dohodu,“ pokračuje.

„Co to znamená?“

„Pokud budete souhlasit, vyřeší se to dohodou. Dostanete možná sedm let, vzhledem k okolnostem – k tomu, jak vás obtěžovala. Může to být považováno za sebeobranu.“ Její oči se do mě zavrtávají a já šokovaně otevírám ústa. Ona si vážně myslí, že jsem to udělala. Nebo se snaží svého skutečného klienta Jamese dostat z průšvihu tím, že ze mě vymámí přiznání.

„Nic jsem neprovedla,“ říkám a kroutím hlavou.

Vstává. „Přemýšlejte o tom,“ říká, jako by mě vůbec neposlouchala.

„Oni ani netuší, jestli je mrtvá!“ křičím za ní, když zvoní u dveří, aby ji pustili ven. „Žádné tělo se nenašlo! Co když žije? Co když je někde venku a směje se mi? Co když tohle všechno je součástí její pomsty? Musíte mi věřit. Musíte!“

Ophelia se na mě naprosto nezúčastněně otočí. „Brzy se vrátím.“ S tím odejde a dveře se za ní hlasitě přivřou.

„Neudělala jsem to!“ křičím, i když mě nikdo nemůže slyšet.

Zírám na žluté stěny a připadám si, jako bych byla pod vodou, topila se. Moje plíce se chystají prasknout. Opřu si hlavu o stůl a zavřu oči. Ale jediné, co vidím, je Bečina tvář. Vysmívá se mi.

Odvedli mě do cely. Připomíná rakev. Nejsou tu okna a já ztrácím pojem o čase, když přecházím po cele sem a tam, abych neztratila naději a nepanikařila, jak rychle a nečekaně se všechno děje.

Znovu si probírám, co řekla Ophelia. Pokud mi nevěří moje vlastní právnička, jakou mám pak šanci, že mi uvěří policie? Pokud mě obviní, projedu to, vím to. Strávím zbytek života ve vězení. Ne. To není fér. Proč mě nikdo nechce poslouchat?

Přemýšlím o Becce. Hodně o ní přemýšlím. O tom, jak je to celé na houby. A to jen kvůli omylem poslané zprávě. Přemýšlím o Jamesovi a Maddie se Zacem a o tom, jaký jsem byla blázen. Kdybych jen tu zprávu neposílala. Kdybych jen za ní nechodila a neotevřela Pandořinu skříňku.

Netuším, kolik je hodin, když někdo konečně otevře dveře.

„Kam mě vedete?“ ptám se policistky Kandiahové, která mě vyvádí z cely. Neodpovídá a já začínám panikařit. Odvádějí mě, aby mě oficiálně obvinili? Vedou mě před soud, nebo do vězení? Našli její tělo?

„Našli jste ji?“ ptám se, ale Kandiahová stále nic neříká. „Kam to jdeme?“

Zachytím oknem pruh oblohy a vidím, že je pozdě. Už je noc. Procházíme místností, kde za jedním z řady stolů sedí detektiv Tallack. Dunnová sedí na stole a o něčem s ním mluví. Když vejdu, oba na mě pohlédnou. Panebože, je to tu. Teď mě formálně obviní. Jsem z toho úplně hotová. Kde je Ophelia? Proč mě opustila?

Ale jen kolem nich projdeme. Ani jeden z detektivů neřekne ani slovo – jen na mě temně zírají. „Co se děje?“ ptám se Kandiahové znovu přidušeně.

Stále mlčí, vede mě do haly, kde stojí Ophelia s mou taškou a kabátem. Kandiahová mi nechá podepsat převzetí věcí a pak mě opustí. Jsem v takovém šoku, že nevím, co dělat. Jsem volná?

„Co se to děje?“ ptám se Ophelie, která už míří ke dveřím.

„Propustili vás,“ řekne.

Vydechnu úžasem a poskakuju za ní. „Cože?“ spadne mi obrovský kámen ze srdce. Z úlevy je mi až slabo. Jsem volná!

Chce se mi křičet a plakat a padnout na kolena, ale Ophelia kráčí směrem ke svému BMW a já se ji snažím dohonit. S pípnutím otevře dveře vozu. „Chcete někam hodit?“ zeptá se.

„Hmm, na nádraží?“

Kývne a nastoupí. Já vedle ní, ohlížím se přitom na nízkou cihlovou policejní stanici. „A co James?“ ptám se.

Nastartuje a zapne si pás. „Obvinili ho z vraždy.“

Ztuhnu, s pásem napůl přetaženým přes tělo. „Cože?“

„Mají kamerový záznam, jak v noci nastupuje do auta a odjíždí z farmy. Do hotelu se vrátil za čtyřicet minut. Odmítá říct, kam jel. Tohle a ten knoflík nalezený na místě činu stačilo k tomu, aby ho obvinili.“

„Proboha,“ zašeptám a rukou si zakryju ústa. Z nějakého důvodu nejsem schopná akceptovat, že ho z něčeho obvinili. Chci říct, nenašli tělo. Jsou to jen dohady. Jak mohli tak rychle dojít k takovému rozhodnutí? Ačkoli důkazy se zdají nezvratné. „Nemůžu tomu uvěřit,“ zašeptám šokovaně. „Já prostě…“ Pohlédnu na Ophelii. „Vy si vážně myslíte, že to udělal?“

Neodpoví a ticho naplní celé auto, dokud to nevycítí a nezapne rádio. Odvrátím se a zírám z okénka. Jak by tomu někdo mohl uvěřit? Je tak šarmantní. A milý. Vážně nevypadá, že by byl něčeho takového schopný, ne bezdůvodné vraždy, protože většina lidí by pravděpodobně zvládla zabít někoho, kdo by je napadl, ale nepřiznají to a lžou o tom. Čtyřicet minut zní ovšem neskutečně, když se nad tím zamyslíte. Cesta z hotelu k Becce zabere dvacet minut. Jak tam mohl dojet, zabít ji, pohřbít nebo někde odhodit její tělo a pak se vrátit zpět do hotelu? Zajímalo by mě, zda o tom Ophelia přemýšlela, nebo bych se o tom měla zmínit. Nemyslím, že by patřila k lidem, kteří ocení, když jim někdo vysvětluje, jak mají dělat svou práci, takže se místo toho zeptám: „Co se bude dít teď?“

„Uvidíme zítra. Teď ho obvinili, požádáme o možnost kauce. Nejsem si jistá, zda ji soudce povolí. Ne v případě, jako je tenhle.“

„Proč ne?“ zeptám se.

„Protože to všechno bude v novinách.“

Zírám na ni. „Cože to bude?“

„Média milují příběhy, jako je tenhle. Atraktivní blondýnka, nejspíš zavražděná. Exmilenec, co ji možná zabil. Zásadní je dostat příběh před soud veřejného mínění, dřív než se dostane před soudce a porotu.“

„Jak to provedete?“

Mrkne na mě, zatímco řídí. „No, především nesmíte nic říct. Ani slovo. Pokusí se dát dohromady příběh a vykreslit vás s Jamesem jako milence.“

„To ale nejsme.“

Povzdechne si. „Na tom nezáleží. Teď už nejde o pravdu.“ Znovu na mě pohlédne. „Jde o dojem. Pamatujte na to. A nebuďte moc uvolněná. Pořád vás ještě mohou obvinit jako spolupachatele. Podle hlavní prokuratury zatím nemají dostatek důkazů, ale to neznamená, že nějaké nemají.“

Dopadnu tvrdě na zem. Myslela jsem, že ta noční můra je za mnou, ale vypadá to, že teprve teď začíná.

„Musíte si najmout právníka,“ říká Ophelia, zatímco zapnula blinkr, protože bude zatáčet vpravo.

Pátravě ji sleduju, registruju zlaté hodinky na jejím zápěstí, diamantové náušnice v uších i kožený interiér auta. Snaží se mi říct, že neexistuje možnost, že bych si mohla dovolit někoho, jako je ona. A v tom se nemýlí.

„Ano,“ přitakám tiše. „Někoho si najmu.“ Bůhvíkoho.

„Vzala bych vás do Londýna,“ říká, když parkuje před nádražím, „ale zůstávám přes noc, abych tu mohla být ráno kvůli obžalobě.“

Strnule přikývnu.

„Děkuju,“ mumlám, když vystupuju z auta. „Za všechno. Vážím si toho.“

Úsečně přikývne a rozjede se v okamžiku, kdy dovírám dveře. Nechá mě tam samotnou jen ve společnosti mdlého srpku měsíce.

Někde v dálce zahouká sova a já se roztřesu. Jsem podchlazená a vyčerpaná a můj mozek se snaží udržet při vědomí. Přejdu k automatu na jízdenky, zalovím v peněžence a snažím se dát dohromady peníze, abych si mohla koupit lístek zpátky do Londýna.

Znovu mě napadne to, co už dřív – Becca tady stále někde je. Ušila to na mě a teď i na Jamese. Možná bych to měla říct Ophelii.

Posadím se na lavičku, třesu se a čekám na příjezd vlaku.

Po tomhle všem by měla být Becca zatraceně radši po smrti, nebo ji sama zabiju.

Část třetí

Becca

Pátek 8. prosince

Večer

Mám plán a to mě nutí uvažovat nad jeho záměrem. Nejsem si jím stoprocentně jistá, ale přinejmenším to zkusím, protože co můžu ztratit? Ráno musím být pryč. Jen předtím musím zařídit pár věcí.

Křupkovo kvílení přeruší moje myšlenky. Postává u zadních dveří a prosebně na mě zírá. Zapomněla jsem ho vyvenčit. Odemknu a on mi okamžitě proletí mezi nohama a zmizí na zahradě. Měsíc ubývá, je pod mrakem a vidět není ani na krok.

Třesu se zimou a čekám u dveří, objímám se pažemi. „Pospěš si!“ křičím do tmy. Všechno mi v ten okamžik dojde. Už jsem si ujasnila, jak to provést, ale musím jednat rychle, než změním názor nebo ztratím kuráž.

„Křupko!“ křičím.

Odpovídá mi štěkáním. Naštvaně. Vrčí přes zuby, jako by zavětřil polní myš nebo lišku.

„Křupko,“ opakuju. „Ke mně!“

Štěká ještě několik sekund, než uslyším ostrý výkřik. A pak ticho.

„Křupko?“ zkusím tišeji a pomalu mě začíná zaplavovat strach.

Natáhnu se do temnoty, s jednou rukou na dveřích, rozpolcená, zda vstoupit do toho vakua, nebo se stáhnout pod světlo a zárubně kuchyňských dveří. Ale nemůžu tam Křupku nechat.

„Křupko?“ syčím.

Nic.

Něco je špatně. Ustoupím do kuchyně a chci za sebou zabouchnout dveře. Zaplavuje mě adrenalin. Ona odjela. Vnitřní hlas mi radí nepanikařit. Přeháním. Pes nejspíš vběhl do králičí nory nebo narazil na lišku. To už se dřív stalo.

Když přivírám dveře, vzepřou se mi, přetlačují mě silou buldozeru. Zavrávorám, zahlédnu hvězdičky a ruka mi vyletí k obličeji. Cítím něco lepkavého a horkého, ale nemám čas si uvědomit, co se to děje, protože se na mě vyřítí Lizzie a zabouchne za sebou.

Přikrčím se u barového pultu uprostřed kuchyně, mozek mi žhne, jak se snažím dopátrat smyslu toho všeho. Co dělá v mém domě?

Vykročí ke mně a já instinktivně natáhnu ruku, naslepo šmátrám po stojanu na nože nebo jakékoli jiné zbrani. Nechám toho, když v její ruce uvidím pistoli.

Vypadá klidně, vůbec ne šíleně. Chová se, jako by to bylo něco naprosto běžného – vrazit k někomu do domu se zbraní v ruce a držet ho jako rukojmí. Stále míří na moji hruď a je to teď to jediné, na co se zvládnu soustředit, co zvládnu sledovat. Tisknu si k hlavě utěrku a snažím se nepodlehnout slabosti a nevolnosti, co mi cloumá žaludkem.

Rychle se rozhlédne po obýváku, kde sedíme, já na pohovce, ona naproti mně v jednom z křesel. Zatáhla závěsy a rozsvítila stolní lampu, která teď vrhá stíny přes pokoj i její tvář.

„Co chceš?“ ptám se a hledím z okna. Doufám, že Maddie zahlédne světlo a vrátí se. To je moje jediná naděje. Neumím si představit, že bych vstala ze židle a mrštila ji po Lizzie nebo se rozběhla ke dveřím.

„Ty a já si musíme promluvit,“ oznámí mi Lizzie důrazně, ale uměřeně. Zní jinak, než si ji pamatuju. Vidlácký yorkshirský přízvuk je pryč. Mluví, jako by chodila na kurz řečnictví. „Vím, že to tys poslala Danielovi ty žádanky.“

Nic neříkám, protože má pravdu.

„A taky vím, že to tys dala dohromady všechny ty falešné recenze. Už je mimochodem smazali, takže to byla zbytečná námaha.“

Pořád nic neříkám. Můj pohled sklouzne na litinový pohrabáč u krbu. Je příliš daleko. Ale co by se vlastně změnilo, kdybych na něj dosáhla? V pravé polovině těla nemám téměř žádnou sílu. Neuzvedla bych ho, natož abych se s ním rozpřáhla.

„Máš velmi útulný dům. Líbí se mi tahle pohovka. I když tou barvou si nejsem jistá.“

Povytáhnu obočí. Chce se bavit o nábytku?

„Myslela jsem, že budeš úplně znetvořená, ale nejsi,“ poznamená, nakloní hlavu k jedné straně a zkoumavě mě s nakrčeným nosem pozoruje. „I když vidím, proč bys nejradši svůj obličej schovala. Nic hezkého, co?“

Automaticky si rukou přejedu po jizvě táhnoucí se přes moji tvář.

Vypne se na židli a usměje se. „Co říkáš mojí přeměně?“ zajímá ji a já si všimnu, že má zuby spravené a bílé jako z reklamy na Colgate. Zblízka je její proměna pozoruhodná. Nejsou to jen zuby, ale i vlasy a opálení. Její obličej vypadá jinak – řekla bych, že je po plastice nosu. Jako by vypadla z jedné z těch televizních reality show, do které si vyberou nějakou staromódní šmudlu a změní ji s pomocí stylisty, kadeřníka a odborníka na líčení.

„Vypadáš… skvěle,“ odpovím, těžce polknu a snažím se vybavit si, kde jsem nechala mobil. V patře, napadá mě, nebo v kuchyni.

„Fakt jsem dřela,“ povídá. „Inspirovalo mě, když jsem slyšela, jak o mně mluví tvůj přítel. Jak že to řekl? Ach, ano: ‚Kdo je ta tlustá šeredná kráva? Vypadá, jako by se její máma spustila s věšákem.‘“

Kousnu se do rtů.

„Smála ses, když to řekl, pamatuješ? Bylo to na té vánoční party.“ Opravdu hodně se zamračí. „Ale možná si to nevybavíš. Stalo se to jen chvíli před tou tvou nehodou.“

Pamatuju si to. Neostře, ale pamatuju. A nesmála jsem se. Sykla jsem na Jamese, ať zavře pusu.

„Mohla bys na mě přestat mířit?“ kývnu směrem k pistoli. Pohlédne na ni a vypadá to, že ji zbraň v její ruce šokuje. „Ach,“ omlouvá se. „Promiň. Nemyslela jsem… Natahovala ses po noži, tak… Chci si jen promluvit, nic víc.“

Položí zbraň na stůl. „Co ty na to?“ Když vidí můj pohled bez výrazu, doplní: „Co si o tom promluvit? Vyřešit to jako dospělí.“

Odtrhnu oči z pistole a pohlédnu na ni. Myslí to vážně? Drží ruce nahoře, jako by se vzdávala, a srdečně se usmívá.

Dochází mi, že její představa o normálním dospělém chování má velké trhliny. Jako kdyby přišla o podstatnou část mozku. Nedochází jí, že vtrhla bez pozvání do mého domu a ohrožuje mě zbraní? Slyším Křupku štěkat za francouzským oknem. Škrábe, aby se dostal dovnitř.

„Tohle celé je trochu přes čáru, nemyslíš?“ pokračuje ona, aniž by čekala na odpověď. „Je to proto, že jsem to dítě přirovnala ke Glumovi? Vždyť to ani není tvoje dítě! A musíš připustit, že vypadá trochu DIVNĚ. Bylo to kvůli tomu?“

Protočí oči a já ji upřeně a bez hlesnutí sleduju, příliš ohromená a taky vystrašená, protože jak chcete rozumně oponovat šílenci?

„Nebo to bylo kvůli Jamesovi?“ naléhá. V očích jí blýskne a nakloní se dopředu. „Žárlila jsi?“ zajímá ji.

Sundám utěrku z rány na tváři. Už to nekrvácí. Zavrtím hlavou, ignoruju tupé záškuby pod očima. Pohlédne na mě podezíravě, neskočila mi na to.

„Víš, oni mě dočasně propustili,“ říká a znovu se usadí. „V práci. Ale brzy jim došlo, že to byla chyba. Myslela jsem, žes na to zapomněla. Po té nehodě.“

„Myslela sis, že se z toho vyvlíkneš,“ říkám jí. Pravda je, že to tak skoro bylo. Kdyby neposlala tu zprávu, ani bych si na to nevzpomněla, ale ona oživila něco v mém podvědomí. Další trhlinu, co tam dlouho zůstávala pohřbená, ale najednou vyplula na povrch: vzpomínka na to, jak jsem ji konfrontovala kvůli těm žádankám o náhrady, které zfalšovala. Vzpomínám si, jak jsem jí ukázala kopie, co jsem si udělala. Je to nejasná vzpomínka, pořád trochu děravá. Vybavuju si, že se rozplakala, řekla mi, že udělala velkou chybu a lituje toho. Podle ní nešlo o vysoké částky. Slíbila, že všechno vrátí, a prosila mě, ať o tom nikomu neříkám. Potřebovala peníze. Měla nemocnou matku, vystěhovali ji. Byla zoufalá. Řekla mi, že zfalšované žádanky zničí a nikdo na to nepřijde.

Nikomu jsem to neřekla, protože druhý den jsem ležela v nemocnici v kómatu, a když jsem se probrala, nepamatovala jsem si vůbec nic.

Kdyby mi nenapsala, nevzpomněla bych si, že ty kopie pořád někde na cloudu mám. Nebylo těžké je najít a poslat Danielovi z jednoho z mých anonymních e-mailových účtů. Teď si přeju, abych si na to nikdy nevzpomněla.

Její obličej se zatvrzuje, oči má jako kámen. Po chvíli se trochu uvolní. „Nicméně ty peníze jsem pro všechny případy vrátila,“ říká. „Takže když provedli audit, všechno sedělo a pak mě prosili, abych se do práce vrátila. Po vrácení těch peněz jsem se fakt dostala do velkých dluhů. Musela jsem si nechat navýšit limit na kreditce. Pořád to splácím. Ale vyplatilo se to. Kurz, který jsem si za to zaplatila, byl úžasný. Změnil mi život. Naučili mě tam, že my všichni máme neobyčejný potenciál, a ukázali mi, jak objevit ten svůj. Každá investovaná penny se vyplatila, nemyslíš?“ Usmívá se na mě, ruce založené na bocích, jako by pózovala. Nevím, co na to říct. Rozhlédne se po místnosti, ohrne ret, chřípí se jí dme. „Ty samozřejmě ani netušíš, jaký to je, být až po uši v dluzích.“

„Poslyš,“ začnu jemně, srdce mi tluče až v krku a trochu kuňkám. „Myslím, že máš naprostou pravdu. Tys udělala něco špatnýho. Já udělala něco špatnýho. Proč na to nezapomenout a posunout se?“

Zašklebí se. „Posunout se? Myslíš jako ty?“

Upřeně na ni hledím, ale stále beze slova.

„Řekla bych, že si myslíš, že jsem šílená,“ řekne vztekle. „Že je se mnou něco špatně, to sis vždycky myslela. Vždycky sis myslela, že jsi lepší než já, lepší než kdokoli, ale podívej se na sebe teď.“ Napodobuje mě, kulhá, jedno oko jí trochu ujíždí do strany. „Nikdo se za tebou neohlídne. Jamesovi se teď líbím já.“

Pořád nic neříkám. Už dlouho se nestarám o to, jak vypadám, ani o to, co si myslí James.

„Říkají, že pýcha předchází pád,“ usměje se.

Na to se zamračím. Ráda bych jí odpověděla. Vysvětlila jí, že to pochopila špatně. Nikdy jsem nebyla pyšná. A nikdy jsem si nemyslela, že jsem něco víc než ostatní. Když moje rodina zahynula při požáru, poslali mě k tetě do Skotska a já se uzavřela do sebe. Nedokázala jsem se s někým snadno spřátelit. Paradoxně jsem byla stejně nejistá jako Lizzie – vždycky jsem se cítila jako outsider.

„Vzalas to všechno na sebe, to doufám chápeš?“ říká Lizzie a hrozí mi vztyčeným prstem. „Tohle všechno je tvoje chyba.“

„Neudělala jsem nic špatného,“ oponuju jí. „Nikomu jsem neublížila. Nic jsem nikomu neukradla.“

„Proč jsi to udělala?“ ptá se. „Proč ses dostala do takových potíží? Myslím ten kompletně předstíraný život. Jaký to celé mělo smysl?“

„Já jsem chtěla…“ zmlknu a zírám oknem k Maddiinu a Zacovu domu. Světla na vánočním stromku svítí v okně a to mě vrátí do mého někdejšího druhého světa. Přitom ztratím nit.

„Chtěla co?“ naléhá Lizzie.

Pokrčím rameny. „To, co mají oni.“

Odvrátím se od okna a zachytím její upřený pohled. Není způsob, jak by to mohla pochopit. Nevím, proč jsem se o to jen pokoušela. Ale na okamžik se její maska poodhrne a já vidím starou Lizzie: tu, která nebyla tak všeho schopná a vybroušená a která by zcela jistě rozuměla mojí touze být někým jiným. Zajímalo by mě, jestli toho můžu využít, abych se k ní mohla přiblížit. Toužila taky po něčem, co neměla, a stvořila si úplně nový život, aby toho dosáhla. Vážně se až tolik nelišíme. Okamžitě tu myšlenku ze sebe setřesu. Nejsem jako ona.

Rozhodnu se, že teď přišla moje šance; pořád se na mě mračí a uvažuje nad tím, co jsem jí právě řekla.

Postavím se, pomalu, celou tu dobu ji sleduju, jako by byla vzteklý pes, pro případ, že by se natáhla pro zbraň. Zamračí se na mě: „Kam jdeš?“

Znovu zapluju na pohovku, každý sval i buňku těla mám nadopovanou adrenalinem.

„V tohle přesně jsem doufala,“ pokračuje už zase přátelsky. „Proto jsem sem přišla. Flora říkala, že rozhovor z očí do očí bude to nejlepší. Nechtěla jsem odhalit tvoje velké tajemství,“ pronese s chabým úsměvem, jako by to tak nemyslela, ale je zatraceně jasné, že myslela. Znovu se ke mně nakloní. „Není vážně moje věc, proč jsi to všechno udělala. Dalas dohromady celý ten vymyšlený život a já ti ho nikdy nechtěla zničit. Je mi to líto.“

Líto? Další omluva. Omluvný e-mail mi už poslala, když přišla na to, že jsem Chammurapi. Sypala si popel na hlavu a prosila za odpuštění. Ale myslí si pořád, že mi jde o vyjádření lítosti? Lítost je v angličtině úplně zbytečné slovo. Vím, že by se po jeho vyslovení mělo všechno zlepšit, mělo by odstranit bolest a hněv jako magická pilulka, ale tak to nefunguje.

„Musíš přiznat, že to je trochu bizarní,“ pokračuje a dívá se na mě, jako bych já byla ta šílená. „A nejsem si jistá, jestli z toho tví sousedi mají radost.“

„Myslím, že bys měla jít,“ procedím skrz zuby. Obávám se, že mluvím trochu ztěžka. Je to kombinace rány do hlavy a stresu. Někdy začnu mít pod tlakem problém s řečí a motorickými schopnostmi.

Vidím, jak protahuje tvář, když se snaží rozluštit moje slova, a pak se ušklíbne: „Co že bych podle tebe měla?“

Dráždí mě a to mě ještě víc znechutí. „Prosím odejdi.“

„Fajn,“ řekne a vstane. Díkybohu. Ona vážně odchází. Uvědomuju si, že svírám polštáře na pohovce, klouby mám bílé, dýchám rychle a mělce. Prosím, běž, říkám si v duchu. Prostě chci, aby vypadla z mého domu. Cítím, jak mi z očí kanou slzy studu a vzteku jako kyselina.

Stojí tu teď, s taškou přehozenou přes rameno. Hned jak vypadne, zavolám policii. Měli by ji zavřít. Nemůžete jen tak přijít k někomu domů se zbraní a ohrožovat ho. Ale ze všeho nejdřív ji odsud potřebuju dostat, což znamená nevzpírat se jí.

„Než odejdu,“ řekne, „chci se jen ujistit, že po tomhle nebude následovat nic… dalšího.“

Jsem zticha a pár vteřin jen hledíme jedna na druhou, zdá se mi, že to nikdy neskončí. „Jako co?“ konečně ze sebe s námahou vypravím, protože nemám ponětí, o čem to mluví.

„Proboha, ty si na to nepamatuješ,“ rozesměje ji to.

„Cože?“ ptám se s jistými obavami.

„Vždycky jsem se bála, že se na to jednou přijde. Že si vzpomeneš, že to já tě strčila,“ hihňá se. A pak se natáhne po pistoli. A v tu samou chvíli se stavidla uvolní a mně se začnou vracet vzpomínky. Lizzie. V modrých šatech. S úsměvem sledující můj pád.

Byla to ona, ne James. To ona mě shodila ze schodů. Jasně že ona. Jak jsem si mohla nedat dvě a dvě dohromady? Tak moc jsem se upnula na to, že to musel být James, byla jsem o tom tak moc přesvědčená, že jsem ani na chvíli nezačala o Lizzie uvažovat jako o podezřelé. Ale samozřejmě. Všechno to dává smysl.

Dívám se na ni, neschopná odtrhnout oči z pistole u jejího boku. Strachy nemůžu dýchat. Můj mozek se snaží co nejrychleji zpracovat všechny informace. Pokusila se mě zabít. Zabila moje miminko. A teď je tady, aby dokončila svou práci. Ale potom strach trochu ustoupí, když mě napadne, že tu není, aby mě zabila, ale aby si zajistila moje mlčení tím, že mi připomene, čeho je schopná.

„Byla jsem těhotná,“ šeptám. „Přišla jsem o dítě.“

„To mi je líto,“ odpoví věcně.

„Jmenovala se Lucette,“ křičím a hned si přeju, abych to neudělala. Nechci, aby znala její jméno a pošpinila ho.

„Lucette,“ zopakuje po mně a já se nahrbím, když ji to jméno slyším vyslovit. „Kolik týdnů jsi byla těhotná?“

„Dvanáct,“ odpovím a napadne mě, zda se mi povede u ní vyvolat nějaký soucit, zda vůbec tuší, co to soucit je.

Zamračí se. „Dvanáct?“

Přikývnu.

„Tomu se sotva dá říkat dítě. Je to jen změť buněk. To ani není potrat. Jen silnější menstruace.“

Nevěřícně na ni zírám, její slova se do mě hluboko zabodávají jako otrávené šípy. Jinou šanci nemám. Rychle pohlédnu na zbraň, ale je mi jasné, že nelze předpokládat, že by se mi někdy povedlo vyrazit ji jí z ruky. Na to nejsem dost rychlá ani silná.

Vůbec netuší, že jsem měla v plánu dnes v noci zmizet. Kdyby dorazila o hodinu později, už bych byla pryč. Na cestě do Southamptonu a pak prvním trajektem do Francie. Opustila bych svůj život tady a začala znovu někde jinde. Chystala jsem se znovu objevit sebe samu. Nebylo to tak, že bych nevěděla, jak na to. A po počátečním vzteku a rozrušení se objevila úleva, když jsem se rozhlížela po domě, který se pro mě stal svým způsobem vězením. Přestala bych být Becca. Tentokrát bych si vybrala úplně jiné jméno, něco naprosto jiného.

Vzala bych si jen Křupku a kufr – jen jeden jediný – a odešla bych před úsvitem, než by se mohli Maddie se Zacem vrátit a znovu klepat na moje dveře. Ohledně pomsty Lizzie jsem se rozhodla, že to stačilo. Bez ohledu na to, jak moc jsem si přála vidět ji trpět, odejít a začít někde znovu pro mě bylo důležitější.

Lizzie by nejspíš přišla o práci. Bylo legrační vědět, že jsou s Jamesem spolu. Zasloužili si jeden druhého.

„Takže snad obě máme na mysli to samé,“ pokračuje Lizzie.

To samé? Varuje mě, abych nechodila na policii. Zabila moje miminko. Samozřejmě že na tu zatracenou policii půjdu.

„Já ti dám pokoj a ty ho dáš mně.“

Přikývnu, rozumím – i když nesouhlasím. Cokoli, co ji dostane pryč z toho pitomého baráku.

„Dobrá,“ kývne a hodí zbraň do kabelky, jako by to byl mobil nebo zápisník. Zhluboka si oddechnu.

Prochází chodbou. Vstanu, abych ji doprovodila. Musím se ujistit, že je pryč. Nohy mám ztuhlé a tu pravou táhnu za sebou, jako bych se procházela po mokrém betonu. Škubnu sebou, dopadnu proti stolu, strhnu s sebou lampu. Na podlaze se rozbije, roztříští na milion kousků a hned poté zakopnu o elektrický kabel a klopýtám k ní.

Lizzie se otočí a vztáhne proti mně instinktivně paži v boxerském chvatu. Jak na ni padám, odstrčí mě. Odrazím se od knihovny hned za dveřmi a praštím se ze strany do hlavy, než se otočím dozadu. Dívá se na mě, jako bych se ji právě pokusila napadnout, šok střídá vztek. Vykročí ke mně.

Cítím paniku stoupající mi hrdlem a touhu dostat se od ní co nejdál. Přiskočím k francouzskému oknu, otočím kličkou a otevřu ho.

Kňučící Křupka vběhne dovnitř a vystartuje po Lizzie, která křičí a kope do něj. Je to jen gaučák – kříženec skotského teriéra –, ale zuří a vztekle se do ní zakusuje. Lizzie natáhne nohu a vší silou ho nakopne do žeber. Přeletí místností a s nepěkným žuchnutím a vytím skončí pod pohovkou.

Pohlédnu do zahrady. Možná bych se mohla rozběhnout k postranní brance, odkud by mě mohli zahlédnout Maddie nebo Zac, ale nikdy ji nepřekonám.

Otočím se zpět do místnosti, sáhnu po první věci, co mi na odkládacím stolku přijde pod ruku. Je to střep vázy velký jako moje dlaň, sevřu ho v prstech a mávám jí s ním před nosem, abych ji odradila.

Natahuje krk a postupuje ke mně.

„Nepřibližuj se,“ vzlykám. „Vypadni odsud!“

Její pěst přiletí odnikud, zasáhne mou bradu a srazí mě do rozbitého skla na zem. Se sténáním se třesu na podlaze, vzhlédnu skrz krvavý opar a vidím Lizzie, jak se nade mnou sklání, s tváří rozmazanou a těžko zaostřitelnou, jako měsíc vystupující z tmavých mraků.

„Podívej, cos mě donutila udělat,“ syčí.

Moje lebka je jako gong, do něhož někdo několikrát po sobě praštil palicí. To klepání vibruje celým mým tělem, podél páteře až k nohám, k chodidlům, jako ohnivá stezka. Vedle toho děsného bušení v  hlavě slyším štěkání Křupky, je zamčený v jiné místnosti. Nějakou chvíli – netuším, jak dlouho – se zvládnu soustředit jen na bolest a úsilí neupadnout znovu do mdlob. Těžce se mi dýchá, každý nádech je, jako bych přilévala benzin do plamenů.

Konečně jsem schopná otevřít oči. Ležím v přízemí, na boku, s koleny přitisknutými k hrudi. Je tma. Rozbitá lampa se válí na zemi. Vidím pár lodiček s vysokými podpatky. Lizzie. Něco kutí.

Snažím se pohnout nohama, ale jsou svázané, spoutané v kotnících. Moje zápěstí taky. Nejspíš páskem. Bože. Bolí mě dýchat, zdá se mi, že mám obrovské srdce, bije tak rychle. Opakuju si, že se musím uklidnit a dýchat pomalu, zhluboka, ale nepomáhá to. Moje panika se nezmenšuje. Co to dělá? Co plánuje? Snažím se nevydat ani hlásku. Nechci, aby věděla, že jsem vzhůru. Tohle může být má poslední šance osvobodit se. Musím se jen dostat k telefonu v hale.

Lizzie mě překročí a zamíří k francouzskému oknu. Sleduju ji napůl zavřenýma očima. S pomocí prachovky a nějakého čističe z kuchyně otře kliky a všechny povrchy dveří. Přesune se ke křeslu a odkládacímu stolku, i ty otře. Nad lampou chvíli váhá, zírá na všechny ty střepy na podlaze, pak je překročí a zamíří ke kuchyni.

Najednou někdo začne bušit na vchodové dveře. Škubnu sebou. To musí být Maddie! Jsem zachráněná! Otevřu ústa k výkřiku, ale Lizzie se náhle vrací do místnosti, vrhá se ke mně a rukama mi zacpe pusu. Strčí mi pistoli k hlavě a šeptem na mě syčí, abych přestala dělat hluk. Další energické rány do dveří. Maddie to nevzdává. Dala bych jí pusu. Prosím, nevzdávej to, zapřísahám ji tiše. Ječí, abych přišla ke dveřím a mluvila s ní.

Slzy mi tiše kanou po tvářích, když slyším Maddie křičet: „Tohle ještě neskončilo!“ Klepání ustalo. Odešla. Ne! Slyším jen stěží, ale mám pocit, že je pryč.

Po chvíli Lizzie vstane. Vyběhne z místnosti, ale jen na okamžik, než se vrátí s mojí šálou v ruce. Omotá mi ji kolem hlavy a umlčí mě. „A teď ššš,“ řekne s prstem na rtech a zmizí.

Chvíli vyčkávám, ztuhlá hrůzou i zoufalstvím, ale nemůžu ji nechat vyhrát. Mám další šanci a tahle může být skutečně poslední. S jistou námahou se mi podaří zvednout, takže teď sedím. Snažím se uvolnit šálu omotanou kolem úst, ale je utažená příliš pevně. Obrátím pozornost k pásku kolem kotníků. Je z kabátu visícího v hale. I když i zápěstí mám spoutaná, mám dost prostoru k tomu, abych se dostala k uzlu kolem kotníků. Pracuju na tom, na pokraji hysterie, ale je těsný jako visací zámek; s omezeným dosahem a špatnými motorickými schopnostmi to je nad moje síly. Sakra. Rozhlédnu se po místnosti a pohled mi ulpí na střepech z rozbité lampy.

Vrhnu se na podlahu, hnána naléhavostí a narůstající panikou, protože bůhví, co má v plánu. Seberu jeden ze střepů, stisknu ho mezi koleny a začnu o něj zuřivě rozřezávat pásek svírající mi zápěstí, ale je kožený, a tak je to téměř nemožné. Do háje.

Každou chvíli může být zpět. Musím se nějak dostat k telefonu. Chodbu překonávám po kolenou. Vchodové dveře jsou v dohledu – docela blízko. Sleduju, jak se Lizzie pohybuje po kuchyni. Co to dělá? Vypadá to, jako by uklízela. A Křupka štěká někde v pozadí. Mám pocit, že ho zavřela ve spíži. Slyším, jak na něj Lizzie ječí, aby zavřel hubu.

Telefon pevné linky je na stole přes chodbu. Zvládnu se k němu dostat, aniž by mě zahlédla? Nemyslím si. Mám ale jinou možnost? Vchodové dveře neotevřu, protože se nepostavím na nohy, a běh už by byl úplně nad moje síly. Ten telefon je má jediná možnost.

Znovu pohlédnu do kuchyně. Lizzie stojí jen pár metrů ode mě – zády ke dveřím. Je to teď, nebo nikdy. Začnu se plazit ke stolu, zadržuju dech a doufám, že je natolik pohlcená tím, co zrovna dělá, ať je to cokoli, že se neotočí ani mě nezaslechne.

Postupuju a náhle se ocitnu úplně z dohledu. Do kuchyně už nevidím. Natahuju se po telefonu, zvedám sluchátko přístroje, naštvaná, jak bzučivý je jeho tón. Je moc hlasitý, musí ho slyšet, ale když kradmo pohlédnu přes rameno, vzduch je čistý.

Neobratně zápasím s tlačítky telefonu, dvakrát stisknu devítku, ale potom mé prsty selžou a já nechtěně stisknu osmičku. Zruším volbu a začnu znovu, ale ještě než vůbec stihnu stisknout první devítku, telefon mi se škubnutím vyletí z rukou.

Lizzie stojí nade mnou, zamračeně mě sleduje. „Co to děláš?“ ptá se, jako bych byla dítě, které přistihla, když uteklo z postele po večerce.

Rychle sjedu pohledem na její druhou ruku, hledám zbraň. Ale není tam. Místo ní drží můj iPhone.

„Snažila ses dovolat policii?“ ptá se. „Protože to by nebyl dobrý nápad.“

Sehne se ke mně, instinktivně se snažím dostat se z jejího dosahu za stůl a z hrdla se mi vydere vzlyk.

„Co to děláš?“ ptám se jí. „Prosím, nech mě jít. Nic neřeknu.“

„Na to je moc pozdě,“ říká a klekne si vedle mě. „Nechtěla jsem, aby to tak dopadlo,“ povzdechne si. „Tohle jsem vůbec nechtěla.“ Soucitně nakloní hlavu na stranu, ale její pohled je úplně bez emocí, a mě napadne, že mě chce zabít.

Dochází mi to, ale nemám dost energie, abych se zmohla na nějakou reakci. Ztuhnu. Ruce i nohy mám jako z olova. Nemůžu se ani hnout.

„Tohle jsem fakt nechtěla,“ opakuje Lizzie, skoro by se zdálo, že útrpně. „Ale teď nemám na výběr.“

„Ale máš,“ říkám. „Můžeš prostě odejít a já budu předstírat, že se to nikdy nestalo. Nebudu volat policii. Přísahám.“

Opovržlivě se rozesměje. „Ale jdi, samozřejmě že bys je zavolala. Málem jsi to teď udělala.“

Vrátí sluchátko zpátky k přístroji a pak hlasitě vydechne, s rukama v bok. „Správně, je čas.“ Vzhlížím k ní v naprosté bezvládné hrůze, vleže na chodbě, v hlavě mi pořád zvoní, a na chvíli jsem zpět – ležím s rozbitou lebkou na mramorové podlaze a pohled mám upřený na osobu, co mě právě shodila ze schodů, teď se na mě shora usmívá.

Je naprostá tma, pod tepláky a tenký svetr mi zalézá mráz. Na nohou mám nazouváky, v nichž normálně pracuju na zahradě, které mi Lizzie násilím navlékla, poté co mi uvolnila pásek kolem kotníků.

Vystrká mě ven francouzskými dveřmi a já klopýtnu a zakopnu o květináč. Převrhne se a rozbije a Lizzie zakleje. Tady mimo dům působí nervózněji – má to tu méně pod kontrolou.

Vzala si pár mých rukavic – černých, kožených, aby si nemusela dělat starosti s otisky prstů.

„Pohni,“ syčí na mě a dloubne mě do zad.

Zanaříkám a vydávám se ke konci zahrady, horké slzy mi stékají po tvářích. Vím, že prohrávám. Vím, že bych se jí měla zkusit postavit. Ale moje údy jsou ztěžklé, všechno je těžké, skoro se mi klíží víčka. Dostala do mě tři malé bílé pilulky. Bránila jsem se, dokud mi neucpala nos, a když jsem otevřela ústa, abych se nadechla, nacpala mi tam prášky a přinutila mě polknout, jako bych byla pes.

„Co to bylo?“ zeptala jsem se pak.

Neodpověděla.

„Neusínej,“ varuje mě Lizzie, drží mě za paži a strká k zahradní brance.

Ohlédnu se na svůj dům – halí se do temnoty a mě napadá, zda je to naposled, co ho vidím. Přemýšlím o svém mobilu, který Lizzie ukryla mezi polštáře na pohovce. Poslala z něj pár tweetů, u čehož se sama pro sebe smála. Jaký má teď plán? Zabít mě a pohřbít někde na poli? Anebo zavézt mě do lesa a nechat mě tam, aby to vypadalo jako sebevražda? Jsem si jistá, že jsem četla nějaký příběh, kde se něco podobného stalo – šlo tam o nějakého vědce. Jakési tajné protivládní spiknutí. Nebo to bylo podle skutečnosti. Už si to nevybavuju.

Přinutí mě projít brankou na konci zahrady a pokračovat dál do polí. „Kam jdeme?“ ptám se nezřetelně.

„Přestaň se vyptávat,“ zasyčí na mě a já vycítím její úzkost. Tohle neplánovala. Možná stále existuje šance, že jí to můžu rozmluvit.

„Co máš v plánu?“ pokračuju. Slyším svůj plačtivý hlas a nenávidím se za to, jak slabá jsem, neschopná s ní bojovat. Klopýtám – s plochýma nohama a slabými koleny – dál do temnoty. Vpředu se vynořuje les – větve stromů se klátí až k nebi.

Podlomí se mi kolena.

Lizzie mě vytahuje zpět na nohy. „Pohni,“ nařizuje.

Les není naším cílem. Plahočíme se po poli a já netuším, kam míříme – horizont se naklání a já klopýtám tak moc, že na mě Lizzie přestává syčet, napůl mě teď přidržuje za loket. Dostaneme se k plotu, kde mě přiměje přelézt přes kovovou bránu a já to konečně poznávám. Jsme asi čtvrt míle od mého domu. Tohle je Magpie Lane. Na odpočívadle napravo od brány parkuje auto.

Na okamžik doufám, že v něm někdo sedí, někdo, kdo by mi mohl pomoct, ale pak ho Lizzie se zapípáním odemkne a mně dojde, že je její. Otevře kufr a nacpe mě tam. Se zavřenýma očima se pokládám, choulím se na bok. Hodí na mě přikrývku a já jí skoro poděkuju.

Přetahuje mi přikrývku přes hlavu. Potom na mě cosi položí. Nemůžu to ze sebe shodit. Vypadá to jako krabice.

Dveře kufru zaklapnou. Motor startuje. Rozjíždíme se. Zkouším vykopnout – pamatuju si, že jsem někde četla, že pokud vás unesou a zavřou do kufru auta, nejlepší je prokopnout brzdová světla, protože pokud si toho všimnou policajti, auto zastaví –, ale moje končetiny odmítají spolupracovat a já jsem po neuvěřitelných několika vteřinách přesvědčená, že jsem zase v nemocnici, že se mi tohle všechno zdálo a jsem pořád v kómatu.

Nejede daleko, když auto začne znovu zpomalovat. Otáčíme se. Zastavujeme. Kde to jsme? Chci se posadit a vyhlédnout z okna, ale místo toho se propadám, jsem pohlcována černou dírou, neviditelná chapadla mě vtahují do prázdnoty.

Tak to je.

Když přijdu k sobě, slyším hrát Cranberries a někoho s falešným irským přízvukem, kdo se je snaží přeřvat. Chvíli mi trvá, než pochopím, že to je Lizzie. Vše se topí ve tmě. Jsem v rakvi. Pohybuju se. Jsem pořád v autě. Slyším zasténání. To já sténám. Pokouším se promluvit, vyslovit její jméno, ale v ústech mám roubík. Kdy tohle stihla provést? Zápasím s tím a začínám naříkat. Roubík se mi zařezává do tváří. Rádio náhle zmlkne.

„To jsi ty? Jsi vzhůru?“ ptá se Lizzie.

Mluví ke mně. Ignoruju ji. Má ústa jsou jako z gumy, jako bych žvýkala lepidlo. Ať už mi dala cokoli, zklidnilo by to i koně. Možná ketamin. Vše, co vím, je, že musím najít způsob, jak vstát.

„Už jsme skoro tam,“ hlásí Lizzie radostně ze sedadla řidiče. Kde? To bych se ráda zeptala. Kam mě veze? Znamená to, že nejsem mrtvá, že mi nehodlá ublížit? Možná mě chce jen ještě víc vyděsit.

Po pár dalších minutách cítím, že se auto otáčí, a pak motor zhasne. Díky adrenalinu pulzujícímu v končetinách je můj dech náhle nepravidelnější a trochu přerývaný. Snažím se propnout kotníky a chodidla. Neposlouchají. To mě vrací zpět do doby, kdy jsem se v nemocnici probudila z kómatu, ale ještě jsem kvůli operacím zůstávala pod silnými sedativy.

Lizzie vystupuje z vozu. Otevírá zavazadlový prostor a dává pryč to, čím mě zakrývala, ať už to bylo cokoli. Mrkám. Je pořád noc. Za jejími zády vidím dům. Vlastně domy. Celou řadu. Viktoriánské balkony. Oranžové světlo pouliční lampy osvětluje Lizzie. A zbraň, kterou třímá v ruce.

„Fajn, vstávej,“ nakazuje mi šeptem a rozhlíží se kolem.

Nepohnu se. Sáhne po mně a vytahuje mě nahoru. Vzpírám se a ona mě udeří ze strany do hlavy, dost na to, abych viděla hvězdičky.

„Neztěžuj mi to,“ řekne.

Čapne mě za ruku a vytáhne z kufru. Zírám na zbraň – teď už úplně vzhůru, i když moje končetiny pořád stávkují. Uklouznu a vypadnu z auta a Lizzie potichu zakleje a postaví mě na nohy. Má mnohem větší sílu, než se zdá. Jednou rukou se do mě zavěsí, zbraň, kterou drží v druhé ruce, mi zabodne do žeber.

„Jdi,“ poručí a táhne mě k nejbližšímu domu.

Vleču se. Kde to jsme? Odhaduju, že možná v Londýně. Třeba mě přivezla k sobě domů. Kdeže to jen bydlela? Někde na jih od řeky. V Peckhamu nebo v Kenningtonu? Otáčím hlavu ze strany na stranu a modlím se, aby kolem nás prošel nějaký člověk nebo projelo auto. To se nestane, ale zahlédnu pouliční ceduli s názvem ulice. Myslím, že tam je napsáno Leonard Road.

Lizzie mě táhne ke vchodovým dveřím. Pohlédnu na dům, k němuž míříme. Nechci tam. Mám pocit, že pokud to jednou udělám, už nikdy se odsud nedostanu.

Něco primitivního, hluboko uvnitř mě, se vzedme jako zvíře probouzející se ze zimního spánku. Hlas v mé hlavě mě ponouká k boji za každou cenu. Bráním se, údy mě konečně začínají poslouchat, síla se v náhlém poryvu vrací a já se odtahuju od Lizzie a podaří se mi vymanit ruku z jejího sevření.

Chytí mě za vlasy a stáhne mě dozadu, hlaveň pistole mi zaryje mezi žebra. Křičím, ale šála v mých ústech tlumí výkřiky a ona na mě syčí, abych držela hubu, a strká mě do dveří.

Jednou rukou mě přidržuje a druhou odemyká. Otevře a vleče mě dovnitř. Zapřu se o futra dveří a vložím do toho veškerou sílu, co ve mně zůstala, ale přivře mi ve dveřích prsty a drtí je, dokud mi nedojde dech a nepustím se.

Když klesnu na kolena, sevřu ruku a nasávám vzduch, vtáhne mě dovnitř a zabouchne za mnou dveře.

Následující křik už nikdo neslyší.

Místnost je zvukotěsná. Nejdřív mě napadne, že to musela plánovat, ale pak si všimnu reproduktoru a nějakých nahrávacích zařízení a dojde mi, že už to tu muselo být. Někdo tu postavil nahrávací studio. Teď se tu můj křik odráží od stěn a mizí. Už nepotřebuje, abych měla v ústech roubík, protože mě nikdo mimo tuto místnost, 2,5 na 3,5 metru, nemůže zaslechnout. Mám z těch pokusů hrdlo v jednom ohni a v uších mi zvoní.

Netuším, jak dlouho tu jsem ani kolik je hodin. Opírám se o zeď, tisknu víčka k sobě a snažím se neplakat. Musím zůstat klidná. Pláčem si nepomůžu. Musím myslet. Už do mě necpe žádné drogy, což je dobře, protože mi znovu funguje hlava, ale netuším, co má v plánu.

Pořád jsem naživu, to jistě něco znamená. Říkám si, že kdyby mě chtěla prostě zabít, už by to dávno udělala. Mohla mě předávkovat a navléct to jako sebevraždu. Možná promýšlí, jak mě nechat jít. Ale tomu se dá jen těžko věřit. Všechno se to seběhlo tak rychle. A především mám co do činění s Lizzie. Ona není jako ostatní. Nemyslí jako ostatní.

Vždycky jsem věděla, že s ní je něco špatně. Bylo těžké odhadnout co, ale něco na ní prostě nesedělo. Třeba jak se pořád přetvařovala, tak to lze asi nejlíp popsat, připomínala vetřelce v přestrojení za lidskou bytost. Působilo to, že pořád něco předstírá.

Dřív jsem to odbyla jako lehké podivínství, zoufalou snahu zapadnout a být milovaná. Bylo to, jako by si nastudovala knihu Jak získat přátele a ovlivňovat lidi, ale ty znalosti vůbec neuměla použít. Připomínala mi takové ty školáky, co vždycky zůstávají vyloučeni, kolektiv je nikdy zcela nepřijme kvůli tomu, jak vypadají nebo jak se chovají; děti, kterým hrozí, že by je někdo šikanoval nebo odhalil jejich citlivé místo, si na hřišti mezi všemi vybírají ty nejpopulárnější vrstevníky a slibují jim loajalitu, smějí se hodně nahlas jejich vtipům, vychvalují jejich oblečení nebo účes, ale vskrytu to v nich vře a osnují jejich pád. Vždycky se mě ptala, odkud mám oblečení, a pozitivně ho komentovala, což na první pohled vypadalo lichotivě, ale nebylo. „Pěkný šaty,“ říkávala. Nebo: „Páni, ty máš tak jedinečný styl!“ Bylo to urážlivé tím spíš, že ty šaty patřily mé matce. Našla jsem je na půdě u tety a bylo to to jediné, co jsem si s sebou vzala jako vzpomínku na ni.

Pamatuju si, jak mi jednou nabídla kousek čokoládového dortu, se zářivým úsměvem, ale v jejích očích jsem četla, že by byla nejradši, kdybych se jím zadávila. Ten kousek vypadal, jako by ho nabrala holýma rukama, ale vzala jsem si ho, nechtěla jsem být neslušná. Ale když se otočila, hodila jsem ho do koše. Napadlo mě, že s ním něco provedla, třeba na něj plivla nebo něco horšího.

Nevím, zda ji prokoukl ještě někdo jiný. Nevypadalo to tak. Přátelila se s milou dívkou Florou, nikdy jsem nepochopila proč.

Teď si vzpomínám na všechno, co Lizzie prováděla. Jak o mně začala roznášet nesmysly. Myslím, že to bylo proto, že jsem dostala místo asistentky generálního ředitele, které chtěla pro sebe. Ucházela se o ně, ale ani ji nepozvali na pohovor. Krátce poté to začalo: začalo mi mizet jídlo z ledničky nebo mi někdo okousal sendvič. Začala šířit drb, že se na potkání chlubím s tím, že jsem kdysi randila s princem Harrym, což bylo absurdní. Setkala jsem se s ním, když jsem pracovala jako uvaděčka v klubu, protože patřil ke stálým hostům, ale nikdy jsme si spolu nevyšli.

A byly tu i další maličkosti. Když jsem vešla do odpočinkové zóny, kde byla ona s dalšími kolegyněmi, všechny okamžitě zmlkly. Jednou jsem ji na toaletách zaslechla, jak si stěžuje Floře, že jsem za sebe během společného oběda nezaplatila. Potom mě na ty obědy přestaly zvát.

Teď, když prošla tou naprostou fyzickou proměnou, je to ještě strašlivější: jako by si vylepšila zevnějšek, ale uvnitř se skrývalo monstrum. Při pohledu na ni byste neřekli, že je schopná něčeho špatného. Ale čeho špatného je přesně schopná? Na to bych měla brzy přijít.

Chce peníze? Možná jí jde právě o ně. Zmínila se o kreditkách a všimla jsem si, jakým způsobem se rozhlížela po mém domě. Možná bych jí mohla nabídnout prachy. To udělám. Řeknu jí o všech svých spořicích účtech. Že potřebuju zajít do banky, abych je nechala vyplatit. Tam pak ztropím scénu – budu křičet a ječet –, až přiběhnou sekuriťáci. Ale už když na to myslím, vím, že to je jen fantazie.

Rozhlédnu se po pokoji. Připomíná vězeňskou celu. Tohle plánovala? Nechápu, jak si představuje, že unikne trestu. Nemůže mě tu držet donekonečna. Někdo mě začne hledat.

Ta myšlenka mě rozpláče. Nikdo mě hledat nezačne. Nikoho nezajímám. Nikdo ani netuší, že jsem pryč. Rozplynu se a bude to, jako bych nikdy ani neexistovala. Když přijdou Zac nebo Maddie znovu klepat na moje dveře, budou předpokládat, že se před nimi pořád skrývám nebo že jsem odešla, protože jsem se styděla přijít jim na oči. Pak si vzpomenu na Křupku zamčeného ve spíži. Možná ho uslyší štěkat. Ale třeba taky ne. A co když nemá žádné žrádlo ani pití? Jak dlouho tam vydrží? Den nebo dva? Nanejvýš týden. Nevím. Musím se odsud dostat. Škubnu paží připoutanou pouty kolem zápěstí k radiátoru.

Je to jeden z těch starých viktoriánských radiátorů s trubkami, ale pouta o něj neřinčí, protože jsou rudá, plyšová, jakoby koupená v sexshopu.

Pohybuju pouty proti radiátoru. Ani se nepohnou. Snažím se protlačit ruku otvorem pout, ale utáhla je tak těsně, že to není možné, ne, pokud si nechci zlámat všechny kosti v rukou. A radiátor je připevněn tak pevně, že i kdybych měla sílu dvou mužů, nepovede se mi vyrvat ho ze zdi.

Taky se potřebuju napít. Mám takovou žízeň! Bolest hlavy je zpět a pomstychtivě útočí na mou lebku. Měla jsem bolesti hlavy, s kovovým implantátem v lebce je máte skoro nepřetržitě, ale tahle je tak silná, že se mi dělají mžitky před očima.

Nějak jsem musela usnout nebo omdlít, protože mě posléze vzbudí hluk otevírajících se dveří. Mezi nimi se objeví Lizzie, s úsměvem na tváři. Rychle vběhne dovnitř a přibouchne za sebou dveře, než se zmůžu na to, abych vykřikla. Převlékla se. Má teď na sobě zelené šaty a boty na podpatcích. Učesala se a nalíčila a cítím, jak se kolem ní vznáší odér Chanelu č. 5. Ví, že jsem ho používala? Znovu mě překvapí ta její kompletní přeměna. Nepamatuju si, že bych ji někdy viděla v podpatcích nebo nalíčenou, když jsme spolu pracovaly v PKW. „Jdu pryč,“ oznamuje mi. „Mám rande s Jamesem.“

Němě na ni zírám.

„Nějaké rady?“ pokračuje. „Co dělat a co ne?“

„Nech mě jít,“ prosím zlomeným hlasem.

„To nemůžu,“ odpoví s pokrčením ramen.

„Dám ti peníze. Zaplatím ti. Mám prachy. Spoustu prachů.“

Oči se jí rozsvítí. „Ano, já vím. Vím všechno o tvém odstupném. Vážně slušném odstupném. Tys měla ale štěstí!“

Zamračím se. Je těžké poznat, kdy žertuje a kdy mluví vážně. „Všechno to může být tvoje,“ říkám jí. „Jen mě nech jít.“

Protáhne obličej a povzdechne si. „To nejde. Už je moc pozdě. Všechno je připraveno. Mám plán.“

Chvíli na ni zírám. Úplně vibruje vzrušením.

„Jaký plán?“ ptám se s obavami.

„To ti nemůžu říct,“ odmítá. „No, ale dobře, napovím ti. Sejdu se s Jamesem a přesvědčím ho, aby se se mnou vydal do tvého domu, a pak ho přiměju zavolat policii a ohlásit tvoje zmizení.“

Tomu nerozumím. Jak jí to pomůže? Proč do toho zapojí Jamese? To nedává smysl.

„Navleču to tak, aby to vypadalo, že má s tvým zmizením něco společného,“ vysvětluje.

„Cože?“ nechápu.

„Vím, že budu podezřelá, chápeš. Vím, že budu, jsou svědci, co mě viděli u tvého domu. Zac a Maddie na mě ukážou prstem. Vsaď se, že ona to udělá. Je to naprostá kráva. Ale když tam dostanu Jamese, nechám ho projít se po domě a zanechat tam nějaké otisky, možná i pár dalších indicií, bude mít policie dalšího člověka, který bude nakonec působit mnohem podezřeleji než já.“

„To zní šíleně. To ti nemůže nikdy vyjít.“

„Nevím. Dokázala jsem se dostat z něčeho mnohem horšího. A nebude existovat tělo, takže to ani nemusejí považovat za vraždu. Třeba budou předpokládat, žes odtáhla do prdele, protože ses styděla za stalkování svých sousedů.“

Zarazím se nad tím „horším“. „To ti nebude stačit,“ koktám.

Usměje se. „Podaří se mi uniknout, protože jsem hodně přesvědčivá. Je to vážně skvělý. Neuměla jsem si ani představit, jak moc jinak k tobě okolí přistupuje, když jsi hubená a hezká. Je to nefér. Naprosto nefér, James by mě nikdy nelajknul, kdybych vypadala jako předtím. Ale teď bude litovat, jak mi nadával.“

„Prosím, neubližuj mu,“ řeknu.

Přikrčí se ke mně. „Vyprávěl mi, jak tě nezvládal navštěvovat v nemocnici, protože jsi byla tak ošklivá.“

Otřesu se z jejích slov, ačkoli vím, že lže.

Lizzie vstane a zamíří ke dveřím.

„A co plánuješ udělat se mnou?“ ptám se.

„Nic.“

Nečekala jsem, že od ní uslyším zrovna tohle. Nic? „Takže mě necháš jít?“ ptám se a začíná ve mně doutnat plamínek naděje.

Zavrtí hlavou. „Ne. Zůstaneš tady. Zamknu tyhle dveře a nechám tě tu, nejspíš tak týden. Možná dva, pro jistotu, ale potom asi začneš smrdět.“

„Cože?“

„Podle mě to bude jen pár dní, ale podle některých webovek to může trvat i týden.“

„Panebože.“ Myslí tím, že mě tu nechá bez vody. Nebo bez jídla. „Chystáš se mě tu nechat umřít?“

Pokrčí rameny, jako by to nebylo na ní. „To fakt není můj výmysl. Našla jsem to v jedné knížce. Čtu hodně thrillerů. A spoustu jsem jich viděla i v televizi, takže vím, jak vyčistit místo činu a jak se zbavit těla. A ať už si o mně myslíš cokoli, nejsem vražedkyně. Prostě nemyslím si, že bych vlastně byla schopná někoho zastřelit nebo třeba podříznout. Anebo třeba byla. Ale z tohohle bude mnohem míň krve.“

„Prosím!“ vypravím ze sebe a nenávidím ten prosebný tón ve svém hlase. „Prosím, zaplatím ti, kolik budeš chtít. Nemůžeš mě tu takhle nechat.“

„Musím.“

„Nemusíš.“ Teď už pláču, i když vím, že to nic nezmění. Je naprosto lhostejná k cizímu neštěstí nebo bolesti. Je sociopat, možná dokonce psychopat. Mám pocit, že ten rozdíl má co dělat se strachem. Psychopati necítí strach. A chovají se chladnokrevně. To by odpovídalo.

Jak to, že to vidím až teď, napadne mě. Byla to vždycky manipulátorka a podvodnice, ale nikdy jsem to neviděla tak zřetelně. Kolik lidí v životě potkáme a nikdy je neprohlédneme? Kolik jich ukrývá před světem svou temnou stránku? Je děsivé jen pomyslet na všechna ta monstra skrývající své skutečné já.

„Za to můžeš ty, víš?“ řekne mi.

„Proč?“ zašeptám. Strach se zhmotňuje, jako pavouk plazící se v mém hrdle.

„Protože ses praštila do hlavy,“ ukáže na strup na mém čele. „Přišla jsem tě jen vystrašit. Ta zbraň není skutečná. Je to rekvizita. Moje spolubydlící měla v autě plnou krabici takových věcí. Je divadelní režisérka. To mi vlastně vnuklo tu myšlenku. Viděla jsem rekvizity a napadlo mě, že bych možná už mohla přestat být herečkou a mohla bych začít svůj vlastní příběh psát a režírovat. Možná jsem to zaslechla v nějakém podcastu. Neměla bych si to přivlastňovat,“ usměje se. „Časem bych o tom třeba mohla napsat knihu. Můj náhled na to, co se stalo.“

„Jsi šílená,“ zasyčím na ni.

Její úsměv se vytratí. „To není milý. Mohla jsem do tebe nacpat drogy a předávkovat tě. O tom jsem přemýšlela. Ale potom by našli tělo a to by vypadalo příliš podezřele, s tou velkou řeznou ranou na hlavě. Jsi tak nemotorná, co? Nejdřív jsi spadla ze schodů a teď padáš na nábytek.“

Zírám na ni. Dává mi tohle celé za vinu?

„Měla jsi umřít hned poprvé. Ale osud mi dal druhou šanci a já tentokrát nic nepodcením.“

„S tímhle na krku nemůžeš uniknout.“

„Policie bude podezírat Jamese. O to se postarám. Budeš pohřešovaná a budou předpokládat, že tě někdo zavraždil. On bude podezřelý. Obviní ho. Já budu nevinná oběť, která bude žít, aby ten příběh vyprávěla.“

„A co když to nevyjde?“ ptám se, chytám se stébla, zkouším ten rozhovor udržovat, aby zůstala. Nesmím ji nechat odejít. Pak už bych neměla nejmenší šanci. Zemřela bych v tomhle pokoji. „Co když,“ ptám se, „co když tě policie zatkne a potom dostane povolení k domovní prohlídce? Najdou mě tu.“

„Nebudou mě moct zatknout,“ oponuje. „Budu mít alibi.“

„Jsi šílená,“ opakuju.

„To neříkej,“ zamračí se a ohrne spodní ret. „Nelíbí se mi to. Navíc, kdo tady vypadá jako šílenec? To tys pronásledovala ubohou nevinnou kolegyni. To tys předstírala celý ten virtuální falešný život. To po tobě neštěkne ani pes.“ Pohlédne na hodinky. „Každopádně mám zpoždění. Nemůžu Jamese nechat čekat.“ Pohne se ke dveřím, ale pak se ještě otočí. „Myslíš, že se mu budou líbit tyhle šaty?“

Nezmůžu se na odpověď, ale ona ani žádnou nečeká.

S úsměvem otevře dveře. Černá kočka se jí prosmýkne pod nohama. S odporem na ni pohlédne, potom natáhne nohu a vší silou ji nakopne. Zvíře přeletí přes celou místnost až ke zdi. Nahrbí se, sekne ocasem, otočí se a zasyčí na ni.

„Teď máš alespoň nějakou společnost,“ pronese a zabouchne dveře.

Mám pocit, jako bych měla ústa plná papírových utěrek. V hlavě mi pořád bzučí, což ještě zhoršuje nekonečné mňoukání kocoura. Sedí přede dveřmi a marně škrábe na dveře, aby byl vypuštěn. Uběhlo několik hodin. Intuice mi napovídá, že Lizzie domů ještě nedorazila a jsem tu sama, ale pravda je, že kdyby někdo mluvil na chodbě přímo za dveřmi, neuslyším ho, protože pokoj je zvukotěsný. Jediný zvuk, který ke mně doléhá, je klepání centrálního vytápění, trubky pod podlahou syčí a řinčí. Zapnula je na plné obrátky. Radiátor tak moc sálá teplem, že když se o něj otřu, skoro mi to spálí horní vrstvu kůže. Musím sedět s pažemi v podivném, nepohodlném úhlu, abych se nedotýkala kovu, zatímco se mi voda rychle vyplavuje z těla.

Taky zoufale potřebuju na záchod. Myslím, že jsem se počurala v autě, když jsem byla v bezvědomí, protože to cítím a moje spodní prádlo i kalhoty jsou pořád vlhké, ačkoli mám stehna v jednom ohni. Snažím se to vydržet. Nechci se pomočit – jen pomyšlení na to je pro mě nesnesitelné –, ale taky si uvědomuju, že ztráta každé kapky tekutiny urychlí dehydrataci. Vím, že se doporučuje pít vlastní moč, ale z té myšlenky se mi dělá zle, a potom, do čeho bych ji zachytila?

Nevydržím sedět úplně vzpřímeně, když se přikrčím, dohlédnu jen na stůl táhnoucí se podél opačné strany místnosti, na němž leží část zaprášeného nahrávacího zařízení a smotané klubko drátu. Zírám na dveře. I kdyby se mi přece jen povedlo zbavit se pout, pořád bych musela vymyslet, jak se z pokoje dostat.

Panikou se mi zrychluje dech, před očima se mi tvoří mžitky a musím samu sebe přesvědčovat, abych zůstala klidná. Ale je to složité. Jak se odsud můžu dostat? Umřu tu i s tou pitomou kočkou. Pamatuju si, že jsem četla o mužích, kteří ztroskotali, dlouho se plavili a losovali, koho ze svých řad obětují. Byla bych někdy schopná holýma rukama zabít kočku a pít její krev, abych si zachránila život? Nemyslím si.

Říkám si, že se musím soustředit vždy jen na jednu věc. Nejdřív ta pouta. Jsou aušusová, ale překvapivě pevná. Snažila jsem se je rozbít páčením o trubku radiátoru a vlastní vahou rozdrtit zámek, ale vydržela, a teď už je trubka příliš horká a při každém doteku hrozí vážné popálení. Potřebuju najít něco jiného, čím bych mohla zámek vypáčit. Když se natáhnu, jak nejvíc můžu, sotva se prsty dotýkám stolu naproti sobě, na věci na něm rozhodně nedosáhnu. Uvědomuju si, že kdybych na něj dosáhla, mohla bych se pokusit ho rozbít a potom najít kus kovu nebo něco podobného, čím bych mohla vypáčit zámek.

Po straně stolu visí napájecí kabel. Nedosáhnu na něj rukou, ale když se pořádně natáhnu, dotknu se ho prsty na nohou. Pokusím se kabel zachytit, a když se to nedaří, sundám si ponožku a pokus opakuju bosýma nohama. Po půl hodině nebo i později jsem vyčerpaná a stále bez výsledku. Zhroutím se tváří k zemi a bez slz vzlykám do podlahy, než mě pohltí tma.

Když se probudím, v hlavě mi pulzuje ještě silněji. Rty mám rozpraskané do krve a tlak v měchýři se změnil v ostré pálení. Zkroutím se a trhavě se svléknu. Se zatnutými zuby pod sebe strčím ruku a pak konečně cítím, jak mi do dlaně odkapává horká tekutina. Vykašlu se na to, jak nechutné to je, rychle přesunu dlaň ke rtům a přinutím se pozřít malé množství moči, již jsem právě zachytila. Je jí maličko, a když ji polknu, skoro se pozvracím.

Když jsem hotová, znovu se zhroutím. Paže připoutaná k radiátoru je ztuhlá z toho, jak visí v jedné poloze, a tak se s ní snažím třást a prokrvit ji, ale bolí to tolik, že je nakonec jednodušší tam jen tak ležet a se zavřenýma očima se nechat unášet pryč.

Už je asi noc. Nebo dokonce následující den. Netuším, Lizzie nechala v pokoji rozsvíceno. Obávám se, že jí jsem za to vděčná, protože kdybych tu zůstala potmě, asi už bych úplně přišla o rozum. Zatím zůstávám napůl při smyslech.

Stále ležím na podlaze, zírám do prázdna, v podivném stavu mezi vědomím a bezvědomím. Paži už necítím – tu, jež se dotýká radiátoru. Kočka přerušovaně mňouká. Dojde ke mně a otírá se mi o hlavu. Zamumlám něco naprosto nesouvislého.

S mžikáním otevřu oči. Kočka se prochází pod stolem. Přikrčí se, dělá, co musí. Slyším slabé syčení její moči a moje tělo se skoro prohne v křeči, ústa se snaží vytvořit sliny, ale marně. Nic jsem nepila víc než dvacet čtyři hodin, možná to bude už kolem šestatřiceti hodin. Jak dlouho to ještě vydržím? To si ani neumím představit. Ani jak bolestivý bude konec.

Něco klepe. Zbystřím. Rychle otevřu oči. Klepání pokračuje. Další drobné tupé údery. Nejprve si myslím, že to jsou něčí kroky u dveří, ale pak mi dojde, že ne. To si kočka pohrává s kabelem visícím přes stůl. Chvíli to pozoruju a pak se posadím.

Kočka klepe do kabelu, seká po něm a ten se s každým jejím pohybem přisunuje blíž ke mně. Lehnu si, znovu natáhnu nohy a tentokrát se mi podaří zachytit kabel prsty u nohou. Škubnu. Přístroj na desce stolu se o pár centimetrů posune směrem k okraji. Tahám dál, ignoruju kočku útočící na kabel i vzteklé syčení své vlastní kůže, jak se má ruka otírá přes hranu rozžhavené trubky radiátoru. Zdá se mi, že to trvá věčnost, ale nakonec se ozve mocný náraz a mixážní pult nebo co to je se převrhne na podlahu. Kabel je v dosahu. Zachytím ho a přitahuju k sobě.

Díky tomuhle malému vítězství zapomínám na tupou bolest za svýma očima i pálení v paži. Natáhnu se k části mixážního pultu a opakovaně s ním praštím o knoflík radiátoru, dokud se nerozbije a neodhalí svoje útroby plné drátů a elektrických součástek. Vytrhnu je, odlomím kus plastu ostrý jako jehla, který vypadá použitelně.

Lehce zajede do zdířky pout a během několika málo vteřin lomcování se zámek otevře. Déle mi trvá zpracovat, že jsem skutečně volná. Tak lehké to bylo. Uchopím se za zápěstí. Protože pouta byla plyšová, nepořezala mě, jen lehce pohmoždila, a kůže zůstala neporušená, ale paži stále vůbec necítím. Třu si zápěstí a kroužím paží ze strany na stranu, abych ji prokrvila. Prsty mám ztuhlé a neohebné jako železné klapky a od zápěstí k palci se mi po dlani táhne namodralá popálenina. Kůže je poseta puchýřky.

Bolest vnímám vzdáleně, jako by ji můj mozek zamkl v odděleném pokoji jako něco, s čím se budu muset popasovat později. Sotva se udržím na nohou a s lehkou závratí klopýtám ke dveřím, v koutku duše mi doutná nepatrná naděje, že jsou třeba otevřené, že je zapomněla zamknout, ale to se samozřejmě nesplní.

Rozhlížím se po něčem, čím bych mohla dveře rozmlátit. Ale v pokoji není nic víc než rozbitý mixážní pult a stůl.

Co okno? Za některým z těch panelů by mělo být okno. Tluču do nich pěstmi.

V jedné části znějí údery dutěji, jako by se tam skrýval spíš sádrokarton než cihlová zeď, ale je to jen odhad, a když se pod panel snažím dostat nehty, odmítá se pohnout.

Klesnu na kolena vedle radiátoru. Kdyby se mi povedlo tu zatracenou věc vypnout, přinejmenším by mi to pomohlo. Už jsem se snažila kroutit knoflíkem, ale s jednou rukou to bylo skoro nemožné. Teď, s oběma rukama volnýma, bych mohla mít větší záběr. Ale je příliš horký, než abych se ho dotkla, a moje popálená ruka stále zůstává znecitlivělá a nepohyblivá. Potom mi pohled padne na napájecí kabel mixážního pultu. S tím by to možná šlo? Omotám ho kolem knoflíku radiátoru a trhnu. Trochu to zabírá. Tlak se se syčením uvolňuje, a jak s ním kroutím rychleji a rychleji, slyším, jak z něj začíná odkapávat voda. Teplota začíná klesat. To je další vítězství, poslední vyškrábání se zpět do sedla, byť jen dočasné, protože Lizzie se brzy vrátí.

Frustrovaná se znovu pokusím překonat dveře, škubu jimi, co to jde, a lomcuju klikou, abych se dostala ven. Snažím se vypáčit zámek stejným kouskem jehlovitého plastu, jímž jsem předtím překonala zamknutá pouta, ale plast nevydrží a praskne. Do prdele. Bolest hlavy se znovu pomstychtivě ozývá. Adrenalin se odplavil a vlna vyčerpání mě smete jako tsunami, naprosto mě ochromí. Klesnu na kolena, přemožená zoufalstvím. Jak reálné je, že se odsud dostanu? To se nikdy nestane. Umřu tady.

Přijde ke mně kočka, tře se mi hlavou o tvář a já si ji přitáhnu blíž. Chudinka, i ona je tu uvězněná. To si nezaslouží. Vymaní se z mého sevření a naprosto zbytečně znovu začíná škrábat na dveře.

Setřesu ze sebe polospánek i zoufalství. Tohle se mi povedlo rychle. Teď nesmím polevit. Musím se odsud dostat. Znovu se probírám útrobami rozbitého mixážního pultu, dokud nenajdu kus plastu, z něhož odlomím delší střep. S tím pak přistoupím ke dveřím.

Část čtvrtá

Lizzie

Neděle 10. prosince

Večer

Nádraží je tak tiché, že na chvíli zpanikařím, že mi ujel poslední vlak a já se tu zaseknu na celou noc. Taxi si rozhodně dovolit nemůžu. Horko těžko dám dohromady peníze na obyčejnou jízdenku domů, všechny kreditky mám zablokované kvůli překročenému limitu.

Je chladno a já jsem unavená a hladová, ale není kam se schovat. Je tu jen nástupiště a automat na jízdenky a jediná plastová lavička pod střechou. Další vlak, který je i spojem posledním, nepojede dřív než za 28 minut, ale vezme mě přímo do Paddingtonu. Zkontroluju mobil – je skoro vybitý. Doma budu kolem jedné po půlnoci, pokud budu mít štěstí. To už ta mrcha třeba bude po smrti.

Nechci moc přemýšlet o tom, co se bude dít, když nebude. Jeden z partnerů mé máti kdysi zabil krysu tak, že ji dal do pytle a utopil. Mlátila sebou, jako by ji probíjel elektrický proud. Veškerou silou bojovala o život. To v sobě Becca myslím nemá. Vím to. Není bojovnice nebo robinsonka. Ne jako já. Vůbec nemá trosečnické instinkty krysy.

Já ji neplánuju udusit ani utopit. Skoncuju to s ní pomocí nějakých prášků; předávkuju ji. Pilulky jsem ale nechala ve skříňce v její koupelně. Nejsem si jistá, zda jich mám dost. Mohla bych nějaké další opatřit na sídlišti přes ulici, ale nechci riskovat, kdyby se policie začala vyptávat v okolí. Ne že by můj dealer někdy spolupracoval s policií, ale nikdy nevíte. Začala jsem od něj brát speed před třemi lety, když jsem se dočetla, že to je skvělý způsob, jak rychle shodit, a pak jsem potřebovala Xanax, abych se zbavila speedu. Naposledy jsem u něj nakupovala asi před týdnem, kdybych přišla tak brzy, bude mu to podezřelé.

Osm pilulek by snad mělo stačit, jestli ne, bude to problém.

Rozdrtím je a dám do sklenice s vodou – mohla by mít takovou žízeň, že se nad tou pachutí ani nepozastaví. Dokonce bych jí mohla říct, co udělám. Mohlo by to být zábavné. Sama by si vybrala, zda umře na dehydrataci, nebo na předávkování. Představte si to velmi delikátní mučení. Na hry ale bohužel není čas. Musím ji co nejdřív dostat z domu. Pořád existuje možnost, že policie už získala povolení k domovní prohlídce. Musím odtud Beccu dostat ještě dnes v noci.

Mám plán, jak se zbavit těla. Vyžaduje to zvířecí oběť. Kocour Chris se té cti dobrovolně zhostí. Je neuvěřitelné, co všechno lze vygooglovat. Pokud prý pohřbíte člověka a navrch zvíře, služební psi vyčmuchají mrtvé zvíře a vyhrabou jen to.

Pohřbít ji na zahradě je zjevně hloupý nápad a já ji musím nějak dostat do auta, čili to zřejmě provedu jako předtím, zdroguju ji a potom, když bude ještě při vědomí, ji odvedu do auta. V době, kdy dorazím na místo pohřbení, už bude mrtvá. Skvělé.

Vezmu ji k Romney Marsh pár hodin jízdy autem odsud. Půda je tam kyprá, takže se mi bude dobře kopat, a je to taky dost odlehlé, takže tam snadno najdu místo mimo vyježděnou cestu. Pak se vrátím domů, vyčistím auto a celý dům.

Od úvah nad Bečinou smrtí přeskočím v duchu k Jamesovi a jeho doživotnímu trestu za její vraždu. Co asi dělá právě teď? To by mě zajímalo. Je zmatený, jak se jeho knoflík dostal na místo činu? Bylo to tak jednoduché: jen zatáhnout za povolenou nit a pak, když se otočil zády, knoflík upustit a zpečetit tak jeho osud.

Jsem si jistá, že k ní včera v noci zajel, aby ji viděl. Dojel tam a opilý zaklepal na dveře. Chtěl s ní mluvit, ale nebyla doma. Tím mi prokázal obrovskou službu. Přemýšlela jsem, jak to všechno kromě knoflíku nastražím, ale on to nakonec všechno udělal za mě.

Mám zvláštní pocit v břiše, stejný, jako když sníte něco prošlého; moje útroby jsou v pozoru a kroutí se jako rybí návnada. Napadá mě, zda to není lítost. James se mi začínal líbit. Ne on sám o sobě. Je to pitomec, co si zaslouží všechno, co se mu děje. Líbil se mi ten pocit, když se na mě díval, protože stejně se díval na Beccu tehdy na vánoční party, když s ní chtěl šukat na stole. Líbilo se mi vědomí, že nad ním mám moc. Moc, kterou ani netušil, že mám.

Začala jsem si dokonce představovat nás společný život: kde bychom bydleli, jak by vypadaly naše děti, jaké by to bylo, promenádovat se s ním na vánočním večírku, ačkoli jako jeho žena bych samozřejmě už nikdy do práce chodit nemusela. Představovala jsem si, co by na to řekla máti. Představovala jsem si její tvář. Jak by tomu tak krásně nevěřila a pak ten šok, když by viděla obrázky v Tatleru. Musela bych jí jeden výtisk poslat poštou, protože sama od sebe by si ho normálně nekoupila.

Začala jsem si dokonce představovat, jak bych se cítila kráčejíc k oltáři – naplněná čistým, zářivě bílým světlem –, stejně jako se cítím, když několik dní hladovím nebo si vezmu pár svých kouzelných pilulek. Všichni by se na mě dívali, a až by mi James zvedl závoj, blaženě bych se usmívala, vědoma si vítězství.

Jednoho dne, až by jeho otec zemřel, James by zdědil titul a stal se lordem. Ze mě by byla lady Elizabeth Wickendenová. Celé jsem si to představovala, přidávala si obrázky na svou duševní motivační nástěnku.

Takže ano, předhodit Jamese vlkům bylo těžké rozhodnutí.

Maddie a Zac by byli mnohem lepší možnost – vážně ideální podezřelí. Snažila jsem se na ně policajty nasměrovat a snad by to i fungovalo, nebýt toho pitomého alibi.

Konečně dorazil vlak a já se usadím v tichém vagoně, abych se mohla zahřát a promyslet, co dál. Budu potřebovat právníka. Musím najít nějakého, který pracuje pro bono. Se statusem tohoto případu a publicitou to bude jednoduché. Ophelia, ta zaslepená mrcha, mi rozhodně nepomůže, ale snad zná někoho, kdo by mohl.

Mezitím jsme už dorazili do Paddingtonu, a když vystoupím, skoro omdlévám hlady. Od snídaně jsem nejedla nic kromě jablka a pár sušenek, co mi dali na policejní stanici. Na poslední chvíli si koupím Big Mac a sním ho vsedě v metru. V půlce cesty objevím na sedadle přímo proti sobě časopis. Popadnu ho.

Na titulní straně je portrét té zatracené desetimilionové autorky zastupované PKW. Celý článek je o jejím nevídaném úspěchu a o tom, jak nečekanou literární senzací je. Skřípu zuby. To nevadí, říkám si. Na ničem z toho nezáleží.

Odložím napůl snědený burger na vedlejší sedadlo a vytáhnu mobil, který má už jen posledních pár procent do vybití. Vybavím si, co řekla Ophelia o médiích, a zajímalo by mě, zda se ten příběh už chytil. Ano. Je rozeset po všech zpravodajských stránkách. Titulek Daily Mail hlásá:

Bývalá modelka pravděpodobně po smrti

Kliknu na článek a čekám, než se načte, Bečina tvář postupně vystupuje z pixelů. Bývalá modelka? Směšné. Kde na ten kec přišli? Policie žádá veřejnost o jakékoli informace, ale je tu i stručná zmínka o proběhnuvším zatčení. Rychle článek projedu. Uvádějí, že Becca byla svobodná a žila sama. Z toho se skoro rozesměju nahlas, když si vzpomenu, jak předstírala, že je vdaná a má dítě. Nenáviděla by to, jak ji popisují jako osamělou starou pannu. Skoro doufám, že až přijdu domů, bude ještě naživu a já budu mít to potěšení vmést jí to do tváře.

Když vjíždíme do stanice Victoria, mobil se mi vypne, takže už nemusím zírat na její tvář ani si číst ty nesmysly, co o ní napsali. O půl hodiny později jsem už skoro doma, stoupám ulicí s očima přilepenýma ke vchodovým dveřím a říkám si, co mě za nimi asi čeká.

Rychle se prosmýknu kolem party kluků, co na mě pokřikují. Ten, od něhož si kupuju, na mě kývne, oči lesklé a zastřené. Myslí si, jak není drsný. Jako všichni kluci ze sídliště.

Když je minu, musím se tomu smát. Jsou úplně vedle.

Všude je klid. Dům sálá horkem – je to jako vstoupit do tropického skleníku –, a jen co vejdu, musím ze sebe strhnout kabát, šálu a skoro i svetr. V kuchyni rozsvítím všechna světla a zkontroluju, zda jsou zadní dveře a všechna okna zamčená. Rozhlédnu se, něco mi nesedí. Něco je jinak, ale nedokážu říct co.

Zůstávám stát, přehlížím kuchyň a snažím se tomu přijít na kloub. To ten kocour! To je ono! Neobtěžuje mě tím svým přívalem mňoukání jako obvykle. Zamkla jsem ho s ní v pokoji. Budu muset říct Tess, že vyběhl na ulici a něco ho přejelo. Nebo jí můžu dát vědět, že je nemocný, potřebuje ošetřit, a přimět ji, aby přispěla na veterináře, ale to by si mohla chtít telefonicky ověřit. Zůstanu u příběhu s přejetím.

Se sklenicí vody zamířím do patra. Je čas na druhou fázi mého plánu. Přiložím ucho ke dveřím zvukotěsného pokoje, ale nic neslyším. Což nic neznamená: jsou-li dveře zavřené, může za nimi hrát hudba na plné pecky a ven nepronikne nic. Proto je tenhle pokoj tak perfektní.

Celý ten plán mě napadl celkem snadno – ve chvíli, kdy Becca ležela v bezvědomí na zemi ve svém obýváku. Věděla jsem, že ji tam nemůžu nechat. Kdyby přišla k sobě, zavolala by policii a mě by zatkli, než bych dojela domů. Kdybych ji zabila, zatkli by mě taky a Maddie se Zacem by mě mohli identifikovat. Věděla jsem taky, že musím jet rovnou domů, že podle GPS záznamů v mobilu je možné poznat, kde jsem. Kdybych se těla zbavila někde stranou, přišli by na to.

Neměla jsem jinou možnost, než ji vzít s sebou. Pak mě napadla tahle místnost a vypadalo to, že vesmír to dokonale zařídil. Mohla jsem ji tu na pár dní schovat, vyrazit zpět do Widfordu, odvést pozornost k Jamesovi nebo k sousedům a pak se během vyšetřování vrátit a nějak se zbavit těla. Ty tweety byly další majstrštyk. Poslala jsem je z jejího mobilu, ale na časovač, a pak jsem se pro jistotu stavila v té hospodě na rohu, aby mi barman mohl poskytnout alibi přesně na čas, kdy byly zveřejněny. Záměrně jsem se ho zeptala, kolik je hodin.

Když vejdu do svého pokoje, všimnu si laptopu na posteli, leží tam tak, jak jsem ho tam nechala, pod hromadou šatů a bot, co jsem si zkoušela před schůzkou s Jamesem v Soho. Jako by to bylo před lety. Žádné z nich se nehodí k tomu, co mám v plánu teď. Vyhrabu staré tepláky, triko a mikinu s kapucí. Do kapsy strčím Bečiny rukavice a šátek Burberry, který jsem jí nacpala do úst. Škoda, že si to nemůžu nechat, ale bylo by hloupé nechat se chytit jen proto, že jsem chtěla mít suvenýr.

Podívám se na cestu do Romney Marsh, protože nebudu moct použít navigaci v mobilu, a vymažu historii ve vyhledávači. Po dnešní noci ten laptop vyhodím. Nejspíš ho hodím do řeky. V autě je stará papírová mapa, kdybych bloudila. Jediné, co potřebuju, je lopata.

V koupelně si svážu vlasy do uzlu, sáhnu po prášcích, které jsem si připravila, a rozdrtím je spodní částí nabíječky elektrického zubního kartáčku. Jakmile je směs dost jemná, nasypu ji do sklenice s vodou a zamíchám. Tekutina se zakalí, úlomky pilulek vyplouvají na povrch. Napadá mě, jestli tohle bude ochotná vypít.

Je jediný způsob, jak na to přijít. Odemknu dveře do zvukotěsné místnosti. Nečekám, že tam najdu její vysušené pozůstatky, ale doufám, že bude dostatečně zesláblá na to, abych s ní nemusela zacházet drsně.

Pomalu, s obavami otevřu dveře. V tu chvíli mi pod nohama proletí kocour, pádí po schodech dolů, bezpochyby k misce s vodou. No, myslím, že možnost naposledy se napít mu ještě můžu dopřát. Možná dokonce i poslední jídlo – takový pokrm odsouzence na smrt. Kuře, nebo losos. Co z toho vybrat?

Becca sedí tak, jak jsem ji nechala, opřená zády o zeď, připoutaná zápěstím k radiátoru. S hlavou skloněnou a nohama přitaženýma k tělu. Nepohne se ani ke mně nevzhlédne, když se k ní blížím. Je mrtvá?

Skloním se k ní a zatřesu jí ramenem. „Becco?“ oslovím ji. „Vstávej. Donesla jsem ti trochu vody.“

Kupodivu je úplně vzhůru. Trhne hlavou. Zírá na mě, a když před ní přidržím sklenici s vodou, všimnu si, jak se do ní její oči, zastřené a skleslé, lačně vpíjejí. Rty má do krve rozpraskané, je celá zkroucená a bledá. Všimnu si, že tu je chladněji než ve zbytku domu. Netopí se tu. To je zvláštní. Pohlédnu na radiátor – podařilo se jí nějak ho vypnout? Sakra.

„Chceš tu vodu, nebo ne?“ vyštěknu.

Překvapivě se po mně ožene, a tak sklenici odtáhnu mimo její dosah. Je to docela zábava, ale na nějaké popichování není čas. Znovu jí přiložím sklenici ke rtům. „Napij se.“

Otevře ústa a já do ní vodu liju, ale musí to být hrozně hořké, po jediném polknutí zbytek vyplivne a ten jí stéká po bradě. Sakra. Takové plýtvání. Musí to vypít všechno. Znovu jí přitisknu sklenici ke rtům. „Napij se,“ pobízím ji znovu.

Vyzývavě na mě zírá.

Následuje změť pohybů a vzápětí překvapeně sleduju, jak po mně vystartovala volnou rukou. Upadnu na záda, a tak uniknu jejím dalším ranám. Sklenice mi praskne v ruce, přímo před obličejem. Jsem politá, cítím pálivé řezání a teplou krev proudící po krku. Ta mrcha! Už je na nohou! Jak se zbavila pout? Než můžu reagovat, kopne do mě, odstrčí mě a vrhne se ke dveřím.

Oženu se, drapnu ji za nohu a trhnu. Klopýtne, ale zvládne se zachytit desky stolu a znovu mě kopne – tentokrát do hlavy – a setřese mě. Najednou je volná a žene se pryč. Postavím se na nohy a vrávorám za ní, krev mi stále stéká přes obličej a oslepuje mě. Nesmím tu mrchu nechat uniknout. Do hajzlu. Kam to utekla?

Chodba je prázdná. Přes krev se dívám vpravo, vlevo. Vydala se ke schodům, nebo se schovala v některém z pokojů? Tak rychlá není. Do přízemí to nemohla stihnout. Snažím se ji zaslechnout.

Po špičkách se proplížím do své ložnice, zprudka otevřu dveře, takže narazí do zdi. Ona za nimi ale není. Ten zvuk, praskot, mě donutí napřít svou pozornost jiným směrem. Vyběhla z pokoje Tessiných rodičů a míří ke schodům. Já za ní, ale pak si vzpomenu na nůž pod svou matrací a rychle se pro něj vracím.

Když vyjdu na chodbu, s nožem před sebou, slyším ji v přízemí, jak se snaží otevřít vchodové dveře. Tahá za západky, buší do nich, ale nemá šanci. Ne bez klíče, který je u mě v kapse.

Becca

Ty zatracené dveře jsou zamčené. Buším do nich pěstmi. Do háje. Rozhlédnu se. Musí tu být zadní vchod – nějaká další cesta ven. Plížím se chodbou, mířím k něčemu, co vypadá jako kuchyně. Sotva se vleču, ale strach mě pohání vpřed. Míjím schody, zahlédnu Lizzie, jak po nich sestupuje, s obličejem zalitým krví. Něco drží v ruce. Zachytím záblesk kovu. Má nůž. Proboha.

Vběhnu do kuchyně, vrhnu se ke dveřím, co vypadají jako zadní vchod, ale jsou zamčené. Marně točím západkou, ta nechce povolit; v zoufalství, protože už ke mně z haly doléhají její kroky, se tedy rozhlížím po nějakém úkrytu. Všimnu si držáku na nože na druhé straně místnosti a dveří vedoucích kamsi. Nemám čas stihnout obojí, a tak se rozhodnu a beru za kliku dveří.

Ocitám se v obýváku. Jsou tu pohovky, krb, ale nic, kam by se dalo ukrýt. Do hajzlu. Potřebuju najít cestu ven. Po špičkách dojdu ke dveřím a pokouším se škvírou nahlédnout ven. Vedou do haly. Vidím Lizzie potácející se do kuchyně. Vrávorá. Napadne mě, zda bych ji dokázala přemoct, kdyby došlo k zápasu. Pak na stole vedle vchodových dveří zahlédnu telefon. Vybíhám z obýváku, popadnu telefon a vrhám se k dalším dveřím, které, jak doufám, vedou na uzamykatelnou toaletu.

Je to tak. Otočím co nejtišeji záklopkou, nemotorně zašmátrám po mobilu a vytočím tísňovou linku.

Během spojování hovoru se krčím mezi záchodovou mísou a umyvadlem a v hrůze zírám na dveře.

„Tísňová linka. Jak vám mohu pomoci?“ ozve se ženský hlas.

„Prosím, pomozte,“ šeptám.

„Potřebujete hasiče, policii, nebo záchranku?“

„Ona se mě chystá zabít.“

„Spojím vás s policií. Jaké je vaše nouzové umístění?“

„Proboha, moje co? Co to má být? 35 něco něco. Ano… Leonard Road číslo 35. Pospěšte si, prosím.“

„Leonard Road 35. Posílám k vám vůz.“

„Má nůž,“ šeptám a očima hypnotizuju dveře. „Prosím, pospěšte si.“

„Policie už je na cestě,“ uklidňuje mě a já se rozbrečím, její hlas zní tak blízko a tak povzbudivě, že na chvíli uvěřím, že bych to mohla dokázat. Pustím telefon na hruď, abych ztlumila hluk a lépe slyšela. Nedýchá někdo na druhé straně dveří? Stojí tam ona s nožem v ruce?

„Můžete opustit dům?“ ptá se žena.

„Ne,“ vzlykám.

„Máte možnost se někam schovat, někde se zamknout?“

Ztiším hlas. „Jsem na toaletě… V přízemí.“

Z chodby ke mně dolehne překvapivé žuchnutí. Vzteklé kroky. Přibližuje se.

„Prosím, rychle. Slyším ji přicházet.“

Ženský hlas zůstává klidný. „Nezavěšujte, prosím.“

Slyším, jak se Lizzie zastavila. „Myslím, že je za dveřmi. Slyším ji.“

Dveře se náhle otřesou v pantech. Lizzie se do nich opřela ve snaze je vyrazit.

„Proboha, prosím, pospěšte si,“ vzlykám tichoučce hrůzou.

Dveře povolí.

Za nimi stojí Lizzie s tváří zalitou krví prýštící z řezné rány pod pravým okem. V ruce třímá nůž.

Slyším slabý hlas operátorky promlouvající ke mně na druhé straně linky, ale nezvládnu jí odpovědět. Ztuhnu. Takhle to tedy končí.

Lizzie proti mně vykročí, pozdvihne nůž, připravená bodat. Je to boj na život a na smrt. Já žila tolik životů, tolikrát jsem unikla smrti. Takhle to nemůže skončit.

Upustím mobil. „Ne!“ křičím a podlomí se mi kolena.

Část pátá

Slyším operátorku. „Haló? Jste tam?“

„Ne,“ křičím, odstrkuju ji od sebe a sleduju, jak její nehybné tělo klesá na podlahu. „Nech mě být! Ona mě zabije!“

Těžce oddechuju. Pohlédnu na tělo a skoro mě napadne, co tam vlastně s nožem v ruce dělám. Po chvíli sáhnu po mobilu, rozpatlám po něm krvavé otisky svých prstů. Přiložím si ho k uchu, i to je vlhké. Všechno je vlhké. Šaty se mi lepí na tělo. Cítím ostrou kovovou pachuť krve ve svých vlasech, na oblečení, ve vzduchu, jako by se schylovalo ke krvavé průtrži mračen. I zrcadlo je postříkáno karmínovou.

Pohlédnu na tělo u svých nohou a nic necítím. Je po všem?

„Haló? Jste tam? Haló?“

„Haló?“ zašeptám.

„Jste v pořádku? Co se stalo? Policie už je u vás.“

„Je mrtvá,“ říkám. „Musí být mrtvá. Proboha. Proboha… Prosím… Panebože. Nehýbe se. Je tu krev. Spousta krve.“

„Dýchá?“ ptá se žena na druhém konci telefonu.

Zírám na matné blonďaté vlasy v kaluži krve. Na její tvář. Opírá se o umyvadlo s obličejem natočeným ke mně. Oči dokořán, ale rty jí už začínají modrat. „Já… já nevím,“ koktám.

Zhluboka se nadechnu a pohnu se. Překročím tělo. Musím se odsud dostat pryč. Od ní.

Ploužím se chodbou a poslepu zamířím ke schodišti. Za zády vnímám hrozivou přítomnost modrého a rudého světla blikajícího zpoza vchodových dveří.

„Můžete nahmatat pulz?“ promlouvá ke mně žena na lince velmi klidným, konejšivým hlasem.

„Já… Panebože, já nevím. Můžete poslat sanitku?“ ptám se přerývaně a beru schody po dvou. Vejdu do zvukotěsné místnosti, z kapsy vylovím klíč k poutům a odemknu je od radiátoru.

„Už je na cestě,“ říká mi žena. „Musíte zůstat klidná. Můžete mi to slíbit?“

I přes šok z toho, co se právě stalo, s rukama stále ulepenýma od její krve, má mysl zůstává ledově chladná a říká mi, co mám dělat. „Ano. Ano, myslím, že ano,“ opakuju s ústy co nejdál od telefonu, aby byl můj hlas co nejtlumenější. „Proboha.“

Zabočím do svého pokoje a schovám pouta do zásuvky s prádlem. Někdo klepe na vstupní dveře. Zuřivě do nich tříská. Policie.

„Jak se jmenujete? Můžete mi říct, jak se jmenujete?“ ptá se žena.

Spěchám ze schodů. „Lizzie,“ říkám. „Elizabeth Crowleyová. Přišla ke mně… S nožem,“ šeptám do telefonu. „Zničehonic se tu prostě objevila.“

Částečný přepis policejního výslechu slečny Elizabeth Crowleyové

Detektiv šéfinspektor Tallack

Pondělí 11. prosince

Když jsem přišla domů, byla tam. Přišla ke mně s nožem. Netuším, jak se dostala dovnitř. Musela najít náhradní klíč, který jsem nechávala pod květináčem. Vím, že byl pitomý nápad nechávat ho tam. Čekala na mě v patře, v mém pokoji.

Já… Je mi to líto… Já ne… Proboha. Nechtěla jsem ji zabít. Je mi to líto. Ale jak jsem řekla… Jak jsem uvedla, ona byla šílená. Neposlouchali jste mě! Mysleli jste, že ji zabil James. Pustíte ho? Musíte ho pustit! Je nevinný. Nic neudělal a já ho musím vidět.

Co tím myslíte? Nerozumím. Detektive Tallacku, co se mi to zkoušíte namluvit? Byla u mě doma, když jsem přišla. Čekala na mě. S nožem. Zranila mě. Utíkala jsem. Schovala jsem se na toaletě v přízemí a volala policii, ale ona mě našla, vyrazila dveře a zaútočila na mě… Bože… Promiňte… Já teď nemůžu…

Netuším, jak jsem jí sebrala ten nůž. Zápasily jsme. Pokoušela se mě zabít. Co jsem chtěla udělat? Bylo to kdo s koho, buď ona, nebo já. Říkala, že jsem jí zničila život. Nechtěla jsem ji zabít.

Cože? Netuším, proč byla bosa. Možná se zula, aby se ke mně mohla nenápadněji připlížit? Ne. Ano, předpokládám, že jsem ji mohla pevně uchopit za zápěstí. Nejsem si jistá, za které. Možná za obě. Snažila jsem se, aby mě nebodla. Popálenina? Ta byla nejspíš od toho, jak jsem jí držela ruku nad radiátorem. To ji donutilo, aby ten nůž pustila. Tak jsem jí ho sebrala.

Prosím, mohli bychom to dokončit později? Já nemůžu… Nechci na to myslet. Počkat? Nezavřete mě, že ne? Nic jsem neprovedla! Ona mě napadla! Jen jsem se bránila. Mohla mě zabít!

Nechápu, proč bych měla chodit na stanici. Co se stalo, jsem vám už řekla.

Díky. Ne, zavolám si taxi. V nemocnici říkali, že ho zavolají, jen jim musím dát vědět, až tu skončíme. Už jsme skončili, nebo ne? Můžu jít domů, ne? Jen chci jít domů.

Jak dlouho bude trvat to vyřešit? Myslím, že bych se mohla zeptat své kamarádky Flory, jestli u ní můžu chvíli zůstat. Ne, moje matka je mimo.

Kdy se tam budu moct vrátit? Musím si vzít pár věcí a nakrmit kočku. Když jsem byla pryč, mohla lítat po celém domě. Bože, jak to všechno uklidím? A tu krev. Všechnu tu krev.

Budu muset vymalovat.

O 18 měsíců později

„Nahlédnu dovnitř na toaletu v přízemí a vidím Beccu zhroucenou nad umyvadlem jako strašidelnou figurínu se skelným pohledem. ,Myslím, že je mrtvá,‘ říkám do telefonu. ,Asi jsem ji zabila.‘“

Všichni vydechnou – prostorem to zašumí a já zvednu oči a přehlédnu to moře tváří; každá z nich lapá po dechu, hltá každé moje slovo, a já zavřu knihu. Slyšeli byste spadnout na zem špendlík. Očima vyhledám Jamese, sedí úplně vzadu. Věnuje mi chabý úsměv. Je unavený. Celou noc byl vzhůru s malou. Ale i tak by mohl mít z mého úspěchu větší radost.

Moje mluvčí předstoupí a zvučným hlasem oznamuje, že před autogramiádou je čas na pár otázek z publika.

Les paží vyletí vzhůru. Už jsem si zvykla. S přehledem zvládám odpovídat na všechny dotazy. Před dnešním uvedením knihy na trh jsem už absolvovala několik rozhovorů s novináři a samozřejmě jsem pár interview poskytla i bezprostředně po té vraždě; některá z nich byla dost lukrativní.

Vlídně se usměju na rozcuchanou mladou ženu sedící v druhé řadě, hned vedle dámy s nakvašeným výrazem, kterou najali jako ghostwritera a jež odvedla překvapivě špatnou práci; musela jsem po ní text kompletně předělat. Tváří se dost kysele, kvůli vší té pozornosti, jíž se mi dostává. Vím, že žárlí, ale je to můj příběh, ne její.

„Nebylo těžké psát o tak traumatickém zážitku?“ zajímá ženu s rozcuchanými vlasy.

Zhluboka se nadechnu. „Ne, vlastně to bylo velmi očistné. Přišlo mi, že znovuoživení těch událostí mi pomohlo vše správně zpracovat, víte?“ Chápavě přikyvuje, její výraz překypuje sympatiemi. Zaznamenám si tu situaci do paměti, abych ji mohla někdy v budoucnu použít.

Hlásí se někdo další. „Je pravda, že se chystá film?“

Kývnu. „Ano, to je pravda. Je to velmi vzrušující.“ V duchu si přestavuju dlouhý seznam hereček usilujících o to, aby mě mohly hrát, a ani se nemusím nutit do úsměvu.

Jak postupně odpovídám na další a další otázky, doputuje můj pohled až do zadní části místnosti, ke stojícímu muži s výraznými čelistmi, co tam postává v ošuntělém baloňáku jako úchyl. Když nadejde čas, stále s úsměvem na tváři zasednu za stůl a přátelsky promluvím s kýmkoli, kdo si koupil výtisk knihy. Celou dobu si uvědomuju přítomnost toho muže vzadu, vznáší se jako černý mrak nad mým velkým dnem.

„Jak se jmenuje vaše miminko?“

Zaměřím pohled na ženu před sebou, má tvář zasypanou bílým pudrem jako nějaké extravagantní francouzské pečivo.

„Lucette,“ odpovím a usměju se směrem k Jamesovi, jenž má právě napilno s jejím krmením.

„Ach, je to drahoušek,“ hýká žena. „Úplný andílek.“

„Ano,“ mumlám a mračím se na Lucette, která se cpe náhradní výživou a baculatými prstíky svírá láhev, jako by se bála, že ji o ni někdo připraví. Andílek je jen jeden způsob, jak to popsat. Její tvář připomíná talíř satelitu. Měla bych jí snížit dávky jídla.

James teď působí trochu těstovitě, rychle mu ustupují vlasy. Nakonec prostě nepatří mezi ty muže, kterým stárnutí svědčí. To je jedno. Usměju se na něj.

Možná mu navrhnu, abychom vyrazili na dovolenou na nějaké příjemné místo. Třeba na Maledivy. Nebo zase na Seychely. A třeba mu řeknu, že potřebuju prostor, abych mohla pracovat na další knize, a vyrazím sama. Ano, to zní rozhodně lákavěji.

Mezi posledními čeká v řadě někdo, koho jsem ani nečekala, i když pozvánku samozřejmě dostal. „Páni, Tess, tys to stihla!“

Usmívá se, možná až trochu moc, a všimnu si, že nemá žádný výtisk mé knihy. Koupila si ji vůbec? „Lizzie,“ osloví mě místo pozdravu.

„Jak se máš?“ zajímá mě a zvedám se, abych ji objala. Ztuhne a já přes její rameno zahlédnu někoho, koho jsem rozhodně nezvala. Rob. Její otřesný expřítel. Ovine jí paži kolem pasu. Možná tak docela ex nebude. Napadá mě, proč jsem o ní neslyšela od chvíle, kdy jsme musely probrat, co se to vlastně stalo na toaletě v přízemí jejího domu, a já se odstěhovala. Zvala jsem ji na svatbu i na křtiny malé, ale dala vědět, že nezvládne dorazit, protože je pořád na cestách.

„Kdy ses vrátila?“ zajímá mě.

„Před časem,“ odpoví.

Zvláštní, všimnu si, zatím se vůbec nezmínila o knize.

„Co dům?“ ptám se.

„Rodiče měli problém ho prodat.“

Vykouzlím na tváři chápavý výraz, stylizuju se do ženy, kterou jsem před chvílí viděla v publiku. „To mě mrzí.“

Kývne. „S Robem jsme zase spolu.“

„To vidím,“ poznamenám a otočím se na Roba, který na mě kamenně zírá a neobtěžuje se ani pozdravit. „Ahoj, Robe.“

Mračí se na mě a já se musím přemáhat, abych mu jednu nevrazila. Jak se opovažuje? Tuším, že ví, že jsem Tess řekla o jeho nevěře. A předpokládám, že on zase řekl jí, že jsem si to všechno vymyslela. A že ona mu uvěřila, a proto jsou teď tady, aby mě konfrontovali, jenže na to já nemám čas.

„Musím podepisovat knížky, ale bylo milé vás vidět,“ řeknu. Otočím se, ale potom se zarazím a vrátím se. „Všimla jsem si, že už konečně vysílali ten tvůj film. Chci říct, neviděla jsem ho, ale četla jsem recenze.“

Tess zbledne. Televizní adaptace její hry se nepovedla, kritici ji ztrhali. Usměju se a ona couvne, jako bych jí dala facku, drapne Roba za ruku a odtáhne ho ke dveřím.

V pořádku, říkám si, jen si uteč zpátky do toho svého podprůměrného světa okrajového divadla.

Obhlédnu místnost, stále přeplněnou lidmi popíjejícími šampaňské k zákuskům a jednohubkám.

„Lizzie,“ osloví mě někdo za zády.

Otočím se. Je to muž v baloňáku.

„Detektive Tallacku,“ hlesnu. „Jaké příjemné překvapení.“

Kývne směrem k pódiu. „Skvělé čtení. Všichni vám viseli na rtech.“

„Díky,“ všimnu si, že drží knížku v podpaží. Doufám, že si ji koupil, ne jen tak sebral ze stolu.

Jeho korálkovité oči mě propichují, ale já mu neuhýbám. V téhle hře jsem lepší než on.

„A co ten film?“ zajímá ho.

„Pokud jde o to, kdo vás bude hrát,“ nakloním se k němu s flirtujícím úsměvem, „musíte se nechat překvapit. Nemyslím ale, že budete zklamaný. Loni byl zvolen nejvíc sexy mužem. Malá nápověda pro vás.“ Popravdě řečeno, lžu. Ztvární ho velmi známý charakterní herec s křivým nosem, tlustými rty a břichem ženy v osmém měsíci.

Tallack se směje pod vousy, ale nespouští ze mě oči.

„Co vaše ruka?“ ptá se.

Ukážu mu dlaň, po níž se vine jizva jako tlustá růžová šňůra. „Je to lepší,“ připustím. „Stále mám ale problém uchopovat věci.“

„Možná naštěstí,“ odtuší.

Přimhouřím oči. Na co naráží? Nejspíš bych tuhle konverzaci měla co nejdřív ukončit, jeho tón se mi nelíbí. „Musím jít,“ oznámím mu.

Stáhne rty do kyselého úsměvu. „Nenechávejte fanoušky čekat.“

Úsměv mu oplatím. „Díky, že jste přišel.“

„Nemůžu se dočkat, až si vaši knížku přečtu,“ volá za mnou Tallack. „Jsem zvědav, jestli tam najdu nějaké indicie, jak jste to provedla.“

To mě zarazí. Otočím se k němu s nuceným úsměvem. „Provedla co?“

Dlouho na sebe upřeně zíráme, jako dva šachisti. Dostal šach, prohru si ale pořád nepřipouští. Vždycky ho to bude drásat, ale já vyhrála a on to ví. Nikdy proti mně nenajde důkaz. Měl tolik otázek po tom, co se to stalo: Proč neměla Becca boty? Proč pitva prokázala, že byla v době smrti silně dehydrovaná? Proč operátorce tísňové linky připadalo, že mluvila se dvěma osobami? Pochopitelně jsem neměla nejmenší tušení a přidělený právník, zařízený Jamesovou firmou, mi zakázal na to odpovídat.

Museli zastavit Jamesovo trestní stíhání, a protože už vyšetřování zpackali, uzavřeli rychle i Bečinu smrt jako jasný případ. Byla jsem obětí policie a Becca byla zabita v sebeobraně. Vykřičela jsem do světa všechno o Bečině šílenství, o tom, jak jsem je varovala, že předstírala svou smrt, tak aby obvinění padlo na mě, takže vypadali jako blázni. Můj právník najal špičkovou PR firmu, která zásobovala média pozitivními zmínkami o mně a negativními o ní.

Detektiv Tallack měl stále pochybnosti, ale tuším, že dostal z vyšších míst příkaz vyšetřování zastavit. Upřímně řečeno, měli by být rádi, že jsem je nežalovala.

Tallack se na mě mračí. Nerad prohrává. To i já. Naučila jsem se všechna pravidla a jdu po vítězství.

„Pošlu vám pozvánku na premiéru,“ slíbím, a aniž bych čekala na odpověď, odcházím.

Někdo na mě přes celou místnost mává. Flora. Má na sobě fuchsiově růžové šaty se třpytkami.

„Lizzie,“ objímá mě. „Gratuluju!“

Odtáhnu se, nechci si pomačkat ani ušpinit šaty. „Děkuju ti,“ říkám blahosklonně.

„Slyšela jsem, že kniha se hned dostala na první místo žebříčku!“

Přikývnu. „Je to neuvěřitelné,“ poznamenám.

„Je to tak dávno,“ pokračuje ona. „Jsem za tebe tak šťastná, víš, jak ti všechno vyšlo. Slyšela jsem o odstupném z práce.“

„Ano,“ přitakám. „Přistoupili na dohodu. James byl přesvědčený, že by tak měli kompenzovat můj vyhazov. Myslím, že to nebylo tolik, co dali Becce…“

Obě zmlkneme. Flora spěšně poznamená: „Viděla jsem před chvílí Jamese s malou. Je ti podobná, viď?“

Trochu se zachmuřím.

„To je prostě úžasný,“ pokračuje dál se zářivým úsměvem. „Pamatuješ, jak jsme ho potkali poprvé na vánočním večírku? Jak jsme si představovaly, jaké by bylo s ním randit? A ty jsi teď za něj vdaná! A máte miminko!“

Mumlám něco jako souhlas. Úsměv mi zamrzne na rtech do jokerovského šklebu.

„Párkrát jsem zkoušela ti zavolat,“ říká Flora. Pořád s úsměvem, ale trochu smutně.

„Je mi to moc líto,“ omlouvám se. „Byla jsem hrozně zaneprázdněná kolem malé a knížky.“

„Ano, dovedu si to představit,“ zubí se. „Chtěla jsem ti oznámit, že se budu vdávat!“ Pyšně ukazuje zásnubní prsten a já na ni zírám ochromená úžasem. Flora? Zasnoubená?

„Páni,“ vykoktám. „Gratuluju. To je fantastické. Kdo je ten šťastný?“

„Tim,“ hlásí s úsměvem od ucha k uchu. „Ten z IT.“

Tim z IT. Dobře, dobře. Chci říct, ano, je pro něj dostupná, ale myslím, že původně jsem ho zajímala spíš já.

„Je prostě úžasný. Roztomilejšího chlapa si neumíš představit.“

„Tak to je fantastické,“ konstatuju.

„Pošlu ti oznámení. Svatba bude v létě.“

Zrudne. „Vlastně jsem doufala, že bys mohla být jedna z mých družiček. Šaty už mám vybrané. V rozkošném růžovém odstínu,“ uchechtne se. „Celá svatba vlastně bude v růžovém! Tim prohlásil, že pokud on se může ženit v kostýmu ze Hry o trůny, tak já se můžu vdávat v růžové, a přesně to uděláme. Všechno bude růžové! Ale ne rudé. Rudou svatbu bychom nechtěli!“ směje se.

„Kdy to bude?“ zajímá mě.

„Dvaadvacátého června.“

Kousnu se do rtu. „Ale ne, to jsme na prázdninách. Vyrážíme na jih Francie. Chtěli bychom to stihnout, ještě než tam bude přecpáno.“

Flořina tvář povadne. „To je škoda,“ vzdychne.

Musím zmizet, než mě stihne pozvat na svou dorůžova laděnou rozlučku se svobodou. Taky jsem přes její rameno zahlédla Autumn Jonesovou.

Je to návrhářka vdaná za amerického mediálního magnáta, jenž vlastní studio, které bude produkovat filmovou adaptaci mé knihy. On je velmi atraktivní. A velmi, velmi bohatý. Jako oligarcha. Mám na sobě šaty z poslední Autumniny kolekce. Koupila jsem je včera a vím, že v nich vypadám skvěle. Poporodní kila jsem shodila za pár týdnů, protože jsem věděla, že mě brzy čeká tenhle velký křest. Trochu jsem to urychlila, samozřejmě.

Když mě Autumn spatří, opustí malý kroužek svých přátel, zvedne své štíhlé paže a drží mě za obě ruce, zatímco třikrát naznačíme polibek – to si musím zapamatovat. Je to znamení vstupu do vyšších kruhů, něco jako zednářský pozdrav. Člověk musí všechna tahle pravidla znát.

„Drahoušku,“ osloví mě, „v těch šatech vypadáš báječně. Dnes to byl ohromný úspěch.“

„Díky,“ odpovím.

Autumn je bývalá modelka a stát vedle ní mi přese všechno přijde zvláštní. Tuhne mi krev v žilách a zároveň cítím, že mám obličej v jednom ohni. Vedle ní si připadám neohrabaná, bezvýznamná, stará Lizzie se dere na povrch. Spěšně ji odstrčím zpět do temnoty, kam jsem ji už dávno zahnala.

Autumn se vrací k rozhovoru s mužem po své levici a já si uvědomuju, že si mě nikdo nevšímá. Všichni naslouchají Autumn, která je oblažuje nějakým výkladem o třídenní odlehčující kúře založené na zeleninových džusech, evidentně právě tak zábavné jako tlusté střevo, které zrovna teď popisuje. Jsem mimo. Je to můj večírek a nikdo si mě nevšímá. I James s malou zmizel. Jako bych byla vzduch.

Upustím sklenku. Střepy přistanou Autumn na botách a sekt jí vychrstne na šaty. „Hrozně se omlouvám,“ říkám zděšeně. „Ukaž, pomůžu ti.“

Vysouším šaty ubrouskem. „Nic se neděje,“ uklidňuje mě s tím nejsladším úsměvem. „To je dobré.“

Obě se skláníme, abychom posbíraly střepy u našich nohou. „Máš nádherné boty,“ poznamená a ukáže bradou k mým fialovým semišovým lodičkám na vysoké platformě.

„Díky,“ odpovím, „koupila jsem je speciálně pro tenhle večer. Louboutin. Vintage.“

„Vážně nádherné,“ přidá další superlativ. Narovnáme se a ona vezme dvě nové sklenky sektu z podnosu kolem procházejícího číšníka a jednu mi podá. Přiťukne si se mnou. „Na tebe,“ říká.

„Na mě,“ opakuju.

Dům na Hampstead Heath je skoro přesně takový, jak jsem si vysnila. Mám pracovnu, kde píšu, a malé fitko v suterénu a šatnu a v kuchyni mramorovou pracovní desku, po níž ráda přejíždím dlaní a vnímám její chladnou, tvrdou hmotu. Dům byl dost drahý, ale mohli jsme si ho dovolit, když jsem přesvědčila Jamese, aby prodal svůj byt. Čekali jsme dítě, takže nebylo moc co řešit.

Tady v severním Londýně je taková skupina žen, co spolu chodí na oběd. Dámičky, co se objevují v Tatleru a vůbec ve společenských rubrikách různých plátků. Nakonec se mi povedlo mezi ně proniknout. Stálo mě to trochu času, nějaké ty dary charitám, které podporují, spřátelit se s nimi na Instagramu, lajkovat bezduché fotky jejich ratolestí, pár přátelských e-mailů s radami, jak vybrat chůvu nebo školku, pár náhodných setkání na těch správných lekcích pilates (samozřejmě v odpovídajících sportovních legínách a za popíjení kombuchy), pečlivé vedení svého vlastního instagramového a facebookového účtu se stylovými záběry mnoha mých #Požehnání, kombinujících ve správném poměru to podstatné s nesmysly a roztomilostí, dokud mě konečně nepoctily formální žádostí o přátelství na Facebooku.

Tohle je teprve můj druhý oběd s nimi, půltuctem žen trůnících ve vrcholných patrech společnosti. Jsou šlechtou bez šlechtického původu. Mají miliony followerů, ačkoli já je rychle doháním.

Když vejdu do restaurace a pár lidí se po mně opakovaně ohlédne, protože mě poznávají z novin, je bezpochyby jasné, že jsem konečně tam, kde jsem chtěla být. Kdyby mě tak mohla vidět máti. Nebo ta holka z doby před několika lety, se skvrnami od potu v podpaží. Jak daleko jsem došla. Co jsem dokázala. Kdo teď jsem. Ale samozřejmě máti mě vidět nemůže. Úplně jsem s ní přerušila kontakt. Nestojím o to, aby mě ztrapňovala.

Usměju se, když zachytím svůj odraz v blyštících se zrcadlech za barem. Žádné známky mého starého já. Ztratilo se. Jizva pod okem se mi zlepšovala tak rychle, že jsem nakonec potřebovala jen jednu plastickou operaci. Teď po ní není ani památky. Vypadám skvěle. „Jsi dokonalá,“ šeptám si. Musela jsem to vyslovit hlasitěji, než jsem chtěla, protože kolem procházející číšník po mně vrhne zvědavý pohled.

Autumn vstává, aby na mě mávla, a moje štěstí je rázem pryč. Možná je to jejím úsměvem. Nebo tím, jak štíhle vypadá, nebo kvůli barvě jejích vlasů, medové s nádechem zlata. Cokoli to je, vyvede mě to z konceptu. Ale nedovolím, aby mi z tváře zmizel úsměv. Když zasednu naproti ní, říkám si, že bych si měla zítra zajít na melír. Možná se mi podaří zjistit, kde dělali vlasy jí.

Všechny ženy mě nadšeně vítají. Sedím naproti Coře Webbové, osobně jsem ji zatím nepotkala, ale znám ji z televize. Ve skutečnosti je mnohem menší, s kočičíma očima a malým nosíkem. Okamžitě se mnou začne klábosit, jako bychom byly kamarádky odnepaměti.

„Zbožňuju tvou knihu,“ říká. „Stáhla jsem si ji do čtečky a už ji mám přečtenou! Bože, ty ubohá chudinko! Čím vším sis musela projít!“

Otočím se k ní a ona mi stiskne ruku. A je tu další z řady soucitných pohledů – jsem už na ně zvyklá, ale stále mě neomrzely.

„Becca byla úplně šílená,“ prohlašuje. „Muselo to být naprosto otřesné.“

„To bylo,“ souhlasím. Myslím, že by se z nás s Corou mohly stát přítelkyně.

Když si všechny začnou vybírat saláty, natáhnu se přes stůl po láhvi vody. Cora hlasitě zalapá po dechu a s grácií viktoriánské dámy se chytne za hruď.

„Proboha,“ vydechne s očima rozšířenýma zděšením. Zírá na mou ruku.

Pomalu ji otočím, aby si každý mohl prohlédnout jizvu táhnoucí se mi přes celou dlaň.

„To máš… z té potyčky?“ ševelí a nepřestává mi hypnotizovat dlaň, jako by to byla nějaká náboženská relikvie.

Přikývnu a přejedu si po prstu nad rozšklebenou růžovou jizvou. Nic necítím. Nemám v ní cit. Skloním hlavu, přitáhnu si ruku k tělu a sklopím oči.

„Moc se omlouvám,“ šeptá Cora a já směrem k ní vděčně kývnu a kousnu se do spodního rtu, jako by přede mnou ten okamžik znovu ožíval. Kolem stolu se nese soucitný šum, pár žen mi stiskne ruku v úžasu nad tím, co všechno jsem si vytrpěla. Každé z nich věnuju přes potlačované slzy úsměv. No, nejsou milé?

Když ten okamžik dozní a všechny se vrátí ke svým salátům, jako by se snažily najít mezi hlávkovými listy elixír mládí, povykasám si rukávy a chopím se nože a vidličky. Cora znovu zaševelí, tentokrát tišeji: „Co se stalo?“ ptá se bez dechu a bradou ukazuje na řetěz modřin vinoucí se mi kolem zápěstí.

„Ach,“ rychle vysvětluju, zatímco si shrnuju rukávy zpět, abych je zakryla. „Nic. Já se jen… zranila na pilates.“

Cora si vymění pohled se ženou po své druhé straně, která taky poslouchá. Je to důvěrně známý pohled. Na tu historku z pilates mi neskočily. Je dost chabá. Záměrně chabá.

Jíme a já hlavně poslouchám, nasávám útržky drbů, abych je mohla v budoucnu použít. Nezapomenu se ani na pár věcí zeptat. Tyhle ženy zbožňují tlachání o svých dětech, jejich chůvách, kojení (z celého srdce s nimi souhlasím, že nad kojení není) a svých kosmetičkách. Je to dost nuda, ale není vyhnutí.

„Tvá chůva je rozkošná,“ říká mi Autumn přes stůl a zapije to douškem perlivé vody.

Krčím rameny. Má pravdu, Švédka Ursula je poměrně atraktivní, ačkoli označit ji za rozkošnou mi přece jen přijde trochu přehnané. „Umí to skvěle s Lucette,“ konstatuju za uznalého kvokání ostatních žen o mé velkorysosti a důvěře v manžela. Ony by svým manželům vedle Ursuly nevěřily.

Jsem si skoro jistá, že Ursula právě teď s mým mužem šuká. Dělá mi laskavost. Sex je sám o sobě dost nechutný a nevěrný manžel je zároveň manželem provinilým, který rád utrácí peníze za svou ženu. Mám potají pořízené fotografie jich dvou opírajících se do toho, jako by hráli v nějakém debilním domácím pornu, kterou předám právníkovi, až Jamese za rok či dva opustím a obviním ho zároveň z nevěry i domácího násilí. Měl by mi připadnout dům i většina majetku.

Ruku na mě vztáhl jen jednou. Poučil se ze svých chyb. Jako většina násilníků je ve své podstatě zbabělý. Stačilo, že se mu někdo postavil, a stáhl se. Anebo je pořád násilník a vybíjí si svou frustraci na Ursule a své sekretářce, s níž to taky táhne. Moc mě to nezajímá. Jen to věci usnadní, až půjdu na policii.

„Nemáš obavy z toho, že u vás chůva i bydlí, místo aby žila sama?“ ptá se Autumn. „Já bych je tedy měla.“

„Ne,“ odpovídám. Čeho bych se měla bát? Naznačuje, že je Ursula hezčí než já? To není podstatné. James ji šoustá. Šuká s ní, protože nemůže se mnou. Vím, že Autumn by nedala ani šanci Johnnymu, svému muži – miliardáři a mediálnímu magnátovi, jenž vlastní jachtu velikosti menšího státu a taky ostrov v Karibiku. Ten žádnou příležitost šukat s chůvou nemá, protože zaměstnávají jen Filipínky ve středním věku, jak jsem zjistila při stalkování Autumniny facebookové stránky.

Když dojde na placení, číšník položí účet doprostřed stolu. Jsem zaneprázdněná úpravou rtěnky, ale koutkem oka sleduju, jak ho Autumn zvedá a po pár vteřinách sčítání oznamuje, že to je sto liber na každou.

Sáhnu po kabelce Chloé – vánočním dárku od Jamese –, abych vylovila peněženku (vánoční dárek, jejž jsem si sama nadělila), a vyjmu z ní dvě novotou zářící padesátilibrovky, stejně jako další ženy pokládají na stůl svoje zlaté karty a bankovky jako žetony v kasinu.

Autumn dá dohromady všechny peníze i karty a pak se zachmuří: „Chybí nám stovka v hotovosti.“

Vyměňujeme si pohledy. Po nepříjemně dlouhé době to Cora utne: „Přihoďte to na můj účet, to nevadí.“

Po zaplacení účtu se zvedáme k odchodu. Zavěsím se do Cory, když míříme ke vchodu. „Vidělas to,“ šeptám jí do ucha, „Autumn za sebe neplatila.“

Vyvalí oči jako postava z animáku a otevře ústa do perfektního O, když pohlédne na Autumn, která spěchá, aby se k nám připojila.

„Uvidíme se v sobotu na večeři?“ ujišťuje se. „Johnny se nemůže dočkat, až tě konečně pozná.“

Pozvala nás na tenhle víkend do svého paláce na Primrose Hill na večeři a pár drinků. V duchu se usměju.

„Ani já se nemůžu dočkat, až ho poznám.“

Oslava osmi týdnů na seznamu bestsellerů Sunday Times plavbou po Karibiku s přáteli a rodinou. To je život! #PlavbaVKaribiku #PřáteléSJachtou #BíléPísečnéPláže #Prázdniny #JógaNaPalubě #DíkyBohuZaChůvy #SoukromýKuchař #CarpeDiem #Vděčnost #Požehnání #NejlepšíPřítelNaSvětě #TiKamarádi

Poděkování

Napsat román je vždycky závazek, zvláště když na to máte jen šest týdnů.

Nejvíc vděčná jsem svému „nejlepšímu muži na světě“ – Johnovi, svému parťákovi.

Procestovali jsme spolu kus světa, plnili si svoje sny, měnili svoje životy znovu a znovu a za to, jak mě podporuje v mé práci, mu ani neumím dostatečně poděkovat. Žít se spisovatelkou není legrace. Vyžaduje to spoustu morální podpory, dolévání vína, osušování slz, hodně trpělivého naslouchání příběhům, které začínají slovy jako „Představ si, že by…“ a končí čímsi o masových vrazích a zombií apokalypse. John tohle všechno a mnohem víc zvládá bez stížností a nikdy nezapochyboval o své lásce či o své víře ve mně nebo v nás a náš mimořádný potenciál. Miluju tě!

A, Alulo, zlatíčko moje, úchvatná autorko a kreativní duše, nemám ani slov, abych popsala tu absolutní radost být tvojí mámou, i když mě občas přerušíš uprostřed věty, aby ses zeptala, jestli jsem neviděla tvůj trikot / knížku / kartáč na vlasy.

Musím také poděkovat svému tátovi a Carol, nejlepším prarodičům na světě, že vydrželi něco, co já bych nikdy nezvládla, něco mnohem těžšího, než je psaní knih: celý týden v Disney Worldu s Alulou v době, kdy jsem mohla pracovat na korekturách této knihy. Jste nejlepší.

Mojí úžasné agentce Amandě, která je se mnou víc než deset let a jež mi pomohla vydat víc než tucet knih: Jsem tak vděčná, že ses před těmi lety zamilovala do Lily, a doufám, že naše partnerství bude pokračovat do doby, až ze mě bude dáma příliš stará na psaní „erotiky“ (jak tomu říká můj táta) nebo knih pro dospívající, ale pořád silná v kramflecích na poli psychologického thrilleru.

Ruth a Hodderovi, kteří knihu redigovali naprosto výjimečným způsobem a pomohli mi vycizelovat román do podoby, již jsem ani netušila, že může mít – děkuji. Je to dar, vy ho máte a bylo mi ctí s vámi pracovat.

A konečně, jak procházím životem (a přes kontinenty), to, co bych si přála umět zabalit do kufru, jsou přátelé, jež jsem cestou potkala. Jsem mnohem víc hrdá na tahle přátelství než na všechny knížky a filmy, co jsem kdy vytvořila. Takže děkuju, Nicholo, Vic, Rachel, Saro, Lauren, Aso, Claire, Clarisso a Becky – vy nejlepší kámošky na světě, co mě pozvedají, inspirují a rozesmávají každičký den. A nesmím opominout ani kluky ve svém životě: Albyho, Laurieho (půjčila jsem si tvé jméno pro svého detektiva!) a svého bratra Toma.

S takovými přáteli… se cítím nadmíru #Požehnaná.

Sarah Aldersonová

Takoví normální

#přátelé

Z anglického originálu Friends Like These

vydaného v Londýně  roku 2018 nakladatelstvím Mulholland Books, an imprint of Hodder & Stoughton Ltd.,

přeložila Jana Matějková.

Odpovědná redaktorka: Tereza Filinová

Grafická úprava obálky: Karel Kadlec

Vydalo nakladatelství Pavel Dobrovský – BETA s.r.o.

(Praha 4, Květnového vítězství 332/31)

Praha 2019

jako elektroniclou knihu

www.dobrovsky.cz

www.nakladatelstvibeta.cz

nakladatelstvi@dobrovsky.cz

Sazba a elektronické formáty: Martin Šusta

Vydání první

Table of Contents

Přepis hovoru tísňové linky

Část první

Částečný přepis policejního výslechu slečny Elizabeth Crowleyové po vyplnění hlášení o pohřešování osoby

Částečný přepis policejního výslechu slečny Elizabeth Crowleyové po oznámení o pohřešování

ANIMUK.NET

Částečný přepis policejního výslechu slečny Elizabeth Crowleyové po vyplnění hlášení o pohřešování osoby

Část druhá

Becca

Lizzie

Becca

Lizzie

Becca

Lizzie

Becca

Lizzie

Lizzie

Becca

Lizzie

Část třetí

Becca

Část čtvrtá

Lizzie

Becca

Část pátá

Částečný přepis policejního výslechu slečny Elizabeth Crowleyové

O 18 měsíců později

Poděkování