Napeti

Alderman, Naomi

Značky: Sci-Fi

Sci-Fittt

Všechno začíná jiskrou – dospívající dívky mezi 14 a 15 lety v sobě objevují schopnost vytvářet v těle elektrickou energii a výboji z prstů si vynucovat poslušnost, v horším případě i mučit nebo zabíjet. Chlapci jsou kvůli bezpečnosti izolováni v chlapeckých školách. V některých částech světa propukají krvavé revoluce. Dívky se v používání elektrického napětí zdokonalují a probouzejí tuto schopnost i ve starších ženách. Jak by svět vypadal, kdyby se moc přesunula z rukou mužů do rukou žen? Kdyby po celém světě zavládl matriarchát a přestaly platit klasické genderové stereotypy? Odpovědi na tyto otázky dává Naomi Aldermanová ve svém posledním románu Napětí, mnohoznačném a barvitě psaném textu na pomezí sci-fi, dystopie a thrilleru, v němž je výchozí situace promyšlena do důsledků: ženy zneužívají své sexuality, muži se stávají oběťmi a radikálně se mění celkové paradigma a fungování společnosti.

Přeložila Barbora Punge Puchalská

Edici Fantastika řídí Martin Šust

Argo ©, 2018

Copyright © Naomi Alderman, 2016

All rights reserved. The moral right of the author has been asserted.

Translation © Barbora Punge Puchalská, 2018

Cover art © Penguin Random House UK, 2018

Illustrations © Marsh Davies, 2018

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, místa a události jsou buď dílem

autorčiny fantazie, nebo jsou použity smyšleně, a jakákoliv podobnost

se skutečnými osobami, žijícími či mrtvými, nebo skutečnými událostmi

či místy je zcela náhodná.

Pro Margaret a Graema, kteří mi ukázali zázraky

Přišli k Samuelovi a řekli mu: Dej nám krále, aby nás soudil.

A Samuel pravil: „Toto bude právo krále, který nad vámi bude kralovat:

Vezme vám syny a zařadí je ke svému vozatajstvu a jezdectvu, aby běhali

před jeho vozem. Ustanoví si velitele nad tisíci a nad sty a další, aby

pro něho obstarávali orbu a sklizeň, a další, aby pro něho zhotovovali

válečnou výzbroj a výstroj jeho vozů. Také dcery vám vezme za mas-

tičkářky, kuchařky a pekařky. Vezme vám nejlepší pole, vinice a olivové

háje a dá je svým služebníkům. Z vašich výmlatů a vinic bude vybírat

desátky a bude je dávat svým dvořanům a služebníkům. Vezme vám

otroky a otrokyně a nejlepší jinochy i osly, aby pro něho pracovali. Bude

vybírat desátky z vašich stád, a stanete se jeho otroky. A přijde den,

kdy budete úpět kvůli svému králi, kterého jste si vyvolili, ale Hospodin

vám onoho dne neodpoví.“

Lid však odmítl Samuela uposlechnout. Prohlásil: „Nikoli. Ať je nad

námi král! I my chceme být jako všechny ostatní národy. Náš král nás

bude soudit a bude před námi vycházet a povede naše boje.“ Samuel

všechna slova lidu vyslechl a přednesl je Hospodinu. Hospodin Sa-

muelovi pravil: „Uposlechni je a ustanov jim krále.“

1. Samuelova 8

Mužská spisovatelská asociace

náměstí New Bevand

27. října

Vážená Naomi,

tak jsem tu zatracenou knihu dopsal. Posílám vám ji se všemi úryvky

a kresbami v naději, že mi poskytnete nějakou radu nebo se aspoň koneč-

ně dočkám nějaké odezvy, jako když upustíte kamínek do studny.

Ze všeho nejdřív se jistě budete ptát, co jsem to vlastně napsal. Sliboval

jsem přece, že nepůjde o žádný „další suchý dějepisný svazek“. Po

dopsání čtvrté knihy jsem si však uvědomil, že se obyčejný čtenář nebude

prokousávat nekonečným množstvím důkazů, že technikálie datových

nálezů a srovnání vrstev jsou stejně každému ukradené. Už jsem zažil,

že posluchačům zeskelnatěl pohled, když jsem se jim snažil vysvětlit

podstatu svého výzkumu. Takže jsem vytvořil něco jako hybrid, který,

aspoň doufám, víc osloví obyčejného čtenáře. Není to ani historické dílo,

ani klasický román, ale spíš něco na způsob „románové adaptace“ čehosi,

co aspoň archeologové považují za nejhodnověrnější verzi. Zahrnul jsem

do textu několik ilustrací archeologických nálezů, které jsou podle mého

názoru výmluvné, ale čtenáři je mohou přeskočit, což mnozí jistě udělají.

Mám na vás několik otázek. Je to velmi šokující? Je příliš těžké smířit

se s tím, že se něco takového vůbec mohlo stát bez ohledu na to, o jak

dávnou historii jde? Mohl bych Jo celé nějak víc zvěrohodnit? Víte, co se

říká o „pravdě“ a „zdání pravdy“ - že jsou to protiklady.

Zařadil jsem i několik nesmírně znepokojujících pasáží o Matce Evě...,

ale všichni dobře víme, jak to chodí! Určitě to nikoho příliš nerozruší...

beztak dnes všichni tvrdí, že jsou ateisté. A všechny takzvané „zázraky“ se

přece dají vysvětlit.

No nic, radši už sklapnu. Nechci vás ovlivňovat, prostě si to přečtěte

a napište mi, co na to říkáte. Doufám, že se vám daří při psaní vlastní knihy.

Už se nemůžu dočkat, až bude hotová a budu si ji moct přečíst. Mockrát

děkuji, že se na to podíváte. Jsem vám strašně vděčný, že si najdete čas.

Srdečně

Neil

Nonesuch House

Lakevik

Nejmilejší Neile,

páni! To si snad ani nezasloužím! Listuju stránkami a nemůžu se dočkat,

až se pustím do čtení. Vidím, že jste, vy provokatére, připsal i pár scén

s muži-vojáky, muži-policisty a „chlapeckými zločineckými gangy“, přesně

jak jste říkal! Nemusím vám vykládat, jak moc si v těchhle věcech libuju.

Určitě si na to pamatujete. Nemůžu se dočkat, až si to přečtu.

Velmi mě zajímá, jak jste naložil s premisou. Upřímně řečeno bude to

vítaná změna proti mojí vlastní knize. Selim prohlásil, že jestli moje nová

kniha nebude mistrovské dílo, pustí mě k vodě a najde si jinou ženu, která

umí psát. Mám pocit, že ani netuší, jak se mě tyhle nevinné poznámky

dotýkají.

No nic. Moc se na tu vaši knihu těším! Myslím, že by se mí ten váš „svět

řízený muži“, o němž píšete, docela zamlouval. Určitě by byl laskavější,

humánnější a víc - mohu to vůbec vyslovit? - sexy než ten, v němž žijeme.

Brzy se ozvu, můj milý.

Naomi

Napětí

Historický román

NEIL ADAM ARMON

Moc má vždycky stejný tvar, a to tvar stromu. Hlavní kmen se od

kořene ke špičce rozvětvuje a košatí do stále se tenčících a zvída-

vějších úponků. Moc svým tvarem připomíná obrys živého tvora,

který se rozpíná a vyhání jemné výhonky stále dál a dál.

Je to tvar řek, které tečou do oceánu - z tenkých pramínků se

stávají potůčky, z potůčků říčky, z říček dravé řeky, jejichž mocný

proud nabírá na síle a valí se stále mohutněji vpřed, než se vrhne

napospas obří mořské síle.

Je to tvar blesku, který udeří z nebe do země. Klikatá trhlina

na obloze se promění ve vzor na kůži nebo v zemi. Tytéž osobité

vzory vznikají, když elektrický proud zasáhne kus akrylu. Vysí-

láme elektrický proud do série systémových obvodů a rozvodů,

ale elektřina touží po tvaru živého tvora, kapradiny či holé větve.

Udeří v jádru a odtud se dere ven.

Ten samý tvar bují i v nás samotných, naše vnitřní stromy sple-

tené z nervů a cév. Ústřední kmen, z něhož se oddělují další a další

kanály. Signály se přenáší z konečků prstů do míchy a dál do moz-

ku. Máme v sobě elektřinu. Její síla prochází naším tělem stejně

jako v přírodě. Děti moje, neděje se tu nic, co by nebylo v souladu

s přírodním zákonem.

Stejným způsobem se šíří moc i mezi lidmi; musí to tak být.

Lidé tvoří vesnice, z vesnic se stávají města, města se sklánějí

před velkoměsty a ta zase před státy. Příkazy se šíří z ústředí

ke konečkům. Výsledky z konečků do centra. Komunikace je

neměnná. Oceány nepřežijí bez pramínků, neotřesitelné kmeny

stromů bez vedlejších pupenů ani mozek dosazený na trůn bez

nervových zakončení. Jak nahoře, tak dole. Jak na periférii, tak

v samotném srdci.

Z toho plyne, že existují dva způsoby, jimiž se mohou příroda

a využití lidské síly změnit. Jedním je výnos vydaný z paláce,

příkaz, který by lidem řekl: „Tak to je." Ale ten druhý, jistější, ne-

vyhnutelnější způsob říká, že jeden každý z oněch tisíců tisíců

světelných bodů by měl vyslat novou zprávu. Když se změní lidé,

palác to neustojí.

Jak je psáno: „Nabrala blesk do dlaní a přikázala mu udeřit."

Z Knihy Eviny, 13-17

Zbývá deset let

Roxy

Než to ti chlapi udělají, zamknou Roxy do přístěnku. Netuší, že

už tam několikrát zamčená byla. Když zlobí, máma ji tam posílá

za trest. Jen na pár minut. Než se Roxy uklidní. Během hodin,

které tam strávila, se naučila nehtem nebo papírovou sponkou

pomalu vyšroubovat zámek. Mohla ho vyndat, kdy se jí zachtělo.

Ale neudělala to, protože pak by máma zvenku zavřela zástrčku.

Zatímco Roxy seděla ve tmě, stačilo jí jen vědět, že kdyby chtěla,

dostala by se ven. To vědomí je stejně dobré jako svoboda.

Proto si ti dva myslí, že ji mají bezpečně pod zámkem. Jenže

ona se stejně dostane ven. Tak to aspoň vidí ona.

Chlapi dorazí v půl desáté večer. Roxy měla být ten večer u sestře-

nic; bylo to domluvené několik týdnů, ale protože si na mámu

otevřela pusu kvůli tomu, že jí v Primárku koupila špatné silonky,

zatrhla jí to: „Nikam nepůjdeš, zůstaneš doma." Jako kdyby se

Roxy k těm debilním sestřenkám bůhvíjak chtělo.

Když vykopnou dveře a uvidí Roxy, jak trucuje na pohovce ved-

le mámy, z jednoho vypadne: „Kurva, je tu ta holka." Jsou dva,

jeden vyšší s krysím obličejem, ten druhý menší s hranatou čelistí.

Roxy je nezná.

Ten menší chytí mámu pod krkem, ten vyšší honí Roxy po ku-

chyni. Málem se jí podaří vyběhnout zadními dveřmi ven, když

ji chňapne za stehno. Roxy spadne dopředu a on ji chytí kolem

pasu. Roxy kolem sebe kope a křičí. „Pusťte mě, do prdele!" a když

jí ten chlap zakryje rukou pusu, kousne ho, až v puse ucítí krev.

Chlap zakleje, ale nepustí ji. Odnese ji přes obývák. Ten menší

přirazil mámu ke krbu. V tu chvílí Roxy ucítí, jak se to v ní začíná

probouzet, i když netuší, co to je. Je to jen takový pocit v konečcích

prstů, lehké brnění v palcích.

Začne ječet. „Neubližujte mý Roxy," spustí máma, „ne abyste jí

kurva ublížili, nevíte, s čím si zahráváte, todle se proti vám obrátí

jako voheň, budete litovat dne, kdy jste se narodili. Její tatík je

Bernie Monke, pro Kristovy rány."

„Vlastně máme pro jejího tatíka vzkaz," uchechtne se ten menší.

Ten vysoký nacpe Roxy do přístěnku pod schody tak rychle, že

než se vzpamatuje, je všude kolem ní tma a ve vzduchu se vznáší

nasládlý zápach prachu z vysavače. Máma spustí křik.

Roxy má zrychlený dech. Je vyděšená, ale musí se dostat k mámě.

Nehtem vyšroubuje na zámku první šroubek. Stačí jedna, dvě, tři

otočky a je venku. Mezi kovovým šroubkem a její rukou přeskočí

jiskra. Statická elektřina. Roxy má divný pocit. Je soustředěná,

jako by dokázala vidět se zavřenýma očima. Teď spodní šroubek:

jedna, dvě, tři otočky. „Prosím," žadoní máma, „prosím, nedělejte

to. Prosím. O co tu jde? Je to ještě dítě. Proboha, je to ještě dítě."

Jeden z mužů se zasměje. „Mně téda jako dítě moc nepřipadá."

V tu chvíli máma hlasitě vyjekne; zní to, jako když se zadře

motor.

Roxy se snaží rozluštit, kde přesně ti chlapi v pokoji stojí. Jeden

je u mámy. Ten druhý... Roxy zaslechne nějaký zvuk nalevo. To-

hle je její plán: vyklouzne ven, bude se držet při zemi, praští toho

vysokého zezadu pod koleny, dupne mu na hlavu a pak to bude

dvě proti jednomu. Jestli mají zbraně, zatím je nevytáhli. Roxy už

se párkrát poprala. Lidi ji pomlouvají. I mámu a tátu.

Raz. Dva. Tři. Máma znovu zaječí, Roxy vytáhne zámek z dvířek

a co nejsilněji je rozrazí.

Má štěstí. Dvířka praštila toho vysokého do zad. Zakopne, za-

potácí se, Roxy ho chňapne za pravou nohu, když mu vyletí na-

horu, a chlap žuchne na koberec. Křupne to a z nosu se mu spustí

krev.

Ten malý tiskne mámě na krk nůž. Jeho stříbrná čepel na Roxy

mrká a usmívá se.

Máma vytřeští oči. „Uteč, Roxy," šeptne sotva slyšitelně, ale Roxy

to uslyší, jako by to byl hlas v její hlavě. „Uteč. Uteč."

Roxy ze rvaček ve škole neutíká. Když utečete, nikdy nepřesta-

nou říkat: „Tvoje máma je coura a fotr chmaták. Dávejte si bacha.

Roxy vám čórne knížku." Musíte na ně dupat, dokud nežebrají

o milost. Nesmíte utéct.

Něco se děje. V uších jí buší krev. Po zádech, po ramenou a po-

dél klíční kosti se jí rozlézá svědivý pocit a říká: To zvládneš. Jsi

silná, nabádá ji.

Roxy přeskočí toho na zemi, sténajícího, držícího se za obličej.

Chystá se čapnout mámu za ruku a vypadnout. Potřebují se jen

dostat ven na ulici. Tam se tohle za bílého dne stát nemůže. Najdou

tátu a ten už to vyřídí. Je to jen pár kroků. To zvládnou.

Prcek nakopne mámu do břicha. Máma se bolestí zlomí v pase

a padne na kolena. Chlapík se rozmáchne nožem po Roxy.

Ten vysoký zasténá. „Tony. Nezapomeň. Tu holku ne."

Prcek ho kopne do tváře. Jednou. Dvakrát. Třikrát.

„Kurva. Nevyslovuj. Mý. Jméno."

Vysoký ztichne. U úst mu bublá krev. Roxy pozná, že je v bryn-

dě. „Uteč! Uteč!" křičí na ni máma a Roxy cítí jemné mravenčení

v pažích. Jako by jí od páteře ke klíční kosti, od hrdla k loktům,

zápěstím a polštářkům na prstech běhaly drobné světelné jehličky.

Uvnitř celá jiskří.

Muž se po ní jednou rukou natáhne, v druhé drží nůž. Roxy

se ho chystá kopnout nebo mu dát ránu pěstí, ale instinkt jí na-

poví něco nového. A tak ho popadne za zápěstí a vyšroubuje cosi

z hloubi své hrudi, jako kdyby to uměla odjakživa. Chlap se jí

pokusí vykroutit ze sevření, ale už je příliš pozdě.

Nabrala blesk do dlaní a přikázala mu udeřit.

Objeví se kratičký záblesk a ozve se prásknutí. Roxy vletí do

nosu vůně bouřky podbarvená zápachem spálených vlasů. Pod

jazykem se jí rozlije chuť trpkých pomerančů. Prcek leží na zemi

a zpěvavě, tiše kňučí. Zatíná ruku v pěst a zase ji roztahuje. Od

zápěstí po celé délce paže se mu táhne dlouhá rudá jizva. Roxy

ji vidí dokonce i pod těmi světlými chlupy: má nachovou barvu

a tvar kapradiny s listy, úponky, pupeny a větvičkami. Máma

třeští oči, má otevřenou pusu a z očí jí dál tečou slzy.

Roxy ji zatahá za paži, ale máma je zpomalená šokem a nepře-

stává opakovat: „Uteč! Uteč!" Roxy netuší, co udělala, ale dobře

ví, že když se perete s někým silnějším než vy a dostanete ho na

zem, musíte vzít roha. Jenže máma reaguje pomalu. Než ji Roxy

stačí zvednout na nohy, ten prcek vyhrkne: „Na to zapomeň."

Nespouští z nich oči, štrachá se na nohy, belhá se mezi nimi

a dveřmi. Jedna paže mu bezvládně visí podél těla, ale ta druhá

stále svírá nůž. Roxy si vybavuje ten pocit, když to udělala, ať už

to bylo cokoliv. Postaví se mezi mámu a chlapa.

„Co to tam máš, maličká?" ptá se muž. Tony. Roxy si to jméno

bude pamatovat a řekne ho tátovi. „Něco na baterku?"

„Jděte nám z cesty," říká Roxy. „Chcete ještě?"

Tony o pár kroků couvne. Zvědavě si prohlíží její paže. Dívá se,

jestli Roxy nemá něco za zády. „Ti to upadlo, co?"

Roxy si pamatuje, jaké to bylo. Ten kroutivý pohyb, ten výboj,

který z ní vyšel ven.

Postoupí o krok k Tonymu. On se ani nehne. Roxy udělá další

krok. On se podívá na svou ochablou ruku, jejíž prsty mu nepře-

stávají cukat. Zavrtí hlavou. „Nic tam nemáš."

Máchne k ní nožem. Roxy napřáhne paži, dotkne se hřbetu jeho

zdravé ruky a zopakuje ten samý kroutivý pohyb.

Nic se nestane.

Chlap se zasměje. Vezme nůž do zubů a jednou rukou ji chytí

za obě zápěstí.

Roxy to zkusí znovu. Nic. Srazí ji na kolena.

„Prosím," pronese máma sotva slyšitelně. „Prosím. Prosím, ne-

dělejte to."

Pak Roxy praští cosi zezadu do hlavy a ona ztratí vědomí.

Když se probere, svět je nakřivo. Je tu krb, jako vždycky. Do oka ji

tlačí dřevěná lišta, která ho lemuje. Bolí ji hlava a pusu má plnou

koberce. Na zubech cítí pachuť krve. Něco kape. Roxy zavře oči.

Když je znovu otevře, uvědomí si, že uběhlo víc než jen pár minut.

Venku na ulici je ticho. V domě se rozlézá chlad. A je celý šejdrem.

Roxy si osahá tělo. Nohy má položené na židli. Obličej svěšený

dolů a zabořený do koberce a do krbu. Pokusí se zvednout, ale je

to příliš namáhavé, a tak se zavrtí, až jí nohy spadnou dolů. Ten

pád bolí, ale aspoň má tělo v rovině.

Vzpomínky se jí vracejí v letmých záblescích. Bolest, pak její

zdroj, pak to, co udělala. Pak její máma. Roxy se pomalu vzepře

na pažích a při tom si všimne, že má lepkavé ruce. A že něco kape.

Koberec je nasáklý a kolem krbu se v širokém kruhu rozlévá čer-

vená skvrna. Tam je máma, přes opěradlo křesla jí bezvládně visí

hlava. Na prsou má připnutý papír a na něm je fixou nakreslený

petrklíč.

Roxy je čtrnáct. Patří k nejmladším a je jednou z prvních.

Tunde

Tunde plave délky v bazénu a stříká víc, než je nutné, aby si Enu-

ma všimla, že se na sebe nenápadně snaží upoutat pozornost.

Dívka listuje Moderní ženou-, pokaždé, když Tunde zvedne hlavu,

stočí pohled zpátky k časopisu a předstírá, že je začtená do člán-

ku o Toke Makinwaové a její překvapivé zimní svatbě na kanálu

YouTube. Je poznat, že ho sleduje. Podle něj Enuma ví, že o tom

Tunde ví. Je to vzrušující.

Tundemu je jednadvacet a právě opustil onu fázi v životě, kdy

člověku připadá, že nic nemá tu správnou velikost, všechno je

buď příliš dlouhé, příliš krátké, míří špatným směrem nebo si

žije svým vlastním životem. Enuma je sice o čtyři roky mladší,

ale je vyspělejší než on, cudná, ale nikoli neuvědomělá. Ani příliš

stydlivá podle toho, jak se nosí nebo jak jí po tváři přelétne úsměv,

když pochopí nějaký vtip o setinu vteřiny před ostatními. Přijela

do Lagosu na návštěvu z Ibadanu, je sestřenicí kamarádky jednoho

kluka, s nímž se Tunde zná ze školy ze semináře fotožurnalistiky.

Tráví celé léto společně jako parta. Tunde si jí všiml hned první

den, jejího tajemného úsměvu a vtípků, jimž zpočátku moc nero-

zuměl. A taky křivek jejích boků a upnutých triček. Zařídit, aby

byli s Enumou sami, byl docela husarský kousek. Tunde si ale

umí jít za svým.

Hned na začátku návštěvy se Enuma zmínila, že nikdy neměla

moc v lásce pláže: moc písku, samý vítr. Bazény jsou lepší. Tunde

den dva počkal a po třech dnech navrhl výlet - mohli bychom

všichni zajet na pláž Acodo, udělat si piknik, pořádně si to užít.

Enuma namítla, že raději zůstane doma. Tunde dělal, že si toho

nevšiml. Večer před výletem si začal stěžovat na žaludeční potíže.

Plavat s pokaženým žaludkem je nebezpečné - studená voda by

mohla způsobit tělu šok. Měl bys zůstat doma, Tunde. Nechci o ten

výlet k moři přijít. Neměl bys plavat v moři. Enuma tu zůstane

taky, kdybys potřeboval, může zavolat doktora.

„Ale zůstanete v domě sami," namítla jedna dívka.

Tunde si přál, aby v tu chvíli oněměla. „Mají přijít moje sestře-

nice," odvětil.

Na to, jaké sestřenice, už se nikdo neptal. Bylo to přesně takové

to horké, lenivé léto, kdy se v tomto velkém domě, stojícím hned

za rohem od klubu Ikoyi, dveře netrhnou.

Enuma souhlasila. Tunde postřehl, že neprotestovala. Nepo-

hladila kamarádku po zádech a nepoprosila ji, aby nejezdila na

pláž a zůstala doma s ní. Když půl hodiny po odjezdu posledního

auta vstal, protáhl se a prohlásil, že se cítí mnohem líp, neřekla

ani slovo. Dívala se, jak skáče z krátkého prkna do bazénu, a na

rtech se jí mihl krátký úsměv.

Tunde udělá pod vodou dokonalou obrátku, nohama se sotva

dotkne hladiny. Zajímá ho, jestli ho Enuma viděla, ale není tam.

Tunde se rozhlédne a uvidí její hezky modelované nohy a bosá

chodidla, jak tiše vycházejí z kuchyně. Nese plechovku koly.

„Hej," poškádlí ji panovačně. „Hej, služtičko, přines mi kolu."

Enuma se otočí a usměje se širokýma, čirýma očima. Podívá

se na jednu stranu, pak na druhou a ukáže na sebe, jako by se

ptala: Kdo? Já?

Bože, tak moc ji chce. Není si úplně jistý, co má udělat. Před ní

měl jen dvě holky a ani s jednou z nich „doopravdy" nechodil.

Na vysoké si z něj dělají legraci, že se oženil se svým studiem,

protože je věčně tak sám. Nelíbí se mu to. Ceká na někoho, koho

by opravdu chtěl. Ona něco má. A on to něco chce.

Tunde se opře dlaněmi o mokré kachličky a jediným plynulým

pohybem, při kterém, jak ví, se mu krásně rýsují svaly na ramenou,

na prsou a kolem klíčních kostí, se vytáhne z vody. Má z toho

dobrý pocit. Tohle určitě vyjde.

Dívka se posadí do lehátka. Zatímco k ní strnule kráčí, zajede

ona nehty pod očko na víčku plechovky a chystá se ho otevřít.

„Ale, ale," říká Tunde a nepřestává se usmívat. „Víš dobře, že

tyhle věci pro takové jako ty nejsou."

Dívka si přitiskne plechovku na břicho. Musí ji to studit na kůži.

„Chci jen trošku ochutnat," opáčí upejpavě a kousne se do spod-

ního rtu.

Určitě to dělá schválně. Určitě. Tunde je vzrušený. Je to na spad-

nutí.

„Dej to sem." Už stojí nad ní.

Ona drží plechovku v jedné ruce a přejíždí si s ní po krku, jako

by se chtěla ochladit. Při tom kroutí hlavou. A pak se na ni Tunde

vrhne.

Z legrace spolu zápasí. Dává si pozor, aby na ni nešel příliš zhur-

ta. Je si jistý, že si to užívá stejně jako on. Enuma zvedne ruku

s kolou nad hlavu, aby na ni nedosáhl. Zatlačí na ni, až se zajíkne

a vykroutí se mu. Chňapne po plechovce a ona se tiše, lehce za-

směje. Její smích se mu líbí.

„Ale, snažíš se pánovi odepřít pití," pokárá ji naoko. „Ty jsi ale

zlobivá služka."

Ona se znovu zasměje a zavrtí. Ňadra jí na plavkách napínají

výstřih ve tvaru V. „Nikdy ho nedostaneš," opáčí. „Budu ho chránit

vlastním životem!"

Chytrá, a ještě k tomu krásná, bleskne mu hlavou, Bůh ať je

milosrdný k mojí duši. Ona se směje a on taky. Opře se o ni celou

svou váhou, cítí pod sebou její teplo.

„Myslíš si, že mi ho odepřeš?" Znovu se na ni vrhne, Enuma se

vykroutí a chce mu utéct. Tunde ji chytí kolem pasu.

Zakryje mu ruku svou dlaní.

Vzduch prosytí vůně pomerančových květů. Závan větru nad-

zvedl pár hrstí bílých kvítků a smetl je do bazénu.

Tunde má pocit, jako by ho do ruky štípl nějaký hmyz. Sklopí

oči, aby ho odehnal, ale jediné, co mu přikrývá ruku, je její teplá

dlaň.

Ten pocit sílí, vytrvale a rychle. Nejprve jako by ho v ruce a před-

loktí bodaly drobné jehličky, pak se vyrojí hejno hučících ostnů

a nakonec přijde ostrá bolest. Tunde dýchá příliš rychle, než aby

ze sebe vyrazil nějaký zvuk. Nemůže pohnout levou paží. V uších

mu hlasitě buší tep. Na hrudi ucítí svírání.

Ona se nepřestává chichotat, jemně a tiše. Nakloní se a přitáhne

si ho blíž k sobě. Pohlédne mu očí, duhovky jí projasňují hnědé

a zlaté tečky, spodní ret má vlhký. Tunde dostane strach. Je vzru-

šený. Uvědomuje si, že by jí v tom, co se chystá udělat, nedokázal

zabránit. Ta představa je děsivá a elektrizující zároveň. Tunde má

bolestivou erekci, vůbec netuší, kdy k tomu došlo. Levou paži

pořád necítí.

Enuma se skloní, dech jí voni po žvýkačce, a něžně ho políbí na

rty. Pak se od něj odlepí, rozběhne se k bazénu a jedním hladkým,

trénovaným skokem skočí do vody.

Tunde čeká, až se mu do paže vrátí cit. Ona tiše plave na délku,

nezavolá na něho ani ho nepostříká vodou. Tunde je vzrušený. Cítí

se trapně. Chce si s ní promluvit, ale má strach. Možná se mu to

celé zdálo. Možná mu řekne, že je hajzl, jestli se jí zeptá, co se stalo.

Tunde si jde do stánku na rohu ulice koupit chlazený pomeran-

čový nápoj, aby s ní nemusel mluvit. Když se ostatní vrátí z plá-

že, s radostí podpoří plán, aby následující den zajeli za dalším

bratrancem. Touží po nějakém rozptýlení a nechce zůstat sám.

Netuší, co se stalo, a nemá to s kým probrat. Když si představí, že

by o tom měl říct kamarádům, Charlesovi nebo Isaacovi, stáhne se

mu hrdlo. Kdyby jim popsal, co se stalo, mysleli by si, že je blázen,

slaboch nebo lhář. Vybaví si, jak se mu smála.

Nevědomky v jejím obličeji pátrá po známkách toho, co se stalo.

Co to bylo? Byl to z její strany úmysl? Naplánovala si, že mu ublíží

nebo ho vyděsí, nebo šlo o pouhou nehodu? Uvědomila si vůbec,

co provedla? Nebo za to vůbec nemohla ona, ale nějaká chlípná

dysfunkce jeho těla? Celé mu to vrtá hlavou. Enuma vůbec nedává

najevo, že by se něco stalo, a na konci pobytu už se drží za ruku

s jiným klukem.

Jako rez mu tělo rozežírá hanba. Je tím zážitkem jako posedlý,

usilovně o něm přemýšlí. V noci v posteli se mu honí hlavou: její

rty, její prsa napínající tu hladkou látku, obrys jejích bradavek,

naprostá zranitelnost, pocit, že by ho mohla přemoct, kdyby chtěla.

Ta představa ho vzrušuje, a tak se ukájí. Namlouvá si, že ho vzru-

šuje vzpomínka na její tělo, na její vůni po ibiškových květech, ale

neví to jistě. V hlavě to teď má všechno pomotané: chtíč a moc,

touhu a strach.

Možná je to proto, že si to odpoledne už tolikrát přehrál v hla-

vě, protože toužil po nějakém výmluvném důkazu, po nějaké fo-

tografii, videu či zvukové nahrávce, možná právě proto potom

v supermarketu sáhne po mobilu jako první. Nebo možná že mu

konečně docházejí některé věci, které je učí na vysoké - o občanské

žurnalistice, o tom, co je to mít „nos na příběh".

Pár měsíců po zážitku s Enumou jsou s kamarádem Isaacem

v Goodies. Procházejí uličkou s ovocem, vdechují nasládlou vůni

zralé kvajávy, která se k nim nese přes celý obchod jako drobounké

mušky, které si posedají na přezrálé, puklé ovoce, a dohadují se

o dívkách a o tom, jaké skutečně jsou. Tunde se snaží nechat svou

hanbu pohřbenou hluboko v nitru, aby kamarád neuhádl, že mu

něco tají. A pak se mezi jednou osaměle nakupující dívkou a jed-

ním mužem strhne potyčka. Jemu je kolem třiceti, jí asi patnáct

nebo šestnáct.

Muž na dívku zkouší sladké řečičky; Tunde si nejprve myslí, že

se znají. Svůj omyl si uvědomí, až dívka dotyčného odbyde: „Dejte

mi pokoj." Muž se nenuceně usměje a vykročí k ní. „Taková hezká

dívka jako ty si zaslouží kompliment."

Dívka se nakloní, sklopí oči, ztěžka dýchá. Sevře prsty okraj

dřevěné bedny plné manga. Něco se vznáší ve vzduchu, Tundeho

svědí kůže. Vyndá z kapsy mobil a přepne na nahrávání. Schyluje

se tu k něčemu stejnému, co se stalo jemu. Chce si to natočit, chce

si to vzít s sebou domů a znovu a znovu si to pouštět. Myslí na to

od toho dne s Enumou, nepřestává doufat, že by se něco podob-

ného mohlo stát.

„Hej, neotáčej se ke mně zády," říká muž. „Usměj se na mě trochu."

Dívka ztěžka polkne, oči nechá sklopené.

Vůně a pachy v supermarketu zintenzívni. Tunde na jedno

vdechnutí nosem rozpozná aroma jednotlivých druhů ovoce a ze-

leniny - jablek, kapií a sladkých pomerančů.

„Myslím, že po něm hodí mango," špitne Isaac.

Posíláš snad blesky na dálku? Nebo jdou k tobě a hlásí se slovy:

„Tak jsme tady!"?

Když se dívka otočí, Tunde už nahrává. Displej telefonu v oka-

mžiku útoku zazrní, ale jinak se celý incident podaří zachytit ve-

lice jasně. Je vidět, jak mu pokládá ruku na paži, zatímco on se

usmívá a myslí si, že s ním jen tak laškuje. Když tu nahrávku

v daný okamžik zastavíte, uvidíte, jak mezi dívkou a mužem pře-

skakuje elektrický výboj. Jak mu praskají kapiláry v kůži a od

zápěstí k lokti se mu vypaluje Lichtenbergův obrazec, kroutí se

a rozvětvuje jako řeka.

Kamera v Tundeho mobilu sleduje, jak muž padá na zem, svíjí

se a dusí. Pak přijde švenk na ni, jak vybíhá z obchodu. V pozadí

je slyšet hluk, jak lidé volají o pomoc, že ta holka toho muže otrá-

vila. Uhodila ho a otrávila. Zabodla do něho stříkačku napuštěnou

jedem. Nebo ne, v tom ovoci byl had, v hromadách vyskládaného

ovoce byla schovaná zmije. A kdosi říká: „Aje ni girl yen, sha! To

děvče byla čarodějnice! Takhle čarodějnice zabíjí muže."

Tundeho mobil se vrací k postavě ležící na zemi. Muž bubnuje

patami do linolea. Na rtech má růžovou pěnu. Oči převrácené, až

je vidět jen bělmo. Škubá hlavou ze strany na stranu. Tunde byl

přesvědčený, že když se mu to podaří zachytit na displej v mobilu,

strach ho přejde. Ale zatímco se dívá, jak muž vykašlává rudý hlen

a brečí, cítí, jak se mu po páteří rozlézá strach jako rozžhavený

drát. Už ví, co ten den u bazénu cítil, i to, že ho Enuma mohla

zabít, kdyby chtěla. Nechá puštěnou kameru, dokud nepřijede

sanitka.

Když video pověsí na internet, spustí tím celou tu záležitost

Dne dívek.

Margot

„Musí to být podvrh."

„Na Fox News říkali, že není."

„Na Fox News budou říkat cokoliv, jen aby měli co největší sle-

dovanost."

„Jasně. Ale stejně."

„Co je to za čáry, co jí lezou z prstů?"

„Elektřina."

„Ale to přece... chci říct..."

„Jo."

„Odkud to je?"

„Myslím, že z Nigérie. Pověsili to tam včera."

„Na internetu se to magory jen hemží, Danieli. Je to tam samý

podvodník a hochštapler."

„Těch videí je víc. Od chvíle, co se objevilo to první, přibyla

další... čtyři nebo pět."

„Podvrhy. Lidi jsou z těchhle věcí celi diví. Říká se tomu mem.

Slyšel jsi o tom videu se Slender Manem? Některé holky se na jeho

počest snaží zabít kamaráda. Je. To. Hrůza."

„Přibývají čtyři nebo pět videí za hodinu, Margot."

„A do prdele."

„Přesně tak."

„Co s tím jako podle tebe mám dělat?"

„Zavřít školy."

„Umíš si vůbec představit, co na to řeknou rodiče? Umíš si před-

stavit, co udělají ty miliony voličů z řad rodičů, když dnes pošlu

jejich děti domů?"

„Umíš si představit, co řeknou školské odbory, jestli přijde jeden

z jejich členů k úrazu? Nebo ho zmrzačí? Nebo zabijou? Představ

si tu zodpovědnost."

„Zabijou?"

„Jistí si být nemůžeme."

Margot se podívá na svoje ruce, svírající hranu stolu. Bude vy-

padat jako kráva, když na to přistoupí. Musí to být reklamní upou-

távka do nějakého televizního pořadu. Budou si myslet, že je úplně

vypatlaná, starostka, která zavřela školy v celé metropolitní oblasti

kvůli podělanému kanadskému žertíku. Jenže když je nezavře

a něco se semele... Guvernérem tohoto velkého státu se stane Da-

niel, který starostku varoval a pokoušel se ji přesvědčit, aby něco

udělala, ale nebylo to nic platné. V podstatě už viděla, jak se mu

v přímém přenosu kutálejí po tvářích slzy, zatímco dává ze sídla

guvernéra interview. Do prdele.

Daniel si zkontroluje mobil. „V Iowě a Delawaru už oznámili,

že uzavřou školy," poznamená.

„Fajn."

„Což znamená?"

„Fajn znamená fajn. Udělám to. Zavřu školy, fajn."

V příštích čtyřech nebo pěti dnech skoro nevytáhne paty z úřadu.

Nevzpomíná si, že by opustila kancelář, doplazila se do postele

nebo jela zpátky do práce, i když se domnívá, že tohle všechno

musela udělat. Telefon vyzvání bez přestání. Drží ho v ruce, když

si jde lehnout, a drží ho, když vstává. Holky jsou u Bobbyho, takže

Margot na ně nemusí myslet a Bůh jí odpusť, ani si na ně nevzpo-

mene.

To šílenství vypuklo po celém světě a nikdo nemá tušení, co

se prokrista děje.

Pro začátek se v televizi objevily důvěryhodné tváře, mluvčí

z Centra pro kontrolu a prevenci nemocí, a prohlásily, že jde o vi-

rus, nikterak vážný, většina lidí se z toho dostane, prostě to vy-

padá, že ty mladé dívky dávají elektrošoky. Jistě, všichni víme, že

to není možné, je to šílené - moderátoři se culili od ucha k uchu,

až se jim rozmazal mejkap. Jen tak pro legraci pozvali do studia

dvojici mořských biologů, kteří pohovořili o elektrických úhořích

a stavbě jejich těla. Týpek s plnovousem, holčina v brýlích, akvá-

rium s rybou - a máte seriózní příspěvek do ranního zpravodaj-

ství. Věděli jste, že vynálezce baterie se inspiroval pozorováním

těl elektrických úhořů? To jsem netušila, Tome, to je fascinující.

Prý dokážou omráčit i koně. Děláš si legraci, to by mě ani ve snu

nenapadlo. V jedné laboratoři v Japonsku podle všeho pohánějí

světýlka na vánočním stromečku pomocí nádrže plné elektrických

úhořů. Do toho asi naše dívky zapojit nemůžeme, že ne? O kdepak,

Kristen, to jistě ne. I když nezdá se ti, že Vánoce přicházejí rok od

roku dřív? A teď se minutu po celé podíváme na počasí.

Margot a kancelář starostky to berou vážně několik dní před

tím, než televiznímu zpravodajství dojde, že je to skutečné. To

oni získají jako první zprávy o rvačkách na hřištích. O podivném

novém způsobu praní, z něhož chlapci - většinou oni, ale někdy

i dívky - odcházejí udýchaní, s křečemi a s jizvami, které se jim

jako rozvíjející se listy táhnou po pažích, nohách nebo přes měk-

kou kůži v podbřišku. První, co je napadne hned po tom, že jde

o nemoc, je nový druh zbraně, něco, co si mládež nosí do školy,

ale zatímco první týden pomalu přechází do druhého, dochází

jim, že jde o něco zcela jiného.

Chytají se každé bláznivé teorie, která se objeví, nevědí, jak

rozlišit ty hodnověrné od těch směšných. Pozdě v noci si Margot

přečte reportáž od jednoho lékařského týmu v Dillí, který jako

první objeví na klíčních kostech dívek proužek příčně pruhova-

ného svalstva a pojmenuje ho elektrický orgán neboli klubko kvůli

tomu, jak jsou v něm jednotlivá vlákna pokroucená. Podle této

teorie mají dívky na konci klíční kosti elektroreceptory, které jim

umožňují jistou formu elektrické echolokace. Magnetická rezonan-

ce odhalila zárodky klubka u novorozených holčiček. Margot si

ten článek okopíruje a rozešle ho e-mailem do všech škol ve státě;

několik dní je to jediné vědecké vysvětlení ve světě zkomolenin

a dohadů. Dokonce i Daniel je na chvíli vděčný, než si vzpomene,

že ji nenávidí.

Jeden izraelský antropolog usuzuje, že vývoj tohoto orgánu

u lidí je zcela jasným důkazem teorie vodní opice, že nemáme

ochlupení, protože nepocházíme z džungle, nýbrž z oceánů,

v nichž jsme kdysi děsili mořské hlubiny jako električtí úhoři

nebo elektrický rejnok. Pastorové a televizní kazatelé se té noviny

chopí a vymačkají z jejích ulepených vnitřností neklamné znám-

ky blížícího se konce světa. V oblíbeném televizním diskuzním

pořadu dojde na pěstní souboj mezi vědcem, který požaduje, aby

„elektrické dívky" byly podrobeny chirurgickému zkoumání,

a služebníkem Páně, který je přesvědčený, že jsou zvěstovatelkami

apokalypsy a lidská ruka se jich nesmí dotknout. Rozpoutá se

také pře o to, zda jde o cosi, co bylo v lidském genomu odjakživa

skryto a teď je znovu probuzeno, nebo zda jde nějakou mutaci,

strašlivou deformaci.

Těsně před usnutím Margot myslí na okřídlené mravence a na

to, jak každý rok v létě na jeden jediný den zaplaví dům u jezera,

hustě pokryjí zem, obalí hrázděné zdivo a rozvibrují kmeny stro-

mů. Vzduch je tak prosycený mravenci, že máte pocit, že je vdech-

nete. Tihle tvorové žijí po celý rok osaměle pod zemí. Vylíhnou

se z vajíček, živí se - prachem, semínky nebo čím vlastně - a jen

čekají a čekají. A jednoho dne, když po správný počet dní panují

ty správné teploty a správná vlhkost... se prostě všichni vznesou

do vzduchu. Aby našli jeden druhého. S tímhle druhem myšlenek

se Margot nemohla nikomu svěřit. Mysleli by si, že se ze samého

stresu zbláznila, bůh ví, že je dost takových, kteří by ji s radostí

nahradili. A přesto poté, co celý den řešila zprávy o popálených

dětech, dětech se záchvaty a o rvačkách mezi holčičími partami,

které vzali do vazby už jen proto, aby si neublížily, leží v posteli

a sama sebe se ptá: Proč teď? Proč zrovna teď? A znovu a znovu

se jí hlavou honí ti mravenci, kteří vyčkávají, až přijde jaro.

Tři týdny po vypuknutí jí zavolá Bobby a oznámí jí, že se Jo-

celyn poprala.

Už pátý den oddělili chlapce od dívek; bylo to nasnadě, když si

uvědomili, že za to můžou ony. Někteří rodiče začali svým synům

radit, aby nechodili ven sami, aby se netoulali nikam daleko. „Jak-

mile to uvidíte na vlastní oči..." vypovídá sinalá žena v televizi.

„Viděla jsem, jak pro nic za nic jedna dívka ubližuje jednomu

chlapci v parku, tekla mu krev z očí. Z očí. Jakmile to zažijete na

vlastní kůži, nespustíte své syny z očí."

Nedalo se to věčně držet pod pokličkou, a tak provedli reorga-

nizaci. Autobusy určené výlučně chlapcům je bezpečně rozvážely

do výlučně chlapeckých škol. Zvykli si snadno. Stačilo zhlédnout

pár videí na internetu a člověku se strachy stáhlo hrdlo.

Ani pro dívky to není snadné. Nemůžete je držet odděleně. Jedny

jsou naštvané a druhé škodolibé, a teď, když už je to venku, se

některé z nich předhánějí v předvádění svojí síly a dovedností.

Stále dochází ke zraněním a nehodám; jedna dívka po zásahu

druhé oslepla. Učitelé se bojí. „Strčte je všechny pod zámek, nej-

vyšší stupeň bezpečnosti," brojí televizní autority. Pokud se to

dá vůbec určit, týká se to všech dívek ve věku zhruba patnácti

let. Téměř všech. Nemůžou je přece všechny pozavírat, to nedává

smysl. Přesto po tom někteří lidé nepřestávají volat.

Teď chytili při rvačce i Jocelyn. Tisk se to dozví ještě dřív, než

Margot stačí dojet za dcerou domů. Když přijede na dohled, na

trávníku před domem právě rozbíjejí tábor zpravodajské vozy.

Paní starostko, mohla byste se vyjádřit k tomu, že kvůli vaší dceři

skončil jeden chlapec v nemocnici?

Ne, nemohla.

Bobby je v obývacím pokoji s Maddy, která mu sedí na gauči

mezi nohama, popíjí mléko a dívá se na Pudřenky. Když matka

vejde dovnitř, odlepí oči od obrazovky, ale ani se nepohne a rychle

stočí pohled zpátky. Je jí deset, ale chová se jako puberťačka. Mar-

got jí vlepí polibek na temeno hlavy, přestože se jí Maddy snaží vy-

hnout, aby jí neuniklo dění v televizi. Bobby stiskne Margot ruku.

„Kde je Jos?"

„Nahoře."

„Al"

„Je k smrti vyděšená."

„Jasně."

Margot za sebou tiše zavře dveře pokojíčku.

Jocelyn leží na posteli s nataženýma nohama. V náručí drží Pana

Méďu. Je ještě dítě, pouhé dítě.

„Měla jsem zavolat, hned jak to začalo," spustí Margot. „Omlou-

vám se."

Jocelyn má na krajíčku. Margot se jemně posadí na postel, jako

kdyby nechtěla vylít plné vědro vody. „Táta říká, žes nikomu ne-

ublížila, tedy ne moc."

Nastane pauza, a protože Jos nic neříká, Margot pokračuje. „Byly

u toho... další tři dívky? Vím, že to začaly. Ten kluk tam předně

vůbec neměl co dělat. Kluci přece na školu Johna Muira už nechodí.

Jen jsi ho trochu vylekala."

„Já vím."

Dobrá. Verbální komunikace navázána. Aspoň nějaký začátek.

„Bylo to poprvé... cos to udělala?"

Jocelyn obrátí oči v sloup. Jednou rukou tahá za prošívanou

deku.

„Tohle je úplná novinka pro nás obě, viď? Jak dlouho už to dě-

láš?"

„Půl roku," zamumlá tak tiše, že ji Margot sotva slyší.

„Půl roku?"

Chyba. Nikdy nesmíš dát najevo nevěřícnost nebo znepokojení.

Jocelyn si přitáhne kolena k sobě.

„Promiň," říká Margot. „Jen mě to... jen mě to překvapilo, to

je všechno."

Jos svraští čelo. „Spousta holek s tím začala ještě přede mnou.

Byla to... byla to docela sranda... když to začalo, něco jako statická

elektřina."

Statická elektřina. Jako když si češete vlasy a přistrčíte k nim

nafouknutý balonek? Zábava pro znuděné předškoláky na naro-

zeninové oslavě.

„Byla to prostě taková ulítlá věc, kterou se holky bavily. Na

internetu se tajně objevovaly videa, co se s tím dá dělat a tak."

Ano, přesně v takovém okamžiku se z každého tajemství, kte-

ré máte před svými rodiči, stává cenný artikl. Víte něco, o čem

v životě neslyšeli.

„Jak ses to... jak ses to naučila používat?"

„Nevím," opáčí Jos. „Prostě jsem ucítila, že to dokážu, víš. Je to

jen takový... kroutivý pohyb."

„Proč jsi nic neřekla? Proč jsi mi to neřekla?"

Dívka se zadívá na trávník za oknem. Za vysokým plotem vzadu

už se shromažďují muži a ženy s fotoaparáty.

„Nevím."

Margot si vybavuje, jak se snažila se svou matkou mluvit o klu-

cích nebo o tom, co se děje na večírcích. O tom, jak daleko je příliš

daleko, kam až může klučičí ruka zajít. Vzpomíná si, že bavit se

o něčem takovém bylo zhola nemožné.

„Ukaž mi to."

Jos přimhouří oči. „Nemůžu... ublížila bych ti."

„Trénuješ to? Umíš to ovládat dost na to, abys věděla, že mě

nezabiješ ani nezmrzačíš?"

Jos se zhluboka nadechne. Nafoukne tváře a pomalu z nich

vypustí vzduch. „Ano."

Její matka přitaká. Tohle je její holčička: svědomitá a seriózní.

Pořád její Jos. „Tak mi to předveď."

„Neumím to ovládat tak, aby to nebolelo, víš?"

„Jak moc to bude bolet?"

Jos rozevře dlaně a podívá se na ně. „U mě je to různé. Někdy

je to silné, jindy tam skoro nic nemám."

Margot stiskne rty. „Dobře."

Jos natáhne ruku, pak ji stáhne. „Já nechci."

Byla doba, kdy Margot udržovala v čistotě a opečovávala každý

otvor tohohle dětského tělíčka. Nelíbí se jí, že neví, jakou má její

vlastní dítě sílu.

„Už žádná tajemství. Ukaž mi to."

Jos má na krajíčku. Položí ukazováček a prostředníček na mat-

činu paži. Margot čeká, že uvidí, jak to Jos dělá; že zadrží dech,

svraští obočí nebo nějak napne svaly v paži, ale nic se neděje. Ucítí

jen bolest.

Margot četla předběžnou zprávu Centra pro kontrolu a prevenci

nemocí, v níž se uvádí, že tento elektrošok „zvlášť postihuje cent-

rum bolesti v lidském mozku", což znamená, že i když to vypadá

jako zásah elektrickým proudem, bolí to víc, než je nutné. Jedná

se o cílený impulz, jenž vyvolává odezvu v receptorech bolesti po

celém těle. Přesto čekala, že to bude něco připomínat, že uvidí, jak

se jí pálí a vraští kůže nebo že postřehne elektrický výboj mrštný

jako hadí kousnutí.

Místo toho ucítí vůni mokrého listí po bouřce. Jablečný sad,

v němž začíná tlít spadané listí, tak jako to na podzim bývalo na

farmě jejích rodičů.

A pak přijde bolest. Z místa na předloktí, kterého se Jos dotýká,

se jí začne v kostech šířit tupá bolest. Jako chřipka, která zachva-

cuje všechny svaly a klouby. Pak zesílí. Cosi jí láme kosti, kroutí

je, ohýbá a Margot má sto chutí Jos říct, aby přestala, ale nemůže

otevřít pusu. Provrtává jí to kosti, jako kdyby se rozštěpovaly ze-

vnitř, nemůže si pomoct a má před očima nádor, pevnou, ulepenou

bulku, která se jí rozlézá z morku kostí v předloktí a štěpí loketní

i vřetenní kost na ostré úlomky. Margot se zvedá žaludek. Má sto

chutí vykřiknout. Po paži a do celého těla se jí paprskovitě rozbíhá

odporná bolest. Nevynechá žádný kousek jejího těla. Margot cítí,

jak jí buší v hlavě, šplhá po páteři a rozlézá se po zádech, ovíjí se

kolem krku až ke klíční kosti.

Klíční kost. Je to jen otázka několika vteřin, ale ty okamžiky se

prodlužují. Takovou odezvu celého těla dokáže vyvolat jedině bo-

lest; díky ní Margot postřehne ozvěnu, která se jí ozve v odpověď

na prsou. Mezi lesy a horami bolesti se podél klíční kosti rozezní

souzvučný tón. Jako kdyby odpovídal na volání svého druhu.

Něco jí to připomíná. Jednu hru, kterou hrávala jako malá.

Zvláštní, že na ni už celá léta nepomyslela. Nikdy o tom nikomu

neřekla, věděla, že nesmí, i když nedokázala říct proč. Hrála si

na to, že je čarodějnice a umí v dlani udělat světelnou kouli. Její

bratři si zase hráli na kosmonauty s umělohmotnými světelný-

mi pistolemi, které si koupili za kupony nasbírané z cereálií, ale

to, jak si Margot hrála úplně sama mezi buky podél okraje jejich

pozemku, bylo něco jiného. V té hře žádnou zbraň, vesmírnou

helmu ani světelný meč nepotřebovala. V té hře, kterou hrávala

jako malá, si vystačila úplně sama.

Na prsou, v pažích a rukou cítí jemné mravenčení. Jako když

se vrací cit do ztuhlé paže. Bolest ještě úplně neodezněla, ale už

je nepodstatná. Děje se něco jiného. Margot instinktivně zaboří

ruce do Jocelyniny prošívané deky. Ucítí vůni buků, jako kdyby

se ocitla pod jejich dřevěnou ochranou, cítí pižmo starého dřeva

a mokrou jílovitou půdu.

Její světlo září až k okrajům země.

Když otevře oči, kolem obou dlaní se jí cosi rýsuje. Soustředné

kruhy, světlý a tmavý, světlý a tmavý, vypálené do deky v místech,

kde ji svírala v prstech. A Margot ví, že cítila i ten kroutivý pohyb,

a vybavuje si, že ho vlastně odjakživa zná a že k ní vždycky patřil.

Jen její, může ho sevřít v dlani. Jen její, může mu přikázat udeřit.

„Ach bože," vyhrkne Margot. „Ach bože."

Allie

Allie se vytáhne na hrob, zvrátí hlavu, aby si přečetla jméno -

vždycky si dá záležet a věnuje jim tichou vzpomínku: Hej, jak se

vede, Annabeth MacDuffová, milující matko, jež zde odpočíváš? -

a zapálí si marlborku.

Cigarety patří ke čtyřem nebo pěti tisícovkám požitků na tomto

světě, které se paní Montgomery-Taylorové před zraky Pána hnusí.

Pouhá doutnající špička, jeden šluk, proužek kouře vycházející

z pootevřených rtů by Allie stačil k tomu, aby jasně řekla: Jděte

se vycpat, paní Montgomery-Taylorová, jděte se vycpat i se svými

svíčkovými bábami a podělaným Ježíšem Kristem. Stačilo by to

udělat jako obvykle, což je samo o sobě dost působivé, dostatečný

příslib klukům, co všechno už může brzy přijít. Ale Allie je fuk,

jestli si zapaluje cigaretu jako obvykle.

Kyle ukáže bradou a řekne: „Sem slyšel, že před tejdnem zabila

parta chlapů jednu holku za to, že to udělala."

„Za kouření? Drsný."

„Půlka kluků ze školy ví, že to umíš," dodá Hunter.

„No a?"

„Tvůj taťka by tě mohl zapřáhnout ve svojí továrně. Ušetřil by

za elektřinu."

„Není to můj taťka."

Allie znovu vykřeše z konečků prstů stříbrnou jiskru. Kluci ji

sledují.

Se západem slunce hřbitov ožívá cvrkáním cvrčků a kvákáním

žab, čekajících na déšť. Mají za sebou dlouhé a horké léto. Země

volá po bouřce.

Pan Montgomery-Taylor vlastní masokombinát s pobočkami

tady v Jacksonville, jednou v Albany, a další dokonce až vě Sta-

tesboro. Říká se tomu masokombinát, ale ve skutečnosti jsou to

jatka. Pan Montgomery-Taylor tam Allie vzal, když byla menší. Měl

období, když rád vystupoval jako dobrý člověk, který učí malou

holku o tom, jak to na světě chodí. Svým způsobem jí slouží ke

cti, že to celé sledovala, aniž by se znechuceně otřásla, aniž by

odvrátila pohled nebo spustila virvál.

Po celou dobu exkurze na jatkách ji na rameni svírala ruka pana

Montgomery-Taylora jako kleště, když jí ukazoval kotce, do nichž

naženou prasata, než jdou pod nůž. Jsou to velice inteligentní

zvířata; když je vylekáte, jejich maso nechutná tak dobře. Je třeba

dávat si pozor.

Kuřata inteligentní nejsou. Nechali ji, ať se dívá, jak se vytahují

kuřata z klecí, bílá a ochmýřená. Ruce je zvedaly, obracely bílými

zadky nahoru a zavěšovaly na háky na běžícím pásu, na kterém

procházela lavorem s vodou, který byl pod proudem. Kuřata kdá-

kala a kroutila se. Pak jedno po druhém ztuhla a ochabla.

„Prokazujeme jim laskavost," řekl pan Montgomery-Taylor.

„Neví, co je oddělá."

Rozesměje se a jeho podřízení se k němu přidají.

Allie postřehne, že jedno nebo dvě kuřata nechala zvednutou

hlavu a voda je neomráčila. Stále živá projela celou linku a při

plném vědomí vjela do napařovacích van.

„Výkonné, hygienické a laskavé zacházení," dodal pan Mont-

gomery-Taylor.

Allie myslela na zanícené proslovy paní Montgomery-Taylorové

o peklu a o vířících nožích a vařící vodě, která vám opaří celé tělo,

o žhnoucím oleji a řekách roztaveného olova.

Měla sto chutí rozběhnout se podél pásu, osvobodit kuřata z pout

a pustit je na svobodu, divoká a naštvaná. Představovala si, jak se

pouštějí do pana Montgomery-Taylora a mstí se mu svými zobáky

a pařáty. Ale hlas jí řekl: Teď není ten pravý čas, dcero. Tvá chví-

le ještě nepřišla. Ten hlas ji dosud nikdy nezklamal, za všechny

dny jejího života. A tak Allie přikývla a poděkovala: „To je velice

zajímavé. Děkuji, že jste mě sem vzal."

Zanedlouho po návštěvě v masokombinátě si všimla, že doká-

že tamtu věc. Nebylo to nijak znenadání; jako když jednoho dne

postřehla, že už má příliš dlouhé vlasy. Muselo se to dít celou

dobu, nenápadně.

Seděli u večeře. Allie se natáhla pro vidličku a z ruky jí pře-

skočila jiskra.

Udělej to znovu, pobídl ji hlas. Dokážeš to znovu. Soustřeď se.

Provedla takový nepatrný kroutivý pohyb nebo trhnutí v hrudi,

a bylo to - jiskra. Hodná holka, pochválil ji hlas, ale neukazuj jim

to, tohle není nic pro ně. Pan Montgomery-Taylor ani jeho man-

želka si ničeho nevšimli. Allie nechala sklopené oči a nedala na

sobě nic znát.

Tohle je můj první dar pro tebe, dcero, dodal hlas. Nauč se ho

používat.

Trénovala ve svém pokoji. Přiměla jiskru přeskakovat z jedné

dlaně do druhé. Přiměla lampičku u postele, aby se rozsvítila jasněji

nebo přitlumila. Vypálila miniaturní dírku do papírového kapes-

níku; zkoušela to tak dlouho, až dírka nebyla větší než špendlíková

hlavička. Ještě menší. Tyhle věci vyžadovaly neustálou, soustře-

děnou pozornost. V tom je dobrá. V životě neslyšela o nikom, kdo

by si tímhle způsobem uměl zapálit cigaretu.

Přijde den, kdy to použiješ, řekl jí hlas, a v ten den poznáš, co

máš dělat.

Allie většinou klukům dovolila, aby ji osahávali. Myslí si, že

kvůli tomu sem na hřbitov dnes přišli. Ruka sunoucí se nahoru po

stehně, cigareta vyndaná z pusy jako lízátko a při líbání držená

v prstech. Kyle se opře vedle ní, položí jí ruku na břicho a začne

jí muchlat tričko. Gestem ho zastaví. On se usměje.

„Ale no tak," chlácholí ji. Vykasá jí tričko o trošku výš.

Allie ho žahne do hřbetu ruky. Ne moc. Jen aby toho nechal.

Kyle odtáhne ruku. Podívá se na ni a zarmouceně na Huntera.

„Co s ní je?"

Allie pokrčí rameny. „Nemám náladu."

Hunter se vedle ní posadí z druhé strany. Teď je mezi ně vmáčk-

nutá, oba se na ni lepí tělem, vyboulené kalhoty naznačují, co se

jim honí v hlavě.

„To je v pohodě," opáčí Hunter, „ale víš, přivedlas nás sem a my

náladu rozhodně máme."

Položí jí paži přes bránici, palcem jí lehce přejíždí přes ňadro,

jeho velká a silná ruka ji svírá. „No tak," přemlouvá ji, „trochu si

užijeme, jen my tři."

Nakloní se a s otevřenými ústy se ji chystá políbit.

Hunter se jí líbí. Měří metr devadesát, má široká a silná ramena.

Už si spolu užili. Ale kvůli tomu sem dnes nepřišla. Má tušení,

že dneska to bude jiné.

Zasáhne ho do podpaží, přímo do svalu, přesně a šetrně. Rame-

nem mu projede jako nabroušený nůž bodavá bolest. Allie přidává

na intenzitě, jako kdyby chtěla rozžhavit lampu víc a víc. Jako

kdyby ten nůž byl z ohně.

„Kurva!" vyjekne Hunter a uskočí. „Kurva!" Pravou rukou se

drží v podpaží, masíruje si ho. Levá ruka se mu třese.

„Na co jsi nás tahala až sem, když se ti —"přitáhne si ji vytočený

Kyle k sobě.

A ona mu pustí elektrický výboj do krku, přímo pod bradu. Ústa

se otevřou. Jako kdyby mu hrtan prořízla kovová čepel. Dýchá,

ale nemůže promluvit.

„Seru na tebe!" zařve Hunter. „A na odvoz domů zapomeň!"

Začne couvat. Kyle popadne aktovku a nepřestává se držet za

krk. „Uva! Au!" zakřičí, když se vracejí k autu.

Allie tam dlouho čeká, až se setmí, položená na zádech na hrobě

Annabeth MacDuffové, milující matky, jež zde odpočívá, jiskřícími

prsty si připaluje jednu od druhé a všechny je vykouří. Kolem sílí

večerní zvuky a ona si myslí: Pojď si pro mě.

Hej, mami, je to dneska, že jo? ptá se hlasu.

Jasně že je, dcero, odpoví hlas. Jsi připravená?

Sem s tím, opáčí Allie.

Zpátky do domu vyšplhá po treláži. Boty, svázané za tkaničky,

má pověšené kolem krku. Zatne prsty na nohou, zapře se a při-

táhne rukama. Paní Montgomery-Taylorová Allie jednou, když

byla menší, viděla lézt po stromě: raz, dva, tři a byla nahoře. „Jen

se na ni podívejte," prohlásila, „šplhá jako opice." Pronesla to tak,

jako by to už dávno tušila. Jako by jen čekala, až to vyjde najevo.

Allie vyšplhá k oknu své ložnice. Nechala ho otevřené na špe-

hýrku. Vytáhne křídlo nahoru, sundá si boty z krku a vhodí je do

pokoje. Pak se protáhne oknem dovnitř. Mrkne na hodinky; přišla

akorát na večeři, takže si nikdo nebude na nic stěžovat. Allie ze

sebe vyrazí cosi jako smích, tichý a skřehotavý. A odpovědí je jí

jiný smích. Dívka si uvědomí, že v pokoji ještě někdo je. Ovšemže

ví kdo.

Pan Montgomery-Taylor se odlepí z klubovky jako jeden ze stro-

jů s dlouhým ramenem na výrobní lince v jeho podniku. Allie

zadrží dech, ale než ze sebe stačí dostat jedinou slabiku, uhodí ji

hřbetem ruky přes ústa. Jako při tenisovém úderu ve venkovském

klubu. Čelist jí cvakne, jako když raketa odpálí míček.

Vždycky si zakládal na tom, že se při projevech vzteku ovládá

a zůstává klidný. Čím méně toho řekne, tím je rozezlenější. Allie

cítí, že je opilý a zuří. „Viděl jsem tě," zamumlá pan Montgome-

ry-Taylor. „Viděl jsem tě na hřbitově s těmi kluky. Odporná. Malá.

Couro." Po každém slově přijde rána, facka nebo kopanec. Allie

se nestočí do klubíčka. Nežadoní, ať přestane. Ví, že by tím jen

prodloužila svoje utrpení. Roztáhne jí kolena od sebe. Ruku má

položenou na pásku kalhot. Chystá se jí ukázat, jaká je coura. Jako

kdyby jí to už tolikrát v minulosti neukázal.

Paní Montgomery-Taylorová sedí dole, poslouchá v rádiu polku,

popíjí sherry, pomalu, ale bez přestání usrkává. Nestará se, co tam

nahoře pan Montgomery-Taylor po večerech provádí; aspoň nebě-

há za ženskými a to děvče si to zaslouží. Kdyby jí nějaký novinář

ze Sun-Times, jehož by z nějakého důvodu zajímalo, jak to v téhle

malé domácnosti chodí, přistrčil v daný okamžik před ústa mik-

rofon a zeptal se: Paní Montgomery-Taylorová, co myslíte, že váš

manžel dělá té šestnáctileté míšence, kterou jste přijali pod svou

střechu z křesťanské lásky k bližnímu? Co myslíte, že dělá, když ta

dívka bez přestání takhle křičí? Kdyby se jí zeptali - jenže koho by

to asi tak zajímalo? -, odpověděla by: Co asi, dává jí za vyučenou,

což si plně zaslouží. A kdyby tazatel naléhal - Jak jste to myslela

s tím běháním za ženskými? -, paní Montgomery-Taylorová by

maličko zkřivila ústa, jako kdyby nosem zachytila nějaký nepří-

jemný závan, a s úsměvem znovu usazeným na rtech by opáčila

důvěrným tónem: Znáte přece mužské.

Když k Allie ten hlas v hlavě poprvé před lety jasně promluvil,

ležela přišpendlená na zádech s hlavou křečovitě zapřenou o pe-

lest a pan Montgomery-Taylor ji jednou rukou držel pod krkem.

Když se nad tím Allie zamyslí, uvědomí si, že ho slýchávala jakoby

zpovzdálí už dlouho. Dávno před tím, než k Montgomery-Taylo-

rovým přišla, než vystřídala rodinu za rodinou a šla z ruky do

ruky, promlouval k ní z dálky tlumený hlas a nabádal ji, aby byla

opatrná, varoval ji před nebezpečím.

Jsi silná, tohle přežiješ, ujistil ji.

Mami? pípla Allie, zatímco jeho sevření zesílilo.

Jasně, odpověděl hlas.

Nic zvláštního se dnes nestalo. Nedá se říct, že by byla vypro-

vokovaná víc než obvykle. Jenže člověk každý den o kousek po-

vyroste, každý den je něco jinak, takže v součtu dní se nemožné

zničehonic stane možným. Dívka prostě dospěje v ženu. Krok za

krokem, než se to skutečně stane. Když do ní vnikne, Allie pocho-

pí, že by to mohla udělat. Že má tu sílu a že jí má dost už týdny

nebo měsíce, ale teprve teď si je jistá. Může to udělat teď a vyloučit

možnost selhání nebo odplaty. Vypadá to jako ta nejjednodušší věc

na světě, jako když natáhnete ruku a otočíte vypínačem. Nechápe,

proč se nerozhodla zhásnout tuhle starou lampu už dávno.

Je to teď, že ano? ptá se hlasu.

Však ty víš, odpoví.

V pokoji je cítit déšť. A tak pan Montgomery-Taylor zvedne hla-

vu v domnění, že se konečně dalo do deště a vyprahlá půda loká

plnými doušky. Napadne ho, že by mohlo pršet oknem dovnitř,

ale zatímco dál přiráží, srdce mu plesá při představě deště. Allie

mu položí ruce na oba spánky, pravý i levý. Cítí, jak jí malé prs-

ty zakryjí matčiny dlaně. Je ráda, že se pan Montgomery-Taylor

nedívá na ni, ale pátrá očima po neexistujícím dešti za oknem.

Dívka vymezí prostor blesku a ukáže cestu bouřnému mračnu.

Objeví se záblesk bílého světla. Po čele, kolem úst a přes zuby mu

přelétne stříbřitý odlesk. Pan Montgomery-Taylor sebou křečovitě

škubne a vyjde z ní. Celý se třese a křečovitě se zmítá. Cvakají mu

zuby. S hlasitým žuchnutím se svalí na podlahu. Allie se lekne, že

by to mohla zaslechnout paní Montgomery-Taylorová, ale zesílila

si rádio, takže se žádné kroky ani křik na schodech neozvou. Allie

si natáhne kalhotky a džíny. Nakloní se a pozoruje ho. U rtů se

mu tvoří růžová pěna. Páteř má zkroucenou dozadu, prsty zaťaté

jako pařáty. Zdá se, že pořád dýchá. Mohla bych někoho zavolat,

bleskne jí hlavou, a třeba by žil. A tak mu položí dlaň na srdce,

shromáždí tu hrstku blesku, která jí zbývá, a vpáli to do něj rov-

nou v místě, kde v lidských bytostech rytmicky tepe život. A ten

jeho se zastaví.

Posbírá si v pokoji jen pár věcí. Peníze, které si ulila v jednom

místě pod parapetem, pár babek, což musí prozatím stačit. Rádio

na baterky, které měla paní Montgomery-Taylorová jako malá a jež

jí věnovala v jedné slabé chvilce, aby zamaskovala a zakryla to

nejryzejší utrpení. Telefon tam nechá, protože slyšela, že vás podle

něj můžou vystopovat. Letmo se podívá na malého slonovinového

Krista, přibitého k mahagonovému křížku nad pelestí její postele.

Vezmi si ho, ponoukne ji hlas.

Udělala jsem dobře? ptá se Allie. Jsi na mě pyšná?

A jak, dcero. A budu ještě pyšnější. Dokážeš na tomhle světě

zázraky.

Allie strčí krucifix do tašky. Vždycky věděla, že o tom hlase

nesmí nikomu říct. Umí udržet tajemství.

Než se protáhne oknem ven, naposledy se podívá na pana

Montgomery-Taylora. Možná že ani nevěděl, co ho oddělalo. Allie

doufá, že věděl. Přeje si, aby ho mohla zaživa vhodit do napařo-

vací vany.

Když seskočí z treláže a pustí se přes trávník za domem, napad-

ne ji, že se měla před odchodem pokusit štípnout z kuchyně nůž.

Ale pak si uvědomí - a při tom se rozesměje -, že kromě krájení

večeře vlastně nůž k ničemu nepotřebuje, vůbec k ničemu.

Tři výjevy Svaté Matky, přibližně pět set let staré.

Nalezeny při archeologických vykopávkach v jižním Súdánu.

Zbývá devět let

Allie

Střídavě je na cestě a skrývá se, celých dvaaosmdesát dní. Když

to jde, nechá se svézt, ale většinou jde pěšky.

Především není tak těžké najít někoho, kdo je ochotný svézt

šestnáctiletou dívku, která jezdí křížem krážem po celém státě

a zahlazuje po sobě stopy. Ale když se Allie dostane na sever a léto

vystřídá podzim, reaguje na její vztyčený palec stále méně řidičů.

Mnohem víc jich prudce vybočí a s hrůzou v očích ujede, i když

nestopuje u dálnice. Jedna žena se dokonce pokřižuje, když kolem

ní s manželem projíždějí.

Hned na začátku si Allie koupila v charitativním obchodě Good-

will použitý spací pytel. Smrdí, ale ona ho každé ráno vyvětrá,

a zatím nepřišel větší liják. Cestování si užívá, přestože má většinu

času prázdný žaludek a otlačená chodidla. Někdy se ráno probudí

hned za úsvitu a spatří ostré, rozzářené obrysy stromů a pěšinu

vykreslenou ranním sluncem, ucítí, jak jí v plicích jiskří světlo, a je

ráda, že tam je. Jednou jí tři dny dělala společnost šedivá liška,

držela se pár metrů za ní, ale nepřiblížila se a nenechala pohladit,

ale ani se příliš nevzdálila, až jedenkrát chytila krysu a vrátila se

s ochablým tělíčkem v tlamě a čumákem od krve.

Je to zvíře znamení? zeptala se Allie hlasu a ten odpověděl: No

jistě, jen běž dál, holka.

Allie nečte noviny a neposlouchá své malé rádio. Vůbec to neví,

ale úplně prošvihla Den dívek. Netuší, že právě to jí zachránilo život.

V Jacksonville vyšla paní Montgomery-Taylorová před spaním po scho-

dech nahoru a čekala, že najde manžela v pracovné, jak čte noviny,

a děvče přiměřeně potrestané za své špatné skutky. V dívčině pokoji na ni

však čekala jiná podívaná. Allie nechala pana Montgomery-Taylora ležet

s kalhotami u kotníků a se stále částečně ztopořeným údem na krémovém

koberci potřísněném krvavou pěnou. Paní Montgomery-Taylorová seděla

dobrou půlhodinu na poválené posteli a jen se na manžela dívala. Po

prvním vyjeknutí pomalu a pravidelně dýchala. Pán dává, řekla nakonec

do prázdného pokoje, Pán bere. Navlékla Clydeovi zpátky kalhoty a čistě

povlékla postel, při tom kolem manžela opatrně našlapovala. Napadlo ji,

že by ho mohla opřít na židli k jeho stolu a vyčistit koberec, a i když ji

rmoutilo, jak potupně tam leží s vyplazeným jazykem, pochybovala, že

by na to měla sílu. Navíc určitě lépe vyzní, že zemřel v dívčině pokoji

při kázání.

Zavolala na policii, a když muži zákona o půlnoci dorazili s pocho-

pením v obličejích, podala svědeckou výpověď. Jak si nasadili domů

vlka a poskytli pomocnou ruku vzteklému psovi. Přichystala Alliiny

fotografie. Což by bohatě stačilo k tomu, aby ji do pár dní dopadli, kdy-

by ještě tu samou noc nezačaly jak na této policejní stanici, tak na těch

v Albany a v Statesboro a po celé zemi vyzvánět jeden po druhém telefony

a větvovitě se šířit hovory, jež rozsvěcovaly policejní stanice jako široká

a stále se rozrůstající světelná pavučina.

V jednom městě na pobřeží, jehož jméno Allie nikdy nezjistí, najde

v křovinatém lese hned za domy dobré místo k přespání, krytý

břeh, pod nímž se může stočit do klubíčka na kusu teplé, suché

skály zaoblené jako ret. Zůstane tam tři dny, protože ji hlas nabádá:

Něco tu na tebe čeká, holka moje. Najdi to a vezmi si to.

Je v jednom kuse utahaná a hladová, takže se jí točí hlava, což

je svým způsobem příjemné. Když jí takhle hučí ve svalech, slyší

ten hlas jasněji, a naposledy jedla už strašně dávno. V minulosti

ji sváděl k tomu, aby přestala jíst, a podle jeho tónu, podle toho

tichého, pobaveného dunění si je jistá, že patří její vlastní matce.

Allie si na matku ve skutečnosti nepamatuje, přestože ví, že ji

samozřejmě měla. Svět pro ni začal v jednom kratičkém záblesku,

kdy jí bylo něco mezi třemi nebo čtyřmi roky. Byla v nákupním

centru, protože v jedné ruce držela nafukovací balonek a ve druhé

kornout se zmrzlinou, a někdo - její matka ne, tím si je Allie jistá,

to by poznala - říkal: „Teď musíš téhle paní říkat teto Rosie a ona

na tebe bude hodná."

Právě v tom okamžiku se hlas ozval poprvé. Allie se zadívala

do tváře tety Rosie a hlas řekl:,Hodná.' Jasně. M-hm. To určitě.

Od té chvíle ji nikdy nezradil. Z tety Rosie se vyklubala zlá stará

fúrie, která dívce nadávala, kdykoli si trošku přihnula, což dělá-

vala každý den. Hlas Allie radil, co má dělat, jak si ve škole vy-

brat správného učitele a se vším se mu svěřit tak, aby to vůbec

nevyznělo naučeně.

Jenže paní, která přišla po tetě Rosie, byla horší, a paní Mont-

gomery-Taylorová byla ještě horší. A přece ji hlas celé ty roky chrá-

nil před tím nejhorším. Pořád měla všechny prsty na rukou i na

nohou, přestože to bylo jednou o fous. Zůstaň tady, šeptal jí teď.

Počkej si na to.

Allie vyráží každý den do města a prozkoumává každé teplé

a suché místo, odkud ji nevyhazují. Knihovnu. Kostel. Maličké,

přetopené muzeum války za nezávislost. A třetí den se jí podaří

proklouznout do místního akvária.

Je po sezóně. Vchod už se tak bedlivě nehlídá. A stejně je to tam

malé: pět vzájemně propojených místností na konci řady skladů.

„Zázraky z hlubin!" hlásá venkovní cedule. Allie počká, až si ostra-

ha u dveří odskočí koupit limču, a pověsí na dveře ceduli „Vrátím

se za dvacet minut", a otevře malá dřevěná dvířka a vejde dovnitř.

Protože je tu vážně teplo. A protože ji hlas nabádal, aby hledala

všude. Aby obrátila naruby každý kámen.

Sotva vejde do místnosti plné jasně osvětlených akvárií s rybami

stovky barevných kombinací, které stráží vodu a plují sem a tam,

ucítí, že tu na ni něco čeká. Ten pocit se jí rozlézá v hrudi, v klíční

kosti, až do konečků prstů. Něco tady je; další dívka, která dokáže

to co ona. Ne, žádná dívka. Allie znovu zavětří tím druhým smy-

slem, tím, co způsobuje to mravenčení. Něco málo o tom viděla

na internetu, další dívky, které tvrdí, že dokážou vycítit, jestli je

v místnosti jiná žena chystající se vypustit elektrický náboj. Ale

nikdo to nemá tak jako Allie. Od chvíle, co v sobě tu elektrickou

sílu objevila, okamžitě pozná, jestli v její blízkosti vůbec někdo

takový je. A tady rozhodně je.

Najde, co hledá, v předposledním akváriu. Je temnější než ostat-

ní, bez barevných, ověnčených, vějířovitých ryb. Jsou v něm dlouzí,

tmaví a vlniví tvorové, kteří vyčkávají u dna a pomalu se hýbou.

Na stěně akvária je připevněný elektroměr s ručičkou ukazující

na nulu.

Allie je v životě neviděla a neví, jak se jmenují.

Položí ruku na sklo.

Jeden úhoř sebou mrskne, zavlní se a něco udělá. Allie to slyší.

Syčivý, prskavý zvuk. Ručička elektroměru poskočí.

Ale Allie se nepotřebuje ujišťovat pohledem na elektroměr, aby

věděla, co se právě stalo. Ryba vypustila elektrický výboj.

Na zdi vedle akvária visí cedule. Je to tak vzrušující, že si ji Allie

musí přečíst třikrát po sobě a ovládat se, aby se jí nezrychlil dech.

Jsou to električtí úhoři. Dokážou šílené věci. Ochromují kořist

pod vodou elektrošoky; jo, to je ono. Allie stojí pod cedulí a mezi

palcem a ukazováčkem jí zajiskří malý výboj. Úhoři v akváriu se

zavlní.

To není všechno, co električtí úhoři dokážou. Umějí narušit elek-

trické signály v mozku oběti a „dálkově ovládat" její svaly. Když

chtějí, přimějí kořist, aby jim vplula přímo do tlamy.

Allie tam zůstane dlouho stát. Znovu položí dlaň na sklo a po-

zoruje úhoře.

Tohle je vážně ohromující schopnost. Člověk ji musí mít pod

kontrolou. No ovšem, ty ses vždycky uměla ovládat, dcero. A mu-

selas být šikovná. Ovšemže si tu schopnost dokážeš osvojit.

Kam mám jít, matko? zeptá se Allie ve skrytu duše.

Odejdi odtud a běž na místo, které ti ukážu, odpoví hlas.

Vždycky tomu dával takový biblický podtext, jen tak.

Ten večer se chce Allie uvelebit k spánku, ale hlas ji zarazí: Ne,

jdi dál. Pokračuj v cestě. Allie má úplně prázdný žaludek a zvlášt-

ní, závratný pocit, trápí ji myšlenky na pana Montgomery-Taylora,

jako kdyby jí jeho vyplazený jazyk pořád olizoval ucho. Kéž by

měla psa.

Už jsi skoro na místě, holka moje, neboj se, pobízí ji hlas.

Ze tmy se vynoří světlo ozařující ceduli, na které je napsáno:

„Klášter Milosrdných sester. Polévka pro lidi bez domova a postel

pro potřebné."

Vidíš, já to říkala, praví hlas.

A jediné, čeho si je Allie vědoma, když překročí práh, je troji-

ce žen, které ji najednou podpírají, říkají jí „dítě" a „drahoušku"

a radostně vykřikují, když v její tašce najdou krucifix, protože to

dokazuje to cosi, co doufaly, že spatří v její tváři. Zatímco leží, sot-

va při vědomí, podepřená v měkké, teplé posteli, přinesou jí jídlo

a ten večer se jí ani jedna z nich nezeptá, co je zač a odkud přišla.

Dospívající míšence bez domova a rodiny, kterou v těch měsí-

cích moře vyplaví v klášteře na východním pobřeží, věnují jen

pramalou pozornost. Není jediná, která tu uvízla na mělčině, ani

nevyžaduje žádný zvláštní dohled. Sestry jsou rády, že našly pro

prázdné ložnice uplatnění - obývají budovu, která je pro ně příliš

velká, postavená téměř před sto lety, kdy na Hospodinovo volání

po věčném svazku manželství ještě slyšela spousta žen. Neuply-

nou ani tři měsíce a musejí přidat patrové postele, sestavit rozpis

výuky a nedělní školy a výměnou za jídlo, deky a střechu nad

hlavou rozdělit drobné úkoly. Lidé se dali v masivním měřítku

do pohybu a znovu převážily ony staré vzorce. Dívky vykopnuté

na ulici - jeptišky se o ně postarají.

Allie baví tahat z ostatních dívek příběhy. Stane se důvěrnicí,

kámoškou hned několika z nich, aby mohla svůj příběh porovnat

s těmi jejich. Je tu Savannah, která podle svých slov popálila ne-

vlastního bratra elektrickým proudem v obličeji tak moc, až „se

mu po tváři rozlezly pavučiny, překryly mu ústa, nos, a dokonce

i oči". Savannah vypráví svůj příběh s vytřeštěnýma očima a hor-

livě při tom žvýká. Allie zapíchne vidličku do tuhého starého

duseného masa, které jeptišky třikrát v týdnu podávají k večeři.

„Co budeš dělat teď?" ptá se. „Najdu ňákýho doktora, kterej mě

toho zbaví. Vyřízne mi to z těla." Stopa. Jsou tu další. Za některé

dívky se modlili rodiče v přesvědčení, že je posedl démon. Některé

se popraly s jinými dívkami; některé se perou i tady. Jedna dala

elektrošok jednomu klukovi, protože ji o to požádal: tenhle příběh

dívky hodně zajímá. Je možné, že se to klukům líbí? Je možné, že

to chtějí? Některé z nich našly internetová fóra, která to naznačují.

Je tu jedna dívka, Viktorie, která to naučila svou matku. Otčím

ji zmlátil tolikrát, vypráví Viktorie, jako by mluvila o počasí, že

jí v ústech nezůstal jediný zub. Viktorie v ní tu sílu probudila

pouhým dotekem a ukázala jí, jak se používá, a matka ji vyhodila

na ulici s výtkou, že je čarodějnice. K tomu, aby tohle pochopily,

žádná z nich internetové fórum nepotřebuje. Sborově přikyvují

a kdosi podá Viktorii omáčník se šťávou k masu.

V méně chaotické době by se policie, sociální pracovníci nebo

vážení členové školské rady mohli ptát, co se to s těmi dívkami

děje. Jenže úřady jsou jednoduše vděčné, že jim někdo podá po-

mocnou ruku.

Kdosi se Allie zeptá, jak to bylo s ní, a ona ví, že nemůže pro-

zradit své pravé jméno. Nazve se Evou a hlas ji pochválí: Dobrá

volba, první z žen, vynikající volba.

Evin příběh je prostý a nezajímavý, nestojí za zapamatování.

Pochází z Augusty a rodiče ji na čtrnáct dní poslali k příbuzným,

a když se vrátila, odstěhovali se neznámo kam. Měla dva mladší

bratry; Eva si myslí, že se o ně rodiče báli, přestože nikdy nikomu

neublížila. Ostatní dívky přikyvují a začnou si povídat o někom

jiném.

Nejde o to, co jsem udělala, říká si Allie v duchu, ale co teprve

udělám.

O to, co udělá Eva, přitaká hlas.

Ano, dodá Allie.

V klášteře se jí líbí. Jeptišky jsou většinou laskavé a ženská spo-

lečnost je jí příjemná. Nikdy jí nepřipadalo, že by mužská společ-

nost přinášela bůhvíjaké výhody. Dívky obstarávají domácí práce,

ale když jsou hotové, čeká na ně plavání v oceánu, procházky po

pláži a houpačky vzadu za klášterem, zpěv v kapli je uklidňující

a utiší všechny hlasy v Alliině hlavě. V té poklidné době jí vytane

na mysli: možná bych tu mohla zůstat napořád. Přebývat v domě

Páně po zbytek mých dní je moje přání.

Je tam jedna jeptiška, sestra Marie Ignácie, jež Allie zvlášť za-

ujala. Má snědou pleť jako ona a vlídné hnědé oči. Sestra Marie

Ignácie ráda vypráví příběhy z Ježíšova dětství nebo o tom, jak

k němu jeho matka Marie byla vždycky laskavá a naučila ho mi-

lovat všechny živé tvory.

„Vidíte," praví sestra Marie Ignácie dívkám, které se shromáždi-

ly, aby si ji před večerní pobožností poslechly, „náš Pán se naučil

milovat od ženy. A Marie má blízko ke všem dětem. Má blízko

i k vám, a proto vás přivedla k našim dveřím."

Jednou večer, když všichni ostatní odejdou, opře Allie sestře

Marii Ignácii hlavu o koleno a zeptá se: „Můžu tady bydlet celý

život?"

„Abys tu mohla zůstat, musela by ses stát jeptiškou," odpoví

řádová sestra a pohladí ji po hlavě. „Možná že budeš chtít od života

jiné věci. Manžela a děti, práci."

Odpověď je vždycky stejná, pomyslí si Allie. Nikdy nechtějí,

abyste zůstali navždycky. Vždycky tvrdí, že vás milují, ale nikdy

nechtějí, abyste zůstali.

Dcero, jestli chceš zůstat, můžu ti to zařídit, řekne hlas velice

tiše.

Jsi Marie, matka Ježíšova? zeptá se Allie.

Jestli chceš, moje milá, opáčí hlas. Proti gustu žádný dišputát.

Ale oni mě tu nenechají, že ne? dožaduje se Allie. Nikdy tu ne-

budu smět zůstat.

Jestli chceš zůstat, odpoví hlas, budeš si to tu muset přivlastnit.

Promysli si, jak to udělat. Nic se neboj, však ty na to přijdeš.

Dívky se cvičně perou, trénují na sobě svoje schopnosti. Ve vodě

i na souši uštědřují jedna druhé malé výboje a elektrošoky. I Allie

ten čas využívá k tréninku, ale nechává si to pro sebe. Nechce, aby

věděly, co dokáže, dobře si pamatuje, co se dočetla o elektrických

úhořích. Po dlouhé době se jí podaří vyslat nepatrný elektrický

výboj, až jedné dívce škubne paže nebo noha.

„Au," vyhrkne Savannah, když jí rameno vyletí prudce nahoru.

„To jsem se lekla!"

„Mhm," zamumlá Viktorie, když jí Allie trošku poškorpí mozko-

vé buňky, „bolí mě hlava. Nemůžu... nemůžu se soustředit."

„Do prdele!" zakřičí Abigail, když se jí podlomí kolena. „Z té

podělané vody mě chytly křeče."

Allie to nestojí moc sil a jim to nijak neubližuje. Nikdy nevědí,

že to udělala Allie, jako úhoři v akváriu. Drží hlavu nad hladinou,

oči doširoka otevřené a upřené.

Po pár měsících začnou některé dívky mluvit o tom, že se z kláš-

tera odstěhují. Allie - nebo spíš Evu, jak se o sobě v soukromí snaží

smýšlet - napadne, že některé z nich možná taky mají tajemství,

možná že se tady taky ukrývají, než vlna zájmu opadne.

Jedna, říkají ji Gordy, protože se jmenuje Gordonová, Allie na-

bídne, aby odjela s ní.

„Odjedeme do Baltimoru," navrhne. „Máma tam má rodinu,

pomůžou nám postavit se na vlastní nohy." Pokrčí rameny. „Budu

ráda, když mi budeš dělat po cestě společnost."

Eva navazuje přátelství, což nikdy nebyla Alliina silná stránka.

Zatímco Allie byla mrzutá a komplikovaná, Eva je laskavá, klidná

a pozorná.

Nemůže se vrátit tam, odkud přišla, a stejně - co by tam na ni

asi tak čekalo? Teď už po ní nikdo pátrat nebude. Vypadá jinak,

má delší a hubenější obličej, vytáhla se. Přesně v tomhle věku děti

nasazují dospělé obličeje. Mohla by odejít na sever do Baltimoru,

nebo se přesunout do nějakého jiného zapadákova a najít si práci

jako servírka. Do tří let už by ji v Jacksonville nikdo nepoznal.

Nebo by mohla zůstat tady. Když Gordy říká: „Pojeď pryč," Allie

ví, že chce zůstat.

Je tady šťastnější než kdy předtím.

Poslouchá za dveřmi i za každým rohem. Má to odjakživa ve zvy-

ku. Dítě v ohrožení se na rozdíl od milovaného a opečovávaného

dítěte musí naučit mít před dospělými na pozoru.

Tudíž zaslechne, jak se spolu jeptišky hádají a jak se její vyhlídky

na to, že tu zůstane, začínají rozplývat.

Přes dveře malého obývacího pokoje je slyšet hlas sestry Ve-

roniky.

„Viděly jste to?" ptá se Veronika a tváří se jako žula. „Viděly jste,

jak to působí na druhé?"

„Viděly jsme to všechny," zabrblá abatyše.

„Tak jak můžete pochybovat o tom, co to je?"

„Pohádky," namítne sestra Marie Ignácie. „Dětské hry."

„Je snad samotné Evangelium pohádka?" zahřímá sestra Vero-

nika tak hlasitě, až se zachvějí dveře a Allie o krok ustoupí. „Byl

náš Pán lhář? Chcete snad tvrdit, že démoni nejsou? Že když Pán

vymítal z lidí ďábla, byla to obyčejná hra?"

„To přece nikdo netvrdí, Veroniko. Evangelium nikdo nezpo-

chybňuje."

„Viděly jste to ve zprávách? Viděly jste, co dokáží? Mají sílu,

kterou lidstvo vůbec nemělo poznat. Odkud se ta síla bere? To

víme všechny. Pán nás učí, odkud se ta síla bere. Všechny to víme."

V místnosti se rozhostí ticho.

„Slyšela jsem, že je na vině znečištěné životní prostředí," pro-

mluví sestra Marie Ignácie tiše. „V novinách byl zajímavý článek.

Znečištění atmosféry vyvolává mutace v —"

„Může za to ďábel. Ďábel chodí mezi lidmi a zkouší nevinné

i viníky, dává sílu zatraceným tak, jak to dělal vždycky."

„Kdepak," brání se sestra Marie Ignácie. „Zahlédla jsem v jejich

tvářích dobro. Jsou to ještě děti, naší povinností je se o ně postarat."

„Ty bys spatřila dobro i ve tváři samotného ďábla, kdyby se

ti objevil na prahu s politováníhodným příběhem a hladovým

břichem."

„A zachovala bych se špatně? Kdyby se Satan potřeboval najíst?"

Sestra Veronika ze sebe vyrazí smích podobný psímu štěkotu.

„Dobré úmysly! Těmi je dlážděná cesta do pekel."

„Již jsme požádaly," přeruší je všechny abatyše, „o dohled diecé-

zni radu. Modlí se za nás. Náš Pán nám zatím radí: nechte dítek

přijít ke mně."

„Mladé dívky to probouzejí ve starších ženách. Takhle na světě

působí ďábel, předává se z ruky do ruky, jako Eva podala jablko

Adamovi."

„Nemůžeme ty děti vyhodit na ulici."

„Ďábel je přivine na svá prsa."

„Nebo umřou hlady," dodá sestra Marie Ignácie.

Allie si to dlouho nechává projít hlavou. Měla by jít dál. Ale

tady se jí líbí.

Slyšela jsi, co řekla, připomene jí hlas. Eva podala jablko Ada-

movi.

Možná že udělala správně, pomyslí si Allie. Možná že právě

to svět potřeboval. Takové menší zemětřesení. Nějakou změnu.

Tak se mi líbíš, chválí ji hlas.

Jsi Bůh? ptá se Allie.

Kdože? opáčí hlas.

Vím, že ke mně promlouváš v hodině nouze, myslí si Allie. Vím,

v

žes mě zavedl na správnou cestu. Řekni, co mám udělat teď. Řekni.

Kdyby svět nepotřeboval menší zemětřesení, proč by se ta síla

projevila zrovna teď? míní hlas.

Bůh světu sděluje, že se chystá nový řád, pomyslí si Allie, ten

starý je překonaný. Staré časy jsou za námi. Stejně jako Ježíš zvěs-

toval lidu Izraele, že Boží vůle se změnila, čas evangelia skončil

a musí být zavedena nová nauka.

Země potřebuje proroka, praví hlas.

Ale koho? nechápe Allie.

Zkus se vžít do jeho kůže, kotě, dodá hlas. Nezapomeň, jestli

tady hodláš zůstat, budeš si to tu muset přivlastnit, aby ti to ne-

mohli vzít. Jestli chceš zůstat v bezpečí, beruško, musíš si to tu

sama vzít.

Roxy

Roxy už zažila, když táta mlátil chlapy. Viděla, jak jim dal ránu

přímo mezi oči, na prstech prsteny, nenuceně, s jednou nohou

na odchodu. Viděla, jak jednoho ztloukl, až mu tekla krev z nosu

a spadl na podlahu, a Bernie ho znovu a znovu kopal do břicha,

a když skončil, utřel si ruce do kapesníku, který nosil v zadní

kapse kalhot, podíval se fašírku, kterou měl borec místo tváře,

a řekl: „Nezkoušej se se mnou vyjebat. Nemysli si, že se mnou

můžeš vyjebat."

Vždycky to takhle chtěla.

Tátovo tělo je pro ni hradem. Útočištěm a zbraní. Když ji vez-

me kolem ramen, Roxy zalije směsice hrůzy a útěchy. Několikrát

s křikem utekla před jeho pěstí nahoru po schodech. Viděla, jak

ublížil lidem, kteří chtěli ublížit jí.

Vždycky to tak chtěla mít. To jediné stojí za to mít.

„Víš, co se stalo, zlatíčko, viď?" ptá se Bernie.

„Zasranej Petrklíč," uleví si Rieky.

Rieky je nejstarší z jejích nevlastních bratrů.

„Zabití tvojí mámy, zlatíčko, bylo vyhlášení války," pokračuje

Bernie. „A dlouho nám trvalo, než jsme získali jistotu, že vraha

dostaneme. Teď ji máme. A jsme připravení."

Muži v místnosti si vymění pohled, Rieky s prostředním z chlap-

ců, Terrym, a ten s nejmladším, Darrellem. S vlastní manželkou

měl Bernie tři syny a pak přišla Roxy. Dobře ví, proč v uplynulém

roce bydlela u babičky, a ne s nimi. Patří sice do rodiny, ale jen na-

půl. Ne dost na to, aby přišla v neděli na oběd, ale dost na to, aby ji

nevynechali z něčeho takového. Něco takového se týká jich všech.

„Měli bychom ho zabít," míní Roxy.

Terry se zasměje.

Táta po něm sekne pohledem a utne Terryho smích v půli ná-

dechu. S Berniem Monkem si nikdo nezahrává. Dokonce ani jeho

vlastní syn. „Má pravdu," přikývne Bernie. „Máš pravdu, Roxy.

Nejspíš bychom ho měli zabít. Ale je silný a má spoustu kamará-

dů, takže na to musíme pomalu a opatrně. Jestli to chceme udělat,

budeme mít jen jednu šanci. Musíme je všechny oddělat jedním

vrzem."

Přimějí ji, aby jim ukázala, co umí. Trošku se zdráhá, ale pak

jim jednomu po druhém zmrtví paži. Darrell zakleje, když na

něho sáhne, a Roxy je to líto. On jediný k ní byl vždycky hodný.

Kdykoliv ho táta vzal po škole za Roxyinou mámou, přinesl sestře

z cukrárny čokoládovou myš.

Když je Roxy hotová, Bernie si promne svou mohutnou paži

a zeptá se: „Víc toho neumíš?"

A tak jim to ukáže. Na internetu viděla spoustu věcí.

Vyjdou za ní ven na zahradu, kde má Bernieho manželka Bar-

bara okrasné jezírko plné velkých oranžových ryb, které si tam

plavou jedna vedle druhé.

Je zima. Ojíněná tráva jí křupe pod nohama.

Roxy poklekne u jezírka a konečky prstů strčí do vody.

Najednou vzduch protne vůně zralého ovoce, sladkého a šťav-

natého. Vůně vrcholného léta. V tmavé vodě se mihne světýlko.

Ozve se zvuk podobný zasyčení a zapraskání.

Ryby jedna po druhé vyplavou břichem nahoru na hladinu.

„Kurva," utrousí Terry.

„To mě poser," přidá se Rieky.

„Máma bude nasraná," dodá Darrell.

Barbara Monkeová nikdy Roxy nenavštívila, ani po smrti matky,

ani po pohřbu, vůbec. Roxy má na okamžik radost, když si před-

staví, jak ta ženská uvidí všechny své ryby pochcípané.

„S vaší matkou to vyřídím," pronese Bernie. „Tohle se nám bude

hodit, Roxinko."

Bernie vytipuje pár kumpánů, kteří mají dcery ve správném věku,

a nechá děvčata předvést, co umí. Jen tak se spolu perou. Cvičně se

pošťuchují na zahradě jedna s druhou nebo dvě proti jedné. Bernie

sleduje, jak to ve vzduchu jiskří. Po celém světě se z toho můžou

lidé zbláznit, ale vždycky se najde pár takových, kteří řeknou:

„K čemu je to dobré, jakou to má výhodu?"

Jedna věc je po tréninkových zápasech a cvičných kolech jistá.

Roxy toho má v sobě spousty. Nejen víc než průměrná dívka, ale

víc než kterákoliv z ostatních, které jí sehnali k tréninku. Roxy se

naučí pár triků ohledně dopadu a dosahu, jak vytvořit pořádný

elektrický oblouk, nebo to, že líp zásah funguje na mokré kůži. Je

pyšná na to, jakou má moc. Vkládá do toho všechno.

Je nejsilnější, kterou našli, nejsilnější ze všech holek, o kterých

slyšeli.

Právě protože vědí, kde přesně se má Petrklíč zdržovat, tak až

přijde čas a Bernie to celé naplánuje, vezmou s sebou i Roxy.

Rieky ji před odchodem zatáhne na záchod. „Jseš už velká holka,

co, Roxy?"

Ona přikývne. Ví, o co jde, téda tak trochu.

Rieky vytáhne z kapsy malý plastový sáček a vysype z něj na

kraj umyvadla trošku bílého prášku.

„Tohle už jsi viděla, že?"

„Jo."

„Už jsi to někdy zkoušela?"

Roxy zavrtí hlavou.

„Tak jo."

Vytáhne z peněženky padesátilibrovku, sroluje ji a předvede,

jak se to dělá. Když si šňupnou, řekne jí, že si tu bankovku může

nechat jako zvláštní příplatek. Roxy má po tom jasnou hlavu

a cítí se čistá. Ne že by zapomněla, co se stalo mámě. Její vztek je

pořád čirý, bílý a nabitý elektřinou, ale už vůbec není obtěžkaný

smutkem. Takové to něco, o čem kdysi slyšela. Je to dobré. Je

silná. Má celý tenhle den ve svých prstech. Roxy hlasitě zajiskří

mezi dlaněmi elektrický oblouk, tak dlouhý se jí ještě nikdy dřív

nepovedl.

„Bacha," krotí ji Rieky. „Tady ne, jasný?"

Roxy svěsí ruce a bříška prstů jí nepřestávají jiskřit. Má sto chutí

se rozesmát, kolik toho v sobě má a jak snadno to umí použít.

Rieky odsype trochu prášku do čistého sáčku a strčí jí ho do

kapsy džínů. „Pro každý případ. Dej si, jenom když budeš mít

strach, jasný? A ne abys to šňupala v autě, prokrista!"

Roxy to nepotřebuje. Stejně všechno patří jen jí.

Několik příštích hodin připomíná momentky, které běží v rychlém

sledu jedna za druhou. Fotky jako z jejího mobilu. Roxy mrkne

a má fotku. Mrkne znovu a přijde další. Podívá se na hodinky

a jsou dvě odpoledne, podívá se o chvilku později a je půl třetí.

Nemohla by se ničím trápit, ani kdyby chtěla. Je to dobré.

Plán jí vtloukli do hlavy. Bude tam jen Petrklíč se dvěma maní-

ky. Zradil ho jeden kumpán, Weinstein. Vylákal ho do skladiště

s tím, že se potřebuje sejít. Bernie se svými syny bude čekat za

přepravními bednami s puškami. Dva další budou hlídat venku,

aby zavřeli dveře a nikdo nemohl ven. Překvapí je, ona si je podá;

všechno bude vyřešeno včas, aby byli zpátky doma na odpolední

čaj. Petrklíč to nebude čekat. Roxy je doprovází jen proto, že si po

tom všem, co zažila, zaslouží vidět, jak to dopadne. A protože

Bernie to má odjakživa posichrované, proto se mu zatím vždycky

podařilo přežít. A tak se Roxy schovává nahoře ve skladišti mezi

krabicemi a malým průzorem v mříži pozoruje dění pod sebou.

Pro každý případ.

Když Petrklíč dorazí, Roxy je na svém místě a dívá se dolů. Zá-

věrka se otevře, cvak, a zase zavře.

Když se to strhne, podělá se všechno hezky rychle a naráz. Ber-

nie a kluci jsou dole a křičí na Weinsteina, ať vypadne, a ten jen

udělá takové gesto, pokrčí rameny, jako by chtěl říct: Smůla, kámo,

to je ale pech, ale stejně se přikrčí, když Bernie se syny vyrazí ze

zálohy. V tu chvíli začne Petrklíčoví hrát na rtech úsměv a dovnitř

vpadnou jeho maníci. Je jich mnohem víc, než kolik Weinstein

tvrdil. Někdo kurva lhal. Cvakne závěrka.

Petrklíč je vysoký, hubený a bledý. Má tu přinejmenším dvě

desítky chlapů. Rozesetí kolem vstupu do budovy spustí střelbu,

kryjí se za polovičními kovovými dvířky dole u paty schodiště.

Je jich prostě víc než Bernieho mužů. Tři z nich přišpendlí za osa-

mělou dřevěnou bednou Terryho. Mohutného, pomalého Terryho

s velkým, bílým čelem zjizveným akné, a zatímco Roxy přihlíží,

Terry vystrčí zpoza bedny hlavu. Nedělej to, chce se jí vykřiknout,

ale nevydá ani hlásku.

Petrklíč pečlivě míří, dává si na čas, usmívá se při tom a vzápětí

zeje uprostřed Terryho tváře rudá díra a on se skácí na obličej jako

podťatý strom. Roxy se podívá na svoje dlaně. Jiskří mezi nimi

dlouhé elektrické oblouky, i když má pocit pocit, že nic takového

nechtěla. Měla by něco udělat. Má strach. Je jí teprve patnáct. Vy-

táhne z džínů sáček s práškem a šňupne si. Vidí, jak jí v pažích

a rukou proudí energie. Zamyslí se, a jako by jí nějaký hlas zvenčí

šeptal do ucha: Pro tohle jsi byla stvořená.

Roxy stojí na kovové lávce, která je propojená s polovičními

dvířky, za kterými se dole kryjí Petrklíčoví chlapi. Je jich tam hod-

ně, dotýkají se kovu nebo se o něj opírají. Vmžiku pochopí, co

může udělat, je z toho vzrušením úplně bez sebe a má co dělat,

aby zůstala v klidu sedět. Začne jí telegrafovat jedno koleno. To

je ono, tihle chlápci zabili její mámu a ona teď ví, co má udělat.

Roxy počká, až jeden z nich položí prsty na zábradlí, druhý si o ně

opře hlavu a třetí sevře v ruce kliku a skrčí se před střelbou. Střela

jednoho z nich zasáhne Bernieho do boku. Roxy pomalu dýchá

s našpulenými rty. Řekli jste si o to, pomyslí si a nabije zábradlí

proudem. Ti tři se zhroutí k zemi, s prohnutými zády a s křikem,

křečovitě se zmítají, skřípou zuby a protáčejí oči. Mám vás. Řekli

jste si o to.

A pak ji zahlédnou. Zastavený záběr.

Moc už jich nezbývá. Počty na obou stranách se vyrovnaly, mož-

ná že Bernie má navrch, zvlášť proto, že Petrklíč má teď trochu

nahnáno; kouká mu to z obličeje. Na kovových schodech se ozve

dusot a dva chlapi se ji snaží chytit. Ten první přiblíží svůj obličej

až k jejímu, protože tohle každé dítě vyděsí, jakoukoliv malou hol-

ku, a je to jen instinkt, ale stačí, aby mu přiložila prsty ke spánku,

pustila do něj pár voltů, a v tu ránu leží na zemi a roní krvavé

slzy. Ten druhý ji popadne kolem pasu - copak jim to nedochá-

zí? - a ona mu pustí proud do zápěstí. Roxy zjišťuje, jak je snadné

přinutit je, aby na ni přestali sahat, a má ze sebe radost, než sklopí

zrak a vidí, že Petrklíč mizí dveřmi do zadní části haly.

Chystá se vzít roha. Bernie sténá na zemi a Terry krvácí z díry

v hlavě. Je mrtvý, stejně jako její máma, tím si je Roxy jistá, jenže

Petrklíč se snaží pláchnout. Ale ne, kdepak, to se ti nepovede, ty

sráči, pomyslí si Roxy. Kdepak, na to zapomeň.

Rychle seběhne dolů, hlavu mezi rameny, a pádí za Petrklíčem

dál do budovy, chodbou, přes prázdnou otevřenou kancelář. Vidí,

jak zatáčí doleva, a přidá. Jestli se dostane k autu, ztratí ho a on

se rychle vrátí i s posilami; nikoho z nich nenechá naživu. Roxy

myslí na to, jak jeho chlapi drželi mámu pod krkem. Přikázal jim

to on. Stalo se to jeho vinou. Nohy jí běží rychleji.

Petrklíč projde další chodbou do další místnosti, v níž je nou-

zový východ, a Roxy slyší, jak bere za kliku, a v duchu si říká: Do

prdele, do prdele, do prdele. Ale když zahne za roh a vpadne do

místnosti, Petrklíč tam pořád je. Zamčené dveře, co? Petrklíč drží

v rukou kovový koš na odpadky a snaží se rozbít okno, a ona se

po něm vrhne, přesně jak to trénovali, sklouzne po zemi a míří

mu na holeň. Jednou rukou mu sevře neporušenou, odhalenou

kůži kolem kotníku a vpáli to do něj.

Nejprve nevydá ani hlásku. Skácí se k zemi, jako by se mu pod-

lomilo koleno, přestože v rukou pořád drží ten koš, kterým chtěl

rozbít okno, a třískne jím o zeď. A ještě než Petrklíč dopadne na

zem, Roxy ho chytí za zápěstí a pustí do něj další dávku proudu.

Podle toho, jak ječí, Roxy pozná, že tohle mu ještě nikdy nikdo

neudělal. Nejde o bolest, ale o to překvapení, o tu hrůzu. Vidí, jak

mu na paži vyskakuje čára, stejně jako tomu chlapovi v mámině

domě, a při tom pomyšlení, při pouhé vzpomínce jí projede tělem

ještě silnější výboj. On řve, jako by mu pod kůží běhali pavouci

a kousali ho do živého masa.

Roxy sníží napětí.

„Prosím," žadoní Petrklíč. „Prosím."

Podívá se na ni, snaží se na ni upřít rozostřený zrak. „Tebe znám,"

říká. „Jseš Monkeho malá. Tvoje máma byla Christina, viď?"

Nemá co vyslovovat mámino jméno. To by neměl. Roxy ho za-

sáhne pod krkem a on zaječí a zasípá: „Kurva. Kurva. Kurva."

„Je mi to líto, promiň," začne drmolit. „Šlo o tvého tatíka, ale

můžu ti pomoct, můžeš pro mě pracovat, taková chytrá a silná

holka jako ty, nikdy v životě jsem nic takového necítil. Bernie tě

u sebe nechce, to ti můžu zaručit. Pojď pracovat pro mě. Řekni si,

co chceš, a dám ti to."

„Zabil jsi mi mámu," říká Roxy.

„Tvůj tatík mi v tom měsíci oddělal tři chlapy," opáčí on.

„Poslal jsi chlapy, kteří mi zabili mámu," dodá Roxy.

Petrklíč ztichne jako pěna, nedutá ani se nehýbe, a tak ji na-

padne, že se každou chvíli znovu dá do křiku, nebo se vymrští

a praští ji do zubů. „Nic pro tebe nemám, holka, tak to je," usměje

se a pokrčí rameny. „Ale nikdy jsi to neměla vidět. Newland tvrdil,

že nebudeš doma."

Někdo se blíží po schodech. Roxy slyší kroky, víc než jedny, jak

dusají nahoru. Možná že jsou to tátovi muži, možná Petrklíčoví.

Možná bude muset vzít nohy na ramena, nebo ji každou chvíli

čeká kulka.

„Jenže já doma byla," říká Roxy.

„Prosím," žadoní Petrklíč. „Prosím, nedělej to."

Roxy je zpátky v mámině domě, hlavu má čistou a jasnou, vy-

buchují v ní krystalky. Šlo jen o to, co máma řekla, o nic víc. Roxy

myslí na tátu s prsteny na rukou, na ty kotníky prstů, jak se odta-

hují od mužských úst, z nichž crčí krev. Tohle je to jediné, co stojí

za to mít. Přiloží dlaň na Petrklíčův spánek a zabije ho.

Tunde

Den poté, co to video pověsí na internet, mu někdo zavolá. Prý

ze CNN. Tunde si myslí, že si z něj vystřelili. Přesně takovými

nejapnými žerty se baví jeho kamarád Charles. Jednou mu zavolal,

nafoukaným nosovým přízvukem se představil jako francouzský

velvyslanec a vydržel tak deset minut mluvit, než dostal záchvat

smíchu.

„Chceme zbytek toho videa," říká hlas na druhé straně linky.

„Rádi zaplatíme, cokoliv si řeknete."

„Cože?" nechápe Tunde.

„Je to Tunde? BourdillonBoy79?"

„Jo."

„Tady je CNN. Chceme koupit zbytek toho videa s tím inciden-

tem ze samoobsluhy, které jste pověsil na web. A jakákoliv další,

která máte."

Zbytek? Zbytek? honí se Tundemu hlavou. A pak si vzpomene.

„Chybí na něm... asi jen minuta nebo dvě ke konci. V záběru

se objevili další lidé. Nenapadlo mě, že to..."

„Tváře rozostříme. Kolik za to chcete?"

Obličej má pořád otlačený od polštáře a bolí ho hlava. Vysype

ze sebe první pitomou cifru, která ho napadne. Pět tisíc americ-

kých dolarů.

Oni souhlasí tak rychle, že je mu jasné, že si měl říct dvojná-

sobek.

O víkendu se potlouká ulicemi a po klubech a hledá zajímavé

záběry. Rvačku mezi dvěma ženami na půlnoční pláži, elektřinou

osvětlené dychtivé tváře publika, zatímco ty dvě hekají a snaží se

jedna druhou drapnout za obličej nebo pod krkem. Tunde pořídí

stínované chiaroscuro fotky jejich tváří zkřivených vztekem, napůl

ukryté ve stínu. Fotoaparát mu dává moc; jako by tam byl a nebyl

současně. Dělejte si, co chcete, pomyslí si, ale tím, kdo z toho udělá

něco pořádného, jsem já. To já budu vyprávět příběh.

V jedné zadní uličce se miluje dívka s chlapcem. Ona ho laská

jiskřící rukou po bedrech. Chlapec se otočí, uvidí hledáček Tunde-

ho foťáku a zarazí se, a dívka mu letmo ozáří obličej a pobídne ho:

„Nedívej se na něho, dívej se na mě." Když se blíží k vyvrcholení,

dívka se usměje, ozáří chlapcovu páteř a houkne na Tundeho: „Hej,

chceš taky?" V tu chvíli si Tunde všimne, že je opodál v uličce

sleduje další žena, a tak co nejrychleji vezme nohy na ramena,

při tom za sebou slyší jejich smích. Když se dostane do bezpečí,

sám se tomu zasměje. Prohlédne si na displeji ty fotky. Je to sexy.

Možná by se mu líbilo, kdyby mu to někdo udělal. Možná.

I tyhle snímky si CNN vezme a zaplatí za ně. Tunde se dívá na

peníze na svém účtu a v duchu si říká, jsem novinář. Nic jiného

to neznamená. Získal jsem zprávy a oni za ně zaplatili. „Kdy se

vrátíš do školy?" ptají se ho rodiče.

„Na jeden semestr přeruším," odpoví. „Abych získal zkušenos-

ti." Tunde cítí, že konečně začíná naplno žít.

Hned na začátku zjišťuje, že je lepší nepoužívat foťák v mobilu.

Třikrát v prvních týdnech se ho dotkne nějaká žena a mobil klek-

ne. Z náklaďáku na bleším trhu si Tunde nakoupí krabici plnou

laciných digitálních fotoaparátů, ale dobře ví, že na fotkách, které

získá v Lagosu, nevydělá tolik, kolik by chtěl - tolik, kolik peněz

tam venku čeká.

Pročítá diskuze na internetových fórech, která probírají dění

v Pákistánu, Somálsku, Rusku. Cítí, jak mu páteří projíždí vzru-

šující mravenčení. To je ono. Jeho válka, jeho revoluce, jeho ději-

ny. Přímo tady to všechno visí na stromě a kdokoliv si to může

utrhnout. Charles s Josephem mu zavolají, jestli s nimi nechce jít

v pátek na večírek, ale on se smíchem opáčí: „Mám lepší plány,

kluci." Koupí si letenku.

Do Rijádu dorazí ten samý večer, kdy vypuknou první velké

nepokoje. Má štěstí, kdyby se byl objevil o tři týdny dřív, mohly

by mu příliš rychle dojít peníze nebo nadšení. Pořídil by ty samé

snímky jako všichni ostatní: ženy se zahalenými tvářemi jedna na

druhé s bázlivým chichotáním zkoušejí jiskrové výboje. Nejspíš

by ale neměl nic - tamty záběry většinou natočily ženy. Aby tu

jako muž mohl natáčet, musel dorazit ten samý večer, kdy celé

město zaplavily ženy.

Celé to rozpoutala smrt dvou asi dvanáctiletých dívek. Strýc,

zbožný muž, je přistihl, jak spolu procvičují černou magii. Zavolal

přátele, dívky se sice potrestání bránily, ale nakonec byly ubity

k smrti. A sousedky všechno viděly a slyšely. A - kdo ví, proč se

tyhle věci stávají zrovna ve čtvrtek, když by třeba v úterý mohly

proběhnout bez povšimnutí? - postavily se na odpor. Z tuctu žen

byla najednou stovka. Ze stovky tisícovka. Policie ustoupila. Zeny

křičely, některé vyrobily transparenty. Zčistajasna pochopily, jakou

mají moc.

Když Tunde přistane na letišti, hned u dveří mu ochranka

sdělí, že není bezpečné opouštět letištní prostor, že zahraniční

návštěvníci by měli zůstat v terminálu a odletět prvním spojem

zpět domů. Aby se dostal ven, musí podplatit tři různé muže.

Taxikáři zaplatí dvojnásobné jízdné, aby ho zavezl tam, kde se

srocují ženy a s křikem se dávají na pochod. Je poledne, ale řidič

je vyděšený.

„Jít domů," vyhrkne, než Tunde vyskočí z taxíku, a Tunde nepo-

zná, zda mu jen oznamuje, co se chystá sám udělat, nebo mu radí.

O tři ulice dál zahlédne konec průvodu. Cítí, že se tu dnes něco

semele, něco, co ještě neviděl. Na to, aby pociťoval strach, je příliš

nabuzený. On bude tím, kdo tuhle věc zaznamená.

Jde za nimi, fotoaparát si tiskne k tělu, aby nebylo tak zřejmé, co

dělá. Ale stejně si ho pár žen všimne. Pokřikují na něho, nejprve

arabsky a pak anglicky.

„Novinář? CNN? BBC?"

„Ano," odpoví. „CNN."

Dají se do smíchu a jeho se na okamžik zmocní strach, ale roz-

plyne se rychle jako obláček kouře, když jedna na druhou volají:

„CNN! CNN!" a přicházejí další a další ženy se vztyčenými palci

a usmívají se do hledáčku.

„S námi nemůžeš, CNN," říká jedna z nich, jež mluví o něco líp

anglicky. „Dnes s námi žádní muži nebudou."

„Ale," - Tunde vykouzlí svůj široký přesvědčivý úsměv - „jsem

neškodný. Mně byste neublížily."

„Ne," trvají na svém ženy. „Zádní muži, ne."

„Co mám udělat, abych vás přesvědčil, že mi můžete věřit?" ptá

se Tunde. „Podívejte, tady je můj průkaz CNN. Nejsem ozbrojený."

Rozepne si bundu, pomalu si ji sundá, zakrouží s ní ve vzduchu,

aby ji ukázal z obou stran.

Zeny ho sledují. „Něco bys u sebe ale mít mohl," namítne ta, co

mluví líp anglicky.

„Jak se jmenuješ?" chce vědět Tunde. „Moje jméno už znáš. Jsem

v nevýhodě."

„Noor," odpoví žena. „To znamená světlo. My jsme ty, co při-

nášejí světlo. Co kdy máš v pouzdře na zádech zbraň nebo kolem

lýtka upevněný paralyzér, no?"

Tunde se na ni podívá s povytaženým obočím. Ona mu to oplácí

tmavýma, usměvavýma očima. Směje se mu.

„Vážně?" říká Tunde.

Ona s úsměvem přikyvuje.

Tunde si pomalu rozepne košili a sundá si ji. Ženám jiskří prsty,

ale on se nebojí.

„Žádná zbraň na zádech."

„To vidím," opáčí žena. „A lýtko?"

Teď už ho pozorují aspoň tři desítky žen. Kterákoliv z nich by

ho mohla jedinou ranou zabít. Když už, tak už.

Tunde si rozepne džíny a stáhne je dolů. Ženy v hloučku tiše

zadrží dech.

Tunde se pomalu otáčí.

„Žádný paralyzér na lýtku," oznámí jim.

Noor se usmívá. Olízne si horní ret.

„Pak bys měl jít s námi, CNN. Oblékni se a pojď."

Tunde na sebe v rychlosti nahází oblečení a klopýtavě je násle-

duje. Noor ho vezme za levou ruku.

„V naší zemi je zakázáno, aby se muž a žena drželi na ulici za

ruce. V naší zemi nesmí žena řídit auto. Zeny nejsou k řízení auta

dost dobré."

Stiskne mu ruku pevněji. Tunde ucítí, jak jí po ramenou přes-

kakuje výboj, jako tetelení elektřiny ve vzduchu před bouřkou.

Neublíží mu, do jeho těla nepustí ani jiskru. Zatáhne ho přes vy-

lidněnou ulici k nákupnímu centru. Před vchodem spořádaně

parkují v řadách označených červenými, zelenými a modrými

vlaječkami desítky aut.

Tunde postřehne, že je z horních pater budovy pozorují muži

a ženy. Mladé ženy kolem něj se rozesmějí, ukazují na ně a ne-

chávají mezi prsty jiskřit elektřinu. Muži se cukají. Zeny lačně

přihlížejí. Umírají touhou to vidět.

Noor se usmívá, když Tundemu nařizuje, aby zůstal stát kus od

kapoty černého džípu, který parkuje hned u vchodu.

„Natáčíš to?" ptá se s širokým a sebevědomým úsměvem.

„Ano."

„Nenechají nás sice řídit auto," dodá, „ale sleduj, co dokážeme."

Položí dlaň na kapotu a ta se s cvaknutím otevře.

Noor se na něho zazubí a podrží ruku těsně nad motorem, hned

vedle baterie.

Motor naskočí. Auto zatúruje. Otáčky se zvyšují, dunění a jekot

sílí, celý vůz jako by se jí snažil ujet. Noor se při tom nepřestává

smát. Motor burácí a mučivě kvílí a pak přijde drtivý, výbušný

úder bicích, vyšlehne pronikavý záblesk a celý motor se rozteče

a zprohýbá až na asfalt, kam odkopává olej a roztavený kov. Noor

se ušklíbne, drapne Tundeho za ruku a křikne mu do ucha: „Po-

běž!" a tak utíkají přes celé parkoviště a ona ho pobízí: „Hele, toč

to, toč to," a on se otočí zpátky k džípu, právě když se rozžhavený

kov dotkne palivové hadičky a celé auto exploduje.

Je to tak ohlušující a spalující výbuch, že mu na okamžik zbělá

a pak zase zčerná displej fotoaparátu. Když se na něm znovu ob-

jeví obraz, uprostřed se objeví mladé ženy postupující kupředu

s ohněm v zádech a bleskem v dlaních. Kráčejí od auta k autu,

roztáčejí motory a mění bloky motoru v kusy rozteklé hmoty.

Některé z nich se aut ani nedotýkají, vysílají elektrický proud na

dálku a všechny se smějí.

Tunde švenkne foťákem nahoru k lidem, kteří to pozorují v ok-

nech, aby viděl, co dělají. Muži se snaží odtáhnout ženy od skla,

ale ty je ze sebe setřásají. Neobtěžují se říct jediné slovo. Jen se

dívají a dívají. Dlaně přitisknuté ke sklu. Tunde ví, že tahle věc

ovládne celý svět a všechno se změní, a je tak rád, že samou radostí

vykřikne, jásá s ostatními uprostřed plamenů.

V Manfouze, na západní straně města vyjde z rozestavěné, leše-

ním obehnané budovy na ulici starší Etiopanka, vítá je s rukama

nad hlavou, volá něco, čemu nikdo z nich nerozumí. Má ohnutá

záda a na nich hrb, ramena vytrčené dopředu. Noor vezme do

dlaní její ruku a žena se na ni dívá tak jako pacient na lékaře při

práci. Noor položí ženě do dlaně dva prsty a ukáže, jak použít

to, co v sobě musela mít odjakživa a co celé ty roky čekalo, až se

dostane ven. Takhle to funguje. Mladší ženy to mohou probudit

v těch starších, a odteď to budou mít všechny.

Když ta jemná síla probudí k životu její nervové a vazivové

spoje, stará žena se dá do pláče. Na záběrech jejího obličeje je

poznat, kdy ji v sobě ucítí. Nemá jí na rozdávání. Mezi konečky

prstů a Noorinou paží přeskočí malá jiskra. Stařeně musí být přes

osmdesát, a když to zkouší zas a znovu, po tvářích se jí koulí slzy.

Zvedne obě dlaně a začne nahlas lkát. Ostatní ženy se k ní přidají

a ulice a celé město je najednou plné bědování; celá země - pomyslí

si Tunde - musí být plná tohoto radostného varování. Je mezi nimi

jediný muž, jediný, který to natáčí. Tahle revoluce mu připadá jako

jeho osobní zázrak, věc, která převrátí svět naruby.

Putuje s nimi celou noc a zaznamenává všechno, co vidí. Na se-

veru města zahlédnou v horním zamřížovaném okně ženu. Shodí

jim mezi mřížemi vzkaz - Tunde se sice neprotlačí dost blízko

na to, aby si ho přečetl, ale v davu to pobouřeně zahučí, zatímco

vzkaz putuje z ruky do ruky. Vyrazí dveře a Tunde je následuje.

Věznitel se před nimi schoval ve spíži u kuchyně. Neobtěžují se

mu ani ublížit. Vezmou ženu mezi sebe, zatímco se k nim přidá-

vají další a dav houstne. V areálu vysoké školy zdravotnických

studií se k nim rozběhne muž s vojenskou puškou a vystřelí na ně,

arabsky a anglicky křičí, že urážejí nadřazené. Postřelí tři ženy do

nohy nebo do paže a ostatní se na něho vrhnou jako přílivová vlna.

Ozývá se zvuk, jako když se smaží vejce. Když se Tunde probojuje

dost blízko na to, aby viděl, co mu udělaly, muž nehybně leží, po

celém obličeji a na krku se mu vinou tlusté značky jako pokroucené

šlahouny vinné révy, takže mu skoro nejsou vidět rysy.

Nakonec, těsně před svítáním ho Noor v tlačenici žen, jež ne-

vykazují žádné známky únavy, popadne za ruku a odvede do

jednoho bytu, do pokoje, do postele. Patří prý jedné kamarádce,

studentce. Bydlí v něm šest lidí. Ale půlka města uprchla, a tak

zůstal prázdný. Nefunguje elektřina. Noor vykřeše v dlani jiskru,

aby viděli na cestu, a v jediném záblesku mu sundá bundu a pře-

táhne košili přes hlavu. Hledí na jeho tělo stejně jako předtím:

otevřeně a lačně. Políbí ho.

„Tohle jsem nikdy předtím neudělala," říká a on se přizná, že

to platí i pro něj a že se za to nestydí.

Položí mu dlaň na hruď. „Jsem svobodná žena," dodá.

Tunde to ucítí. Je to povznášející. Na ulicích se stále ozývá křik,

praskání elektřiny a sporadická střelba. Tady v ložnici oblepené

plakáty popových a filmových hvězd sálá z jejich těl teplo. Noor

mu rozepne džíny, nechá je sklouznout ke kotníkům a on z nich

vystoupí. Ona postupuje opatrně, on cítí, jak v ní začíná pulzovat

její klubko. Má nahnáno, ale je vzrušený; je to jedno s druhým,

stejně jako v jeho erotických představách.

„Jsi dobrý člověk," říká mu. „Jsi krásný."

Přejede mu hřbetem ruky po řídkém ochlupení na hrudi. Prsty

jí nepatrně jiskří, cítí statický náboj na konečcích chloupků, jež ne-

patrně světélkují. Je to příjemné. Zatímco se ho dotýká, rozjasňuje

se každá křivka jeho těla, jako by tam předtím nebyl.

Chce do ní vstoupit. Jeho tělo mu napovídá, co má dělat, jak

udělat další krok, jak ji vzít za paže, jak ji položit na postel, jak

vyvrcholit. Ale v těle se mu perou protichůdná nutkání: strach je

stejně významný jako chtíč, tělesná bolest stejně silná jako tělesná

touha. Tunde se zarazí, chce i nechce. Nechá ji udávat tempo.

Trvá to dlouho a je to příjemné. Ukazuje mu, co má dělat, ústy

i prsty. Když se na něho posadí, zpocená a sténající, v Rijádu vyšlo

slunce a začal nový den. A když se přestane ovládat a vyvrcholí,

pustí mu do hýždí a do pánve elektřinu, a on stěží cítí bolest, tak

velká je jeho rozkoš.

Později odpoledne přiletí helikoptéry a do ulic vtrhnou muži

vyzbrojení samopaly a ostrou municí. Tunde je u toho a natáčí, když

ženy na útok pádně odpoví. Je jich obrovské množství, početný

a naštvaný dav. Několik žen je zabito, ale zbytek to jen nažha-

ví, copak nějaký voják dokáže donekonečna střílet a kosit jednu

řadu žen za druhou? Roztaví jim úderníky v hlavních, upečou

elektroniku v autech. Při tom z nich vyzařuje štěstí. „V tom roz-

břesku žít byla nádhera," recituje Tunde v komentáři k záběrům

Wordsworthovy verše o Velké francouzské revoluci, „leč samo

nebe mladý být."

O dvanáct dní později padne vláda. Kolují zvěsti, jež se však

nikdy nepodaří doložit, o tom, kdo zabil krále. Jedni říkají, že to

byl některý z členů rodiny, druzí tvrdí, že to byl izraelský zabiják,

a další šeptají, že to udělala jedna ze služebných, které věrně slou-

žily v paláci celá léta. Když ucítila v prstech tu moc, nedokázala

ji v sobě dál potlačit.

Tou dobou už však Tunde znovu sedí v letadle. To, co se stalo

v Saúdské Arábii, viděl celý svět a zčistajasna je to všude stejné.

Margot

„Je to problém."

„Všichni víme, že je to problém."

„Zamysli se nad tím, Margot. Vážně se nad tím zamysli."

„Já se nad tím zamýšlím."

„Nemáme sebemenší šanci zjistit, jestli to umí kdokoliv v této

místnosti."

„Víme, že ty bys to neuměl, Danieli."

To vyvolá výbuch smíchu. V místnosti plné znepokojených lidí

je smích vítaným ventilem. Vytryskne ve větším množství, než

se sluší a patří. Chvíli trvá, než se těch třiadvacet lidí kolem stolu

v konferenční místnosti znovu uklidní. Daniel je naštvaný. Myslí

si, že se mu smějí. Odjakživa je přesvědčený, že je nedoceněný.

„Očividně," říká. „Očividně. Ale nemáme to jak zjistit. Ty dívky,

fajn, v jejich případě děláme, co můžeme - bože, viděli jste ta čísla

na seznamech uprchlíků?"

Všichni ta čísla viděli.

„Nemluvím o těch dívkách," nevzdává to Daniel. „To máme

z velké části pod kontrolou. Mluvím o dospělých ženách. Dospí-

vající dívky to dokážou probudit ve starších ženách. A můžou si

to vzájemně předávat. Teď už to dokážou i dospělé ženy, Margot,

sama jsi to viděla."

„To je velmi ojedinělé."

„Myslíme si, že je to velmi ojedinělé. Já jen říkám, že to prostě

nevíme. Mohla bys to mít v sobě i ty, Stacey. Nebo ty, Marisho. Co

já vím, klidně bys to mohla umět i ty, Margot." Zasměje se, což

vyvolá další nervózní spršku smíchu.

„Jasně, Danieli, mohla bych tě hned teď spálit na uhel," opáčí

Margot. „Úřad guvernéra šlape po novinové zprávě, kterou jsi měl

předat úřadu starostky?" Roztáhne prsty v hraném gestu. „Sssst."

„Myslím, že to není vtipné, Margot."

Ale ostatní kolem stolu už se smějí.

„Musíme zavést plošné testování," navrhne Daniel. „Udělat

z toho celostátní téma, které se týká všech zaměstnanců. Což za-

hrnuje i kancelář starostky, Margot. Bez řečí. Musíme mít jistotu.

Nemůžeš mít ve vládních budovách zaměstnance, kteří umějí vy-

pouštět z prstů elektřinu. To je, jako by u sebe nosili nabitou zbraň."

Už to trvá rok. V televizi se objevují záběry z nepokojů ve vzdá-

lených a nestabilních částech světa, záběry, na nichž se ženy zmoc-

ňují celých měst. Daniel má pravdu. Klíčové není, že to dokážou

patnáctileté slečny: to by se dalo potlačit. Je na pováženou, že

tu schopnost dokážou probudit v některých starších ženách. To

vznáší otázky. Jak dlouho už je to možné? Jak to, že o tom dosud

nikdo nevěděl?

Do ranní show zvou odborníky na lidskou biologii a prehisto-

rické kresby. Nepřipadá vám, že na této jeskynní malbě, nalezené

v Hondurasu a pocházející z doby před více než šesti tisíci lety, je

zachycena žena, jíž z dlaní vycházejí blesky, pane profesore? Ale

samozřejmě, tyto kresby často znázorňují mytické a symbolické

chování. Ale mohlo by to odrážet dějinné události, tedy znázor-

ňovat něco, co se opravdu stalo. Mohlo, možná. Věděli jste, že

v těch nejstarších textech má Bůh izraelitů sestru, Anat, dospívající

dívku? Věděli jste, že byla válečnice, že byla neporazitelná, pro-

mlouvala bleskem a podle nejstarších textů zabila vlastního otce

a nastoupila na jeho místo? Ráda si koupala nohy v krvi nepřátel.

Televizní moderátoři se rozpačitě zasmějí. To nezní jako vláda

krásy, viď, Kristen? To tedy rozhodně ne, Tome. Ještě k té ničivé

bohyni, myslíte, že starověcí lidé věděli něco, co my ne? To se

samozřejmě dá těžko říct. Je možné, že tato schopnost sahá až do

dávné minulosti? Chcete říct, že ženy tuto schopnost v minulosti

ovládaly, kdežto my jsme ji ztratili? To nezní jako něco, co by se

dalo kruci jen tak zapomenout, že ne? Jak se dá něco takového

zapomenout? Takže, jestli nějaká taková síla existovala, Kristen,

možná že jsme ji vymýtili záměrně, možná že jsme ji tu nechtěli.

Řekla bys mi, kdybys něco takového uměla, že, Kristen? No, víš,

Tome, možná bych si něco takového raději nechala pro sebe. Mo-

derátoři si pohlédnou do očí a vymění si pohled, v němž je cosi

nevyslovitelného. A teď minutu po celé následuje počasí.

Prozatímní oficiální stanovisko kanceláře starostky, jehož kopie

jsou doručeny do všech škol na území města, zní: zdrženlivost.

Prostě to nedělejte. Ono to pomine. Držme chlapce odděleně od

děvčat. Do roka nebo do dvou bude k dispozici vakcína, která to

zastaví, a pak se všechno vrátí do normálních kolejí. Je to nepříjem-

né jak pro dívky, tak pro jejich oběti. Tak zní oficiální stanovisko.

Pozdě večer Margot zaparkuje auto v jedné části města, kde, jak

ví, nejsou nainstalované žádné bezpečnostní kamery. Vystoupí,

položí ruku na sloup pouliční svítilny a pustí do něj všechno, co

má. Potřebuje jen zjistit, co v ní je; chce vědět, jaké to je. Ten pocit

je stejně přirozený jako cokoliv, co kdy předtím dělala, stejně po-

znaný a pochopený jako první sex, jako když jí tělo oznámí: Hele,

takže tohle už umím.

V celé ulici pozhasínají světla: prásk, prásk, prásk. V tom tichu

se rozlehne Margotin smích. Obžalovali by ji ze zneužití úřední

moci, kdyby to zjistili, ale obžalovali by ji stejně, kdyby někdo

věděl, že to umí, takže jaký je v tom rozdíl? Margot šlápne na plyn

a odfrčí dřív, než se rozezní sirény. Přemítá, co by udělala, kdyby

ji načapali, a při tom si uvědomí, že jí v klubku zůstalo dost elek-

třiny, aby přinejmenším omráčila dospělého muže, možná i něco

víc - cítí, jak se jí ta energie přelévá z klíční kosti do paží. Při tom

pomyšlení ze sebe znovu vyrazí smích. Zjišťuje, že teď se směje

mnohem častěji. Pociťuje trvalé uvolnění, jako by v sobě neustále

měla vrcholné léto.

Její dcera to má jinak. Nikdo neví proč, zatím ten jev nikdo do-

statečně neprozkoumal natolik, aby se vůbec odvážil vyrukovat

s nejakou teorií. Hladina elektřiny u Jos kolísá. Některé dny jí

v sobě má tolik, že stačí, aby sáhla na vypínač, a vyhodí pojistky

v celém domě. Jindy nemá nic, dokonce ani dost na to, aby se

ubránila hrstce výtržnic na ulici.

Dnes už pro dívku, která se neumí nebo nemůže bránit, exi-

stují nadávky. Izolačku, říkají jim, vybitá baterka. To jsou ta méně

hanlivá. Mrzáčka. Vybitka. Ubožačka. Tss. Ta poslední zřejmě pod-

le toho, jaký zvuk vyjde z ženy, která se marně snaží vykřesat

jiskru. Pro maximální efekt potřebujete skupinku dívek, které

neškodně šeptají „tsss", když kolem nich procházíte. Mladí lidé

jsou pořád hnusní. Jos poslední dobou tráví víc a víc času o sa-

motě, protože její kamarádky si našly nové kamarádky, s nimiž

mají „víc společného".

Margot navrhne, aby u ní Jocelyn strávila jeden víkend sama,

bez sestry. Jos bude s ní, Maddy zůstane u Bobbyho. Je fajn, když

mají děvčata jednoho rodiče jen pro sebe. Maddy chce zajet auto-

busem do města podívat se na dinosaury - autobusem už skoro

vůbec nejezdí, je to pro ni teď větší svátek než samotné muzeum.

Margot je pořád v práci. Vezmu Jos na manikúru, navrhne. Oběma

nám prospěje, když si uděláme volný den.

Snídají v kuchyni u stolu vedle skleněné přepážky. Jos si přidá

švestkový kompot a zalije ho jogurtem. „Pořád platí, že to nesmíš

nikomu říct," připomene jí Margot.

„Jo, já vím."

„Kdybys to někomu řekla, mohla bych přijít o práci."

„Já přece vím, mami. Neřekla jsem to ani taťkovi, ani Maddy.

Nikomu jsem to neřekla. A neřeknu."

„Promiň."

„To je v poho," usměje se Jocelyn.

Margot si najednou vybaví, jak moc by se jí bývalo líbilo mít

s matkou nějaké tajemství. Jak po něm toužila tak moc, že si uží-

vala i otravné rituály spojené s menstruačními vložkami, které

se přidržovaly gumičkami, nebo s pečlivě uschovanými holítky

na nohy.

Odpoledne spolu cvičí v garáži, navzájem se povzbuzují a bojují,

až se trochu zapotí. Josina síla je větší a snadněji ovladatelná, když

ji procvičuje. Margot cítí to kolísání i to, jak moc Jos mrzí, když

její napětí zesílí a pak najednou opadne. Musí existovat nějaký

způsob, jímž by to Jos mohla ovládat. V některé ze sousedních

škol určitě budou dívky, které se to samý naučily a mohly by jí

ukázat pár triků.

Pokud jde o Margot: potřebuje vědět jen to, že to dokáže mít pod

kontrolou. V práci se chystají spustit povinné testování.

„Pojďte dál, paní starostko. Posaďte se."

Je to tu malé a tenký proužek šedého světla sem propouští jediné

okénko u stropu. Místnost se používá, když je sestra každoročně

přichází naočkovat proti chřipce, nebo když se koná školení. Stojí

tu stůl a tři židle. Za stolem sedí žena s jasně modrou identifikační

kartičkou na klopě. Na stole leží nějaký přístroj: vypadá jako mi-

kroskop nebo přístroj na měření krve. Je vybaven dvěma jehlami,

zaostřovacím okénkem a čočkami.

„Abyste věděla, paní starostko, tak testy podstupují všichni

zaměstnanci v budově. Nebyla jste náhodně vytipována."

„I muži?" podiví se Margot.

„No, muži ne."

Margot se nad tím zamyslí.

„Fajn. A o co přesně... jde?"

Žena se chabě usměje. „Paní starostko, podepsala jste papíry.

Víte, o co jde."

Margot cítí, jak se jí stahuje hrdlo. Dá si ruku v bok. „Ne, já chci

vědět, o co tady přesně jde. Aby bylo jasno."

„Jde o celostátní povinné testování na přítomnost elektrického

klubka neboli elektrostatické síly," předčítá žena s bezpečnostní

etiketou z karty, položené vedle přístroje. „Prosím, vezměte na

vědomí, že na základě celostátního nařízení guvernéra Daniela

Dandona je vaše další způsobilost pro vládní post závislá na vašem

souhlasu s tímto testováním. Pozitivní výsledek nemusí nutně

mít na vaše budoucí zaměstnání vliv. Žena může být pozitivní,

aniž by si byla vědoma, že tuto schopnost používat elektrostatic-

kou sílu má. V případě, že by vás výsledky testu stresovaly nebo

byste již nemohla zastávat současnou funkci a musela zvážit další

možnosti, doporučujeme vyhledat odbornou pomoc."

„Co má znamenat to již nemohla zastávat?" zeptá se Margot. „Co

to znamená?"

Žena našpulí rty. „Některé funkce, jež zahrnují kontakt s dětmi

a veřejností, byly na příkaz úřadu guvernéra označeny za nevhod-

né."

Margot úplně vidí, jak za ženinou židlí stojí Daniel Dandon,

guvernér velkého státu, a směje se.

„S dětmi a veřejností? Co mám téda dělat?"

Žena se usměje. „Jestli jste zatím v sobě tu sílu nepocítila, všech-

no dopadne dobře. Nemáte se čeho bát, všechno zůstane při sta-

rém."

„Všichni ale takové štěstí nemají."

Žena otočí vypínačem a přístroj začne tiše hučet.

„Můžeme začít, paní starostko."

„Co se stane, když odmítnu?"

„Když odmítnete," povzdechne si žena, „budu to muset za-

protokolovat a guvernér to bude hlásit na ministerstvo vnitra."

Margot se posadí. Nepoznají, že jsem to použila, bleskne jí

hlavou. Nikdo to neví. Nikomu jsem o tom nelhala. Do prdele,

pomyslí si a polkne.

„Dobře," souhlasí, „chtěla bych nechat zaprotokolovat, že for-

málně protestuji proti tomu, že jsem nucena podstoupit invazivní

testování."

„Fajn," přikývne žena. „Zapíšu to."

Margot znovu spatří za jejím úšklebkem Danielovu smějící se

tvář. Natáhne paži, aby jí žena mohla připevnit elektrody, a v du-

chu si říká, že až to skončí, i kdyby měla přijít o práci a její politické

ambice by šly k šípku, aspoň už se nikdy nebude muset dívat na

ten jeho přiblblý obličej.

K zápěstí, na ramena a ke klíční kosti jí přilepí polštářky elek-

trod. Technik jí tichým, monotónním hlasem vysvětlí, že jim jde

o zachycení jakékoliv elektrické činnosti. „Udělejte si naprosté

pohodlí, madam. Přinejhorším pocítíte nepatrné štípnutí."

Přinejhorším pocítím konec svojí kariéry, pomyslí si Margot,

ale nechá si to pro sebe.

Celé je to velmi prosté. Pomocí série nízkých elektrických im-

pulzů se budou snažit vyprovokovat její autonomní nervový sys-

tém. V dnešní době se tak v porodnicích běžně testují novorozené

holčičky, přestože reakce je vždycky stejná - s klubkem se dnes

rodí všechny do jedné. Pustíte jim do toho orgánu téměř nepostře-

hnutelný elektrošok a on automaticky odpoví protišokem. Margot

cítí, že její klubko je připraveno - to ty nervy, ten adrenalin.

Nezapomeň se nad těmi novinkami tvářit překvapeně, nabádá

se Margot, nezapomeň se tvářit vystrašeně, zahanbeně a šokovaně.

Přístroj se dá s tichým bzučením do chodu. Margot je obezná-

mena s tím, jak to probíhá. Pro začátek dostane naprosto nepostře-

hnutelný elektrický impulz, příliš nízký na to, aby ho její smysly

zaznamenaly. Elektrická klubka novorozených holčiček téměř

vždycky reagují už na prvním či druhém stupni intenzity. Přístroj

jich má deset. Intenzita elektrického impulzu se bude postupně

zvyšovat. V jistém bodě na ni zareaguje i Margotino vlastní ze-

stárlé a netrénované klubko, jako volání rodu. A pak to poznají.

Margot se nadechne a vydechne. Ceká.

Zpočátku vůbec nic necítí. Má jen pocit, jako by jí na prsou a po-

dél páteře narůstal tlak. Zatímco přístroj hladce přepíná z jednoho

stupně na druhý, ona ten první, druhý ani třetí necítí. Hodnoty na

stupnici se zvyšují. Margot připadá, že by bylo příjemné, kdyby

ze sebe teď mohla tu elektřinu vybít. Podobá se to pocitu, který

se člověka zmocní, když se probudí a má chuť otevřít oči. Margot

odolá. Není to nic těžkého.

Zhluboka dýchá. Žena, která přístroj ovládá, se usmívá a dělá si

poznámky do okopírovaného formuláře s okénky. Čtvrté okénko

a čtvrtá nula. Už jsou málem v polovině. Margot se dočetla, že

v jistém bodě už je nemožné to v sobě zadržet. Vrhne po techničce

zkroušený úsměv.

„Cítíte se dobře?" zeptá se jí žena.

„Se sklenkou skotské by to bylo lepší," opáčí Margot.

Ručička v přístroji poskočí výš. Začíná to být těžké. Margot cítí

mravenčení v pravé části klíční kosti a v jedné dlani. Tak pojď,

vybízí ji, jen do toho. Jako kdyby jí teď něco tlačilo na paži. Je to

nepříjemné. Tak snadno by ze sebe mohla tu otravnou tíhu shodit

a být volná. Jenže se nesmí nechat vyvést z míry, nesmí dát najevo,

že s tím bojuje.

Margot myslí na to, jak se zachovala, když jí Bobby oznámil,

že má poměr. Vzpomene si, jak ji polilo horko a pak chlad, jak se

jí sevřelo hrdlo. Vybaví si jeho otázku: „Ty k tomu nic neřekneš?

Nemáš k tomu co říct?" Její matka by otce seřvala jen za to, že za

sebou ráno při odchodu nezastrčil zástrčku na dveřích nebo nechal

uprostřed obývacího pokoje ležet na koberci papuče. Margot ale

nikdy taková nebyla. Když byla malá, procházívala se ve stínu tisů

a pečlivě našlapovala, protože kdyby šlápla špatně, ze země by

se vyplazily kořeny a spoutaly by ji. Odjakživa uměla být zticha.

Ručička na stupnici stoupá výš. Na okopírovaném formuláři se

skví řada osmi nul. Margot se bála, že nepozná, jaké to je dostat

nulu, že bude po všem dřív, než to vůbec začne, a že nebude mít

na výběr. Zhluboka, pravidelně dýchá. Teď už je to těžké, velice

těžké, ale to není nic nového. Její tělo něco chce, a ona mu to odpírá.

To strašné nutkání a tlak jí vystřelují do přední části trupu, přes

břišní svaly až do žaludku, do pánve a do hýždí. Je to, jako když

zadržujete moč, přestože váš močový měchýř volá po vyprázdnění.

Jako když zadržujete dech jen o pár vteřin déle, než je příjemné.

Není divu, že to ty novorozené holčičky neumějí. Je div, že vůbec

našli nějakou dospělou ženu, která je toho schopna. Margot má

silné nutkání se vybít, ale neudělá to. Prostě neudělá.

Přístroj se přepne na desátý stupeň. Není to nesnesitelné, zda-

leka ne. Margot čeká. Ventilátory vrčí a najednou ztichnou. Pero

v zapisovači se zvedne ze záznamového archu. Deset nul.

Margot se snaží vypadat zklamaně. „Nic, co?"

Technička pokrčí rameny.

Margot zahákne jeden kotník za druhý, zatímco jí žena odlepuje

elektrody. „Nikdy jsem si ani nepomyslela, že bych to v sobě mohla

mít." Na konci věty jí přeskočí hlas.

Tuhle zprávu bude číst Daniel. Připojí k ní svůj podpis. Prově-

řen/a pro státní službu.

Margot zakroutí rameny a vyrazí ze sebe štěkavý smích.

Teď už neexistuje jediný důvod, proč by neměla stanout v čele

programu, který spustí toto testování v celé metropoli. Jeden je-

diný důvod. To ona podepsala rozpočet k jeho pokrytí. Ona pod-

poruje informační kampaň, která vysvětlí, proč budou díky této

technologii naši synové a naše dcery v bezpečí. Když na to dojde,

na oficiální dokumentaci, která říká, že toto testovací zařízení

pomůže zachránit lidské životy, stojí Margotino jméno. Když po-

depisuje formulář, říká si, že je to nejspíš pravda. Kterákoliv žena,

která se nedokáže pod tímto mírným tlakem ovládnout, je nebez-

pečná sobě, a ano, nebezpečná pro celou společnost.

Po celém světě, ale i přímo tady ve Spojených státech se začnou dít

podivnosti. Je to vidět na internetu. Chlapci převlečení za děvčata,

aby vypadali silněji. Děvčata převlečená za chlapce, aby se zba-

vila zdání síly a působila nenápadně jako vlk v rouše beránčím.

Baptistický kostel ve Westboro zaznamenal náhlý příliv nových

bláznivých členů, kteří jsou přesvědčení, že se blíží soudný den.

Práce, kterou tu odvádějí - to, že se snaží všechno udržet v nor-

málu, aby se lidé dál cítili v bezpečí, chodili do práce a o víkendu

utráceli dolary za volnočasové aktivity -, je důležitá.

„Snažím se, opravdu se snažím mít vždycky po ruce něco pozitiv-

ního, víš," podotkne Daniel a nechá stránky vyklouznout z ruky

na stůl, „jenže tvoji lidé mi prostě nic použitelného nedodali."

Arnold, Danielův rozpočtový odborník, tiše přikývne, drží se

za bradu v rozpačitém, neupřímném gestu.

„Vím, že to není tvoje chyba," pokračuje Daniel. „Chybí ti lidé,

chybí ti peníze - všichni víme, že za těžkých okolností opravdu

děláte maximum -, ale tohle se prostě nedá použít."

Margot tu zprávu své kanceláře četla. Je smělá, ano, přichází

totiž se strategií radikální otevřenosti v otázce současného stavu

ochrany, léčby i možného dramatického zhoršení stavu v budouc-

nosti. (Možnost je nulová.) Daniel dál mluví, vyjmenovává jeden

problém za druhým, a ani jednou nahlas nepřizná: „Nejsem na to

dost statečný," ale myslí si to pokaždé, když promluví.

Margot přiložila ruce ke spodní straně desky stolu, dlaněmi na-

horu. Zatímco Daniel mluví, cítí, jak se v nich hromadí elektrické

napětí. Dýchá velmi pomalu a pravidelně, dobře ví, že to dokáže

ovládat, a právě to ji těší. Myslí na to, co přesně by udělala, a za-

tímco Daniel mele dál, jednoduše si to představuje. Má v sobě dost

síly na to, aby ho jedním chvatem chytila pod krkem a oddělala.

Zbylo by jí dost elektřiny na to, aby Arnoldovi uštědřila ránu do

spánku a aspoň ho poslala k zemi. Bylo by to snadné. Nestálo by

ji to moc sil. Provedla by to rychle, aby nebylo nic slyšet. Mohla

by je oba zabít, přímo tady, v konferenční místnosti číslo 5b.

Myslí na to a připadá si velmi vzdálená od dění u stolu, kde

Daniel nepřestává otevírat a zavírat ústa jako rybka v akváriu.

Margot se vznáší ve vznešené říši, na místě, kde se plíce plní le-

dovými krystalky a všechno je průzračné a čisté. Sotva záleží na

tom, co se právě děje. Mohla by je zabít. To je hluboká pravda. Jak

si vychutnává šimrání elektřiny v konečcích prstů, ožehne lak na

spodní straně stolu. Do nosu ji uhodí nasládlý zápach chemikálií.

Nic z toho, co tihle dva povídají, nemá valný význam, protože ona

by je dokázala zabít třemi pohyby dřív, než by ze svých pohodl-

ných židlí zvedli zadek.

Nezáleží na tom, že by neměla, že by to nikdy neudělala. Dů-

ležité je, že by mohla, kdyby chtěla. Moc někomu ublížit je svého

druhu bohatství.

„Tímhle mě jen okrádáš o čas, Danieli," ostře ho přeruší, jako

když zaklepete na dveře.

Není její nadřízený. Jsou si ve svém postavení rovni. Nemůže

ji vyhodit, ale mluví, jako by mohl.

„Ty i já oba víme, že odpověď zatím nikdo nezná," dodá Margot.

„Jestli máš nějaký skvělý nápad, sem s ním. V opačném případě..."

Větu nedopoví. Daniel otevře ústa, jako by se chystal něco říct,

ale zase je zavře. Margot cítí, jak pod konečky prstů na spodní

straně stolu měkne lak, prohýbá se, drolí a snáší v drobných vlo-

čkách na tlustý koberec.

„Myslela jsem si to," dodá Margot. „Pojďme na tom pracovat

společně, ano, kamaráde? Nemá smysl jeden druhého předhazo-

vat vlkům."

Margot myslí na svou budoucnost. Jednoho dne budeš mrkat

na drát, Danieli. Mám velké plány.

„Jo," přikývne on. „Tak jo."

Tak tohle je teď slovo muže, pomyslí si Margot. A tak to je.

Primitivní zbraň, přibližně tisíc let stará. Dráty jsou určeny k tomu,

aby vedly proud. Nejspíš se používala v bitvách nebo při výkonu trestu.

Objevena na pohřebišti ve starém Westchesteru.

Zbývá osm let

Allie

Žádných velkých zázraků není třeba. Ani k ohromení Vatikánu,

ani k ohromení skupiny podrážděných dospívajících dívek, které

se měsíce mačkají jedna vedle druhé a obávají se o svůj život.

Není třeba spousty zázraků. Dva jsou hodně. Tři jsou víc než

dost.

Je tu jedna dívka, Luanne. Je velice bledá, má zrzavé vlasy a piho-

vaté tváře. Je jí teprve čtrnáct. Přijela před třemi měsíci a spřátelila

se hlavně s Gordy. Dělí se spolu v ložnici o postel. Kvůli teplu.

„V noci bývá děsná zima," říká Gordy, Luanne se usmívá a ostatní

dívky se se smíchem pošťuchují.

Od té doby, co v sobě Luanne objevila sílu, jí není dobře. A žád-

ný lékař jí neumí pomoct. Když je příliš rozrušená, vyděšená nebo

se příliš směje, stane se jí tohle: převrátí oči v hlavě, zhroutí se na

zem, ať je kdekoliv, a začne sebou trhat, jako kdyby si měla zlomit

páteř. „Musíte ji prostě držet," tvrdí Gordy. „Vzít ji kolem ramen

a držet, dokud zase nepřijde k sobě. Probere se sama, musíte jen

počkat." Často na hodinku nebo víc usne. Gordy u ní sedí, drží

ji kolem ramen, v jídelně o půlnoci nebo v šest ráno v zahradě,

a čeká, až se probere.

Luanne v Allie vyvolává nějaký pocit. Takové zvláštní chvění.

Je to tahle? ptá se.

Myslím, že ano, odpoví hlas.

Jednou v noci se od moře přižene bouřka. Dívky s jeptiškami

ji sledují na verandě vzadu za klášterem. Mračna mají modrona-

chovou barvu, světlo je mlhavé, do hladiny oceánu udeří blesk -

jednou, dvakrát, třikrát.

Při pohledu na bouřku začne dívky svědit klubko. Cítí to všech-

ny. Savannah si nemůže pomoct. Po pár minutách vybije elektřinu

do dřeva verandy.

„Přestaň," okřikne ji sestra Veronika. „Okamžitě s tím přestaň."

„Sestro Veroniko," zastane se dívky sestra Marie Ignácie, „ne-

myslela to zle."

Savannah se zahihňá a vyšle z prstů další malý výboj. Ne že

by nedokázala přestat, kdyby opravdu chtěla. Jde jen o to, že na

bouřce je cosi vzrušujícího, cosi, co vás vybízí, ať se přidáte.

„Zítra budeš bez jídla," přikáže sestra Veronika. „Jestli se ne-

dokážeš ani v nejmenším ovládat, nemáš na naše milosrdenství

nárok."

Sestra Veronika už nechala vyhodit dívku, která nepřestávala

vyvolávat v areálu kláštera rvačky. Ostatní jeptišky jí tento úkol

přenechaly; dokáže vybrat a ukázat prstem na ty, v nichž vycítí

ďáblovo dílo.

Ale „zítra budeš bez jídla" je krutý trest. V sobotu je k večeři

sekaná.

Luanne zatahá sestru Veroniku za rukáv. „Prosím," žadoní.

„Ona to tak nemyslela."

„Nesahej na mě, děvče."

Sestra Veronika se odtáhne a strčí do Luanne.

Jenže bouřka už na Luanne zapůsobila. Dívka zvrátí hlavu na

bok tak, jak to všechny znají. Otevře a zavře ústa, ale nevydá ani

hlásku a plácne sebou na verandě na záda. Gordy k ní vyběhne,

ale sestra Veronika ji zastaví hůlkou.

„Nechej ji být," říká.

„Ale, sestro..."

„Pro tohle děvče už jsme toho udělaly víc než dost. Neměla si

tu věc vůbec pouštět do těla a s takovou se s následky bude muset

vypořádat sama."

Luanne sebou křečovitě škubá a bouchá hlavou o prkna. U úst

má krvavou pěnu.

Jen do toho, víš, co máš dělat, nabádá Allie hlas.

„Sestro Veroniko," zeptá se Allie, „smím se pokusit ten záchvat

zastavit?"

Sestra zamrká na Evu, na tu tichou a pracovitou dívku, za niž

se Allie v uplynulých měsících vydávala.

„Jestli si myslíš, že tuhle šarádu dokážeš zastavit, Evo," pokrčí

rameny, „tak si posluž."

Allie si klekne vedle Luannina těla. Ostatní dívky na ni hledí

jako na zrádkyní. Všechny vědí, že za to Luanne nemůže, tak proč

Eva předstírá, že s tím dokáže něco udělat?

Allie cítí, jak Luanne proudí tělem elektřina: páteří, v krku a v hla-

vě. Cítí, jak jí signály běhají sem a tam, zmatené a rozladěné, za-

drhávají se a snaží se sladit. Allie to jasně vidí, jako by to měla

přímo před očima: tady a tady je to zablokované a tahle část ve

spodní části mozku to má špatně načasované. Chtělo by to jen

takovou menší úpravu, tolik energie, že byste to ani nepostřehli,

tak malé množství, které už se nedá dál rozdělit, jen tenounkou

elektrickou nitku sem, a bude to zase v pořádku.

Allie vezme Luanninu hlavu do dlaně, položí malíček do žláb-

ku ve spodní části týlní kosti, vyšle tenounké vlákno elektřiny

a trhne s ním.

Luanne otevře oči a přestane sebou škubat.

Zamrká.

„Co se stalo?" nechápe.

A všem je jasné, že takhle to nikdy nechodí, že Luanne měla

aspoň hodinu spát a dalších několik dní zůstat zmatená.

„Eva tě uzdravila," řekne Abigail. „Dotkla se tě a uzdravila tě."

Tohle bylo první znamení a tentokrát si všechny pomyslely:

Tuhle poslalo samo Nebe.

Přivádějí k ní další dívky, které něco trápí. Někdy stačí, aby na ně

položila ruce a opatrně vysondoval zdroj bolesti. Jindy jde to, že

je trápí něco, co je trápit nemá. Úporná bolest hlavy, cukající sval,

závratě. Allie, bezvýznamná holka z Jacksonville, trénovala dost

na to, aby Eva, klidná a tichá mladá žena, dokázala položit člověku

ruce na tělo a najít přesně to místo, do něhož je třeba vyslat elekt-

rický paprsek, a něco, aspoň dočasně, napravit. Léčba je skutečná,

přestože působí jen dočasně. Neumí tělo naučit, aby pracovalo

lépe, ale umí na nějakou dobu napravit jeho chyby.

A tak jí začnou důvěřovat. Věří tomu, že v ní něco je. Když už

ne jeptišky, tak aspoň dívky tomu uvěří.

„Je to Bůh, Evo?" zeptá se jí tiše jednou večer v ložnici, když

zhasnou světla, Savannah. „Promlouvá k tobě Bůh? Máš v sobě

Boha?" Ostatní dělají, že spí, ale poslouchají.

„Co myslíš, že to je?" otáže se Eva.

„Myslím, že v sobě máš moc uzdravovat," odpoví Savannah.

„Jak se píše v Bibli."

Po celé ložnici je slyšet mumlání, ale nikdo nevyjádří nesouhlas.

Druhý den večer, když se ukládají k spánku, vyzve Eva asi deset

dalších děvčat: „Pojďte se mnou zítra při východu slunce na pláž."

„Na co?" ptají se.

„Slyšela jsem hlas, který říkal: ,Přijď ráno při východu slunce

na pláž.'"

Dobře jsi to sehrála, holka, řekla jsi, co jsi měla říct, chválí ji hlas.

Když dívky jen v nočních košilích scházejí na pláž, obloha je ble-

děmodrošedá jako oblázek a posetá tenkými oblaky jako peříčka

a zvuk moře připomíná matku tišící své dítě.

„Hlas mi řekl, že máme vstoupit do moře," promluví Allie Evi-

ným hlasem, jenž je klidný a tichý.

„O co tu jde, Evo?" zasměje se Gordy. „Chceš si jít zaplavat?"

Luanne jí položí prst na ústa a utiší ji. Od chvíle, když jí Eva

přiložila palec na šíji, neměla záchvat delší než několik vteřin.

„Co máme udělat pak?" zajímá Abigail.

„Bůh nám ukáže, co od nás ona požaduje," opáčí Eva.

A tohle „Ona" je nové a velmi šokující učení. Ale ony to chápou,

každá z nich. Dlouho čekaly, až tuto dobrou zprávu uslyší.

Dívky vstoupí do vody, noční košile a pyžama se jim lepí k no-

hám, cukají sebou, když pod chodidly ucítí ostré kameny, trošku se

chichotají, ale ve tvářích navzájem vidí posvátný výraz. K něčemu

se tady schyluje. Začíná se rozednívat.

Stojí v kruhu, voda jim sahá do pasu, ruce ve studené slané

mořské vodě nechávají za sebou.

„Svatá Matko, ukaž nám, co od nás chceš," říká Eva. „Pokřti nás

svou láskou a nauč nás, jak žít."

Všechny dívky v kruhu zničehonic ucítí, jak se jim podlamují

kolena. Jako by je tlačila do zad velká ruka, srážela je dolů, nořila

jim hlavu pod hladinu, aby se zase vynořily, z vlasů jim prýští

voda, s lapáním po dechu a vědomím, že se jich dotkla Bůh a že

se v tento den znovuzrodily. Všechny padnou ve vodě na kolena.

Všechny cítí, jak je ta ruka tlačí dolů. Všechny na okamžik vědí, že

tu pod hladinou zemřou, nemůžou dýchat, a když se pak znovu

zvednou, jsou znovuzrozené.

Stojí v kruhu s mokrými hlavami a v úžasu. Jen Eva zůstala

suchá stát ve vodě.

Dívky cítí přítomnost Boha kolem sebe a mezi sebou i to, že Ona

je ráda. A nad hlavou jim proletí ptáci, opěvující slávu nového

úsvitu.

Onoho rána bylo svědkem toho zázraku asi deset dívek. Až dopo-

sud nepatřily ve skupině asi pěti desítek mladých žen ubytovaných

u jeptišek k vůdčím osobnostem. Nepatřily ani k těm charismatic-

kým, ani k nejoblíbenějším, ani k nejvtipnějším, nejhezčím nebo

nejchytřejším z nich. Jestli je něco spojovalo, pak to, že toho vytr-

pěly nejvíc, jejich příběhy byly zvlášť otřesné, nejpalčivěji zakusily,

čeho se může jeden obávat od druhého a zvlášť od sebe. Nicméně

od onoho rána se změnily.

Eva je přinutí přísahat, že pomlčí o tom, co viděly, avšak dívky

to v sobě neudrží. Savannah to poví Kayle, Kayla to řekne Megan

a ta se svěří Danielle s tím, že Eva mluví se Stvořitelkou veškeren-

stva, že má tajné zprávy.

Přicházejí se zeptat na její učení.

„Proč nazýváš boha ,Ona'?" ptají se.

„Bůh není žena ani muž, ale oba současně," odpoví Eva. „A teď

nám přišla ukázat novou stránku svojí tváře, kterou příliš dlouho

ignorujeme."

„Ale co Ježíš?" dožadují se.

„Ježíš je synem," odvětí Eva. „A syn pochází z matky. Jen roz-

važte: co je větší, Bůh, nebo svět?"

„Bůh je větší, protože Bůh svět stvořil," odpoví, protože tak je

to naučily jeptišky.

„Takže stvořitel je větší než jeho dílo?" ptá se Eva.

„Tak to musí být," opáčí ony.

„Takže kdo musí být větší, Matka, nebo Syn?" naléhá Eva.

Dívky se zarazí, protože v těch slovech zaslechnou rouhání.

„Je o tom zmínka i v Písmu svatém," praví Eva. „Už víme, že

Bůh přišel na svět v lidském těle. Naučili jsme se Boha nazývat

,Otcem'. To nás naučil Ježíš."

Dívky připustí, že to tak je.

„A já tedy učím novou věc," pokračuje Eva. „Tou silou jsme byly

obdařeny, abychom napravily své pokřivené myšlení. Vyslankyní

nebes není Syn, nýbrž Matka. Máme Boha nazývat,Matkou'. Bůh

Matka sestoupila na zem v těle Panny Marie, jež se vzdala dítěte,

abychom mohli žít bez hříchů. Bůh vždycky říkala, že se vrátí na

zem. A teď se vrátila, aby nám ukázala, jak si máme jejím jménem

počínat."

„Kdo jsi?" ptají se.

A Eva opáčí: „Kdo říkáte, že jsem?"

Jak mi to jde? ptá se Allie v nitru duše.

Jde ti to výborně, ujistí ji hlas.

Je tohle tvá vůle? zajímá se Allie.

Myslíš si, že by se bez Boží vůle mohla stát jedna jediná věc?

poznamená hlas.

Bude toho víc, zlatíčko, to mi věř.

V těchto dnech zachvátí celou zemi velké vzrušení a žízeň po

pravdě a hlad po porozumění tomu, co tím Všemohoucí myslela,

když do osudu lidstva přimíchala tuhle změnu. V těchto dnech se

na Jihu objevilo mnoho kazatelů, přicházejících s vysvětlením: toto

je trest za hřích, toto je příchod Satana mezi nás, toto je znamení

konce dní. Žádný z nich však nebyl pravý věřící. Neboť pravá víra

nevychází ze strachu, nýbrž z lásky. Silná matka chovající v náručí

dítě: to je láska a to je pravda. Dívky si předávají tu novinu mezi

sebou - jedna druhé a ta zase další. Bůh se vrátila a její poselství

je pro nás, jedině pro nás.

Jednoho dne o několik týdnů později se časně ráno konají další

křty. Je jaro, blíží se Velikonoce, svátek vajec, plodnosti a otevírání

lůna. Svátek Panny Marie. Když se vrátí z pláže, ani se nesnaží

zakrýt, co se jim stalo, nešlo by to zakrýt, ani kdyby se snažily.

U snídaně už to vědí všechny dívky i jeptišky.

Eva sedí pod stromem v zahradě a ostatní dívky si s ní přichá-

zejí popovídat.

„Jak ti máme říkat?" ptají se.

A Eva odpoví: „Jsem pouhý Matčin posel."

„Ale je Matka v tobě?" chtějí vědět.

„Ona je v každé z nás," odpoví Eva.

Ale i přesto jí začnou říkat Matka Eva.

Ten večer se mezi jeptiškami u Milosrdných sester rozhoří váš-

nivá diskuze. Sestra Marie Ignácie - jež, jak si ostatní povšimly,

se s dívkou Evou zvlášť sblížila - promluví ve prospěch nové or-

ganizace víry. Je to stejné jako vždycky, tvrdí. Matka a Syn, je to

prostě stejné. Panna Marie je Matkou církve. Je Královnou nebes.

To ona se za nás modlí teď i v hodině naší smrti. Některé z těch

dívek nikdy nebyly pokřtěny. Vzaly křest do svých rukou. Co na

tom může být špatného?

Sestra Kateřina hovoří o mariánských heretických bludech a nut-

nosti vyčkat na poradenství.

Sestra Veronika se vymrští na nohy a zůstane uprostřed míst-

nosti stát rovně jako kříž. „V tomto domě přebývá ďábel," spustí.

„Dovolily jsme, aby nám zakořenil v prsou a uhnízdil se nám

v srdcích. Jestli ten vřed nevyřízneme hned teď, budeme všechny

zatracené."

Řekne to ještě jednou, hlasitěji, a přejíždí pohledem z jedné na

druhou: „Zatracené. Jestli je neupálíme tak, jak upálily ty dívky

v Decaturu a Shreveportu, ďábel si nás vezme všechny. Srovná

to tu se zemí." Zarazí se. Je přesvědčivá řečnice. „Dnes v noci se

za to budu modlit," pokračuje, „budu orodovat za nás za všechny.

Zamkneme děvčata v ložnicích. Měly bychom je všechny upálit."

Dívka, která poslouchala pod oknem, odnese tu zprávu Matce

Evě.

Vyčkávají, co řekne.

Máš je v hrsti, holka, říká hlas.

„Nechme je, ať nás zamknou," praví Matka Eva. „Všemohoucí

vykoná své zázraky."

Copak sestře Veronice nedochází, že by kterákoliv z vás mohla

otevřít okno a slézt po okapové rouře? diví se hlas.

To je vůle Všemohoucí, že jí to nedochází, pomyslí si Allie ve

skrytu duše.

Druhý den ráno se sestra Veronika stále modlí v kapli. Když se

před šestou ostatní sestry houfují na vigílie, leží tváří k zemi před

křížem, ruce rozpažené, a čelem se dotýká chladné kamenné dlaž-

by. Teprve až se nakloní a jemně se dotknou její paže, zjistí, že má

na tváři zaschlou krev a je několik hodin mrtvá. Dostala infarkt.

Což se ženě jejího věku může stát kdykoliv. A když vyjde slunce,

zalétnou pohledem k postavě na kříži a vidí, že má do těla vyrytá,

jakoby nožem, znamení síly ve tvaru kapradí. A vědí, že sestru

Veroniku si k sobě Bůh povolala v okamžiku, kdy byla svědkyní

tohoto zázraku, a tak se kála ze svých hříchů.

Všemohoucí se vrátila, jak slibovala, a znovu dlí v lidském těle.

Tento den je určen k radosti.

Přicházejí depeše ze Svatého stolce, volající po klidu a pořádku,

ale mezi děvčaty v klášteře panuje taková atmosféra, že v ní žádná

obyčejná depeše klid nenastolí. V klášteře zavládne slavnostní

nálada; zdá se, že všechna běžná pravidla byla dočasně pozasta-

vena. Postele zůstávají neustlané, dívky si ze spíže berou cokoliv,

na co mají chuť, bez ohledu na to, zda je čas jídla, všude zní zpěv

a hudba. Ve vzduchu to jiskří. Jen do oběda požádalo o křest pat-

náct dalších dívek a do večera se jim ho dostalo. Některé jeptišky

protestují a vyhrožují, že zavolají policii, ale dívky se jen smějí

a útočí na ně statickými výboji, než se jeptišky rozutečou.

Pozdě odpoledne Eva promluví ke kongregaci. Nahrají si to na

mobily a rozešlou do celého světa. Matka Eva má na hlavě kápi,

aby si lépe zachovala pokoru, neboť nekáže svá slova, nýbrž slova

Matky.

„Nemějte strach," ujišťuje je. „Jestli v ni uvěříte, Bůh bude s vámi.

Kvůli nám převrátila nebesa i zemi.

Tvrdili vám, že muž vládne ženě tak, jako Ježíš vládne církvi.

Já vám však říkám, že žena vládne muži, stejně jako Panna Marie

byla rádkyní svému malému synovi, vlídností a láskou.

Tvrdili vám, že jeho smrt smyla hříchy. Já vám však říkám, že

ničí hříchy se nesmyjí, dokud nebudeme všichni společně usilovat

o spravedlnost na světě. Bylo vykonáno mnoho křivd a je vůle

Všemohoucí, abychom se spojily a napravily je.

Tvrdili vám, že muž a žena mají žít spolu jako manželé. Já vám

však říkám, že ženy jsou požehnanější, když žijí spolu, jedna druhé

pomáhají, spojí se a jsou si navzájem útěchou.

Tvrdili vám, že musíte vzít zavděk svým osudem, ale já vám

říkám, že se pro nás najde nová země, nový stát. Bude to mís-

to, které nám Bůh ukáže a kde si vybudujeme nový národ, silný

a svobodný."

„Ale tady nemůžeme zůstat navěky," namítá jedna z dívek. „Kde

má být ta nová země a co se stane, až přivedou policii? Nám to tady

nepatří, nedovolí nám tu zůstat. Všechny nás zavřou do vězení!"

Tím se netrap, někdo přijde, radí Allie hlas.

„Bůh nám pošle svou spásu," odpoví jí Eva. „Přijde bojovnice.

A ty budeš zatracena za to, že pochybuješ. Bůh ti neodpustí, že

jsi v ni v tuto vítěznou hodinu nevěřila."

Dívka se dá do pláče. Kamery v mobilech zabírají detail. Než

přijde noc, vykážou ji z kláštera.

V Jacksonville se někdo dívá v televizi na zprávy. Někdo tu tvář v kápi,

napůl ukrytou ve stínu, pozná. Někdo si pomyslí: Tu tvář znám.

Margot

„Podívej se na tohle."

„Já se dívám."

„Už jsi to četla?"

„Celé ne."

„Tohle není nějaká země třetího světa, Margot."

„Já vím."

„Tohle je Wisconsin."

„To vidím."

„Tohle se zatraceně děje ve Wisconsinu. Tohleto."

„Zkus se uklidnit, Danieli."

„Měli by ty holky zastřelit. Prostě je odprásknout. Do hlavy.

Bum. Konec příběhu."

„Nemůžeš postřílet všechny ženy, Danieli."

„Neboj, Margot, tebe bychom ušetřili."

„Jo, to mě uklidnilo."

„Aha. Promiň. Tvoje dcera. Zapomněl jsem. Ona... tu bych taky

nezastřelil."

„Díky, Danieli."

Daniel nervózně bubnuje prsty do stolu a Margot, jak se jí to

poslední dobou často stává, se přistihne, že si v duchu říká: Mohla

bych tě za to zabít.

Stal se z toho takový tichý neutuchající hukot v těle. Myšlenka,

k níž se vrací, jako k vyhlazenému oblázku, který nosí v kapse

a po němž přejíždí palcem. Je to tady. Smrt.

„Není rozumné mluvit o střílení mladých žen."

„Jo, já vím. Jasně. Prostě..."

Daniel ukáže na monitor, na kterém sledují video s šesticí dívek,

které předvádějí svoje dovednosti. „Tohle věnujeme Bohyni," ří-

kají s pohledem upřeným do kamery. Tohle pochytily z nějakého

jiného videa někde na internetu. Dávají si navzájem elektrošoky,

až jedna z nich omdlí. Další krvácí z nosu a z uší. Tahle „Bohyně"

je nějaký internetový výmysl, podnícený existencí té elektrizující

síly, anonymními diskuzními fóry i představivostí mladých lidí,

kteří jsou stejní jako vždycky. Používají symbol, ruku podobnou

ruce Fátimy, dlaň s okem, z něhož jako další končetiny, jako větve

stromu vyrůstají elektrické siločáry. Nasprejované verze toho

symbolu se dnes objevují na zdech, železničních odstavných ko-

lejích nebo dálničních mostech, tedy na vysokých, nepřístupných

místech.

Některé z internetových nástěnek nabádají dívky, aby se scháze-

ly a prováděly strašné věci. FBI se je snaží zavřít, ale sotva skončí

jedna, okamžitě se objeví další.

Margot se dívá, jak si dívky na obrazovce hrají se svou silou.

Jak ječí, když dostanou zásah. Jak se smějí, když samý někoho

zasáhnou.

„Jak se má Jos?" zeptá se Daniel konečně.

„Má se dobře."

Nemá se dobře. Má s touhle silou potíže. Nikdo nemá dost vě-

domostí, aby vysvětlil, co se s ní děje. Nedokáže tu sílu v sobě

ovládat a je to čím dál horší.

Margot sleduje dívky z Wisconsinu na obrazovce. Jedna z nich

má v dlani vytetovanou ruku Bohyně. Její kamarádka zaječí, když

ji zasáhne elektrický výboj, ale Margot není jasné, zda ječí strachy,

bolestí, nebo radostí.

„Dnes se k nám ve studiu připojila starostka Margot Clearyo-

vá. Někteří z vás si možná vzpomenou, jak pohotově a rozhodně

zareagovala hned na začátku, čímž pravděpodobně zachránila

mnoho životů."

„A přišla i se svou dcerou Jocelyn. Jak se daří, Jocelyn?"

Jos se rozpačitě zavrtí na židli. Ty židle vypadají pohodlně, ale

ve skutečnosti jsou tvrdé. Něco ostrého se jí zavrtává do těla. Ta

odmlka trvá krapet příliš dlouho.

„Dobře."

„Takže, ty máš zajímavý zážitek, viď, Jocelyn? Dostala ses do

potíží?"

Margot položí ruku na dceřino koleno. „Jako spousta mladých

žen," vloží se do toho, „i moje dcera nedávno zažila rozvoj své síly."

„Máme tu pár záběrů, které to dokládají, že ano, Kristen?"

„Tady je tisková konference na trávníku před vaším domem.

Slyšela jsem, že kvůli tobě skončil jeden chlapec v nemocnici. Je

to tak, Jocelyn?"

Střih do dne, kdy Margot zavolali domů. Na záběrech stojí na

schodech starostenské vily a zastrkuje si vlasy za uši způsobem,

což působí nervózně, i když nervózní není. Drží kolem ramen Jos

a předčítá připravené prohlášení.

„Moje dcera se připletla do menší výměny názorů," říká. „Mys-

líme na Laurieho Vincense a jeho rodinu. Jsme vděční, že újma,

již utrpěl, není podle všeho příliš vážná. Podobné nehody dnes

postihují mnoho mladých žen. Jocelyn i já doufáme, že všichni

zachovají klid a umožní naší rodině, aby se z incidentu vzpama-

tovala."

„Páni, jako by se to stalo tak dávno, viď, Kristen?"

„To jistě ano, Tome. Jaký to byl pocit, Jocelyn, když jsi tomu

chlapci ublížila?"

Jos se na tenhle okamžik připravovala s mámou víc než týden.

Ví, co má říct. Má sucho v ústech. Je mizerná herečka, ale i tak to

zvládne.

„Byla jsem vyděšená," opáčí. „Ještě jsem to neuměla ovládat.

Bála jsem se, že jsem mu opravdu ublížila. Přála jsem... přála jsem

si, aby mi někdo ukázal, jak to správně používat. Jak to ovládat."

Jos stoupnou do očí slzy. Tohle nacvičené neměly, ale je to skvělé.

Režisér ji hned zabere, přiblíží kameru číslo tři, aby ty vlhké oči

zachytila. Je to dokonalé. Je tak mladá, čistá, krásná a smutná.

„To zní opravdu děsivě. A ty si myslíš, že by bývalo pomohlo,

kdyby

Margot znovu zakročí. I ona vypadá dobře. Lesklé, ulíznuté

vlasy. Na víčkách světlejší stíny v krémovém a hnědém odstínu.

Nic příliš okázalého. Klidně by to mohla být sousedka z vedlejší-

ho bloku, která na sebe dbá, plave a cvičí jógu. Ctižádostivá.

„Ten den, Kristen, jsem začala přemýšlet o tom, jak můžeme

těmto dívkám opravdu pomoct. Právě teď jim radíme, aby svou

sílu vůbec nepoužívaly."

„Nechceme, aby nám po ulicích létaly blesky, že ne?"

„To jistě ne, Tome. Ale můj tříbodový plán zní..." Správně. Aser-

tivně. Efektivně. V krátkých větách. Očíslovaný seznam. Přesně

jako internetový portál Buzzfeed.

„Zaprvé: zřídit pro dívky bezpečné prostory, v nichž by mohly

společně trénovat svou sílu. Nejprve na zkoušku v metropoli a pak,

když se to ujme, po celém státě. Zadruhé: vytipovat dívky, které

to mají pod kontrolou, aby pomohly těm mladším s ovládáním.

Zatřetí: nulová tolerance pro použití mimo vymezené bezpečné

prostory."

Nastane pauza. Prodiskutovali to předem. Diváci, kteří to sledují

doma u televize, budou potřebovat nějaký čas, aby přivykli tomu,

co právě slyšeli.

„Takže, jestli tomu rozumím správně, paní starostko, chtěla byste

použít veřejné peníze na to, aby se dívky naučily ovládat svou

sílu efektivněji?"

„Bezpečněji, Kristen. A jsem tu proto, abych posoudila možný

zájem. V dobách, jako je tato, bychom nejspíš neměli zapomínat,

co se píše v Bibli: Nejsou vždycky moudří ti, kdo mají mnoho let,

starci nemusejí vždy rozumět právu." Margot se usměje. Citace

z Bible - to je vítězná strategie. „Ale stejně jsem přesvědčená, že

je úkolem vlády přijít se zajímavými nápady, nemyslíte?"

„Navrhujete pro tyto dívky něco jako výcvikové tábory?"

„Ale Tome, víte dobře, že tohle neříkám. Mladé lidi taky nene-

cháte řídit auto bez řidičského oprávnění. A dovolil byste, aby vám

doma dělal novou elektroinstalaci člověk bez řádného vyučení?

Říkám jen tohle: ať se ty dívky učí mezi sebou."

„Ale jak můžeme vědět, co se budou učit?" Tomův hlas teď zní

trochu pisklavě, polekaně. „Mně to celé připadá velice nebezpečné.

Ne je učit, jak s tím zacházet, a spíš se snažit je z toho vyléčit. To

si myslím já."

Kristen se usměje přímo do kamery. „Jak víš, Tome, lék zatím

neexistuje. V dnešním vydání Wall Street Journal se píše, že me-

zinárodní skupina vědců s jistotou potvrdila, že za vznik toho-

to elektrického orgánu může nervový plyn používaný za druhé

světové války, nahromaděný v přírodě. Došlo ke změně lidského

genomu. Všechny dívky, které se od nynějška narodí, ho budou

mít - všechny do jedné. A podrží si tu schopnost po celý život,

stejně jako starší ženy, které ji v sobě s cizí pomocí probudí. Je příliš

pozdě snažit se to vyléčit, potřebujeme nové nápady."

Tom se na to snaží zareagovat, ale Kristen řekne: „Myslím, že

tohle je skvělý nápad, paní starostko. Máte v této věci mou plnou

podporu.

A teď tu máme minutu po celé počasí."

Od: zahodadresu29457902@gmail.com

Pro: jocelyn.feinburgcleary@gmail.com

Dnes jsem tě viděl ve zprávách. Máš trable se svou energií. Chceš vědět

proč? Chceš vědět, jestli má trable i někdo jiný? Nevíš ani polovinu, ses-

tro. Tahle králičí díra je pěkně hluboká. Tvůj zmatek ohledně vybočení

z genderové roie je jen začátek. Musíme vrátit muže a ženy tam, kam patří.

Jestli chceš znát pravdu, podívej se na www.urbandokmluvi.com.

„Jak se do prdele opovažuješ?"

„Tvůj úřad nekonal, Danieli. Nikdo nebyl ochotný naslouchat."

„Takže ty rovnou nakráčíš do celostátní televize? A slíbíš, že

tenhle program spustíš na celostátní úrovni? Jestli si pamatuješ,

Margot, já jsem guvernér tohoto státu a ty jen starostka města.

Klidně si vystoupíš v celostátní televizi a mluvíš o spuštění prog-

ramu na celostátní úrovni?"

„To žádný zákon nezakazuje."

„Žádný zákon? Žádný zákon, do prdele? A co třeba, záleží ti

vůbec na dohodách, které mezi námi platí? Nebo že tohle ti do

prdele nikdo finančně nepokryje, když se ti podaří během jediného

dopoledne nadělat tolik nepřátel? Nebo že já osobně si dám za cíl

zablokovat jakýkoliv návrh, který předložíš? Mám v tomhle městě

vlivné přátele, Margot, a jestli si myslíš, že všechnu naši společnou

práci prostě převálcuješ, jen aby ses stala celebritou..."

„Uklidni se."

„Já se neuklidním, do prdele. Takhle prostě nemůžeš postupo-

vat, Margot, nemůžeš s tím jen tak vyrukovat v debilní televizi,

s celým tím uhozeným plánem. Hodláš použít veřejné peníze

na výcvik teroristických jednotek k tomu, aby uměly efektivněji

využít svoje zbraně."

„To nejsou teroristé, jsou to dívky."

„Chceš se vsadit? Myslíš, že se z nich žádné teroristky nere-

krutují? Vidělas, co se stalo na Středním východě, v Indii a Asii.

Vidělas to v televizi. Chceš se vsadit, že ten tvůj pláneček neskončí

rozpoutáním nějakého podělaného džihádu?"

„Skončil jsi?"

„Jestli jsem -"

„Skončil jsi? Protože na mě čeká spousta práce, takže jestli jsi

skončil

„Ještě jsem neskončil, do prdele."

Ale skončil. Zatímco stojí v Margotině kanceláři a prská na

exkluzivní vybavení a ocenění za znamenitou práci pro město

z broušeného skla, probíhají telefonáty, odesílají se e-maily, vy-

věšují tweety a příspěvky na diskuzní fóra na internetu. „Slyšeli

jste, co říkala ta paní v tom ranním pořadu? Kde můžu na tu akci

přihlásit svoje dcery? Ne, vážně, mám tři dcery, čtrnáct, šestnáct

a devatenáct, a v jednom kuse si vjíždějí do vlasů. Potřebují někam

odjet, kde by mohly upustit páru."

Do konce týdne Margot obdrží od dárců více než milion a půl

dolarů na dívčí tábory - od několika šeků od ustaraných rodičů až

po anonymní dary od multimilionářů z Wall Street. Ozvou se lidé,

kteří chtějí do jejího plánu investovat. Půjde o veřejno-soukromou

iniciativu, příklad těsné spolupráce vlády a soukromého sektoru.

Ještě před koncem měsíce najde v metropoli vhodná místa pro

první zkušební centra: staré školy, uzavřené po segregaci chlapců

a dívek, prostory s dost velkými tělocvičnami a venkovními areály.

Zástupci z dalších šesti států přijedou na informační schůzku, aby

jim mohla ukázat, co má v plánu.

Neuplyne ani čtvrt roku a lidé si začnou říkat: „Poslyšte, proč

se Margot Clearyová neuchází o ambicióznější úřad? Pozvěte ji.

Pojďme se s ní sejít."

Tunde

V tmavém sklepení v jednom venkovském městě v Moldávii při-

náší třináctiletá dívka s řídkým knírkem pod nosem okoralý chléb

a starou, mastnou rybu skupině žen, které se choulí na špinavých

matracích. Dochází sem už několik týdnů. Je ještě mladá a men-

tálně zaostalá. Její otec rozváží pečivo a tu a tam dělá hlídače chla-

pům, kterým patří dům i zadržované ženy. Za ten okoralý chléb

mu platí bakšiš.

Ženy se opakovaně pokoušely dívku poprosit o různé věci. Mo-

bilní telefon - nemohla by jim nějak propašovat mobil? Kousek

papíru, aby mohly napsat vzkaz - nemohla by ho poslat? Aspoň

známku a list papíru? Až se jejich rodiny dozvědí, co se s nimi

stalo, budou jí moct zaplatit. Prosím. Dívka pokaždé sklopila zrak

a sveřepě zakroutila hlavou, při tom mrkala vlhkýma, přihlouplý-

ma očima.

Ženy si myslí, že je možná hluchá. Nebo jí přikázaly, aby dělala,

že neslyší. Tyhle ženy zažily věci, po nichž zatoužily být hluché

a slepé.

Dcera závozníka s pečivem vyleje kbelík se splašky do odpadu

na dvoře, vystříká ho hadicí a vrátí jim ho čistý až na pár kous-

ků exkrementů pod okrajem. Aspoň hodinu nebo dvě tu nebude

takový puch.

Děvče se obrátí k odchodu. Až odejde, znovu se ocitnou ve tmě.

„Nechej nám tu světlo," říká jedna. „Nemáš svíčku? Abychom

měly aspoň trochu světla?"

Dívka se otočí ke dveřím a podívá se nahoru po schodech ve-

doucích do přízemí. Nikdo tam není.

Vezme ženu, která promluvila, za ruku a otočí ji dlaní nahoru.

A do ní tohle třináctileté děvče vpustí nepatrným kroutivým po-

hybem energii, která se mu právě probudila v klíční kosti. Zena

na matraci - pětadvacetiletá, chystala se přijmout dobrý post se-

kretářky v Berlíně - zalapá po dechu a zachvěje se. Pak se zavlní

v ramenou a vytřeští oči. A z ruky, která svírá matraci, problikne

stříbrné světlo.

Vyčkávají potmě. Cvičí se. Musí mít jistotu, že to dokáží udělat

všechny najednou, že nikomu nedají čas sáhnout po zbrani. Pře-

dávají si tu věc ve tmě z ruky do ruky a žasnou. Některé jsou

drženy v zajetí tak dlouho, že o té energii v životě neslyšely, pro

ostatní to nebylo víc než podivná fáma, jen taková zvláštnost. Jsou

přesvědčeny, že Bůh jim seslal zázrak, aby je zachránil tak, jako

vysvobodil děti Izraele z otroctví. V soužení volaly. Ve tmě jim

seslali světlo. Pláčou radostí.

Jeden z dozorců přichází sundat pouta ženě, která si myslela, že

pojede do Berlína dělat sekretářku, než ji povalili na betonovou

podlahu a znovu a znovu předvedli, k čemu je akorát tak dobrá.

Muž nese v ruce klíče. Vrhnou se na něj naráz a on se nezmůže

na jediný zvuk, z očí a uší mu crčí krev. S pomocí svazku klíčů

jedna druhé odemknou pouta.

Zabijí každého muže v domě, a stále nemají dost.

Moldávie je světovou metropolí v obchodování s lidským ma-

sem. Je tu na tisíc malých měst se shromaždišti ve sklepeních a by-

tech v budovách určených k demolici. Obchoduje se i s muži nebo

dětmi. Mladé dívky jsou den ode dne silnější, dokud se jim elek-

třina nenahrne do prstů a můžou to předvést dospělým ženám.

Takhle se to děje znovu a znovu; ta změna se přihodila příliš rychle,

než aby se muži stihli naučit potřebné nové fígle. Je to dar. Kdo

může říct, že nepřichází od Boha?

Z moldavských příhraničních měst, v nichž zuří nejprudší boje,

Tunde odešle dlouhou řadu zpráv a rozhovorů. Zeny mu věří díky

reportážím z Rijádu. Jen několika málo mužům se podařilo dostat

tak blízko, Tunde má štěstí, ale taky je chytrý a odhodlaný Vozí

s sebou své ostatní reportáže, ukazuje je ženám, které to mají

v jednotlivých městech na povel. Chtějí, aby vyprávěl jejich pří-

běhy.

„Nešlo jen o ty muže, kteří nám ubližovali," svěří se mu dva-

cetiletá Soňa. „Zabily jsme je, ale nejen je. Policie věděla, co se

děje, a nic neudělala. Muži ve městě bili svoje ženy, když se nám

pokoušely propašovat víc jídla. Starosta o tom věděl, bytní o tom

věděli, věděli o tom dokonce i poštovní doručovatelé."

Dá se do pláče, bříškem dlaně si mne oči. Ukáže mu tetování

v dlani - oko s úponky, které se z něj plazí.

„To znamená, že nikdy nepřestaneme bdít," vysvětlí. „Jako nad

námi bdí Bůh."

Po nocích Tunde rychle a naléhavě píše. Svého druhu deník.

Zápisky z války. Tahle revoluce bude potřebovat svého kronikáře.

A tím bude on. Nosí v hlavě knihu s širokým záběrem - s rozho-

vory, ano, a taky s hodnocením toho, jak dějiny válcují oblast vedle

oblasti, národ vedle národa. S odstupem, aby byly vidět tlakové

vlny statické elektřiny, které se přehnaly planetou. S důrazem na

jednotlivé okamžiky, jednotlivé příběhy. Někdy píše s takovou

náruživostí, že zapomíná, že ten orgán v klíční kosti ani energii

v rukou sám nemá. Bude to pořádná bichle. Devět set, možná tisíc

stran. De Tocquevillova Demokracie v Americe, Gibbonův Úpadek

a pád římské říše. S bohatým doprovodným materiálem na inter-

netu. Lanzmannova Šoa. Reportáže z centra událostí doplněné

o analýzy a polemiky.

Na úvod kapitoly o Moldávii popisuje, jak si ženy předávaly

elektřinu z ruky do ruky, pokračuje líčením rozkvětu náboženství

šířeného online a podpory, kterou to přineslo ženám při převzetí

moci ve městech, než se dostane k nevyhnutelné revoluci v řízení

země.

Pět dní před pádem vlády udělá Tunde rozhovor s prezidentem.

Viktor Moskalev je malý a upocený muž, jenž držel zemi pohro-

madě tím, že uzavřel celou řadu spojeneckých paktů a přivíral

oči před zločineckými syndikáty, jež využívaly jeho titěrný, nená-

ročný národ jako odrazové plochy pro své pochybné podnikání.

Během interview si nervózně mne ruce, v jednom kuse si sčesává

pár zbývajících pramenů vlasů z očí a mocně se potí, přestože

v místnosti panuje chlad. Jeho manželka Taťána - bývalá gym-

nastka, jež se kdysi skoro dostala na olympiádu - sedí vedle něho

a drží ho za ruku.

„Pane prezidente," říká Tunde uvolněným hlasem a s úsměvem

na rtech, „mezi námi, co myslíte, že se s vaší zemí děje?"

Viktor zatne svaly na krku. Jsou usazení ve velkolepém přijíma-

cím pokoji jeho paláce v Kišiněvě. Polovina nábytku je pozlacená.

Taťána hladí manžela po koleni a usmívá se. I ona je pozlacená -

bronzový melír ve vlasech, třpytky na lícních kostech.

„Všechny státy se musely přizpůsobit nové skutečnosti," odpoví

Viktor pomalu.

Tunde se opře, hodí si nohu přes nohu.

„Tohle se nebude vysílat v rádiu ani na internetu, Viktore. Je to

jen pro mou knihu. Opravdu by mě zajímal váš názor. Čtyřicet

tři příhraničních měst fakticky řídí polovojenské gangy, složené

z velké části z žen, které se osvobodily ze sexuálního otroctví.

Jaké jsou podle vás šance, že nad nimi znovu získáte kontrolu?"

„Naše jednotky už vyrazily, aby tyto vzbouřence potlačily,"

opáčí Viktor. „Během několika dní se situace vrátí do normálu."

Tunde tázavě povytáhne obočí. Napůl v žertu. To myslí Viktor

vážně? Ty gangy se zmocnily zbraní, neprůstřelných vest a mu-

nice od zločineckých syndikátů, které rozprášily. Jsou v podstatě

neporazitelné.

„Promiňte, ale co hodláte udělat? Rozbombardovat vlastní zemi

na padrť? Jsou všude."

Viktor se záhadně usměje. „Jestli to bude nutné, pak se nedá nic

dělat. Do týdne nebo do dvou bude po nepokojích."

To mě poser. Možná vážně vybombarduje celou zemi a bude pre-

zidentovat na hromadě suti. Nebo se možná jen nesmířil s tím, co

se tu skutečně děje. V jeho knize z toho bude zajímavá poznámka

pod čarou. Prezident Moskalev s téměř blazeovaným výrazem

v obličeji, zatímco se kolem něj hroutí jeho země.

Tunde čeká na chodbě na auto z velvyslanectví, které ho má

odvézt zpátky do hotelu. V těchto dnech je bezpečnější cestovat

pod nigerijskou vlajkou než pod Moskalevovou ochranou. Jenže

autům může trvat i dvě nebo tři hodiny, než projedou přes bez-

pečnostní kontroly.

Právě tam ho najde Taťána Moskalevová: jak čeká ve vyšívaném

křesle, až mu někdo zavolá na mobil, že má přistavené auto.

Taťána přiklape na jehlových podpatcích po chodbě a zůstane

nad ním stát. Má na sobě tyrkysové přiléhavé šaty, střižené tak,

aby v nich vynikly její silné gymnastické nohy a elegantní gym-

nastická ramena.

„Vy mého manžela nemáte rád, viďte?" ptá se.

„To bych neřekl." Nenuceně se usměje.

„Já ano. Chystáte se o něm napsat něco ošklivého?"

Tunde si opře lokty o opěradlo židle a vypne hrudník. „Taťáno,

jestli máme vést tuhle konverzaci, našlo by se v tomhle paláci

něco k pití?"

V zasedací místnosti, která připomíná podobné místnosti ve

filmech z Wall Street z osmdesátých let - zařízení z lesklého po-

zlaceného plastu a stůl z tmavého dřeva -, je ve skříňce brandy.

Taťána jim oběma nalije velkou sklenku a společně se zadívají

na město. Prezidentský palác je výšková budova v centru, zvenčí

vypadá jako obyčejný průměrný čtyřhvězdičkový hotel.

„Přišel se k nám do školy podívat na vystoupení," spustí Taťána.

„Byla jsem gymnastka. A cvičila jsem před ministrem financí!"

Napije se. „Bylo mi sedmnáct a jemu dvaačtyřicet. Ale dostal mě

z toho zapadákova pryč."

„Svět se pořád mění," namítne Tunde a vrhne na ni letmý po-

hled.

„Budete velmi úspěšný," dodá Taťána s úsměvem. „Máte v sobě

hlad po informacích. Tohle už jsem zažila."

„A vy? Máte ho v sobě... taky?"

Přeletí ho pohledem od hlavy k patě a tiše se zasměje přes nos.

Nemůže jí být víc než čtyřicet.

„Podívejte, co umím," vybídne ho, i když Tunde má za to, že už

ví, co mu chce ukázat.

Taťána položí dlaň na rám okna a zavře oči.

Světla na stropě zasyčí a zablikají.

Ona zvedne s povzdechem hlavu.

„Proč jsou... připojená k okenním rámům?" ptá se Tunde.

„Odfláknuté elektrorozvody," opáčí ona, „jako všechno v tomhle

baráku."

„Ví Viktor, že to umíte?"

Taťána zavrtí hlavou. „Předala mi to kadeřnice. Taková legra-

ce. Zena jako vy, tvrdila, to nikdy nebude potřebovat. Je o vás

postaráno."

„A je?" otáže se Tunde. „Je o vás postaráno?"

„Dávejte si pozor," odvětí Taťána s hurónským smíchem. „Viktor

by vám ufikl koule, kdyby vás slyšel takhle mluvit."

Tunde se k jejímu smíchu přidá. „Vážně se mám Viktora obávat?

I teď?"

Taťána do sebe rychle obrátí sklenku. „Chcete znát tajemství?"

„Určitě," přitaká Tunde.

„Awadí-Atif, nový král Saúdské Arábie, je v exilu na severu naší

země. Cpe Viktorovi peníze a zbraně. Proto je Viktor přesvědčený,

že dokáže ty vzbouřence potlačit."

„To myslíte vážně?"

Taťána přitaká.

„Můžete mi to potvrdit? Dát mi nějaké e-maily, fotografie, co-

koliv?"

Zavrtí hlavou.

„Běžte si ho najít, vy šikulo. Poradíte si."

Tunde si olízne rty. „Proč mi to říkáte?"

„Chci, abyste si mě pamatoval," odvětí Taťána, „až dosáhnete

velkých úspěchů. Abyste nezapomněl, že jsme si tu povídali."

„Jen povídali?" namítne Tunde.

„Máte tu auto," odvětí ona a ukazuje na dlouhou černou limuzí-

nu, která právě projíždí policejním kordonem třicet pater pod nimi.

Pět dní nato Viktor Moskalev umírá, naprosto náhle a nečekaně,

ve spánku na infarkt. Pro celosvětové společenství je poněkud

překvapivé, když v důsledku toho Nejvyšší soud v zemi na mi-

mořádném zasedání jednohlasně jmenuje jeho manželku Taťánu

prozatímní vůdkyní. Až přijde čas, budou se konat volby, v nichž

bude Taťána na nejvyšší post kandidovat, ale v těchto těžkých

časech je nejdůležitější zachovat pořádek.

Jenže, napíše Tunde ve svojí zprávě, podcenit Taťánu Moskale-

vovou se mohlo zdát snadné; byla prohnaná, inteligentní politická

manipulátorka a očividně dobře využívala svého vlivu. Při svém

prvním veřejném vystoupení si připnula malou zlatou brož ve

tvaru oka. Podle některých šlo o souhlas s rostoucí oblibou in-

ternetových hnutí podporujících „Bohyni". Jiní poukazovali na

to, že poznat rozdíl mezi umně vedeným útokem elektrickým

proudem a obyčejným infarktem je velmi obtížné, ale tyto fámy

se neopíraly o žádný důkaz.

Ovšemže předání moci jen zřídka probíhá hladce. V tomto pří-

padě ho zkomplikuje vojenský puč vedený Viktorovým vrchním

velitelem obrany, který sebere víc než polovinu armády a úspěšně

vytlačí dočasnou vládu Moskalevové z Kišiněva. Jenomže armády

žen osvobozených z okovů v oněch příhraničních městech stojí

svorně a instinktivně při Taťáně Moskalevové. Každý rok pro-

jde zemí více než tři sta tisíc žen prodaných kvůli svým vlhkým

a křehkým tělům. Velká část z nich zůstala, protože neměla kam jít.

Třináctého dne v pátém měsíci třetího roku po Dni dívek se Taťá-

na Moskalevové uchýlí se svým bohatstvím a konexemi, s o něco

menší polovinou armády a množstvím zbraní do jednoho hra-

du v lesích na hranicích Moldávie. Tam vyhlásí nové království

a spojí pobřežní oblasti mezi starými lesy a rozlehlé mořské úžiny,

čímž vypoví válku čtyřem samostatným státům včetně samotného

Velkého medvěda. Novou zemi nazve Pazardžik po starověkých

obyvatelích, kteří ji obývali a vykládali posvátné výroky kněžek

na vrcholcích hor. Mezinárodní společenství čeká, jak to dopadne.

Všeobecně se má za to, že Pazardžik nemůže dlouho vydržet.

Tunde to všechno pečlivě zdokumentuje v poznámkách a repor-

tážích. „Ve vzduchu se vznáší nějaká vůně, vůně deště po dlouhém

období sucha," napíše. „Nejprve jeden člověk, pak pět, pět set,

pak vesnice, města a nakonec celé státy. Pupen k pupenu, lístek

k lístku. Rodí se cosi nového. Celé se to hodně rozrostlo."

Roxy

Při přílivu je na pláži jedna dívka a rozsvěcuje dlaněmi moře.

Obyvatelky kláštera ji pozorují z vrcholu útesu. Stojí po pás ve

vodě, a dokonce na sobě ani nemá plavky - jen džíny a černý

svetřík. A zapaluje moře.

Pomalu se šeří, a tak je to jasně vidět. Hladina je potažená jem-

nou, neuspořádanou sítí z listí chaluh. Když dotyčná pustí do

vody svou energii, drobné částečky a špína se tlumeně rozzáří

a mořské řasy světélkují ještě jasněji. Světlo se kolem ní šíří v ši-

rokém kruhu, rozsvícené zespodu jako obří oko oceánu upře-

ně hledící k obloze. Když začnou rozvětvující se šlahouny řas

doutnat, pupeny se nafukují a praskají a ozývá se zvuk podobný

práskacím bonbonům.

Vzduch prostupuje mořská vůně, slaná, syrová a štiplavá. Dívka

musí být aspoň sedm set metrů daleko, ale ony to stejně na vr-

cholku útesu cítí. Jsou přesvědčené, že jí každou chvíli musí dojít

energie, ale představení pokračuje; probleskující světélkování

v zátoce, pach, s nímž krabi a malé rybky vyplouvají na hladinu

moře.

Bůh jí sešle spásu, říkají si ženy mezi sebou.

„Vepsala na hladinu oceánu kruh," pronese sestra Marie Ignácie.

„Stojí na hranici světla a tmy."

Je znamením od Matky.

Pošlou vzkaz Matce Evě: někdo přišel.

Dají Roxy vybrat, kam chce zmizet. Bernie má příbuzné v Izraeli, mohla

by odjet k nim. Promysli si to, Rox, písečné pláže, čistý vzduch, mohla bys

chodit do školy s Juvalovýma dětma, má dvě dcery asi tvého věku a sama

uvidíš, že za to, co umíš, Izraelci nikoho pod zámek nedávají. Dokonce

už je naverbovali do armády, procházejí výcvikem, Rox. Vsadím se, že

znají věci, které tě ani nenapadly, jenže ona si to vyhledá na internetu.

Vždyť v Izraeli ani nemluví anglicky a nepoužívají anglickou abecedu.

Bernie sejí snaží vysvětlit, že většina lidí v Izraeli anglicky umí, vážně,

ale Roxy trvá na svém: „Ne, to si nemyslím."

Pak je tu rodina, kterou měla její máma u Černého moře. Bernie jí

to ukáže na mapě. Odtamtud pochází tvoje babička, kterou jsi nikdy

nepotkala, že ne? Máma tvojí mámy? Pořád tam žijí tvoji bratranci

a sestřenice. Pořád tam máš rodinné vazby, slušně se nám s nimi ob-

choduje. Mohla by ses přidat, říkalas, že bys chtěla. Ale Roxy už se

rozhodla, kam chce odjet.

„Nejsem blbá," řekla. „Vím, že mě chcete odliftrovat za hranice, pro-

tože hledají toho, kdo zabil Petrklíče. O žádnou dovču nejde.“

A Bernie s klukama přestali mluvit a jen se na ni dívali.

„Tohle nemůžeš říkat, Rox," namítl Rieky. „Ať už odjedeš kamkoliv,

prostě budeš říkat, že jseš na prázdninách, jasný?"

„Chci odjet do Ameriky," dodá Roxy. „Do Jižní Karolíny. Podívejte.

Tam žije ta žena, Matka Eva. Káže na internetu. Však víte.“

„Sal má v tom kraji pár známejch,“ pokračuje Rieky. „Můžeme ti tam

sehnat bydlení, Rox, někoho, kdo se o tebe postará."

„Nepotřebuju, aby se o mě někdo staral.“

Rieky se podívá na Bernieho. Ten jen pokrčí rameny.

„Po všem, čím si prošla," pronese Bernie. A tím je to vyřízeno.

Allie sedí na kameni a namáčí prsty do vody. Pokaždé, když ta

žena vypustí do vody elektrický výboj, cítí ho i na tu dálku jako

ostré štípnutí.

V hloubi duše se ptá: Co na to říkáš? V životě jsem neviděla, že

by měl někdo v sobě tolik síly.

Copak jsem ti neříkala, že ti pošlu vojačku? utvrzuje ji hlas.

Ví, k čemu je předurčená? ptá se Allie ve skrytu duše.

Kdo to ví, koblížku? opáčí hlas.

Už je tma a světla z dálnice jsou odtud sotva vidět. Allie ponoří

ruku do moře a vyšle co největší výboj. Stěží probleskne na hladi-

ně. Ale stačí to. Mladá žena ve vlnách se k ní vydá.

Už je příliš tma, aby jí bylo vidět jasně do obličeje.

„Musí ti být zima," zavolá Allie. „Mám tu deku, jestli chceš."

„To mě podrž, co jseš zač? Pobřežní hlídka, nebo co?" odpoví

mladá žena brodící se vodou. „To si tu taky děláš piknik?"

Je to Britka. Tohle je nečekané. Přesto cesty Všemohoucí jsou

nevyzpytatelné.

„Roxy," dodá ta žena ve vodě. „Jmenuju se Roxy."

„Já jsem...," spustí Allie, ale zarazí se. Poprvé po dlouhé době

má sto chutí prozradit své pravé jméno. To je směšné. „Já jsem

Eva," dodá.

„Ty bláho," vyrazí ze sebe Roxy. „Panebože, dyť já sem jedu

zrovna za tebou, ne? Do prdele, zrovna jsem ráno přiletěla, noční

let je vražda, to ti téda povím. Dala jsem si šlofíka, říkala jsem si,

že tě zkusím zítra najít, a teď jseš sakra tady. To je zázrak!"

Vidíš, neříkala jsem to? praví hlas.

Roxy se vytáhne na plochý kámen vedle Allie a okamžitě na ni

udělá dojem. Má vypracovaná ramena a paže, ale to není všechno.

Allie se pokouší svým smyslem, na jehož vypilování a vycvičení

tolik pracovala, odhadnout, kolik má Roxy v klubku energie.

Má pocit, že padá z útesu na kraji světa. Zásoba elektřiny je

bezedná. Nekonečná jako oceán.

„Aha," říká, „přijde vojačka."

„Cože?"

„Ale nic," zavrtí Allie hlavou. „Jen něco, co jsem kdysi slyšela."

Roxy ji zhodnotí pohledem. „Takže jseš trochu strašidelná, co?

To bylo první, co mě napadlo, když jsem zkoukla tvoje videa. Tro-

chu strašidelná, řekla jsem si. Hodila by ses do jednoho z těch

televizních seriálů - Nejstrašidelnější, vidělas to někdy? Hele, nemáš

náhodou něco k jídlu? Umírám hlady."

Allie se poklepe po kapsách a najde v bundě čokoládovou ty-

činku. Roxy se do ní pustí, ukusuje velká sousta.

„Hned je to lepší," podotkne. „Znáš to, když vydáš spoustu

energie a dostaneš hlad jako vlk?" Zarazí se a podívá na Allie.

„Nebo ne?"

„Proč jsi to dělala? To světlo ve vodě?"

Roxy pokrčí rameny. „Byl to jen takovej nápad. Nikdy před-

tím jsem u moře nebyla, chtěla jsem zjistit, co dokážu." Zadívá se

na moře. „Myslím, že jsem zmasakrovala hromadu ryb. Možná

by z nich mohla bejt tak na tejden dobrá večeře, kdybys měla..."

Zažongluje rukama. „Nevim, asi by se šikla loďka nebo síť nebo

tak něco. Některý z nich asi budou jedovatý. Daj se jedovatý ryby

lovit? Nebo je to prostě jako... jako v Čelistech a tak?"

Allie, ač nerada, se zasměje. Už dlouho ji nikdo takhle neroze-

smál. Doposud se vždycky smála jen tehdy, když jí to připadalo

v dané situaci vhodné.

Byl to jen takový nápad, našeptává jí hlas. Prostě ji to jen napad-

lo. Přišla, aby tě našla. Říkala jsem ti, že přijde vojačka.

Jo, přitaká Allie, sklapni na chvilku, jo?

„Proč jsi za mnou přijela?" chce vědět Allie.

Roxy se zavlní v ramenou, jako by pádila a kličkovala v davu,

uhýbala před pomyslnými ranami.

„Musela jsem na čas vypadnout z Anglie. A viděla jsem tě na

Youtube." Zhluboka se nadechne, pořádně vydechne, usměje se

a dodá: „Hele, já nevím, všechny ty věci, o kterých mluvíš, jako že

pro tohle všechno měla Bůh ňákej důvod a že ženský maj převzít

vládu od mužů... já prostě těm kecům o Bohu nevěřím, jasný?"

„Jasný."

„Ale myslím si... jako víš, co učí holky ve škole v Anglii? Decho-

vá cvičení! Nedělám si srandu, jako fakt debilní dýchání. Takový

ty podělaný kecy typu ,mějte to pod kontrolou, nepoužívejte to,

nic nedělejte, chovejte se slušně a nechte paže založené', chápeš?

A jako před pár tejdny jsem se vyspala s jedním borcem a on

v podstatě žebral, abych mu to udělala, jenom trochu, že to prej

viděl na internetu; nikdo přece nemůže mít založený ruce done-

konečna. Můj táta je v pohodě a bráchové nejsou špatný, ale chtěla

jsem mluvit s tebou, páč jseš jako... mluvíš o tom, co to znamená.

Pro budoucnost, víš? Je to vzrušující."

Vysype to ze sebe najednou.

„Co si myslíš, že to znamená?" zeptá se Allie.

„Všechno bude jinak," odpoví Roxie a při tom se jednou rukou

šťourá v mořských řasách. „To je jasný jak řácká, ne? A všichni

musíme přijít na novej způsob, jak na tom společně zapracovat.

Však víš. Mužský uměj jednu věc: jsou silný. A ženský teď maj taky

něco svýho. A furt jsou tu zbraně, ty nepřestanou střílet. Spousta

chlapů s puškama: těm se nemůžu rovnat. Připadám si jako... je

to vzrůšo, chápeš? Přesně tohle jsem řekla tátovi. Co všechno by

se dalo společně dokázat."

Allie se zasměje. „Myslíš, že budou chtít s námi spolupracovat?"

„No, někteří jo a jiný ne, že jo? Ale ty rozumný budou. Bavila

jsem se o tom s tátou. Už jsi někdy měla pocit, že přesně poznáš,

které holky v místnosti v sobě mají spoustu energie a které žád-

nou? Víš... něco jako předtuchu?"

Tohle je poprvé, kdy Allie někoho slyší mluvit o pocitu, který

velice intenzivně zná.

„Ano," odpoví. „Myslím, že vím, co myslíš."

„Do prdele, nikdo neví, o čem mluvím. Ne že bych to probírala

s hromadou lidí. Ale stejně: hodí se, když to můžeš říct klukům,

ne? Hodí se spolupracovat."

„Víš, vidím to trochu jinak," semkne Allie rty.

„Jo, jasně, holka, to vím, viděla jsem tvoje videa."

„Myslím si, že dojde k velkému souboji mezi světlem a tmou.

A ty jsi předurčená bojovat na naší straně. Myslím, že budeš nej-

mocnější z mocných."

Roxy se zasměje a hodí do moře kamínek. „Vždycky jsem chtěla

bejt k něčemu předurčená," říká. „Hele, nemohly bysme někam

jít? K tobě, nebo někam? Mrzne mi tu zadek."

Dovolili jí jít na Terryho pohřeb; připadala si trochu jako o Vánocích.

Byli tam strýčkové a tetičky a taky spousta alkoholu a housek a vajec

natvrdo. Všichni ji brali kolem ramen a říkali, že je hodná holka. Než

vyrazili, Rieky jí dal trochu matroše a sám si vzal taky. „Na uklidnění

pocuchanejch nervů." Takže si připadala, jako když padá sníh. jako když

je zima a jste sjetí. Přesně jako o Vánocích.

Na hřbitově šla Barbara, Terryho máma, hodit na rakev lopatku hlíny.

Když hlína dopadla na dřevo, Barbara ze sebe vyrazila dlouhý, kvílivý

výkřik. Parkovalo tam jedno auto a v něm seděli chlápci s foťákama

s dlouhými objektivy. Rieky a pár jeho kámošů je zahnali.

Když se vrátili, Bernie řekl: „Že by paparrazi?"

A Rieky odpověděl: „Mohla to bejt policie. Nebo někdo, kdo s ní dělá."

Roxy je kvůli tomu nejspíš trochu v maléru.

Na hostině se k ní chovali hezky. Ale když šla na hřbitově kolem, nikdo

z pozůstalých nevěděl, kam s očima.

Když Allie s Roxy dorazí do kláštera, už se podává večeře. Pře-

nechají jim volné místo v čele stolu, všude se ozývá brebentění

a voni teplé jídlo. Podávají se dušené škeble a mušle s brambo-

rem a kukuřicí. A k tomu křupavý chléb a jablka. Roxy se zmocní

pocit, který neumí přesně pojmenovat ani zařadit. Uvnitř je celá

naměkko, taková plačtivá. Jedna dívka jí najde věci na převlečení:

teplý pletený svetr a tepláky, obnošené a pohodlné z častého praní,

a přesně tak se taky Roxy cítí. Všechny si s ní chtějí povídat -

v životě neslyšely takový přízvuk, jaký má ona, a chtějí po ní,

aby vyslovovala některá slova. Vyptávání nebere konce. Roxy se

odjakživa považovala tak trochu za kecku, ale tohle je něco jiného.

Po večeři jim Matka Eva krátce předčítá z Písma svatého. Hledají

části, které se jim hodí, a ty, které na ně nesedí, přepisují. Matka

Eva promlouvá o příběhu z Knihy Rút. Předčítá jim pasáž, v níž

Rút říká své tchyni, své přítelkyni: „Nenaléhej na mne, abych tě

opustila a vrátila se od tebe. Kamkoli půjdeš, půjdu, kdekoli zůsta-

neš, zůstanu. Tvůj lid bude mým lidem a tvůj Bůh mým Bohem."

Matka Eva se mezi těmito ženami cítí jako ryba ve vodě, což pro

Roxy není snadné. Není na ženskou společnost zvyklá; v Bernieho

rodině i partě byli vždycky samí kluci a její máma byla vždycky

spíš manželka a holky ve škole se k Roxy nikdy nechovaly hez-

ky. Matka Eva se tu necítí tak nesvá jako Roxy. Drží se za ruce se

dvěma dívkami, které sedí vedle ní, a tiše a v žertu s nimi roz-

mlouvá.

„Ten příběh o Rút," říká, „patří k těm nejkrásnějším příběhům

o přátelství v celé Bibli. Nikdy nebylo věrnější družky než Rút,

nikdo nikdy lépe nevyjádřil pouta přátelství." Při těch slovech má

v očích slzy a dívky kolem stolu už jsou dojaté. „Muži nejsou náš

problém," pokračuje Matka Eva. „Ať si dělají, co chtějí, tak jako

vždycky. Jestli mezi sebou chtějí válčit a přijít o rozum, budiž. My

máme jedna druhou. Kam půjdete vy, půjdu já. Vaše rodina bude

mou rodinou, moje sestry."

„Ámen," pronesou.

Nahoře už na Roxy čeká rozestlaná postel. Je to jen takový kamr-

lík: jediné lůžko s ozdobnou prošívanou dekou, stolkem, židlí

a výhledem na oceán. Když se otevřou dveře, je jí do breku, ale

nedá to na sobě znát. Zčistajasna si vzpomene, jak seděla na po-

steli a pod rukou cítila přehoz ten večer, kdy ji táta vzal k sobě

domů, kde žil s Barbarou a Roxyinými bratry. Bylo pozdě večer

a máma hodně zvracela, a tak zavolala Berniemu, aby si pro Roxy

přijel. Byla už v pyžamu, nemohlo jí být víc než pět nebo šest let.

Vybavuje si, jak Barbara podotkla: „No, tak tady zůstat nemůže,"

a Bernie namítl: „Prokrista, prostě ji ulož v hostinským pokoji,"

a Barbara se založenýma rukama trvala na svém: „Říkám ti, že

tady nezůstane. Pošli ji ke svýmu bratrovi, jestli musíš." Ten večer

pršelo a táta ji odnesl zpátky do auta, z kapuce županu jí stékaly

na prsa kapky deště.

Dnes večer však na Roxy svým způsobem někdo čeká. Někdo,

kdo si to odskáče, jestli ji ztratí. Jenže je jí šestnáct a zařídí to je-

diná esemeska.

Když Matka Eva zavře dveře, jsou v pokojíčku samý dvě. Posadí

se na židli a řekne: „Můžeš zůstat, jak dlouho chceš."

„Proč?"

„Mám z tebe dobrý pocit."

Roxy se zasměje. „Měla bys ze mě dobrý pocit, i kdybych byla

kluk?"

„Ale nejsi."

„Máš dobrý pocit u každé ženy?"

Matka Eva zakroutí hlavou. „Ne takhle dobrý. Chceš zůstat?"

„Jo," přikývne Roxy. „Téda aspoň na čas. Abych zjistila, co to

tu provádíte. Líbí se mi vaše..." Hledá to správné slovo. „Líbí se

mi, jaké to tu je."

„Jsi silná, viď?" ptá se Matka Eva. „Stejně silná jako každá."

„Silnější než každá, holka. Proto se ti líbím?"

„Někdo silný se nám hodí."

„Jo? Máš velký plány?"

Matka Eva se nakloní a položí si ruce na kolena. „Chci zachránit

ženy," pronese.

„Cože? Jako všechny?" vyprskne Roxy smíchy.

„Ano," přitaká Matka Eva, „když to půjde. Chci se k nim dostat

a říct jim, že jsou tu nové způsoby, jak žít. Že se můžeme spojit, že

můžeme nechat muže jít vlastní cestou, nemusíme lpět na starém

řádu, že si můžeme vyšlapat novou cestu."

„Ale ale? Nepotřebujete aspoň pár borců, aby vám udělali děti?"

Matka Eva se usměje. „S boží pomocí je možné všechno."

Allie zapípá mobil. Podívá se na něj a ušklíbne se. Obrátí ho

displejem dolů.

„Co se děje?" ptá se Roxy.

„Do kláštera nám chodí v jednom kuse e-maily."

„Snaží se vás odtud vyštípat? Hezký místo. Chápu, proč ho

chtějí zpátky."

„Chtějí nám darovat peníze."

Roxy se zasměje. „V čem je problém? Snad jich nemáte už příliš?"

Allie si ji chvilku zamyšleně prohlíží. „Bankovní účet má jedi-

ně sestra Marie Ignácie. A já..." Přejede si jazykem po předních

zubech a mlaskne.

„Nikomu nevěříš, že ne?" otáže se Roxy.

Allie se usměje. „A ty?"

„To je cena za podnikání, holka. Musíš někomu věřit, jinak ničeho

nedosáhneš. Potřebuješ bankovní účet? Kolik jich chceš? Chceš

i ňáký zahraniční? Řekla bych, že Kajmanský ostrovy jsou v po-

hodě, i když nevím proč."

„Počkej, co tím chceš říct?"

Ještě než ji Allie dokáže zastavit, Roxy vytáhne mobil, vyfotí si

ji a odešle textovku.

Pak roztáhne ústa do širokého úsměvu. „Věř mi. Musím přece

najít způsob, jak zaplatit nájem, ne?"

Druhý den ráno ještě před sedmou hodinou přijede do kláštera

nějaký muž. Zastaví u vstupní brány a čeká. Roxy zaklepe na dveře

Alliina pokoje a v županu ji dotáhne na příjezdovou cestu.

„Co? Co se děje?" brání se Allie, ale na rtech jí hraje úsměv.

„Uvidíš."

„Dobrá, Einare," obrátí se Roxy na toho muže. Je to podsaditý

pětačtyřicátník s tmavými vlasy a slunečními brýlemi posaze-

nými na čele.

Einar se zaculí a pomalu přikývne. „Jseš v cajku, Roxanne? Ber-

nie Monke chtěl, abych na tebe dohlídnul. Starají se tu o tebe?"

„Mám se skvěle, Einare," ujistí ho Roxy. „Jako v bavlnce. Asi tu

s holkama pár tejdnů zůstanu. Máš, co jsem chtěla?"

Einar se na ni zasměje.

„Potkali jsme se v Londýně jen jednou, Roxanne. Bylo ti šest

a nakopla jsi mě do holeně za to, že jsem ti odmítl koupit mléčnej

koktejl, když jsme čekali na tvýho tátu."

Roxy se zasměje až příliš nenuceně. Tohle je pro ni lehčí než ta

včerejší večeře. To Allie pozná.

„Pak jsi mi asi měl koupit koktejl, ne? Tak už to dej sem."

Je tu taška se - zjevně - několika Roxyinými svršky a dalšími

věcmi. A v ní i laptop, zbrusu nový, špička ve své řadě. A ještě

malý uzavíratelný sáček se zipem. Roxy ho nejistě postaví na hranu

otevřeného kufru auta a rozepne zip.

„Opatrně," nabádá ji Einar. „Byla to kvaltovka. Inkoust bude

špinit, jestli na to sáhneš."

„Jasný, Evíku?" ptá se Roxy. „Dokud to neuschne, nesmí se na

to sahat."

Roxy jí podá pár věcí ze sáčku.

Jsou mezi nimi pasy, americké, řidičské průkazy, kartičky soci-

álního pojištění, všechny na pohled právoplatné, jako by je vydaly

samý vládní úřady. Všechny průkazy a pasy obsahují fotografii,

pokaždé trošku upravenou: jiný účes, na pár z nich má brýle. A růz-

ná jména ladící se jmény v průkazkách sociálního pojištění a na

řidičácích. Ale pokaždé je to ona.

„Vyrobili jsme ti jich sedm," vysvětlí Roxy. „Půl tuctu a jeden pro

štěstí. Ten sedmý je britský. Pro případ, že by se ti líbil. Podařilo

se ti založit ty bankovní účty, Einare?"

„Všechno je zařízený," přitaká Einar a vyloví z kapsy ještě jed-

nu, menší plastovou klopu na zip. „Ale žádné vklady nad sto tisíc

v jednom dni, aniž byste to s náma neprobraly, jasný?"

„V dolarech, nebo librách?" ptá se Roxy.

Einar sebou nepatrně cukne. „V dolarech," odpoví a rychle dodá:

„Ale jen po dobu prvních šesti týdnů. Pak účty přestanou kontro-

lovat."

„Fajn," přikývne Roxy. „Tentokrát tě toho kopance do holeně

ušetřím."

Roxy s Darrellem se jen tak poflakovali po zahradě, nakopávali kamínky

a odlupovali kůru ze stromů. Ani jeden z nich neměl Terryho nikdy

v lásce, ale stejně je zvláštní, že už tu není.

„Jaký to bylo?" zeptal se Darrell.

„Já tam dole nebyla, když Terryho dostali," namítla Roxy.

„Ne," opraví se Darrell, „myslím, když jsi sejmula Petrklíče. Jaký to

bylo?"

Roxy to ucítila znovu, to jiskření v dlani, to, že měl horký a pak le-

dový obličej. Potáhla nosem. Podívala se do své dlaně, jako by jí mohla

poradit odpověď.

„Bylo to dobrý," odvětila. „Zabil mi mámu."

„Kéž bych to mohl udělat já," dodal Darrell.

Roxanne Monkeová a Matka Eva si v několika následujících dnech

hodně povídají. Zjišťují, co všechno mají společného, a pak to všech-

no z uctivé vzdálenosti podrobně zkoumají. Ztrátu matky, místo,

které obě zaujímaly v rámci rodiny - napůl uvnitř, napůl vně.

„Líbí se mi, jak si tu všechny říkáte sestro. Já nikdy žádnou

neměla."

„Ani já ne," přizná Allie.

„Vždycky jsem chtěla mít sestru," dodá Roxy.

A chvíli ta slova nechají viset ve vzduchu.

Některé dívky v klášteře si chtějí dát s Roxy tréninkový boj, procvi-

čit si své schopnosti. Není proti. Využijí k tomu rozlehlý trávník za

budovou, svažující se k oceánu. Bere si je po dvou nebo po třech,

kličkuje, uštědřuje jim tvrdé rány, mate je, dokud nezasáhnou vý-

bojem jedna druhou. Na večeři se vracejí potlučené a rozesmáté,

někdy s malou pavoučí jizvou na zápěstí nebo u kotníku; nosí ji

hrdě. Jsou tu i dívky, kterým není víc než jedenáct nebo dvanáct

let. Chodí za Roxy, jako by byla popová hvězda. Chce, aby jí daly

pokoj a šly si najít jinou zábavu. Ale líbí se jí to. Naučí je zvláštní

bojový trik, který vymyslela - chrstnout někomu do obličeje vodu

z láhve, strčit do toho proudu prst a nabít ho elektřinou. Trénují to

jedna na druhé na trávníku, hihňají se a polévají vodou.

Jednou v podvečer sedí Roxy s Allie na verandě, zatímco za nimi

zapadá rudozlaté slunce. Pozorují malé dívky, jak dovádějí na trávě.

„Připomíná mi to mě samotnou, když mi bylo deset," prohodí

Allie.

„Fakticky? Byli jste velká rodina?"

Nastane delší pauza. Roxy vrtá hlavou, jestli se zeptala na něco,

na co neměla, ale co už. Klidně si počká.

„Vyrůstala jsem v dětském domově," opáčí Allie.

„Jasně," přitaká Roxy. „Pár takových holek znám. Je to drsný. Je

těžký postavit se na vlastní nohy. Ale teď už jsi v pohodě."

„Umím se o sebe postarat," přitaká Allie. „Naučila jsem se to."

„Jo. To vidím."

Hlas v Allině hlavě už je několik dní zticha. Mlčí déle, než za

ta léta pamatuje. Něco na zdejším pobytu, na těch prosluněných

dnech, vědomí, že je tu Roxy a že by mohla kohokoliv na fleku

zabít, to všechno dohromady ho umlčelo.

„Jako dítě jsem hodně střídala rodiny," pokračuje Allie. „Tátu

jsem nikdy nepoznala a na mámu mám jen kusé vzpomínky."

Akorát klobouk, na ten si Allie pamatuje. Světle růžový sváteční

klobouk nasažený v odvážném úhlu a tvář pod ní, která se na ni

směje a vyplazuje jazyk. Vypadá to jako šťastná vzpomínka, z ob-

dobí mezi dlouhými záchvaty smutku nebo nemoci nebo obojího.

Nepamatuje si, že by vůbec někdy byla v kostele, ale ten klobouk

si vybavuje.

„Myslím, že než jsem sem přišla, vystřídala jsem dvanáct rodin,"

pokračuje Allie. „Možná třináct." Přejede si rukou přes obličej,

zatlačí prsty do čela. „Jednou mě dali k jedné paní, která sbírala

porcelánové panenky. Byly jich tam stovky, všude, hleděly na mě

ze stěn v pokoji, ve kterém jsem spala. Vzpomínám si, že mě hezky

oblékala. Do šatiček pastelových barev olemovaných stužkami.

Jenže ji poslali do vězení za zpronevěru - tak platila ty panenky -,

a mě tím pádem šoupli jinam."

Jedna dívka na trávníku poleje druhou vodou a zlehka ji nabije

elektřinou. Ta druhá se zahihňá, protože to lechtá.

„Co potřebujou, to si seženou," pronese Roxy. „Říká to můj táta.

Jestli něco potřebuješ, něco, co opravdu musíš mít - ne jen chceš,

ale musíš to mít, najdeš způsob, jak to získat." Zasměje se. „To ale

mluvil o smažkách, ne? Ale bude za tím víc." Roxy se dívá na dívky

na trávníku, na tenhle dům, který je domovem, víc než domovem.

Allie se usměje. „Jak si něco seženeš, musíš to chránit."

„Jo, dobře. Teď jsem tady."

„Víš, máš víc energie než kdokoliv, koho jsme tu zatím viděly."

Roxy se zadívá na svoje ruce, jako by to na ni udělalo tak trochu

dojem a tak trochu ji to polekalo.

„Netuším," opáčí. „Nejspíš je takových jako já víc."

Allie se náhle zmocní předtucha. Jako hrací automat, v němž se

otáčejí válečky a řinčí řetězy. Když byla malá, někdo ji k jednomu

vzal. Vlož dva čtvrťáky, zatáhni za páčku, řach, skříp, žuch, na

malém obdélníčku z tlustého, růžově olemovaného kartonu je

celé jmění. Přesně tak funguje i Alliina předtucha: náhle a zcela,

jako by jí za očima pracoval nějaký strojek, k němuž nemá ani ona

přístup. Rach, žuch.

Vidíš, říká hlas. Tohle už přece znáš. Využij to.

„Zabilas někoho?" zeptá se Allie tiše.

Roxy vrazí ruce do kapes a zamračí se na ni. „Jak to víš?"

A protože neřekne: „Kdo ti to řekl?" Allie pozná, že se nemýlí.

Nic neříkej, nabádá ji hlas.

„Některé věci prostě vím," vysvětlí Allie. „Jako bych měla v hla-

vě nějaký hlas."

„Tyjó, jseš strašidelná. Kdo téda vyhraje hlavní cenu v národní

loterii?"

„Taky jsem někoho zabila," dodá Allie. „Už je to dávno. Byla

jsem jiný člověk."

„Když jsi to udělala, nejspíš si to zasloužil."

„Zasloužil."

Obě se nad tím zamyslí.

„Jeden týpek mi sahal do kalhotek, když mi bylo sedm," pronese

Roxy družně, jako by to s tím vůbec nesouviselo. „Učitel klavíru.

Mámě přišlo hezký, že budu umět hrát na klavír. Sedím na stoličce

u piána, brnkám stupnice a najednou mám ruku v kalhotkách. ,Nic

neříkej,' hlesne on.,Prostě dál hrej.' A tak jsem to hned druhej den

vyklopila tátovi, když pro mě přišel, aby mě vzal do parku, a on

se do prdele úplně zcvoknul. Ječel na mámu, jak to mohla dovolit,

odpověděla, že to nevěděla, no ne, jinak by mu to nedovolila. Táta

vzal pár kámošů a zašli k tomu učiteli domů."

„Co se stalo?" ptá se Allie.

Roxy se zasměje. „Vymlátili z toho debila duši. Tu noc přišel

mimo jiný o jednu kouli."

„Vážně?"

„No jasně. Táta prohlásil, že jestli u něj doma ještě někdy, jako

jednou jedinkrát, najde nějakýho žáka, přijde si pro to druhý vejce

i s ptákem. A ne aby ho napadlo se odstěhovat a začít někde jinde,

protože Bernie Monke je do prdele všude." Roxy se uchichtne pod

nos. „Jo, jednou jsem ho potkala na ulici a on utekl. Uviděl mě,

fakticky se otočil a mazal pryč. Dobře mu tak, holka."

„To je dobré," přikývne Allie. „Zní to dobře." Zlehka si vzdych-

ne.

„Vím, že jim nevěříš," říká Roxy. „To nevadí. Nemusíš jim věřit,

holka."

Natáhne se a přikryje dlaní Allinu ruku, a tak tam dlouho sedí.

„Jedna holka má taťku u policie," pronese Allie po chvíli. „Před

dvěma dny jí zavolal, aby tu v pátek ani za nic nebyla."

Roxy se zasměje. „Taťkové. Rádi pečují o bezpečí svých dcer.

Neumějí udržet tajemství."

„Pomůžeš nám?" ptá se Allie.

„Co myslíš, že sem pošlou?" chce vědět Roxy. „Jednotku rych-

lýho nasazení?"

„To ne. Jsme jen hrstka holek, co žije v klášteře. Praktikujeme

své náboženství jako zákonů dbalí občané."

„Já už nikoho dalšího zabít nedokážu," namítne Roxy.

„Myslím, že to ani nebude třeba," podotkne Allie. „Mám nápad."

Po Petrklíčově smrti rozprášili i zbytek jeho gangu. Byla to hračka;

po smrti Petrklíče se všichni sesypali. Čtrnáct dní po Terryho pohřbu

jí Bernie zavolal v pět ráno na mobil a řekl jí, ať přijde k jedné garáži

v Dagenhamu. Tam vylovil z kapsy velký svazek klíčů, otevřel vrata od

garáže a ukázal jí dvě mrtvá těla, čistě sprovozená ze světa a připravená

na kyselinovou koupel, a šmytec.

Podívala se jim do obličeje.

„Jsou to oni?" zeptal se Bernie.

„Jo," opáčila a vzala tátu kolem pasu. „Díky."

„Pro moji holčičku udělám cokoliv," ujistil ji.

Velkej týpek, malej týpek, ti dva, co zabili její mámu. Jeden z nich má

na paži pořád její značku, lehce vybledlou a rozvětvenou.

„Takže je všecko v rychtyku, zlatíčko?" zeptal se.

„V rychtyku, tati."

Vlepil jí polibek na temeno hlavy.

To ráno se šli projít po Eastbrookendském hřbitově. Pomalu, vykládali

si při tom, zatímco se dvojice čističů v garáži o všechno postarala.

„Víš, že v den, kdy ses narodila, jsme dostali Jacka Conaghana?"

zeptal se Bernie.

Roxy to ví. Přesto si tu historku ráda znovu poslechne.

„Šel po nás roky," spustil Bernie. „Zabil Mickeyho tátu - toho jsi

nikdy nepoznala - a taky irský kluky. Ale nakonec jsme ho dostali. Když

rybařil u kanálu. Cekali jsme na něho celou noc, a když přišel o něco

dřív, odkroutili jsme ho a hodili do vody. A bylo to. Když už jsme byli

zpátky doma v suchu a teple, mrkl jsem na telefon - a tam bylo patnáct

zpráv od tvý mámy! Patnáct! V noci na ni přišly porodní bolesti, viď?"

Roxy cítila pod konečky prstů hrany toho příběhu. Vždycky jí při-

padal kluzký, jako by se jí snažil uniknout ze sevření. Narodila se za

tmy, zatímco všichni ostatní na někoho čekali: táta na Jacka Conaghana,

máma na tátu a Jack Conaghan, přestože to nevěděl, čekal na smrt. Je

to příběh o tom, co všechno se stane, když to zrovna nečekáte; tu noc si

člověk říkal, že se nic nestane, a ono se to stalo všechno najednou.

„Vzal jsem tě do náruče - holka! Po třech synech by mě nikdy nena-

padlo, že budu mít holku. A ty ses mi podívala do očí a počůrala jsi mi

kalhoty. V tu chvíli jsem pochopil, že budeš dítě štěstěny."

Je dítě štěstěny. Až na pár věcí měla Roxy vždycky štěstí.

Kolika zázraků je třeba? Ne mnoha. Jeden, dva, tři bohatě stačí.

Čtyři už jsou až až, víc než dost.

Přes zahradu za klášterem postupuje dvanáct ozbrojených po-

licistů. Prší a půda je rozbahněná, a nejen to. Po obou stranách

zahrady jsou puštěné kohoutky s vodou. Dívky pustily čerpadlo

a vytáhly mořskou vodu až na vrchol schodiště, a teď se po kamen-

ných schodech valí proudy vody, úplný vodopád. Policisté nemají

galoše, netušili, že tu bude tolik bláta. Vědí jen, že jim z kláštera

přišla jedna žena oznámit, že dívky jsou tu zabarikádované a vy-

hrožují násilím. A tak si pro ně přišlo dvanáct vycvičených mužů

v plné zbroji. Mělo by to stačit k tomu, aby to ukončili.

„Policie!" křičí muži. „Opusťte budovu s rukama nad hlavou!"

Allie se podívá na Roxy. Roxy se na ni zaculí.

Čekají za závěsy v jídelně, z níž je výhled do zahrady za domem.

Vyčkávají, až všichni policisté vyjdou na kamenné schodiště, kte-

ré vede na terasu u zadních dveří. Čekají, čekají... až je tam mají

všechny.

Roxy odšpuntuje půl tuctu sudů se slanou vodou, které si tu

schovaly. Koberec už je promáčený a voda vytéká zpod dveří ke

schodům. Teď už všichni stojí ve vodě, Roxy, Allie i policisté.

Allie ponoří u kotníků ruku do vody a soustředí se.

Voda venku na terase a na schodišti obtéká kůži všech policistů,

tak či onak. Vyžaduje to větší soustředění, než jakého kdy Allie

dosáhla. Muži mají prsty na spoušti, touží je zmáčknout. Ale Allie

vyšle své zprávy jednu po druhé po vodě, stejně rychle jako my-

šlenky. A policisté sebou jeden po druhém škubnou jako loutky,

sevřené lokty jim vyletí, stisk v rukou povolí a prsty ochabnou.

Jeden po druhém upustí zbraně.

„To mě poser," vyhrkne Roxy.

„Teď," zavelí Allie a vyleze na židli.

Roxy, ta, která má víc energie, než dokáže zužitkovat, vyšle

do vody elektrický výboj a policisté sebou jeden vedle druhého

škubnou, našponují se a skácí k zemi. Jako na povel.

Musela to udělat jen jedna z nich; tucet dívek z kláštera by nikdy

nedokázal zareagovat naráz tak rychle, aby si vzájemně neublížily.

Musela přijít vojačka.

Roxy se usměje.

Gordy to nahoře na schodech natáčí na mobilní telefon. Do ho-

diny to bude na internetu. Nepotřebujete příliš mnoho zázraků,

aby ve vás lidé uvěřili. A začali posílat peníze a nabídky právní

pomoci, aby o vás bylo řádně postaráno. Všichni, dnes víc než

jindy, hledají nějakou odpověď.

Matka Eva natočí poselství, jímž ty záběry doprovodí. „Nepřišla

jsem vám říct," spustí, „abyste se vzdali jediného pramene víry.

Nejsem tady, abych vás obrátila na svou víru. Křesťané, židé, mus-

limové, sikhové, hinduisté, buddhisté, ať vyznáváte jakoukoliv či

žádnou víru, Bůh nechce, abyste změnili své chování."

Zarazí se. Ví, že tohle od ní nečekali.

„Bůh nás miluje všechny," pokračuje, „a chce, abychom věděli,

že se jen oděla do novéhu hávu. Stojí mimo mužský a ženský prin-

cip. Stojí mimo lidské chápaní. Ale chce vás upozornit na to, co

jste dávno zapomněli. Židé: spoléhejte na Miriam, a ne na Mojžíše,

v tom, co vás může naučit. Muslimové: spoléhejte na Fátimu, a ne

na Mohameda. Buddhisté: nezapomeňte na Taru, matku osvobo-

zení. Křesťané: modlete se k Marii za svou spásu.

Učili vás, že jste nečisté, že nejste svaté, že vaše tělo je nečisté

a že byste v sobě nikdy nemohli mít duchovno. Učili vás, abys-

te pohrdaly vším, čím jste, a toužily jedině po tom, abyste byly

mužem. Učili vás lži. Máte Boha v sobě, vrátila se na zem, aby

vás učila ve formě nové síly. Nehledejte odpovědi u mě, neboť je

musíte najít sami v sobě."

Existuje snad něco svůdnějšího, než když vás žádají, abyste se

drželi dál? Co přitahuje lidi víc, než když slyší, že nejsou vítaní?

Ještě ten samý večer dostanou první e-maily: Kde se můžu při-

dat k vašim stoupenkyním? Co můžu udělat tady doma? Jak mám

založit modlitební kroužek pro tuhle novou věc? Naučte nás se

modlit.

A přicházejí i žádosti o pomoc. Moje dcera je nemocná, modlete

se za ni. Nový manžel moji matku připoutal k posteli, prosím

pošlete někoho, ať ji zachrání. Allie a Roxy ty e-maily společně

pročítají.

„Musíme se pokusit jim pomoct," říká Allie.

„Všem jim pomoct nemůžeš, holka," namítá Roxy.

„Můžu," nedá se Allie. „S Boží pomocí můžu."

„Možná bys nemusela vyrážet za všemi ani všem pomáhat."

Poté, co se na internetu objeví video s akcí Allie a Roxy, policejní

síly po celém státě přitvrdí. Ponížilo je to, jistěže. Mají co dokazo-

vat. V některých státech a zemích už policie aktivně verbuje ženy,

ale tady k tomu ještě nedošlo. V jejích řadách stále převažují muži.

A jsou naštvaní a vystrašení, a pak se začnou dít věci.

Třiadvacet dní po tom, co se policie pokusila obsadit klášter,

se u dveří objeví dívka se vzkazem pro Matku Evu. Jen pro Mat-

ku Evu, prosím, musejí jí pomoct. Je zesláblá pláčem, roztřesená

a vyděšená.

Roxy jí uvaří horký sladký čaj a Allie jí přinese pár sušenek

a dívka - jmenuje se Mez - jim poví, co se stalo.

V jejich čtvrti hlídkovalo sedm ozbrojených policistů. Mez se

s mámou vracely domů z nákupu v samoobsluze, cestou si povída-

ly. Mez je dvanáct a objevila v sobě energii teprve před pár měsíci;

její máma ji má déle, probudila ji v ní její malá sestřenice. Jen si

spolu vykládaly, popisuje Mez, nesly tašky s nákupem, kecaly

a smály se, a najednou u nich bylo šest nebo sedm policistů: „Co

je v těch taškách? Kam jdete? Máme tady v okolí hlášené nepokoje

vyvolané dvojicí žen. Co máte sakra v těch taškách?"

Mezina máma to nebrala vážně, jen se zasmála a odpověděla:

„Co bychom tam asi tak měly mít? Nákup ze samoobsluhy."

A jeden z těch poldů namítl, že na to, že je ženská a prochází se

v nebezpečné oblasti, je téda docela v pohodě. Co tu prováděla?

A Mezina máma jen klidně řekla: „Nechte nás na pokoji."

A oni do ní strčili. A ona dala dvěma z nich malý zásah elek-

třinou. Jen takové varování.

Jenže poldům to stačilo. Vytáhli obušky a zbraně a začali konat.

Mez křičela a její máma ječela a všude na chodníku byla krev a oni

ji mlátili do hlavy.

„Klekli na ni," říká Mez, „a zmlátili ji do bezvědomí. Bylo to

sedm proti jedné."

Allie si to celé v tichosti poslechne. A když Mez skončí, jen se

zeptá: „Je naživu?"

Mez přikývne.

„Víš, kam ji odvezli? Do které nemocnice?"

„Nevzali ji do nemocnice," namítne Mez. „Odvezli ji na policejní

stanici."

„Jedeme tam," oznámí Allie Roxy.

„Pak musíme vzít všechny s sebou," opáčí Roxy.

K policejní stanici, kde zadržují Mezinu mámu, pochoduje po ulici

šest desítek žen. Jdou tiše, ale rychle, a všechno natáčejí - přesně

tak to rozhlásily mezi ženami v klášteře. Všechno zdokumentujte.

Streamujte to, jestli můžete. Dejte to na internet.

Když dorazí na místo, policie už o nich ví a před stanicí stojí

muži s puškami v ruce.

Allie jde k nim. Ruce drží nad hlavou dlaněmi k nim. „Přichá-

zíme v míru," řekne. „Chceme vidět Rachel Latifovou. Chceme se

přesvědčit, že se jí dostalo lékařské péče. Chceme, aby ji poslali

do nemocnice."

„Paní Latifová byla vzata do vazby," oznámí jí velicí důstojník,

který stojí v otevřených dveřích. „Z jaké moci požadujete její pro-

puštění?"

Allie se podívá doleva a doprava, přeletí očima ženský bojový

šik, který s sebou přivedla. Srotilo se jich tady možná dvě stě pa-

desát. Zprávy o tom, co se stalo, se rozletěly po celém městě, dům

od domu. Posílaly se esemesky, ženy se to dozvěděly na webu,

opustily své domovy a přišly.

„Jediná moc, na níž záleží," odpoví Allie, „je zvykové právo

lidské společnosti a Bůh. Ve vašich celách se nachází těžce raněná

žena a potřebuje lékaře."

Roxy cítí, jak ve vzduchu kolem ní jiskří elektřina. Přítomné

ženy jsou nabuzené, vzrušené, naštvané. Roxy by zajímalo, jestli

to cítí i ti muži. Policisté s puškami jsou nervózní. Mohlo by se to

tu snadno zvrhnout.

Vyšší policejní důstojník zavrtí hlavou a namítne: „Dovnitř ne-

můžete. A vaše přítomnost zde je hrozbou pro moje strážníky."

„Přišly jsme v míru, veliteli," namítne Allie. „Jsme mírumilovné.

Chceme jen vidět Rachel Latifovou, chceme, aby ji ošetřil lékař."

Davem proletí vlna mručení, pak odezní, ženy vyčkávají.

„Když vás za ní pustím," zeptá se důstojník, „řeknete těmto

ženám, aby šly domů?"

„Nejprve mě k ní pusťte," odvětí Allie.

Když Roxy s Allií přivedou za Rachel Latifovou do cely, žena je

sotva při vědomí. Vlasy má slepené krví, leží na palandě, nemůže

se pohnout, pomalu bolestivě chroptí.

„Prokrista," uleví si Roxy.

„Veliteli, tato žena musí být okamžitě převezena do nemocnice,"

přikáže Allie.

Ostatní policisté bedlivě sledují svého nadřízeného. Venku před

budovou se scházejí další a další ženy. Vydávají zvuk jako hejno

ševelících ptáků, povídají si jedna s druhou, každá jedna připrave-

ná na tajný signál vznést se do vzduchu. Na této stanici slouží jen

dvě desítky policistů. Do půl hodiny je venku několik stovek žen.

Rachel Latifová má prasklou lebku. Je vidět roztříštěná bílá kost

a krev bublající z mozku.

Spáchali to bez sebemenšího vyprovokování, našeptává hlas.

Vás vyprovokovali. Mohly byste tuhle stanici zabrat a pozabíjet

všechny muže, kdybyste chtěly.

Roxy vezme Allie za ruku a stiskne ji.

„Veliteli, nechcete, aby to zašlo ještě dál," říká. „Nechcete, aby

se z toho stal příběh, který o vás budou vyprávět. Nechte tu ženu

převézt do nemocnice."

Policejní důstojník si dlouze, pomalu vzdychne.

Když se Allie znovu objeví venku, v davu to zahučí, a když

uslyší blížící se sirénu sanitky, která se proplétá davem, zahučí

to ještě hlasitěji.

Dvě ženy si vysadí Matku Evu na ramena. Zvedne ruku a mum-

lání ustane.

Matka Eva promluví Alliinými ústy a řekne toto: „Odvezu Ra-

chel Latifovou do nemocnice. Postarám se, aby se jí dostalo řádné

péče."

V davu to znovu zašumí, jako když vítr rozčísne stébla trávy.

Hluk se zvedne a zase ustane.

Matka Eva roztáhne prsty jako u amuletu Ruky Fátimy. „Od-

vedly jste dobrou práci a teď můžete jít domů."

Zeny přikyvují. Dívky z kláštera se otočí a jako jedna žena od-

cházejí. Ostatní se začnou trousit za nimi.

O půl hodiny později, zatímco je Rachel Latifová v nemocnici

v péči lékařů, je ulice před policejní stanicí úplně vylidněná.

Nakonec není třeba, aby v klášteře zůstávaly. Je sice hezký, s vý-

hledem na moře a rozhodně je v něm útulno, ale v době, kdy tam

Roxy pobývá už devátý měsíc, si Alliina organizace může koupit

stovku budov, jako je tahle, a stejně potřebují něco většího. Jen

v tomto malém městě se ke klášteru přidruží na šest stovek žen,

a satelitní městečka rostou jako houby po dešti po celé zemi, po

celém světě. Čím hlasitěji orgány státní správy prohlašují její po-

čínání za nezákonné, čím víc stará církev tvrdí, že ji poslal sám

ďábel, tím víc žen to k Matce Evě táhne. Jestli byla Allie někdy

dřív na pochybách, že ji posílá Bůh se vzkazem pro Její lid, to, co

se tady stalo, její pochybnosti naprosto rozptýlilo. Je tady, aby se

postarala o ženy. Bůh ji do této roie dosadila a Allie nepřísluší to

popírat.

Když se začnou bavit o pořízení nových budov, blíží se další jaro.

„Ať skončíte kdekoliv, podržíte mi tam místo, že jo?" dožaduje

se Roxy.

„Neodcházej," přemlouvá ji Allie. „Proč bys odjížděla? Proč

chceš zpátky do Anglie? Co tam na tebe čeká?"

„Můj táta počítá, že se to celý přežene. Všem je fuk, co provádí-

me jedna druhé, vážně, dokud se do toho nepřiplete nějaký čestný

občan." Zaculí se.

„Ne, vážně," Allie semkne rty do linky, „vážně, nač bys jezdila

domů? Tohle je tvůj domov. Zůstaň tady. Prosím. Zůstaň s námi."

Roxy jí stiskne ruku. „Stýská se mi po rodině, holka," říká. „Stý-

ská se mi po tátovi. A taky po kvasnicové pomazánce, fakt. Prostě

se mi po tom všem stýská. Nebudu pryč navěky. Ještě se uvidíme."

Allie se nadechne přes nos. Vzadu v hlavě se ozývá mumlání,

které bylo zticha a daleko celé měsíce.

„Ale věřit jim nemůžeš," namítne a zavrtí hlavou.

Roxy se zasměje. „Komu? Chlapům? Všem chlapům? Nedá se

věřit aspoň některejm z nich?"

„Buď opatrná," klade jí Allie na srdce. „Spolupracuj jen s žena-

mi, kterým můžeš věřit."

„Jo, tohle už jsme probraly, holka," ujistí ji Roxy.

„Musíš to na sebe vzít všechno," dodá Allie. „Zvládneš to. Máš

na to. Nedovol, aby ti to Rieky nebo Darrell sebrali. Je to tvoje."

„Víš, myslím, že máš pravdu," přitaká Roxy. „Ale nevezmu to na

sebe tím, že budu vysedávat tady, že ne?" Polkne. „Zarezervovala

jsem si letenku. Od soboty za tejden odlítám. Před tím jsem s te-

bou ale chtěla ještě probrat pár věcí. Plány. Můžeme si promluvit

o plánech? Bez toho, abys dál opakovala, že bych měla zůstat?"

„Můžeme."

Nechci, aby odjela, říká Allie ve skrytu duše. Můžeme jí v tom

zabránit?

Nezapomínej, zlatíčko, upozorní ji hlas, v bezpečí zůstaneš jen

tam, kde si to přivlastníš.

Může mi patřit celý svět? ptá se Allie.

Hlas odpoví, velmi tiše, stejně jako promlouval před mnoha

lety: Ach, broučku. Ach, děvčátko moje, tohle nemá řešení.

„Jde o to, že mám nápad," spustí Roxy.

„Já taky," přitaká Allie.

Pohlédnou si do očí a usmějí se na sebe.

Přibližně patnáct set let staré zařízení určené pro trénink v používání

elektrostatické elektřiny. Rukojeť soklu je z kovu a prostřednictvím dřevěného

rámu je připojená ke kovovému kolíčku označenému na nákresu písmenem

A. Soudíme, že k hrotu označenému písmenem B se připínal list papíru nebo

suchý list, který měla žačka zapálit. To vyžadovalo jistý stupeň ovládám,

nejspíš důkladný trénink schopnosti. Podle velikosti byl nástroj určen

pro třinácti- až patnáctileté dívky. Nalezeno v Thajsku.

Archivní dokumenty související

s elektrostatickou silou, jejím původem,

rozšířením a možnou léčbou

1. Popis krátkého propagandistického filmu z druhé světové války

nazvaného Ochrana proti plynu. Samotný film se ztratil.

Délka filmu je dvě minuty a dvaapadesát vteřin. Na začátku

spustí dechovka. K dechům se ve svižné melodii přidávají

bicí a na plátně se objeví název filmu: „Ochrana proti ply-

nu." Je ručně psaný inkoustem na kartičce, která se nepatr-

ně chvěje, zatímco na ni kamera zaostřuje, než přijde ostrý

střih na skupinu mužů v bílých pláštích, kteří stojí před obří

kádí s tekutinou. Zamávají a usmějí se do kamery.

„V laboratořích ministerstva války," spustí úsečný muž-

ský hlas, „rozvíjejí špičkoví výzkumníci ve dvousměnném

provozu poslední skvělý nápad."

Muži ponoří do tekutiny naběračku a pomocí pipety káp-

nou několik kapek na zkušební papír. Usmívají se. Přidají

jedinou kapku do nádobky s vodou v kleci s bílou krysou,

která má na hřbetě černým inkoustem napsané velké X.

Krysa pije a dechovka stupňuje tempo.

„Být o krok vepředu před nepřítelem je jediný způsob,

jak udržet obyvatelstvo v bezpečí. Tato krysa dostala dávku

nového posilovače nervů vyvinutého k boji s plynovým

útokem."

Střih na jinou krysu v kleci. Tato na hřbetě žádné X nemá.

„Tato krysa dávku nedostala."

V malé místnosti, v níž jsou obě klece umístěny, výzkum-

níci v dýchacích přístrojích otevřou kanystr s bílým plynem

a stáhnou se za skleněnou stěnu. Neošetřená krysa rychle

umírá, zoufale mává předními packami ve vzduchu a za-

čne sebou škubat. Její předsmrtné křeče nesledujeme až

do konce. Krysa s X dál cucá z láhve, chroustá granule,

a dokonce i běhá ve svém kole, zatímco se kolem kamery

převaluje kouř.

„Jak vidíte," pokračuje úsečný komentář, „funguje to."

Jeden vědec si sundá plynovou masku a energicky na-

kráčí do místnosti plné kouře. Zamává zevnitř a dýchá

z plných plic.

„A je to bezpečné pro člověka."

Scéna se mění a záběr nás zavádí do vodárny, kde je k vý-

stupnímu ventilu v podlaze připojená hadice vedoucí z ma-

lé cisterny.

„Říká se mu Anděl strážný. Zázračný lék, jenž udržuje

spojenecká vojska v bezpečí před nepřátelským plynovým

útokem, je nyní podáván běžné populaci."

Dva proplešatělí muži středního věku, jeden s kartáčkem

pod nosem a v tmavém obleku, si podávají ruce, zatím-

co ručička na stupnici ukazuje pomalé ubývání tekutiny

v cisterně.

„Jen nepatrné množství v pitné vodě postačí k ochraně

celého města. Tato cisterna zajistí ošetření pitné vody pro

půl milionu lidí. Coventry, Hull a Cardiff získají tuto vodu

jako první. Tímto tempem bude do tří měsíců celá země

pod ochranou."

V jednom městě na severu bere matka na ulici z kočárku

své dítě, opírá ho o čistou plenku na rameni a s obavami

hledí k obloze.

„Aby měla každá matka jistotu, že se její dítě již nemusí

obávat útoku nervovým plynem. Buďte bez obav, matko

a dítě."

Hudba dospěje ke crescendu. Plátno zčerná. Kotouč se

dotočí, film je u konce.

2. Poznámky distribuované mezi novináře spolu s programem

BBC Zdroj sily.

Příběh o Andělí strážném upadl krátce po druhé světové

válce v zapomnění - tak jako u tolika jiných vynikajících

nápadů nebyl důvod ho znovu přezkoumávat. V dané době

však Anděl strážný znamenal nesmírný úspěch a propa-

gandistické vítězství. Testy na britské veřejnosti dokázaly,

že se látka usazuje v lidském organismu. Pouhý jeden tý-

den, během něhož by člověk pil vodu ošetřenou Andělem

strážným, by mu poskytl nekonečnou ochranu před ner-

vovým plynem.

Anděl strážný se vyráběl v obřích kádích v srdci Spoje-

ných států a v hrabstvích vzdálených od Londýna ve Spo-

jeném království. Do spřátelených zemí - na Havaj a do

Mexika, do Norska, Jižní Afriky nebo Etiopie - ho přepra-

vovaly cisternové lodě.

Nepřátelské německé ponorky na ně pořádaly hon stejně

jako na kterékoliv jiné spojenecké plavidlo. Jedné tmavé

noci v září 1944 byla šestnáct mil od portugalského pobřeží

potopena cisternová loď i s celou posádkou, která měla

namířeno k Mysu dobré naděje.

Při následném výzkumu vyšlo najevo, že v následují-

cích měsících moře v pobřežních městech Aveiro, Espinho

a Porto vyplavovalo podivné věci - ryby mnohem větší,

než jaké kdy lidské oko spatřilo. Hejna těchto nezvykle

velkých tvorů se zřejmě vrhala na mělčinu. Lidé z vesnic

a měst podél pobřeží tyto ryby jedli. Analýza, provede-

ná jedním svědomitým portugalským úředníkem v roce

1947 odhalila, že Anděl strážný je přítomen v podzemních

vodách hluboko ve vnitrozemí až u města Estrela poblíž

španělských hranic. Návrh, aby byla v celé Evropě otesto-

vána hladina podzemních vod, byl smeten ze stolu; pro

daný účel chyběly finanční prostředky.

Z jedné analýzy vyplývá, že klíčovým okamžikem bylo

potopení této cisternové lodi. Jiní tvrdí, že jakmile se látka

v jednom bodě, v jakékoli nádrži, na jakémkoliv místě na

světě dostane do vodního oběhu, nevyhnutelně se rozšíří.

Za další potenciální zdroje znečištění bývají označovány

olejová skvrna ze zrezivělé cisternové lodi v Buenos Aires

několik let po válce a výbuch v muničním skladu v jižní

Číně.

Nicméně světové oceány jsou vzájemně propojeny v ne-

konečném vodním koloběhu. Přestože Anděl strážný upadl

po druhé světové válce v zapomnění, dál se hromadil v lid-

ském těle a jeho účinnost zesilovala. Nejnovější výzkum

prokázal, že právě tato látka se po dosažení jistých kon-

centrací stala spouštěčem pro rozvinutí elektrostatické síly

u žen.

Každá žena, jíž bylo během druhé světové války sedm

a méně let, může mít na koncích obou klíčních kostí zárod-

ky tzv. „klubka" - i když to neplatí o všech; záleží na tom,

jakou dávku Anděla strážného v raném dětství dostaly, a na

dalších genetických faktorech. Tyto zárodky dokáže „ak-

tivovat" řízený výboj elektrostatické elektřiny získaný od

mladší ženy. S tím, jak se snižuje rok narození, zvyšuje se

procento ženské populace, vybavené tímto orgánem. Ženy,

jimž bylo v období kolem Dne dívek něco kolem třinácti

nebo čtrnácti let, ho mají téměř bez výjimky. Jakmile dojde

k jeho aktivaci, nelze ho odstranit, aniž by byl nesmírně

ohrožen život ženy.

Podle některých teorií Anděl strážný pouze zesílil gene-

tické možnosti, které byly v lidském genomu již přítomné.

Je možné, že v minulosti disponovalo elektrickým klubkem

více žen, ale přirozeným vývojem o něj přišly.

3. SMS komunikace mezi ministrem vnitra a ministerským před-

sedou, označená jako přísně tajné a odtajněná po uplynutí třiceti let.

MP: Zrovna jsem tu zprávu četl. Co si o tom myslíte?

MV: Nemůžeme to zveřejnit.

MP: Američané to chtějí za měsíc pustit ven.

MV: Do prdele. Požádejte je, ať to pozdrží.

MP: Přijali „politiku radikální otevřenosti" a úporně ji do-

držují.

MV: Jako vždy.

MP: Američany novým kouskům nenaučíš.

MV: Žijí 7,5 tisíce kilometrů od Černého moře. Promlu-

vím s jejich ministrem zahraničí. Musíme jim sdělit, že jde

o záležitost NATO. Zveřejnění té zprávy uškodí stabilitě

křehkých režimů. Těch, které by mohly mít snadný přístup

k chemickým a biologickým zbraním.

MP: Stejně to vyjde najevo. Musím promyslet, jaký to na

nás bude mít dopad.

MV: Zavládne boží dopuštění.

MP: Protože neexistuje lék?

MV: O podělanej lék nejde. Tohle není do prdele obyčejná

krize. Tohle je nová realita.

4. Sbírka internetových reklam v archivu Projektu internetové

reklamy.

4a) Buďte v bezpečí se svým Osobním obráncem

Osobní obránce je bezpečný, spolehlivý a snadno použitel-

ný. Napájecí sada, kterou si připnete k pásku, je propojená

s taserem připevněným k zápěstí.

• Tento výrobek je schválený policejními složkami a prošel

nezávislými testy.

• Je diskrétní; nikdo kromě vás neví, že se dokážete bránit.

• Máte ho stále po ruce; v případě útoku není třeba šátrat

v pouzdře nebo v kapse.

• Žádný stejně spolehlivý a účinný výrobek na trhu ne-

najdete.

• Doplněn o přídavnou nabíjecí zásuvku do telefonu.

Poznámka: Osobní obránce byl následně stažen z prodeje

poté, co u několika uživatelů došlo k smrtelným úrazům.

Bylo zjištěno, že po zasažení silným elektrošokem se z žen-

ského těla často odrazí zpět silný elektrický výboj, i když

je dotyčná v bezvědomí. Mezi výrobci Osobního obránce

a rodinami sedmnácti mužů, kteří byli tímto způsobem

usmrceni, došlo k mimosoudnímu vyrovnání.

4b) Zvyšte svou sílu pomocí jednoduchého neobvyklého triku

Ženy po celém světě se s pomocí jednoho tajného poznatku

učí zvyšovat trvání a intenzitu svojí energie. To tajemství

znali už naši předkové; výzkumníci z Cambridgeské uni-

verzity dnes tento zvláštní trik využívají ke zlepšení vý-

kónu. Drahé výcvikové programy vám tento jednoduchý

způsob neprozradí! Kliknutím na tento odkaz se naučíte

trik za pět dolarů, díky němuž budete mít před ostatními

náskok.

4c) Ochranné ponožky

Přirozený způsob, jak se bránit útoku. Žádný jed, žádné

kulky ani střelný prach; zcela účinná ochrana proti zásahu

elektrickým proudem! Jednoduše si pod ponožky, které

normálně nosíte, navlékněte tyto gumové spodní ponožky.

Nikdo nemusí vědět, že je máte na noze, a na rozdíl od bot

je útočník snadno nesundá. Jsou dodávány v balení po dvou

kusech. Savá podšívka pohlcuje pot.

Zbývá šest let

Tunde

Taťána Moskalevová měla pravdu a poskytla mu spolehlivou in-

formaci. Strávil dva měsíce pátráním v horách severní Moldá-

vie - nebo spíš země, která bývala Moldávií, ale v současné době

byla ve válce se svou vlastní jižní částí -, pečlivým vyptáváním

a podplácením místních. Veškeré výdaje tentokrát zatáhla agentu-

ra Reuters. Svěřil se redaktorce, jíž věřil, že dostal dobrý tip, a ona

oficiálně schválila úhradu veškerých nákladů. Kdyby to našel, byla

by to ta největší bomba mezi zprávami. Kdyby to nenašel, mohl

by aspoň napsat o téhle válkou rozvrácené zemi reportáž a dodal

by jim aspoň něco.

Ale on to našel. Jednou odpoledne jeden muž z vesnice poblíž

hranice souhlasil, že Tundeho zaveze džípem na místo na řece

Dněstru, odkud je výhled do údolí. Odtamtud uviděli ohraze-

ný, narychlo postavený areál s nízkými budovami a centrálním

výcvikovým prostranstvím. Muž nedovolil Tundemu vystoupit

z vozu a odmítl jet blíž. Ale měli dost dobrý výhled na to, aby

Tunde pořídil šest fotografií. Byli na nich snědí muži s plnovousy

v bojových uniformách a s černými barety na hlavě, jak trénují

s novými zbraněmi a v nové zbroji. Měli gumové overaly, na zá-

dech připevněnou napájecí sadu a v rukou drželi elektrické bodce

na dobytek.

Pouhých šest fotografií, ale i to stačilo. Tunde přinesl světu zprá-

vu číslo jedna. „AWADÍ-ÁTIF CVIČÍ TAJNOU ARMÁDU" stálo

v titulku agentury Reuters. „KLUCI JSOU ZPÁTKY," hlásali jiní,

nebo: „KDOPAK TO TU DÁVÁ ŠOKY". V redakcích zpravodajství

a v ranním vysílání se zaníceně diskutovalo o významu těchto

nových zbraní: Mohou fungovat? Dokázali by s nimi vyhrát? Tun-

demu se sice nepodařilo vyfotit samotného krále Awadího-Atifa,

ale závěr, že spolupracuje s moldavskými obrannými silami, byl

nevyhnutelný. V mnoha zemích se situace začala stabilizovat, ale

tato zpráva ji znovu rozjitřila. Možná že se muži opravdu vracejí -

i se zbraněmi a ochrannými uniformami.

V Dillí vypukly několikatýdenní nepokoje.

Všechno začalo v místech pod dálničními mosty, kde žije v pro-

vizorních stanech a chatrčích postavených z lepenky chudina. Sem

přicházejí muži, když chtějí nezákonně a bez následků zneužít

ženu nebo když se jí chtějí bez problémů zbavit. Zeny si tu pře-

dávají energii z dlaně do dlaně už tři roky. A ty četné ženské ruce

nesoucí smrt tady mají jméno: Kálí, ta věčná. Kálí, která přináší

zkázu, po níž přichází znovuzrození. Kálí, opojená krví svých

obětí. Kálí, která palcem a ukazováčkem zhasíná hvězdy. Její jméno

je krvavý teror, vdechuje a vydechuje smrt. Její příchod na tento

svět se očekával už dlouho. Zeny pod dálničními mosty oné obří

metropole se novému pojetí síly přizpůsobily velmi snadno.

Vláda sem poslala armádu.

Zeny z Dillí objevily nový trik. Proud vody namířený na zasa-

hující jednotky se dá nabít elektřinou a může probíjet. Zeny ponoří

ruce do tryskající vody a z prstů jim vytryskne smrt, jako když

Bohyně kráčí po zemi. V té největší vlně veder, kdy to na ulicích

páchne hnilobou, březí feny se potácejí s vyplazeným jazykem

a hledají kus stínu, vláda odstřihla chudinské čtvrti od dodávek

vody. Světová média natočila chudinu žebrající o vodu, modlící se

aspoň za kapku vody. A třetí den se nebesa otevřela a seslala pro

roční dobu netypickou bouřku s přívalovým deštěm, hektickým

a důkladným jako rýžák na podlahu, který smyl zápach z ulic

a usadil se v loužích a jezírkách. Když se vojáci vrátí na místo,

obklopí je všudypřítomné vlhko, dotýkají se mokrého zábradlí

nebo za svými vozidly táhnou ve vodě spadlé dráty, a když ženy

nabijí silnice, umírají zcela náhle, kácejí se k zemi s pěnou u úst,

jako by je zavraždila samotná Kálí.

Chrámy zasvěcené bohyni Kálí se plní věřícími. Ke vzbouřen-

cům se připojí i někteří vojáci. A je u toho i Tunde se svými foto-

aparáty a průkazem CNN.

Lidé v hotelu plném zahraničních novinářů ho poznávají. S ně-

kterými zpravodaji už se setkal dřív, na jiných místech, na nichž

bylo konečně učiněno spravedlnosti za dost - přestože se to ne-

považuje za vhodné vyjádření. Na Západě oficiálně stále panuje

„krize" ve všech významech toho slova: výjimečná, politování-

hodná, dočasná. Skupinka z AUgemeine Zeitung ho zdraví jménem

a blahopřeje mu - s mírně závistivým tónem - k tomu sólokapru

s šesticí fotografií jednotek Awadího-Atifa. Tunde už se seznámil

se služebně staršími redaktory a producenty ze CNN, dokonce

i s týmem z nigerijského listu Daily Times, který vyzvídá, kde se

celou dobu schovával a jak je možné, že se ještě nepotkali. Tunde

už má svůj kanál na Youtube a přidává na něj záběry z celého

světa. Na začátku každého příspěvku se objeví jeho tvář. Je to on,

kdo vyráží na ta nejnebezpečnější místa a přiváží z nich záběry,

které nikdo jiný nemá. Šestadvacáté narozeniny oslavil v letadle.

Jedna letuška ho poznala a přinesla mu šampaňské.

V Dillí zpovzdálí sleduje houf žen, které řádí jako pominuté

v bazaru Janpath. Bývaly časy, kdy sem samotné ženy nemohly

chodit, ledaže by jim bylo přes sedmdesát, a ani v takovém případě

si nemohly být jisté. Po mnoho let se tu konaly protesty, vyvěšo-

valy se transparenty a skandovala se hesla. Týhle věci se vždycky

objeví a po čase zmizí jako pára nad hrncem. Teď ženy vyrukovaly

s něčím, co nazývají „ukázkou síly", na znamení solidarity s těmi,

které byly zabity pod mosty nebo zemřely žízní.

Tunde dělá interview s jednou ženou z davu. Přišla sem pro-

testovat už před třemi lety, ano, tehdy držela transparent, skan-

dovala a podepisovala petice. „Připadala jsem si jako součást

vlny," vzpomíná. „Sprška oceánské vody působí mohutně, ale jen

na okamžik, slunce louže vysuší a voda zmizí. Pak máte pocit,

jako by se to nikdy nestalo. Přesně tak to bylo i s námi. Jediná

vlna, která dokáže něco změnit, je tsunami. Chcete-li mít jistotu,

že na vás nikdo nezapomene, musíte strhnout domy a zpustošit

krajinu."

Tunde přesně ví, kam ve své knize tuhle část začlení. Dějiny

politických hnutí. Boj, který probíhá jen pomalu, než dojde k té

obří změně. Dává dohromady argumentaci.

Násilí proti lidem je poskrovnu, většinou jen převracejí stánky.

„Konečně jim dojde," křičí jakási žena do Tundeho kamery, „že

jsou to oni, kdo by neměli sami večer vycházet z domu. To oni

by se měli bát."

Když se v davu objeví čtveřice mužů s noži, strhne se krátká

potyčka, ale rychle je po ní, muži vyváznou jen s třasem v pa-

žích, ale bez trvalých následků. Tunde se začíná obávat, že dnes

tu k ničemu novému nedojde, k ničemu, co by už nezažil, když

davem proletí zpráva o tom, že armáda vytvořila vepředu na ná-

městí Windsor Place zátaras, aby ochránila hotely s cizinci. Vojáci

pomalu postupují kupředu, jsou vyzbrojení gumovými projektily

a na nohou mají boty se silnými, izolačními podrážkami. Chtějí

demonstrovat svou sílu. Předvést ukázku síly, aby celý svět viděl,

jak si řádně vycvičená amáda dokáže s tou lůzou poradit.

Tunde ve skutečnosti žádnou z žen v davu nezná. Není tu ni-

kdo, kdo by ho ukryl doma, kdyby přišla armáda. Začíná tu být

dost těsno. Seběhlo se to tak pozvolna, že to sotva postřehl, ale

teď už je mu jasné, že se je armáda snaží všechny natlačit na jedno

místo. A co se stane potom? Dnes tu budou umírat lidé. Tunde

cítí mrazení v zádech a na temeni. Zepředu se ozývá křik. Tunde

neumí dost hindský na to, aby rozuměl. Z tváře mu mizí obvyklý

přívětivý úsměv. Musí se odtud dostat pryč, musí si najít nějaké

místo nad zemí.

Tunde se rozhlédne. Dillí je v jednom kuse rozestavěné, většina

staveb je však nestabilních. Z některých nikdy nezmizelo leše-

ní, průčelí obchůdků se různě naklání, jsou mezi nimi dokonce

i napůl zřícené a dosud částečně obydlené domy. Támhle. O dvě

ulice dál. Za vozíkem, ve kterém se prodávají placky paratha, je

obchod zatlučený prkny a z boku má postavené dřevěné lešení.

Střecha je rovná. Tunde si naléhavě razí cestu davem. Většina

žen se stále snaží pohnout kupředu, křičí a mává transparenty.

O kus dál vepředu je slyšet praskání a syčení statické elektřiny.

Teď už ji Tunde cítí ve vzduchu, ten pocit dobře zná. Pachy ulice,

psí hovna, nakládané mango, tělesný zápach davu a smaženého

ibišku se na okamžik zintenzívni. Všichni se zastaví. Tunde se

nepřestává prodírat kupředu. Dnes nezemřeš, Tunde, říká si v du-

chu. Dnes rozhodně nezemřeš. Doma z toho bude veselá historka

pro kamarády. Dostane se to do knih; neboj se, hlavně postupuj

dál. Z výhodného postavení nahoře pořídíš dobré záběry, jestli

se ti tam podaří dostat.

Nejspodnější příčka lešení je pro něj příliš vysoko, dokonce

i když vyskočí. Tunde postřehne, že o kus dál na ulici mají stejný

nápad i další lidé a vylézají na střechy nebo na stromy. Další se

je snaží stáhnout dolů. Jestli se tam nahoru okamžitě nedostane,

za pár minut ho převálcují jiní, kteří se budou snažit dostat na

jeho místo. Tunde posbírá tři staré bedýnky od ovoce, poskládá

je na sebe - při tom si zadře do palce dlouhou třísku, ale je mu

to jedno -, vyleze na ně a vyskočí. Mine. Ztěžka dopadne a při

tom ho prudce píchne v kolenou. Bedýnky dlouho nevydrží. Dav

se dal znovu do pohybu a skandování. Tunde znovu vyskočí,

tentokrát se víc odrazí a zachytí spodní příčky žebříku na lešení.

Zatne svaly v pažích a vytáhne se na druhou příčku, na třetí,

a pak se na tu rozviklanou konstrukci vyškrábe nohama a dál

už je to hračka.

Když leze nahoru, lešení se mohutně kymácí. Není ke stěně té

drolící se betonové budovy přišroubované. Kdysi bylo ukotvené

lany, ale ta se dávno roztřepila a shnila, a vlákna se pod jeho va-

hou dál rozpadávají. Bylo by vážně hloupé umřít takhle. Ani při

nepokojích, ani armádní kulkou, ani až mu půjde po krku Taťá-

na Moskalevová. Ale po pádu z několika metrů na záda na ulici

v Dillí. Tunde přidá, a zatímco lešení vzdychá a klátí se ze strany

na stranu, vyšplhá až k hrubé atikové zídce. Jednou paží se jí chytí

jako klíště, cítí, jak mu tříska zajíždí hlouběji do masa, vykopne

nohama a pokusí se vyšvihnout na střechu tak, že se pravou paží

a nohou pevně drží atiky a tělo mu visí do ulice. V dálce se ozývá

křik a střelba.

Tunde znovu vykopne levou nohou a překulí se na záda na štěr-

kovou střechu. Přistane v kaluži a je celý promáčený, ale v bezpečí.

Ozve se vrzání a praskot a celá dřevěná konstrukce se konečně

poroučí k zemi. A je to, Tunde, nemáš se jak dostat dolů. Ale zase

tě tady nahoře neušlapou davy, prchající před tou vřavou dole.

Vlastně je to dokonalé. Jako kdyby mu bylo souzeno, že se to sta-

ne. Tunde se usměje a pomalu vydechne. Tady nahoře si může

postavit kameru a celé to natočit. Už se nebojí, je nabuzený. Stejně

nemůže nic dělat, nemá kam zavolat ani s kým se poradit. Je tu

jen on a jeho přístroje, tady nahoře z dosahu rozlíceného davu.

A k něčemu se schyluje.

Tunde se posadí a rozhlédne se. V tu chvíli vidí, že je s ním na

střeše nějaká žena.

Je jí kolem pětačtyřiceti, má šlachovité tělo, malé ruce a dlouhý,

tlustý cop připomínající naolejované lano. Dívá se na něho. Nebo

ne tak docela na něho. Vrhá po něm kradmé pohledy, pak uhne.

Tunde se usměje. Zena mu úsměv oplatí. A on z toho úsměvu

s jistotou vyčte, že na ní něco nehraje. To, jak drží hlavu na stranu.

To, jak se na něho nedívá a vzápětí ho propichuje pohledem.

„Vy jste..." Tunde se podívá dolů na dav, který se valí ulicí. Ozve

se střelba, tentokrát blíž. „Omlouvám se, jestli je to tu vaše. Já tu

jen počkám, dokud nebude bezpečné slézt dolů. Nevadí?"

Zena pomalu přikývne. Tunde se pokusí usmát. „Tam dole to

nevypadá dobře. Přišla jste se sem schovat?"

„Hledala jsem tě," odpoví žena pomalu a opatrně. Nemá špatný

přízvuk. Možná že je příčetnější, než si myslel.

Tundeho na okamžik napadne, že tím myslí, že zná jeho hlas

z internetu, že ho viděla na fotografii. Pousměje se. Fanynka.

Zena si klekne a namočí prsty do kaluže, v níž Tunde pořád sedí.

Chce si jen umýt ruce, pomyslí si Tunde, než mu rameny projede

elektrošok a začne se po celém těle třást.

Seběhne se to tak náhle a rychle, že ho napadne, že to musí být

nějaký omyl. Ona se mu nedívá do očí, odvrací se. Záda a nohy

mu polévá pronikavá bolest. Čmárá mu přes bok obrázek stromu,

Tunde lapá po dechu. Padne na všechny čtyři. Musí se z té vody

dostat pryč.

„Přestaň!" křičí. „Nedělej to." Překvapuje ho vlastní hlas. Je pod-

rážděný, úpěnlivý. Zní jako někdo, kdo se bojí víc, než je skutečně

pravda. Bude to v pořádku. Dostane se z toho.

Tunde začne couvat. Dole pod nimi ječí dav. Ozývají se výkřiky.

Jestli se mu podaří ji zastavit, pořídí pár úžasných záběrů ulice

i potyček.

Zena nepřestává prsty vířit vodu v kaluži. Oči se jí převracejí

v hlavě.

„Nepřišel jsem ti ublížit," chlácholí ji Tunde. „Je to v pořádku.

Můžeme tu počkat spolu."

Po těch slovech se žena zasměje. Několikrát vyštěkne smíchy.

Tunde se překulí a odplazí se z louže pryč. Nespouští z ní oči.

Teď už má strach, může za to ten její smích.

Zena se usmívá. Na vlhkých rtech jí hraje zlý, široký úsměv.

Tunde se pokusí vstát, ale klepou se mu nohy a nejde to. Zhroutí se

na koleno. Ona ho pozoruje a pokyvuje hlavou, jako by si v duchu

říkala: Ano, tohle se dalo čekat. Ano, takhle to chodí.

Tunde se rozhlédne po střeše. Moc tam toho není. Jeden roz-

viklaný mostek vedoucí na vedlejší střechu, obyčejné prkno. Nemá

chuť po něm utéct, mohla by ho i s prknem skopnout. Ale kdyby

se ho zmocnil, mohl by ho použít jako zbraň. Aspoň by se měl

čím bránit. Začne se k němu plazit.

Zena řekne několik slov v jazyce, který Tunde nezná, a pak se

velice tiše zeptá: „Jsme zamilovaní?"

Olízne si rty. Tunde vidí, jak jí u klíční kosti škubá jako živý červ

svalovina klubka. Zrychlí. Matně si uvědomuje, že je ze střechy

přes ulici pozorují další lidé, že ukazují a volají. Odtamtud toho ale

moc nesvedou. Možná to natočí. K čemu mu to bude dobré? Tunde

se znovu pokusí postavit, ale nohy se mu po těch elektrošocích

pořád třesou, a když žena postřehne, o co se snaží, rozesměje se.

A pak se na něho vrhne. Tunde se ji pokusí kopnout do obličeje,

ale ona ho chňapne za odkrytý kotník a znovu do něj pustí proud.

Dlouhý, vysoký bleskový výboj. Tunde má pocit, jako by se pev-

ným a zkušeným úderem ohnala sekáčkem na maso, zaťala mu

ho do stehna a do lýtka a právě oddělovala maso od kosti. Cítí,

jak se mu pálí chlupy na nohou.

Vzduch prostoupí vůně koření, která sem zavála z ulice. Pe-

čené maso a kouř z odkapávajícího zvířecího tuku a spálených

kostí. Myslí na svou matku, jak sahá do hrnce, aby konečky prstů

vyzkoušela předvařenou rýži. Pro tebe je to příliš horké, Tunde,

dej ty ruce pryč. Tunde cítí sladké, horké aroma pestré rýžové

směsi jollof, probublávající na sporáku. Straší ti ve věži, Tunde.

Nezapomeň, co se o útoku elektrickým proudem říká. Tvůj mozek

tvoří maso a elektřina. Tahle věc bolí víc, než by měla, protože

ti zkratuje mozek. Jsi zmatený. Nejsi při smyslech. Matka ti na

pomoc nepřijde.

Teď už ho dostala na lopatky a zápolí s jeho řemenem a džínami.

Snaží se mu je stáhnout bez rozepnutí přezky, ale jsou příliš těsné

a nejdou mu přetáhnout přes boky. Do zad ho dře štěrk. Tunde

cítí, jak se mu do kříže zarývá hrana mokrého betonového kvádru,

rozedírá mu kůži, a hlavou se mu honí, jestli se budu bránit moc

tvrdě, dá mi takovou dávku, že upadnu do bezvědomí, a pak si

se mnou udělá, co bude chtít.

Teď se z dálky ozývá křik. Tunde má ucpané uši, jako by byl

pod vodou. Nejprve mu připadá, že sem doléhá křik z ulice. Je

připravený na další elektrošok, má napjaté celé tělo. A teprve až

žádný další zásah nepřijde, uvědomí si, že bojuje naprázdno, ote-

vře oči a vidí, že ji z něj odtrhla trojice žen. Musely přejít po tom

prkenném mostku z vedlejší budovy. Povalily ji na zem a znovu

a znovu do ní pouští proud, ale ona ne a ne zůstat v klidu. Tunde

si znovu natáhne kalhoty a čeká, přihlíží, dokud se ta žena s dlou-

hým, tlustým naolejovaným copem nadobro nepřestane hýbat.

Allie

Výňatek z diskuzního fóra „Svobodný dosah",

formálně libertariánské webové stránky

Otazkvaodpovedi

Bomba, bomba, BOMBASTICKÉ zprávy z Jižní Karolíny.

Prohlédněte si ty fotky. Na jedné je Matka Eva - je to snímek

pořízený z videa „K lásce“, v němž jí trochu sjede kapuce z čela

a odhalí část obličeje. Všimněte si, jak má špičatou bradu, a taky

poměru mezi ústy a nosem v porovnání k poměru spodního rtu

a brady. Spočítal jsem to a dal do grafu.

Teď si prohlédněte tuhle fotku. Na fóru UrbanDok někdo vyvěsil

fotky z policejního vyšetřování před čtyřmi lety v Alabamě. Podle

všech ukazatelů je to naprosto pravá. Buď jsou od někoho, kdo

baží po spravedlnosti, nebo přímo od policie. No nic. Na těch

fotkách je jistá „Alison Montgomery-Taylorová“, která zavraždila

svého adoptivního otce a nikdy nebyla dopadena. Je to jasný jak

facka. Úplně stejnej tvar čelisti, úplně stejná brada, úplně stejnej

poměr mezi ústy a nosem a ústy a bradou. Jen se podívejte

a řeknete mi, že to není přesvědčivý.

Jdetedo..,

Tyvoooooleeeee! Právě jsi objevil, že všechny lidský bytosti mají

ústa, nos a bradu. S tím uděláš na poli antropologie díru do světa,

ty buzno.

Esiakosvoboda

Ty fotky byly očividně upravené. Stačí se podívat, jak na fotce

s Alison M-T svítí slunce. Dopadá jí na levou tvář a pravou část

brady zároveň? Někdo sl tu zahrál puzzle s fotkami jako v případě

plltdownského podvodu. Tomu říkám lumpárna.

AngularniMerkelova

Je všeobecně známo, že to je Alison M-T. Už dřív to bylo

nahlášeno floridské policii, ale A. je podmázla. Vybírají výpalný

a vyhrožujou lidem po celým východním pobřeží. Eva a její jeptišky

se sčuchly se zasraným židovským organizovaným zločinem, což

UrbanDok a UltraD dokázali. Prověř sl vazby na nepokoje

z 11, května a zatýkání v Ralelgh, než dvakrát po sobě vyvěsíš ty

samý sračky, čuráku.

Chlapvmnoha

Účet UrbanDoka byl smazanej kvůli urážkám, čuráku.

Abrahamik

Jo, sem si vším, že každej zasranej příspěvek, kterej vyvěsíš,

podporuje UrbanDok nebo dva známý anonymní účty. Buď se

odhal, nebo mu právě teď hulíš ptáka.

SanSebastian

Není možný, aby to nebyla ona. Tyhle nové „církve“ financuje

jedině Izraelská vláda; celá století se snaží svrhnout křesťanství,

zdiskreditovat nás, používají černochy, aby otrávili centra měst

drogami. Tahle nová droga k tomu patří; víte, že tyhle nové

„církve“ rozšiřují tyhle sionistické drogy mezi naše děti? Probuďte

se, poslušné ovce. Celou tuhle věc dávno zasely ty samé staré

mocnosti a systémy. Myslíte si, že jste svobodní, když se můžete

vykecávat na diskuzním fóru? Nemyslíte si, že nehlídají každé naše

slovo? Nemyslíte, že vědí, co jsme každý z nás zač? Nevadí jim,

že se tady vykecáváme, ale kdyby se někdo z nás někdy jako že

k něčemu chystal, mají toho na každýho z nás dost, aby nás zničili.

Jdetedo...

Nekrmte troiy.

AngularniMerkelova

Zasraný cvoci a jejich konspirační teorie.

Mluvkacomuuleteldrak

To není 100% mimo. Proč myslíte, že víc nešlapou na paty

nelegálnímu stahování filmů? Proč myslíte, že nevyhledávají

a neblokují pornostránky nebo torrenty pro stahování? Byla by to

podělaná hračka, kdokoliv z lidí tady by to zmákl zakódovat levou

zadní. Víte proč? Protože, když budou potřebovat kohokoliv z nás

oddělat a poslat nás na milion let do basy, mají tu moc to udělat.

Přesně o tom je celej internet, voie, zasraná vějička, a vy si myslíte,

že jste chránění, protože používáte nějaký zasraný proxy nebo

proháníte signál přes ukrajinský Bilhorod nebo Cherson? Národní

bezpečnostní agentura NSA to má s těmahle lidma obšláplý,

podplatili policii, ovládají servery.

Matheson

Klídek. Toto fórum není to správné místo k diskuzím o bezpečnosti

na síti. Navrhuju tenhle příspěvek předat bezpečnosti.

Tady je to relevantní. Viděl někdo z vás video od BB97 z Moldávie?

Natočené naší vládou v USA, která monitoruje pohyby jednotek

Awadího-Átlfa. Myslíte si, že tohle vidí, ale nás ne?

Esiakosvoboda

Takže... zpátky k věci, myslím, že to Matka Eva být nemůže.

Je známo, že Alison M-T utekla tu noc, kdy zabila fotříka, tj.

24. června. První Eviny bohoslužby z Myrtle Bye se datují z 2.

července. Vážně chceme tvrdit, že Alison M-T zabila fotra, šlohla

auto, přejela hranice několika států, etablovala se jako kněžka

nového náboženství a začala kázat už o deset dní později? To

těžko. Všechno odstartovala shoda okolností při použití systému

pro rozpoznávání tváře, vyznavači konspiračních teorií na Reddlt

se z toho mohli zbláznit, nic nemáte. Jestli věřím, že je na Evě něco

divnýho? Jasně. Vykazuje stejně temné vzorce jako sclentologie

nebo raný mormonlsmus. Nejednoznačné vyjadřování, pokřivení

starých pravd tak, aby odpovídaly novému myšlení, vytváření

nového podproletarlátu. Ale vražda? Na to nejsou důkazy.

Povstaňte

Proberte se. Její lidi upravili u těch kázání data, aby to vypadalo,

že probíhaly dřív než ve skutečnosti. Z těch raných kázání žádný

video neexistuje, na Youtube nic není. Mohli je natočit kdykoliv.

Jestli to vůbec něco dokazuje, pak jen to, že to zvyšuje její vlnu.

Proč by měla předstírat, že byla v Myrtle Bay tak brzy?

Mluvkacomuuleteldrak

Nechápu, proč by s tím ty satelitní snímky z Moldávie nemohly

souviset. Matka Eva v Jižní Moldávii několikrát kázala, buduje sl

tam mocenskou základnu. Víme, že NSA monitoruje všechno,

globální terorismus se nevypařil. Sedmnáct blízkých příbuzných

saúdskoarabského krále uprchlo po puči s osmí triliony dolarů

v zahraničních holdinzích. Rod Saúdů nezmizel jen proto, že

v mrakodrapu Al Faísallyah teď sídlí centrum ženského hnutí.

Myslíte sl, že nepřijde odveta? Že Awadí-Átlf nechce svoje

podělaný království zpátky? Myslíte sl, že nesype prachy každému

o kom si myslí, že by mu mohl pomoct? Máte vůbec nějakou

představu, co rod Saúdů odjakživa financuje? Terorismus, moji

milí.

A přes to všechno sl pořád myslíte, že neexistuje zájem o domácí

terorismus a protíterorlsmus? Říkáme tady, že NSA monitoruje

úplně všechno: tím si buďte jistí. Oni už si Evu pohlídají.

Chlapvmnoha

Zaručuju vám, že Eva bude do tří let mrtvá.

Povstaňte

Kámo, jestli nepoužíváš aspoň tucet VPNek najednou, čekej, že ti

vykopnou dveře za tří, dva, jedna...

AngularniMerkelová

Někdo za ní pošle nájemného vraha. Elektřina ji proti kulkám

neochrání. Malcolm X. Martin Luther King. JFK. Nejspíš už je

podepsané smlouva s jejím jménem.

Chlapvmnoha

Za ty pindy bych tu píču klidně voddělal zdarma.

Pansediva

Vláda na téhle změně pracuje už roky pečlivě odměřovanými

dávkami hormonů, říká se tomu VAKCINACE. VAK jako ve

slově VAKUUM, Cl jako cizorodý, NACE jako dříve velký národ,

který tohle zničilo. Klikněte sem pro zjištění, která žádné noviny

neotisknou.

Nanebevstoupeni229

Brzy přijde soudný den. Pán svolá svůj lid a povede ho ve jménu

spravedlnosti a svojí slávy, a toto bude předzvěstí konce dní, kdy

se ti počestní u něj shromáždí a hříšníci shoří v plamenech.

AvervFalls

Viděli jste všichni tu reportáž Olatunde Eda z Moldávie?

O saúdskoarabské armádě? Má ještě někdo chuť při pohledu na

ty fotky hezkých mladých mužů se k nim přidat? Bojovat ve válce,

která je na spadnutí, se zbraněmi, které mají? Sehrát rozhodující

roli, takže až se nás vnuci zeptají, co jsme udělali, budeme jim mít

co říct?

Chlapvmnoha

Přesně tohle jsem si říkal taky. Jen sl přeju, abych byl mladší.

Kdyby se můj syn chtěl přidat, popřál bych mu šťastnou cestu.

Jenže teď ho šuká jedna femlnacistka. Má ho pěkně v drápech.

Beningitida

Včera jsem vzal syna do obchoďáku. Je mu devět. Nechal jsem

ho, ať se porozhlédne v hračkářství a něco sl vybere - před

týdnem měl narozky, dostal peníze a je dost chytrý na to, aby

se beze mě nikam nezatoulal. Ale když jsem se k němu vrátil,

povídala sl s ním nějaká holka, bylo jí asi třináct nebo čtrnáct.

V dlaní měla takový to tetování. Ruku Fátímy. Zeptal jsem se ho, co

mu říkala, a on se rozbrečel a bulil jak želva. Zeptal se mě, jestli je

pravda, že je špatný a že Bůh chce, aby byl poslušný a pokorný.

Ta mrcha se snažila mého syna přeonačít přímo v tom podělaným

obchodáku.

Jdetedo..,

Do prdele. Do prdele. Tohle je nechutný. Zasraná pitomá prolhaná

zapíčená mrcha. Vrazil bych jí takovou, že by kouřila ptáka očníma

důlkama.

Srackvkolmodolu

Kámo, fakt nemám nejmenšího tucha, co nám tím chceš vlastně

říct.

Chlapvmnoha

Nemáte její fotku? Nějakou průkazku? Existujou lidi, kteří vám

můžou pomoct.

Mluvkacomuuleteldrak

Co to bylo za obchoďák? Kdy a kde přesně se to stalo? Můžeme

najít záběry z bezpečnostních kamer. Můžeme jí poslat vzkaz, na

kterej nezapomene.

Chlapvmnoha

Pošlí podrobnosti ohledně toho, kde přesně jsi jí potkal, a jméno

toho obchodu. Vrátíme jim úder.

Esiakosvoboda

Chlapi. Bojujete pod falešnou vlajkou. Podobná historka, podobný

příspěvek vás může nasměrovat k útoku na kohokoliv s minimem

důkazů. Mohlo byjít o pokus vyvolat reciproční akci, abychom

vypadali jako zlí hoši.

Chlapvmnoha

Jdi se vysrat. Víme, že se tyhle věci dějí. Staly se i nám.

Potřebujeme Rok vzteku, jak se říká. Ty čubky potřebují zažít

změnu. Potřebují se naučit, co znamená spravedlnost.

UrbanDok933

Nebude kam se schovat. Nebude kam utéct. Nebude žádné

slitování.

Margot

„Teď mi řekněte, paní starostko, kdybyste byla zvolena guver-

nérkou tohoto státu, jak byste se vypořádala s rozpočtovým de-

ficitem?"

To se dá shrnout do tří bodů. Margot je zná a hned vyrukuje

s prvními dvěma.

„Na to mám připravený jednoduchý tříbodový plán, Kente.

Zaprvé: snížit nadměrné utrácení v oblasti byrokracie" - to zní

dobře, její první trefa: „Věděli jste, že kancelář současného guver-

néra Daniela Dandona pro environmentální dozor utratila loni více

než třicet tisíc dolarů" - za co že to bylo? - „za balenou vodu?"

Pauza, aby jim to došlo.

„Zadruhé, přestat vyplácet pomoc těm, kteří ji ve skutečnosti

nepotřebují - jestli váš příjem přesahuje sto tisíc dolarů ročně,

tento stát by neměl vašim dětem platit letní tábor!"

To je překroucená pravda následovaná hrubě překroucenou

pravdou. Toto opatření by se v celém státě týkalo pouze dvou

tisíc rodin a většina z nich má stejně hendikepované děti, což je

zbavuje povinnosti prokazovat příjmy. Přesto to zní celkem dobře

a zmínka o dětech lidem připomene, že i ona má rodinu, kdežto

prohlášení, že sníží sociální dávky, z ní dělá drsňačku - a nejenom

další ženskou v úřadu, další útlocitnou měkkotu. Teď ten třetí

bod. Trojka.

Třetí úhelný kámen.

„Bod číslo tři," dodá Margot v naději, že se jí ta slova sama od

sebe zjeví na jazyku, jen když bude mluvit dál. „Bod číslo tři,"

zopakuje o něco pevněji. Do prdele. Nemůže si vzpomenout. No

tak. Snížení byrokratické zátěže. Snížení nadbytečných sociálních

dávek. A... A... Do prdele.

„Do prdele, Alane, zapomněla jsem bod tři."

Alan se protáhne, postaví se a zakroutí krkem.

„Alane. Řekni mi tu trojku."

„Když ti to řeknu, na pódiu to znovu zapomeneš."

„Jdi do prdele, Alane."

„Ale ale, snad s takhle nevymáchanou pusou nelíbáš svoje děti?"

„Copak poznaj, jak mluvím, když je líbám? Poznaj leda hovno."

„Margot, chceš to vyhrát?"

„Jestli to chci vyhrát? Podstupovala bych dobrovolně tenhle

dril, kdybych to nechtěla vyhrát?"

Alan si vzdychne. „Ty to víš, Margot. Někde to tam je, někde

v hlavě máš bod tři svého programu k vyřešení rozpočtového

deficitu. Zkus ho kvůli mně vydolovat, Margot. Najdi ho."

Margot civí do stropu. Jsou v obývacím pokoji a vedle televize je

naaranžované cvičné pódium. Na zdi visí zarámované Maddyiny

obrázky z otisků rukou. Jocelyn už si vymohla, aby ty její sundali.

„Až budeme opravdu v živém vysílání, bude to jiné," namítne

Margot. „V žilách mi bude kolovat adrenalin. Budu víc" - zatřepe

dlaněmi s roztaženými prsty - „nabuzená."

„Jo, budeš tak nabuzená, že až si nebudeš moc vzpomenout na

třetí úhelný kámen své rozpočtového reformy, vyzvracíš se v pří-

mém přenosu na pódiu. Super - blink - příval - blink - energie."

Byrokracie. Sociální dávky. A. Byrokracie... sociální dávky...

„INVESTICE DO INFRASTRUKTURY!" vykřikne Margot.

„Současná administrativa odmítla investovat do infrastruktury.

Naše školy se rozpadají, naše silnice jsou v mizerném stavu a my

potřebujeme utrácet, abychom mohli vydělávat. Prokázala jsem,

že si dokážu poradit s velkými projekty. Naše tábory pro dívky

NorthStar už okopírovalo dvanáct států. Vznikají v nich pracovní

místa. Dostali jsme dívky z ulic. A díky tomu jsme dosáhli jedné

z nejnižších úrovní pouličního násilí v celé zemi. Investice do

infrastruktury vrátí lidem víru v bezpečnou budoucnost."

To je ono. Výstižné. Přesné.

„A je pravda, paní starostko," pokračuje Alan, „že udržujete

znepokojivě těsné vazby se soukromými vojenskými subjekty?"

Margot se usměje. „Jen pokud vás znepokojuje, že veřejný a sou-

kromý sektor pracují ruku v ruce, Kente. Společnost NorthStar

Systems patří k nejrespektovanějším společnostem na světě. Za-

jišťuje osobní bezpečnost pro mnohé hlavy státu. A je to americká

firma, působící přesně v takovém oboru, jaký potřebujeme, aby-

chom zajistili práci tvrdě pracujícím rodinám. A myslíte si," - její

úsměv je nabitý pozitivní energií - „že bych do tábora NorthStar

poslala svou vlastní dceru, kdybych nebyla přesvědčená, že je to

pro ni dobré?"

Pokojem se rozlehne pomalý potlesk. Margot ani nepostřehla,

že bočními dveřmi vešla Jocelyn a poslouchá ji.

„To bylo skvělé, mami. Vážně skvělé."

Margot se zasměje. „Měla jsi mě vidět před pár minutami. Ne-

mohla jsem si vybavit ani jména všech školních okresů ve státě.

A to už je znám deset let nazpaměť."

„Musíš se prostě uvolnit. Pojď si dát limču."

Margot se letmo podívá na Alana.

„Jo, jasně. Deset minut pauza."

Jocelyn se usměje.

Daří se jí teď líp. Tedy líp než dřív. Dva roky v táboře NorthStar

udělaly své; děvčata ji tam naučila, jak utlumit návaly energie. Už

několik měsíců Jos nerozbila ani jednu žárovku a znovu začala

používat počítač beze strachu, že ho spálí. Ale s nízkými dávkami

jí bohužel nepomohly. Pořád jsou dny - někdy až celý týden -, kdy

v sobě žádnou energii nemá. Snažily se najít souvislost s tím, co jí,

jak spí, s jejím menstruačním cyklem, se zátěží, ale žádný vzorec

nenašly. Některé dny nebo týdny je Jocelyn úplně „vybitá". Margot

se diskrétně spojila s několika poskytovateli zdravotního pojištění

ohledně financování výzkumu. Vláda by jim byla velice vděčná

za spolupráci. A ještě víc, kdyby se stala guvernérkou.

Když procházejí pracovnou do kuchyně, Jos ji vezme za ruku.

„Takže, mhm, mami, tohle je Ryan," oznámí.

Na chodbě rozpačitě postává chlapec. Ruce vražené v kapsách.

U boku hromádku knih. Do očí mu padají špinavě blonďaté vlasy.

Aha. Kluk. Dobře. Fajn. Rodičovství neustále přináší nové výzvy.

„Ahoj, Ryane. Ráda tě poznávám." Margot mu podá ruku.

„Moc mě těší, paní starostko," zamumlá. Aspoň že je slušně

vychovaný. Mohlo by to být horší.

„Kolik je ti let, Ryane?"

„Devatenáct."

O rok starší než Jocelyn.

„A jak ses s mojí dcerou seznámil, Ryane?"

„Mami!"

Ryan zrudne. Skutečně zrudne. Margot dávno zapomněla, jak

jsou někteří devatenáctiletí kluci nezralí. Maddy je čtrnáct a už

nacvičuje v šatně vojenské postoje a pohyby, které odkoukala z te-

levize nebo pochytila od Jos. Její elektrický orgán se zatím nepro-

budil, a už vypadá starší než tenhle klučina, který si tu na chodbě

kouká na boty a červená se.

„Seznámili jsme se v obchoďáku," odpoví Jos. „Kecali jsme, pili

limču. Budeme si spolu dělat domácí úkoly." V hlase má prosebný

tón. „Ryan na podzim nastupuje na Georgetownskou univerzitu.

Na medinu."

„S doktorem chce chodit každá, co?" Margot se usměje.

„MAMÍ!"

Margot si k sobě Jocelyn přitáhne, ruku ji položí na bedra, po-

líbí ji na temeno hlavy a zašeptá jí do ucha: „Ale necháš otevřené

dveře od pokojíčku, jasné?"

Jocelyn ztuhne.

„Než to spolu probereme. Jen pro dnešek. Jasné?"

„Tak jo," špitne Jos.

„Mám tě moc ráda." Margot ji znovu políbí.

Jos vezme Ryana za ruku. „Taky tě mám ráda, mami."

Ryan nemotorně sebere jednou rukou knihy. „Rád jsem vás po-

znal, paní Clearyová," a pak mu po tváři přelétne zděšení, když si

uvědomí, že ji nemá oslovovat paní, že přece dostal jasné instrukce,

„chci říct paní starostko."

„Taky jsem tě ráda poznala, Ryane. Večeře bude v půl sedmé,

ano?"

A odejdou nahoru. To by bylo. Začátek nové generace.

Alan je sleduje ze dveří pracovny. „Mladá láska?"

Margot pokrčí rameny. „Rozhodně mladé cosi. Mladé hormony."

„Je fajn vědět, že některé věci zůstávají při starém."

Margot se podívá nahoru skrz schodišťovou šachtu do horního

patra. „Jak jsi to předtím myslel, když ses mě zeptal, jestli to chci

vyhrát?"

„Šlo jen o takový... nátlak, Margot. U těchhle otázek musíš za-

útočit. Musíš jasně ukázat, že po tom lačníš, rozumíš?"

„Opravdu to chci vyhrát."

„Proč?"

Margot myslí na to, jak se Jocelyn chvěje, když se jí vypíná ener-

gie, a jak jim nikdo nedokáže říct, v čem je problém. Myslí na to,

že by jako guvernérka dokázala zařídit věci mnohem rychleji, než

když jí v cestě stojí Daniel.

„Kvůli svým dcerám," odpoví. „Chci to, abych mohla pomoct

Jos."

Alan se zamračí. „Tak dobře," přikývne. „Zpátky do práce."

Nahoře Jos dovře dveře a otočí klikou tak tiše, že to nemůže slyšet

dokonce ani její matka. „Zůstane tam dole celé hodiny," dodá.

Ryan už sedí na posteli. Palcem a ukazováčkem jí obkrouží zá-

pěstí a zatáhne, aby se posadila vedle něho. „Hodiny?" zopakuje

s úsměvem.

Jos se zavlní v ramenou. „Musí se nadrtit hromady věcí. A Mad-

dy je až do víkendu u táty." Položí mu ruku na stehno. Pomalu po

něm krouží palcem.

„Nevadí ti to?" zeptá se Ryan. „To, že má kvůli tomu všemu

tolik práce."

Jos zavrtí hlavou.

„Chci říct, není to divné," dodá, „novináři a tak vůbec?"

Jos mu nehty zaškrábe po látce džín. Zrychlí se mu dech.

„Zvykneš si," opáčí Jos. „Máma vždycky říká, že naši rodinu

tvoří soukromí. Cokoliv se stane za zavřenými dveřmi, zůstane

jen mezi námi."

„Prima," pronese Ryan s úsměvem. „Nerad bych se dostal do

večerních zpráv."

Jos to připadá tak roztomilé, že se nakloní a políbí ho. Už se

spolu líbali, ale pořád je to tak nové. A ještě nikdy to nezkoušeli

za zavřenými dveřmi a na posteli. Jos má strach, aby zase někomu

neublížila. Někdy nemůže přestat myslet na toho kluka, který

kvůli ní skončil v nemocnici, na to, jak se mu seškvařily chloup-

ky na pažích a jak si zakrýval uši, jako by to bylo příliš nahlas.

S Ryanem už tohle všechno probírala. Žádný kluk jí nikdy tahle

nerozuměl. Bavili se o tom, že nebudou spěchat a nedovolí, aby

se jim to vymklo z rukou.

Ryan má teplá a vlhká ústa a strašně kluzký jazyk. Zasténá

a Jos cítí, že se v ní začíná probouzet elektřina, ale zvládá to, dělá

pravidelně dechová cvičení, ví, že to dokáže ovládat. Přejíždí mu

rukama po zádech až k pásku. Jeho dlaně jsou nejprve nesmělé,

ale pak odvážnější, zlehka se jí otírají z boku o ňadra, pak ji palcem

hladí po krku a hrdle. V klíční kosti se jí rozlévá šumivý, jiskřivý

pocit a mezi nohama svíravé napětí.

Ryan se na okamžik odtáhne. Vyděšený, vzrušený.

„Cítím to," vyhrkne. „Ukážeš mi to?"

Jos se usměje, je napjatá. „Ukaž mi to ty."

Pak už se oba rozesmějí. Jos si rozepne košili, první knoflík,

druhý, třetí, až k místu, kde jí začíná vykukovat podprsenka. On

se usmívá. Přetáhne si přes hlavu svetr a rozepne košili. Jeden,

dva, tři knoflíčky.

Přejíždí jí prsty po klíční kosti, kde jí pod kůží jemně pulzuje

svalovité klubko, nabuzené a připravené. Jos zvedne ruku a po-

hladí ho po tváři.

„Pokračuj," usmívá se Ryan.

Jos mu přejede po klíční kosti z jednoho konce na druhý. Nejprve

se nic neděje, ale pak to matně ucítí, takové slabounké jiskření.

I on má klubko.

Seznámili se v obchodáku, to byla naprostá pravda. Jakožto dcera

političky se Jocelyn naučila dost na to, aby věděla, že když to jde,

je lepší se přímé lži vyhnout. Opravdu se seznámili v obchodáku,

protože se tak domluvili. A domluvili se na soukromém diskuz-

ním fóru na webu, na kterém oba hledali podobné lidi, jako jsou

oni. Podivíny. Takové, kterým ten svalovitý orgán v klíční kosti

tak či onak haproval.

Jocelyn navštívila tu úděsnou webovou stránku UrbanDok, jejíž

odkaz jí nějaký cizí člověk poslal e-mailem, kde se píše, že tohle je

začátek svaté války mezi muži a ženami. Je tam i blog věnovaný

webovkám pro „devianty a abnormály". To jsem já, pomyslela

si Jocelyn. Tam bych se měla podívat. Později se divila, že ji to

nenapadlo dřív.

Ryan, aspoň pokud můžou říct, je dokonce ještě větší rarita než

Jocelyn. Trpí chromozomální abnormalitou, jeho rodiče to zjistili,

když mu bylo jen pár týdnů.

Ne u všech takových chlapců se klubko nakonec vyvine. Někteří

zemřou, když se orgán začne aktivovat. Některým zůstane, ale

v nefunkčním stavu. V každém případě si to nechávají pro sebe.

V jiných, drsnějších částech světa byli chlapci za to, že ukázali

klubko, zavražděni.

Na některých webových stránkách pro devianty a abnormály

lidé diskutují o tom, co by se stalo, kdyby se ženy pokusily pro-

budit energii v mužích, kdyby je naučily techniky, které se již

používají v tréninkových táborech k posílení energie ve slabších

ženách. Možná by nás bylo víc, kdo ten orgán má, kdyby to zkusily,

tvrdí někteří. Ale většina mužů už to ani raději nezkouší, jestli

to vůbec kdy zkoušeli. Nechtějí s tím být spojovaní. S bizarností.

S chromozomální abnormalitou.

„Uděláš... to?"

„A ty?" ptá se on.

Tohle je jeden z jejích dobrých dní. Hladina energie v jejím těle

je vyrovnaná a přiměřená. Může ji rozdávat po lžičkách. Jos mu

vpáli do boku miniaturní porci elektřiny, ne větší než dloubnutí

loktem do žeber. Z Ryana vyjde cosi tichého. Labužnické vzdych-

nutí. Jos se na něho usměje.

„Teď ty."

Vezme ji za ruku a pohladí ji v dlani. A pak to udělá. Neovládá

se tak jako ona a jeho náboj je mnohem slabší, ale je tam. Nestálý,

roste a zase klesá, neudrží ho déle než tři nebo čtyři vteřiny. Ale

je tam.

Když to Jos ucítí, vzdychne si. Ta energie je opravdová. Ten po-

cit velice jasně vykresluje obrysy těla. Má v sobě tolik explicitní

sexuality. Ona jediná seriózní lidská touha je velice přizpůsobivá.

To, co v lidech je, je sexy. A teď je tam i tohle.

Ryan jí s dychtivým výrazem v očích vpouští do dlaně energii

a pozoruje její obličej. Jos se zajíkne. To se mu líbí.

Když všechnu energii vybije - moc jí nemá, nikdy jí moc neměl -,

položí se na posteli na záda. Ona si lehne vedle něho.

„Teď?" zeptá se. „Jsi připravený?"

„Ano," odpoví. „Teď."

A ona se špičkou prstu dotkne jeho ušního lalůčku. Přeskočí

jiskra a Ryan se svíjí, směje a žadoní, ať přestane, a současně ať

nepřestává.

Jos se docela líbí holky. Docela se jí líbí i kluci, kteří jsou trošku

jako holky. A Ryan bydlel jen kousek autobusem, to bylo štěstí.

Tajně mu poslala zprávu. Sešli se v obchoďáku. Jeden druhému

se líbili. Sešli se ještě dvakrát nebo třikrát. Bavili se o tom. Drželi

se za ruce. Muchlali se. Přivedla ho domů. Mám kluka, pomyslí

si. Podívá se na jeho klubko, není vůbec tak zřetelné, ne jako to

její. Ví, co by řekly některé holky z tábora NorthStar, ale stejně jí

to přijde sexy. Přitiskne mu rty ke klíční kosti a ucítí pod kůží ví-

braci. Celou ji slíbá. Je jako ona, ale ne tak docela. Vyplázne jazyk

a olízne ho v místě, kde chutná jako baterie.

Dole právě Margot deklamuje o tolik potřebné podpoře zrani-

telných seniorů. Téměř veškerou pozornost věnuje tomu, aby si

zapamatovala, co má říkat. Ale v části mozku ji stále hryže Ala-

nova otázka. Opravdu to chce? Lační po tom? Proč chce ty volby

vyhrát? Margot myslí na Jos a na to, že by jí mohla pomoct, kdyby

měla větší pravomoc a vliv. Myslí na celý stát i na to, jak by mohla

měnit věci k lepšímu. Ale zatímco prsty svírá lepenkové podium

a při mluvení se jí téměř bezděčně začíná nabíjet orgán u klíční

kosti, pravý důvod je ten, že nemůže přestat myslet na výraz, který

by spatřila v Danielově obličeji, kdyby ten post získala. Chce to,

protože ho chce porazit.

Roxy

Jednoho dne bude existovat místo, na kterém budou ženy svo-

bodně žít, řekl Matce Evě jednou hlas. A teď má z té nové země,

v níž ženy až do nedávna žily připoutané řetězy na špinavých

matracích ve sklepeních, stovky tisíc návštěv. Zakládají jejím jmé-

nem nové kostely, aniž by ona musela vyslat jedinou misionářku

či vyslankyni. Její jméno v Pazardžiku něco znamená, e-mail od

ní znamená dokonce ještě víc.

Roxyin táta má na moldavské hranici známé, s nimiž už roky

obchoduje. Ne s bílým masem, to jsou špinavé obchody, ale s auty,

cigaretami, chlastem, zbraněmi, dokonce i trochou umění. Děravá

hranice je děravá hranice. A vzhledem k rozpadu z poslední doby

je ještě děravější než kdy dřív.

„Pošli mě do té nové země," navrhne Roxy tátovi. „Do Pazardži-

ku. Pošli mě tam a já tam něco rozjedu. Mám nápad."

„Poslouchejte," spustí Santi. „Chcete vyzkoušet něco nového?"

V suterénním bytě na Primrose Hill je jich osm, čtyři ženy, čty-

ři muži, všichni kolem pětadvacítky. Jeden už zajel jedné z nich

rukou pod sukni, bez čehož by se téda Santi do prdele obešla.

Ale dobře ví, jak na ně. „Něco nového" je pro ně výzva k pod-

poře, něco jako vábení, jako budíček v šest ráno s novinami a bio

džusem z granátového jablka, protože pomeranč, v osmdesátkách

tolik oblíbený, má přece tak vysoký glykemický index. „Něco no-

vého" milují víc než zajištěné dluhové obligace.

„Bude vzorek zdarma?" ptá se jeden z mužů a přepočítává pi-

lulky, které už koupili. Ověřuje si, jestli ho nepodvedu. Kokot.

„Mhm," přitaká Šanti. „Pro vás ne. Tohle je výlučně dámská

záležitost."

Po těch slovech se ozve radostný jásot a hvízdání. Šanti jim ukáže

laciný sáček s práškem: je bílý s nachovým nádechem. Jako sníh,

jako jíní, jako vrcholky hor v nějakém zasraném luxusním lyžař-

ském středisku, kam tihle týpci jezdí na víkendy a kde si dopřá-

vají horkou čokoládu za pětadvacet liber a rozdávají si to spolu

na kůžích ohrožených druhů položených před krbem, v němž

opatrně zatopili v pět ráno mizerně placení hoteloví zaměstnanci.

„Glitr," dodá.

Olízne špičku ukazováčku, ponoří ji do sáčku a nabere pár zá-

řivých krystalků. Otevře ústa, zvedne jazyk a předvede jim, že si

ho majít vetřít do jedné z těch výrazných modrých žil na spodní

straně jazyka. Nabídne sáček přítomným dámám.

Ty do něj horlivě namáčejí prsty, nabírají pořádné špetky toho

tentononcu, který jim Šanti nabízí, a vtírají si ho do sliznice v ús-

tech. Šanti čeká, až to ucítí.

„Ty jo!" zvolá systémová analytička s krátkým mikádem - Lucy?

Charlotte? Všechny se jmenují zhruba stejně. „O, ty jo, ach bože,

mám pocit, že se.A z konečků prstů jí začnou létat jiskry. Ne

dost na to, aby někomu ublížila, ale přece jen se přestala trochu

ovládat.

Když jste opilí, zhulení nebo jen v rauši, činnost klubka je zpra-

vidla utlumená. Opilá žena dokáže vyprodukovat jeden dva vý-

boje, ale nic, před čím byste nedokázali uhnout, kdybyste sami

nebyli namol. Tohle je jiné. Šité na míru. Namíchané k prohlou-

bení zážitku. Je to říznuté trochou koksu - který, jak je známo,

energii umocňuje - a pár dalšími dráždivými prostředky, spolu

s něčím, co prášku dodává ten nachový třpyt, který Šanti viděla

až po míchání. Pochází to z Moldávie, slyšela. Nebo z Rumunska.

Nebo z Pazardžiku. Nebo Ukrajiny. Z jedné z těch zemí. Šanti zná

jednoho dealera, se kterým se schází v zamčené garáži směrem

k pobřeží v Essexu, a když se tenhle matroš objevil, hned věděla,

že by s tím mohla něco podniknout.

Ženy se dají do smíchu. Jsou uvolněné a nabuzené, zaklánějí

se a vybíjejí z ruky do ruky a ke stropu. Bylo by fajn, kdyby jeden

z těch slabých výbojů pustily i do ní. Santi dala trochu prášku své

přítelkyni a ta to do ní pustila. Nebolelo to, jen trochu šimralo

a brnělo v nervových zakončeních, jako kdybyste se sprchovali

v bublinkové vodě. Což tihle sráči nejspíš stejně dělají.

Jeden muž jí hotově zaplatí další čtyři sáčky. Účtuje jim dvoj-

násobek - osm šustivých padesátilibrovek, ty jen tak nenajdete -,

protože jsou to čuráci. Nikdo z nich se nenabídne, že ji doprovodí

k autu. Když z bytu odchází, dva z nich už šukají, pochichtávají

se, s každým přírazem a škubnutím odpalují výbuchy hvězd.

Steve je nervózní, protože se vystřídala ochranka. Možná že o nic

nejde, jasně, možná se jen ňákýmu debilovi narodilo děcko nebo

někdo jinej dostal sračku. Zvenku pak všechno vypadá jinak, i když

je to v naprostém cajku, a on bude moc nakráčet jako normálně

dovnitř a naložit jako normálně přesýpací hodiny, do prdele.

Problém je v tom, že se v novinách objevily ty články. Nic světo-

bornýho, žádná titulka. Ale strana pět v Mirroru a Expressu a po-

dělaným Daily Mailu o té „nové smrtící droze", která zabíjí „mladé

muže, kteří mají celý život před sebou". Bylo to v novinách, ale

ještě proti tomu neexistuje žádnej zasranej zákon, téda pokud to

není říznutý něčím dalším. Což tenhle matroš v těch podělanejch

přesýpacích hodinách je. Vysrat se na to. Co bude dělat? Cumáko-

vat tady všem na očích jako pitomec, čekat, jestli v docích náhodou

nečeká polda? Aby zjistil, jestli mezi tou ochrankou, se kterou si

nikdy pořádně nepokecal ani nedal drink, není náhodou tajnej?

Stáhne si čepici do očí a zajede s dodávkou k bráně.

„Zdravíčko," spustí. „Mám vyzvednout bedny z kontejneru," -

zarazí se, aby vyhledal číslo, přestože ho zná nazpaměť, kurva,

jako kdyby ho měl vytetovaný na víčkách - „A-G-21-FE7-13859D?"

V interkomu to zapraská. „Zatraceně," dodá Steve a snaží se, aby

to vyznělo nenuceně, „ty mizerný čísla jsou tejden od tejdne delší,

co?"

Nastane dlouhá pauza. Kdyby na vrátnici seděl Chris, Marky

nebo ten kokot Jeff, poznali by ho a pustili dovnitř.

„Můžete zajet k okénku, pane řidiči?" vyzve ho ženský hlas v in-

terkomu. „Potřebujeme vidět váš průkaz a přebírací dokumenty."

Kurva.

A tak zajede k vrátnici - co jinýho má asi tak dělat? Byl tu už

milionkrát, většina z těch dodávek je v pořádku. Dělá tak tro-

chu do dovozu-vývozu. Dětské hračky pro stánkaře. Má takovej

malej podnik, kterej mu šikovně vynáší, hodně z toho probíhá

v hotovosti a ne všechno projde účetnictvím. Celý noci je vzhůru

a vymýšlí jména stánkařů, kterým prodal zboží. Bernie Monke

mu zaplatil vlastní Stánek na trhu v Peckhamu a on tam tráví tam

soboty, aby to vypadalo košer, protože si nechce zahrávat. Spousta

z těch krámů je docela povedená: ze dřeva, původem z východní

Evropy. A pak ty přesýpací hodiny. Jasně, když převážel malý

dřevněný roboty omotaný gumičkou nebo tahací kačery, nikdy

si ho na vrátnici nezavolali. Musejí si ho kurva předvolat zrovna

kvůli tomuhle.

Sedí tam žena, kterou nikdy předtím neviděl. Na nose má po-

sazené velké brýle, které jí sahají do poloviny čela a pod nos. Soví

brýle. Steve zalituje, že si před cestou nešlehl, aspoň trošku. V autě

to vozit nemůže, to by byla blbost, mají psy vycvičený na hledání

narkotik. To je na těch přesýpacích hodinách, na tom časovači na

vaření vajec, to dobrý. Když mu to Bernie poprvé ukázal, Steve

nechápal. Bernie převrátil hodiny a uvnitř se sypal zlatý jemný

písek. „Nebuď labuť," řekl mu Bernie. „Co si myslíš, že je uvnitř?

Písek?" Uvnitř je ještě jedna skleněná tubička. Dvojí těsnění. Před

uložením do krabic je stačí omýt denaturovaným lihem, a fertig,

cvičenej čokl se nemá čeho chytit. Aby to poznal, museli byste mu

jeden z těch časovačů na vejce rozbít u čumáku.

„Vaše papíry?" vybídne ho žena a on jí je podá. Zavtipkuje o psím

počasí, ale ona ani nehne brvou. Prochází seznam zboží. Párkrát

ho vyzve, aby jí přečetl nějaké slovo nebo číslo, aby se ujistila, že

to čte správně. Na okamžik se za ní proti bezpečnostnímu sklu

v zadních dveřích objeví Jeffův obličej. Ušklíbne se - „promiň,

kámo" - a zavrtí hlavou směrem k té megeře. Kurva.

„Můžete jít prosím se mnou?" Pokyne Števovi k soukromé kan-

celáři po straně.

„Něco se vám nezdá," zavtipkuje Steve před celým světem, i když

tam nikdo není, „nemůžete se mě nabažit?"

Pořád ani náznak úsměvu. Kurva kurva kurva. Něco se jí v těch

papírech nezdá. Celé je to jeho dílo, ví, že jsou v pořádku. Musela

dostat echo. Poslali ji z narkotik. Něco ví.

Pokyne mu, aby se posadil ke stolku naproti ní. Sama si sedne.

„O co tu jde, kotě?" zeptá se. „Za hoďku a půl mám bejt v Ber-

mondsey."

Zena ho chytí za zápěstí a palec položí na místo mezi malými

kůstkami, kde je ruka připojená k paži, a Steve ji má najednou

v jednom ohni. Hoří mu v kostech, žíly se mu krabatí, kroutí, čer-

nají. Kurva, ona mu snad chce utrhnout ruku.

„Nic neříkej," pronese žena. A on mlčí, nemohl by promluvit,

ani kdyby chtěl.

„Teď tomu tady šéfuje Roxy Monkeová. Víš, kdo to je? Víš, kdo

je její otec? Nic neříkej, jen kývni hlavou."

Steve přikývne. Dobře to ví.

„Kradl sis pro sebe, Steve."

Pokusí se zavrtět hlavou, zadrmolit: Ne, ne, ne, to se pletete, to

jsem nebyl já, ale ona mu prožene zápěstím takovou bolest, až si

Steve pomyslí, že mu pukne ruka.

„Každý měsíc," pokračuje žena, „se ti z účetnictví ztratí jeden

nebo dva časovače. Kapíruješ, Steve?"

Přikývne.

„A s tím je teď konec. Hned teď. Nebo končíš ty sám. Jasný?"

Další kývnutí hlavou. Zena ho pustí. Steve si druhou rukou

pochová bolavé zápěstí. Na kůži dokonce ani není vidět, že se

mu něco stalo.

„Dobře," přitaká ona, „protože tenhle měsíc máme něco zvlášt-

ního. Dokud se ti neozveme, nesnaž se to prodat, jasný?"

„Jo," přikývne Steve. „Jo."

Vzadu v dodávce si odváží osm set časovačů na vaření vajec

vzorně sbalených v krabicích, všechny papíry vyřízené, každé

balení odůvodněné. Dokud není zpátky ve své zašívárně a bolest

neodezní, ani se nepodívá. Jo. Už to vidí. Něco je tu jinak. Všechen

„písek" v těchhle přesýpacích hodinách má nachovej nádech.

Roxy přepočítává peníze. Mohla by to nechat na některé holce,

jednou už to udělala. Mohla by si jednu z nich zavolat a nechat ji

to přepočítat. Ale Roxy to ráda dělá sama. Líbí se jí šustění ban-

kovek v prstech. Pohled na to, jak se její rozhodnutí mění v čísla,

a ty zase v moc.

„V den, kdy bude mít někdo lepší přehled o tom, kam tečou

tvoje prachy, prohraješ," kladl jí Bernie opakovaně na srdce. Je to

jako kouzelnický trik, peníze. Můžete je proměnit, v co chcete.

Raz, dva, tři, čáry máry fuk. Proměnit drogy ve vliv u Taťány Mo-

skalevové, prezidentky Pazardžiku. Proměnit schopnost přinášet

bolest a strach v továrnu, ve které budou úřady přivírat oči před

tím, co tam vlastně kuchtíte, když o půlnoci vypouštíte do nebe

nachově zbarvenou páru.

Když se Roxy vrátila domů, měli pro ni Rieky s Berniem pár

nápadů, čemu by se mohla věnovat. Mohla by třeba šmelit s kra-

deným zbožím nebo převzít jednu krycí organizaci nahoře v Man-

chesteru, ale ona na Bernieho vyrukovala s něčím mnohem větším,

než co kdy slyšel. Nějaký čas už věděla, co přesně potřebuje, aby

jí energie vydržela co nejdéle, a jak to smíchat. Proseděla několik

dní na stráni, zťukaná jak datel, a zkoušela různé kombinace,

které jí tátovi lidé na zkoušku míchali. Když na to přišli, hned

věděli, že je to ono. Nachové krystalky velké jako kamenná sůl,

vypiplané chemiky a původně pocházející z kůry stromu dhoni,

jehož domovem je Brazílie, ale jemuž se i tady daří docela dobře.

Stačilo, aby si pořádně šňupla - čistého glitru -, a mohla poslat

elektrický výboj přes půlku údolí. Čistý ho ale nikam neexpedo-

vali: příliš nebezpečné, příliš cenné. Kvalitní matroš si schovávají

pro soukromé použití a možná pro toho, kdo dá nejvyšší nabídku.

To, co posílají ven, už je říznuté. A daří se jim. Roxy se o Matce Evě

před rodinou nezmínila, ale jen díky nové církvi už jim u výrobní

linky pracuje sedmdesát místních žen. Těch, které jsou přesvěd-

čené, že pracují pro Všemohoucí, že přinášejí moc Jejím dětem.

Sama každý týden seznamuje Bernieho s celkovým výdělkem.

Dělá to před Rickym a Darrellem, když jsou zrovna tam, je jí to

fuk. Ví, co dělá. Právě teď je výhradním dodavatelem glitru Mon-

keovic rodina. Tisknou peníze. A ty se dají proměnit na cokoliv.

Prostřednictvím e-mailů, prohnaného přes tucet serverů, přepo-

sílá Roxy týdenní výnosy i Matce Evě.

„To není špatné," říká Eva. „A schováváš něco i pro mě?"

„Pro tebe a tvoje nejbližší," ujistí ji Roxy. „Tak, jak jsme se do-

hodly. Tys nám pomohla se tady zařídit, ty vyděláváš moje jmění.

Ty se staráš o nás a my se postaráme o tebe." Když to vyťukává na

klávesnici, culí se od ucha k uchu. Vezmi si to všechno, pomyslí

si, patří ti to.

Masový hrob s mužskými ostatky nalezený

ph nedávných vykopávkách v post-londýnské venkovské konglomeraci.

Ruce byly amputovány předsmrtně. Zjizvené lebky jsou

pro dané období typické; jizvy byly vypáleny až po smrti.

Přibližně dva tisíce let staré.

Zbývá pět let

Margot

Kandidát na guvernéra se naparuje před zrcadlem. Kroutí hlavou

ze strany na stranu, doširoka otevírá ústa a rozcvičuje si hlasiv-

ky: „Láá, la-la-la lááááá." Když zachytí pohled svých očí v barvě

karibské modři, chabě se usměje a mrkne na sebe. „Máš na to,"

řekne sám sobě neslyšně.

Morrison si posbírá poznámky a ve snaze vyhnout se kandidá-

tovu přímému pohledu pronese: „Pane Dandone, Danieli, máte

na to."

„Přesně to jsem si právě říkal, Morrisone," usměje se kandidát.

Morrison mu úsměv chabě oplatí. „To proto, že je to pravda,

pane. Jste přece úřadující guvernér. Ten post už vám patří."

Pomyšlení, že jeho osud řídí nějaké šťastné znamení či správná

konstelace, dělá kandidátovi dobře. Morrison tyhle drobné triky

rád vytahuje z rukávu, kdykoliv může. Právě proto je ve své práci

dobrý. Přesně tenhle typ věcí totiž aspoň o něco málo zvyšuje

pravděpodobnost, že jeho člověk porazí protikandidáta.

Tím je žena, skoro o deset let mladší než Morrisonův kandidát,

tvrdá a otrlá, k čemuž ji dotlačili během několikatýdenní kampa-

ně. Vždyť je koneckonců rozvedená, a ruku na srdce, jak si může

rozvedená matka dvou nezletilých dcer najít čas na politický úřad?

Kdosi se Morrisona zeptal, zda si myslí, že se politika od toho

Velkého - však víte - převratu změnila. Dal hlavu na stranu a od-

pověděl: „Ne, klíčové body jsou stále stejné: dobrá koncepce a dob-

rý charakter - věřte mi, našemu kandidátovi ani jedno nechybí."

V podobném duchu mlel dál a stočil hovor zpátky do bezpečně

vytyčené okružní cesty kolem Hory vzdělání a Bodu zdravotní

péče přes Bulvár morálních hodnot a Rokli selfmademana. Ale

ve skrytu duše musel sám sobě dát za pravdu: ano, změnila se.

Kdyby svěřil řízení nad svými ústy tomu divnému hlasu ve své

hlavě - což by nikdy neudělal, na to měl dost rozumu -, ale kdy-

by to náhodou udělal, ten hlas by řekl: Cekají, až se něco stane.

My jen předstíráme, že je všechno v normálu, protože nevíme, co

jiného bychom měli dělat.

Kandidáti vplují na parket jako Travolta s nacvičenými pohyby

a vědomím, že si je reflektor najde a ozáří všechno, co se leskne:

jak flitry, tak pot. Hned v první otázce, kterou je obrana, se do

něho pustí. Má data v malíčku - jistě, už roky vede ten projekt ve

spolupráci s NorthStar, v tom by na ni mohl přitlačit -, jenže pro

jeho kandidáta není comeback nic snadného.

„No tak," povzbuzuje ho Morrison neslyšně, protože v tom příliš

ostrém osvětlení ho jeho kandidát nemůže vidět. „No tak. Vrať jí

to."

Kandidát se však při odpovědi zakoktá a Morrison cítí, jako by

dostal pěstí ránu do břicha.

Druhá a třetí otázka se týkají záležitostí celostátního zájmu.

Morrisonův kandidát mluví kvalifikovaně, ale nudně, a to je zlé.

U otázky sedm a osm ho jeho protikandidátka znovu zažene do

úzkých, a když ho osočí, že pro svůj post nemá vizi, vůbec se

nebrání. V tu chvíli Morrisonovi bleskne hlavou, zda to Daniel

náhodou neprojede na celé čáře, takže i jeho zasáhne část hnoje,

který tu na něho kydá. Mohlo by to vypadat tak, že posledních

pár měsíců jen pojídal lentilky a škrábal se na zadku.

Do dlouhé pauzy na reklamní blok jdou s tím, že nemají co

ztratit. Morrison doprovodí kandidáta na toaletu a nabídne mu

trochu koksu. Projde s ním diskuzní témata a povzbudí ho: „Ve-

dete si skvěle, pane, opravdu skvěle, ale víte... na útočnosti není

nic špatného."

„To ne, kdepak," brání se kandidát, „nemůžu přece působit na-

štvaným dojmem," a Morrison ho popadne přímo tam v kabince,

chňapne ho za paži a vyhrkne: „Pane, chcete, aby vám to ta ženská

dnes večer natřela? Myslete na svého otce a na to, co by chtěl vidět.

Postavte se za to, v co věřil, za Ameriku, kterou chtěl vybudovat

on. Myslete, pane, na to, jak by si s tím poradil on."

Otec Daniela Dandona - drsný podnikatel se závažným sklonem

k alkoholismu - zemřel před půldruhým rokem. Je to laciný trik.

Laciné triky často fungují.

Kandidát zakrouží rameny jako profesionální boxer a už jsou

zpátky na druhou půlku.

Je z něho jiný člověk a Morrison netuší, zda za to může koks

nebo ty povzbudivé kecy, ale buď jak buď, pomyslí si: Jsem borec,

zatraceně.

Kandidát bojovně odráží otázku za otázkou. Odbory? Bum.

Práva menšin? Mluví jako rozený dědic otců zakladatelů, kdežto

ona se jen brání. Je to dobré. Vážně dobré.

Tehdy Morrison a diváci postřehnou, jak protikandidátka zatíná

ruce v pěst a zase je uvolňuje. Jako kdyby se snažila sama sobě

zabránit... ale to přece není možné. To nejde. Prošla testováním.

Jeho kandidát se veze na vítězné vlně. „A k těm dotacím: vaše

vlastní čísla ukazují, že nejsou úplně v pořádku."

V publiku to zašumí, ale kandidát si to vyloží jako znamení sou-

hlasu se svým útočným stylem. Chystá se jí zasadit smrtící ránu.

„Vaše politika nejenže je na hlavu, ale ve skutečnosti je o čtyřicet

let zastaralá."

Úspěšně prošla testováním na přítomnost klubka. To není mož-

né. Jenže teď rukama svírá boky řečnického pultu a drmolí: „To

ne, to ne, nemůžete jen tak, to ne, to nejde," jako by odpočítávala

každý okamžik, který uběhl, ale všichni už vidí, co se snaží potla-

čit. Všichni kromě jeho člověka, který přikročí ke zdrcujícímu tahu.

„Ovšemže nemůžeme čekat, že byste vy chápala, co to znamená

pro tvrdě pracující rodiny, když jste své dcery svěřila do výchovy

táborů NorthStar. Záleží vám na nich vůbec?"

A dost! Protikandidátka natáhne paži, spojí konečky prstů s jeho

hrudním košem a pustí to do něj.

Ve skutečnosti jen mrňavé množství.

Ani ho to nesrazí na zem. Zavrávorá, vytřeští oči, zalapá po

dechu, o jeden, dva, tři kroky couvne od pultíku a chytí se pažemi

za bránici.

Publikum to pochopilo, jak lidé, kteří debatu sledovali naživo

ve studiu, tak ti doma u obrazovek. Všichni se dívali, viděli a po-

chopili, co se tu stalo.

Diváci ve studiu ztichli jako pěny, jako by zadržovali dech, a pak

to mezi nimi začne vřít, ten nelibozvučný šum sílí a sílí.

Kandidát se snaží ze sebe vykoktat odpověď ve stejnou chvíli,

kdy moderátor oznámí, že následuje přestávka, a výraz v Margo-

tině tváři se změní z rozezleného, opovržlivého vítězství agrese

v náhlý strach, že to, co udělala, nejde vzít zpátky. V tu samou

chvíli se sílící šum plný vzteku, strachu a neporozumění mezi

diváky ve studiu promění v mocné kvílení, a náhle přijde střih

na reklamy.

Morrison si dá záležet, aby se kandidát po reklamní přestávce

vrátil upravený, uhlazený a klidný, ale ne příliš dokonalý, možná

jen trošku v šoku a posmutnělý.

Kampaň je vedena mírně. Margot Clearyová vypadá unaveně.

Ztrhaně. V několika příštích dnech se opakovaně omluví za to, co

se stalo. Její tým zvolí dobrou taktiku. Nechávám se v těch otáz-

kách prostě příliš unést, kaje se Margot. Bylo to neodpustitelné,

ale přestala se ovládat až ve chvíli, kdy uslyšela, že Daniel Dandon

lže o jejích dcerách.

Daniel se k celé věci postaví státnicky. Povznese se nad to. Pro

některé lidi, tvrdí, je těžké zachovat v náročných situacích chlad-

nou hlavu, a i když připouští, že měl chybná čísla, no, vždycky

se na to dá dívat dvojím způsobem, viďte, Kristen? Zasměje se,

ona se k němu přidá a přikryje mu ruku dlaní. To rozhodně ano,

přitaká moderátorka, a teď musíme dát prostor reklamám. Až

se vrátíme, dokáže tahle korela vyjmenovat všechny prezidenty

od Trumana?

Předvolební průzkumy povětšinou ukazují, že lidé jsou chová-

ním Clearyové zděšeni. Je tp neodpustitelné a nemorální - no, jasně

to vypovídá o jejím mizerném úsudku. Ne, neumějí si představit,

že by pro ni hlasovali. V den voleb vypadají čísla jasně a Danie-

lova manželka začne procházet plány na opravu arboreta v sídle

guvernéra. Teprve až se objeví průzkum voličských preferencí při

odchodu z volební místnosti, začnou si říkat, že tu možná něco

nehraje, a ani tehdy - chci říct, přece se nemůžou tak moc mýlit.

Jenže můžou. Ukáže se, že voliči lhali. Ze zatraceného voličstva

se vyklubali zatracení lháři tak, jako když neustále z něčeho ob-

viňují těžce pracující veřejné zaměstnance. Říkali, že si váží tvrdé

práce, angažovanosti a morální odvahy. Tvrdili, že v okamžiku,

kdy protikandidátka rezignovala na rozumnou debatu a klidnou

autoritu, jejich přízeň ztratila. Ale když po stovkách, tisících a de-

sítkách tisíc vešli za volební plentu, pomysleli si: Víte vy co, ale je

silná. Ta jim ukáže.

„V drtivém vítězství," oznamuje blondýna na televizní obrazov-

ce, „které vyrazilo dech jak odborníkům, tak voličům..." Morri-

son už nechce poslouchat, ale nedokáže se přimět to vypnout.

Kandidát znovu dává rozhovory - je smutný, že se voliči v tomto

krásném státě nerozhodli vrátit do úřadu guvernéra jeho, ale sklá-

ní se před jejich moudrostí. To je dobré. Neuváděj důvody, nikdy

žádné neuváděj. Budou se tě ptát, proč si myslíš, že jsi prohrál,

ale nikdy jim to neříkej, jen se tě snaží dotlačit k sebekritice. Přeje

své oponentce v úřadu hodně úspěchů - a bude bedlivě sledovat

každý její krok, bude připravený se ozvat, kdyby jen na okamžik

zapomněla na voliče tohoto krásného státu.

Morrison se dívá, jak Margot Clearyová - nová guvernérka toho-

to krásného státu - přijímá na obrazovce gratulace a prohlašuje, že

bude skromně, tvrdě pracovat pro blaho veřejnosti a že je vděčná

za druhou šanci, kterou dostala. Ani ona nepochopila, k čemu

tady došlo. Myslí si, že musí stále žádat o odpuštění za to, co ji do

úřadu vyneslo. Jenže se mýlí.

Tunde

„Povězte mi," ptá Tunde, „co vlastně požadujete."

Jeden z protestujících mužů zamává transparentem, na kterém

stojí: „Spravedlnost pro muže." Ostatní halasně, přerývaně zajásají

a rozdají si z přenosné chladničky další rundu piv.

„To, co se tam píše," míní jeden, „chceme spravedlnost. Vláda

to podělala a vláda to zase musí napravit."

Je líné odpoledne, vzduch je lepkavý jako sirup a teplota ve

stínu brzy vyšplhá ke čtyřicítce. To v obchodáku v arizonském

Tucsonu není zrovna nejlepší den k protestování. Tunde přijel jen

proto, že dostal anonymní tip, že tu má dnes k něčemu dojít. Znělo

to docela přesvědčivě, ale podle všeho z toho vůbec nic nebude.

„Nemá někdo z vás prsty v těch internetových fórech? Nejste

aktivní třeba na Prdlovkouli.com, BabeTruth nebo UrbanDok?"

Chlapi kroutí hlavami.

„Viděl jsem v novinách jeden článek," spustí jeden z nich, který

se zjevně ráno rozhodl, že si oholí jen levou půlku obličeje „ve

kterým se píše, že ten novej stát, Pazardžik, chemicky kastruje

všechny muže. Tak nakonec dopadneme všichni."

„Nemyslím... že je to pravda," namítne Tunde opatrně.

„Hele, vystřihl jsem si to z novin." Chlap se začne přehrabovat

v aktovce. Na asfalt se vysype hromádka starých účtenek a prázd-

ných sáčků od čipsů.

„Do prdele," uleví si, když se honí za svým odpadem. Tunde

ho vlažně natáčí mobilem.

Je tolik dalších příběhů, na kterých by mohl pracovat. Měl odjet

do Bolívie, kde vyhlásily svou vlastní ženskou Papežku. Pokrokové

vládě v Saúdské Arábii začíná v boji s náboženským extremismem

docházet dech. Mohl by se tam vrátit a napsat pokračování svého

původního příběhu. Objevily se dokonce fámy jež vypadají zají-

mavěji než tohle: dcera nově zvolené guvernérky Nové Anglie byla

vyfocena s chlapcem, který má podle všeho ten elektrický orgán

taky. Aspoň Tunde to slyšel. V jedné reportáži mluvil s lékaři o léč-

bě dívek s deformacemi a potížemi s klubkem. Nemají ho všechny

dívky; na rozdíl od původního přesvědčení se asi pět dívek z tisíce

rodí bez něj. Některé dívky ho nechtějí a pokoušejí se ho samý si

vyříznout z těla, jedna to podle lékařů zkoušela nůžkami. Bylo jí

jedenáct. Vzala nůžky a stříhala si do těla, jako by byla papírová

vystřihovánka. A existují i chlapci s chromozomálními vadami,

kteří se s ním narodili. Některým se to líbí, jiným ne. Někteří se

lékařů ptají, zda si můžou nechat klubko odstranit. Lékaři jim

musejí odpovědět, ne, nevědí, jak to provést. Ve více než padesáti

procentech případů dotyčný po odstranění klubka umírá. Nevědí

proč, nejde o životně důležitý orgán. Podle nejnovější teorie je to

proto, že je propojen s elektrickým rytmem srdce a jeho odstra-

něním dochází k narušení rovnováhy v těle. Mohou odstranit pár

vláken, a tím klubko zeslabit, znevýraznit, ale jakmile ho jednou

máte, už se ho nezbavíte.

Tunde se pokouší si představit, jaké to je ho mít. Disponovat

energií, která se nedá darovat ani vyměnit. Sám po něm touží,

a zároveň se mu hnusí. Pročítá internetová fóra, ve kterých muži

hlásají, že kdyby všichni muži na světě měli klubko, všechno by

bylo zase tak, jak má být. Jsou naštvaní a mají strach. Tomu Tunde

rozumí. Od té příhody v Dillí se taky bojí. Vstoupí pod pseu-

donymem na fórum UrbanDokmluvi.com, pověsí tam několik

komentářů a vznese několik otázek. Narazí na subfórum, kde

propírají jeho vlastní práci. Označují ho za zrádce genderu, pro-

tože místo, aby si nechal informaci o Awadím-Atifovi pro sebe,

napsal o něm článek, vůbec nepíše o mužském hnutí ani o jejich

konkrétních konspiračních teoriích. Když dostal e-mail s tím, že

dnes se tu má něco stát, myslel si... ani neví, co si myslel. Že tu pro

něj možná něco bude. Ne jen zpravodajský příspěvek, ale něco, co

by vysvětlovalo pocit, který se ho v poslední době drží. Ale tady

o nic nejde. Podlehl strachu, to je celé. Od incidentu v Dillí před

příběhem couvá, nejde mu naproti. Ještě večer se v hotelu podívá

na internet, jestli je v Sucre pořád o čem psát, a zjistí, kdy tam letí

další letadlo.

Ozve se rána, jako když zahřmí. Tunde zalétne pohledem k ho-

rám, čeká, že uvidí bouřkové mraky. Ale bouřka ani hrom to není.

Zazní to znovu a hlasitěji, na opačném konci nákupního centra se

zvedne obří mračno kouře a jekot.

„Do prdele," utrousí jeden z mužů s pivem a transparenty. „My-

slím, že to byla bomba."

Tunde se rozběhne za hlukem, fotoaparát drží pevně v ruce.

Ozve se praskání a je slyšet, jak padá kus zdiva. Tunde to vezme

okolo. Restaurace s fondue je v plamenech. Několik dalších ob-

chodů se hroutí. Z budovy vybíhají lidé.

„Byla tam bomba," říká jeden z nich přímo do hledáčku Tundeho

foťáku, obličej pokrytý cihlovým prachem, pod bílou košilí mu

prosvítají drobné krvácející řezné rány. „Jsou tam uvěznění lidé."

Tundemu se tahle verze jeho já, která jde vstříc nebezpečí a ne-

utíká před ním, zamlouvá. Pokaždé, když se tak zachová, bleskne

mu hlavou: Ano, fajn, pořád jsem to já. A to je samo o sobě novinka.

Tunde obchází trosky centra. Na zemi leží dvě dospívající dív-

ky. Pomůže jim na nohy, poradí jedné, aby vzala druhou kolem

ramen a podepřela ji, protože jí modrá noha kolem kotníku a je

samá podlitina.

„Kdo to udělal?" křičí mu dívka do objektivu. „Kdo tohle udělal?"

To je správná otázka. Někdo vyhodil do vzduchu fondue restau-

raci, dva obchody s obuví a ženskou kliniku. Tunde poodstoupí

a udělá širokoúhlý záběr. Je to dost působivé. Po jeho pravici hoří

nákupní centrum. Nalevo se oddělil celý předek budovy a visí

z něj bílá tabule s rozpisem směn, a zatímco Tunde točí, zřítí se

z prvního patra do přízemí. Tunde zaostří. Kayla, 15.30-21.00.

Debra, 7.00.

Někdo křičí. Není to daleko, ale v tom všudypřítomném prachu

se těžko orientuje - v sutinách je uvězněná těhotná žena. Leží

na velkém břichu - musí být v devátém měsíci - a noha jí uvízla

pod betonovým sloupem. Ve vzduchu je cítit benzin. Tunde od-

loží kameru - opatrně, aby nepřestala natáčet - a pokusí se k ní

připlazit blíž.

„To je v pořádku," chlácholí ji beznadějně. „Sanitky už jsou na

cestě. Bude to v pořádku."

Zena na něho zařve. Pravou nohu má rozdrcenou na padrť. Snaží

se ji vyprostit, zdravou nohou kope do sloupu. Instinkt Tundemu

velí, aby ji držel za ruku. Ale po každém kopanci ze ženy vyjde

silný elektrický výboj.

Nejspíš mimovolně. Těhotenské hormony zvyšují sílu ener-

gie - asi jde o vedlejší účinek celé řady biologických změn, k nimž

v tomto období v ženském těle dochází, přestože dnes se naprosto

lakonicky tvrdí, že jen chrání své dítě. Jsou ženy, které při poro-

du omráčily porodní asistentku. Bolest a strach. Tyto věci snižují

ovládání.

Tunde zavolá o pomoc. Nablízku však nikdo není.

„Řekněte mi, jak se jmenujete," vybídne ji. „Já jsem Tunde."

„Joanna," odpoví žena s bolestivým škubnutím.

„Joanno. Dýchejte se mnou," pobídne ji. „Nádech" - Tunde na-

počítá do pěti a zadrží dech - „a výdech."

Zkusí ho napodobit. S bolestivou grimasou a zkrabatělým čelem

se nadechuje a zase vydechuje.

„Pomoc už je na cestě," ujišťuje ji Tunde. „Dostanou vás odtud.

Dýchejte."

Nádech a výdech. Ještě jednou, nádech a výdech. Křeče, které

jí zmítaly tělem, povolily.

V betonu nad nimi to zapraská. Joanna si může vykroutit krk,

aby se podívala.

„Co se děje?"

„To jsou jen zářivky." Tunde vidí, že tam volně visí jen na jednom

nebo na dvou drátech.

„Vypadá to, jako by se měla každou chvíli zřítit střecha."

„Nic se nezřítí."

„Nenechávejte mě tady, nenechávejte mě tu samotnou."

„Nic se nezřítí, Joanno. Jsou to jen zářivky."

Jedna z těch, které visí na jediném drátě, se zhoupne, utrhne

a zřítí do trosek. Joanna sebou znovu škubne a křečovitě ztuhne,

i přesto, že jí Tunde opakuje: „To je v pořádku, to je v pořádku."

Ženino tělo se znovu ocitne v sevření neovladatelného střídání

elektrických výbojů a bolesti, ze všech sil se snaží vyprostit zpod

sloupu. „Prosím, dýchejte, prosím," nabádá ji Tunde a ona opakuje:

„Nenechávejte mě tady. Zřítí se to."

Nechtěně vyšle do betonu výboj. A drátěné výztuhy se propojí

jedna s druhou a pak s další. Žárovka s jiskřením vybouchne.

Jedna jiskra podpálí tu tekutinu vonící benzinem, která tu odka-

pává. A najednou všechno kolem ní zachvátí oheň. Když Tunde

popadne kameru a běží pryč, žena pořád ještě křičí.

Přesně tento záběr na obrazovce „zmrazí". Koneckonců upozor-

nili diváky, že přijdou zneklidňující záběry. Nikoho by nemělo

překvapovat, že uvidí tohle, ale není to prostě hrůza? Kristen má

zachmuřenou tvář. Myslím, že každý, kdo tohle sleduje, by mi dal

za pravdu, že ten, kdo tohle spáchal, je ten nejhorší bídák.

V dopise, který do zpravodajství televize doručili, se k útoku,

při němž byla zničena ženská klinika, pečující o zdraví žen, spo-

lu s rušným nákupním centrem v Tusconu v Arizoně, přihlásila

teroristická skupina, která si říká Mužská síla. Prohlašují, že útok

byl jen prvním „dnem úderu" a jeho cílem bylo přimět vládu, aby

zakročila proti takzvaným „nepřátelům mužů". Mluvčí prezident-

ského úřadu právě na tiskové konferenci rozhodně odmítl, že by

vláda Spojených států vyjednávala s teroristy, a požadavky této

„frakce konspiračních teorií" označil za nesmyslné.

Takže, proti čemu vlastně protestují, Tome? Tom se zakaboní,

jen taková mikrogrimasa, než mu nacvičený výraz sloupne pra-

vou tvář a objeví se úsměv hladký jako dortová poleva. Chtějí

rovnoprávnost, Kristen. Za třicet vteřin přijde střih na reklamní

přestávku, oznamují jim do sluchátek, a Kristen se to téma snaží

nějak uzavřít, ale s Tomem se něco děje - nehodlá s tím nezávaz-

ným hovorem skončit.

No, Tome, teď už se to nedá vzít zpátky, nemůžou vrátit čas,

i když - úsměv - v našem dalším příspěvku se vrátíme v dějinách

tance do času šílenství zvaného swing.

Ne, pronese pevně Tom.

Reklamní přestávka za deset, hlásí režisér, velmi klidně a vy-

rovnaně. Tyhle věci se stávají, problémy doma, stres, přepracování,

úzkost kvůli zdraví, finanční starosti - ve skutečnosti to všichni

zažili.

Centrum pro kontrolu a prevenci nemocí nám tají informace,

pokračuje Tom, právě proti tomu ti muži protestují. Viděla jsi v po-

slední době některý z těch příspěvků na internetu? Zamlčují nám

fakta, zdroje jsou přesměrovány špatným směrem, na lekce sebe-

obrany nebo ozbrojení pro muže nejsou finance a veškeré peníze

tečou do výcvikových táborů NorthStar pro dívky, prokrista - co

se to tu krucinál děje? A jdi do prdele, Kristen, oba dobře víme,

že tu zasranou věc máš taky, a změnilo tě to, zhrubla jsi, vždyť

už ani nejsi opravdová žena. Před čtyřmi lety, Kristen, jsi věděla,

kdo jsi a co můžeš téhle stanici nabídnout. A co se z tebe do prdele

stalo teď?

Tom ví, že už před drahnou chvílí pustili reklamy. Možná

hned poté, co řekl „ne". Možná že si řekli, že pár vteřin mrtvol-

ného ticha bude lepší než tohle. Když domluví, zůstane nehybně

sedět a hledí přímo před sebe do objektivu kamery číslo tři.

To byla odjakživa jeho oblíbená kamera, dává vyniknout úhlu

jeho brady, tomu malému dolíčku. Z pohledu kamery tři málem

vypadá jako Kirk Douglas. On je Spartakus. Vždycky si říkal,

že by se nakonec mohl dostat k filmu, pro začátek jen malé roie,

mohl by hrát moderátora a pak v nějaké komedii třeba učitele

na střední škole, který svým žákům rozumí lépe, než si někteří

z nich vůbec uvědomují, protože, víte, sám byl v mládí docela

pěkný divoch. No, tak tohle všechno je teď pasé. Pusť to z hlavy,

Tome, zapomeň na to.

„Skončil jsi?" ptá se Kristen.

„Jasně."

Ještě než skončí reklamy, vyvedou ho ze studia. Neklade žádný

odpor, akorát mu vádi ta ruka na rameni, a tak ji ze sebe setřese.

Nesnese, když na něho sahají, a tak ho nechají být. Odpracoval

tu přece spoustu let, a když se nebude bránit, nemusel by přijít

o výslužné.

Tomovi se bohužel udělalo zle, oznamuje Kristen s upřímným

pohledem ve veselých očích upřeným do kamery číslo dvě. Je

v pořádku a brzy tu bude s námi zpátky. A teď minutu po celé

nás čeká počasí.

Tunde ve své nemocniční posteli v Arizoně sleduje, jak se celá

kauza vyvíjí. Vyměňuje si e-maily a zprávy na Facebooku s příbuz-

nými a kamarády v Lagosu. Jeho sestra Těmi právě chodí s nějakým

klukem, o pár let mladším než ona. Zajímá ji, jestli si i Tunde při

všem tom cestování najde čas na nějakou známost.

Ujistí ji, že na tohle opravdu nemá moc času. Nějaký čas chodil

s jednou běloškou, taky novinářkou, s níž se seznámil v Singapuru

a cestoval až do Afghánistánu. Nestojí za zmínku.

„Přijeď domů," nabádá ho Těmi. „Vrať se na půl roku a my už ti

nějakou milou holku najdeme. Je ti sedmadvacet, chlape. Stárneš!

Je čas se usadit."

Ta běloška - jmenovala se Nina - se ho kdysi zeptala: „Myslíš,

že trpíš posttraumatickou stresovou poruchou?"

Bylo to proto, že v posteli využila svou energii, ale on se zalekl.

Řekl jí, ať toho nechá, a rozbrečel se.

„Uvízl jsem daleko od domova a není cesty zpátky," odpověděl

sestře.

„Jsme na tom všichni stejně," odepsala.

Nestalo se mu nic horšího než komukoliv jinému. Nemá důvod

žít ve strachu, ne víc než kterýkoliv jiný muž. Od chvíle, kdy skon-

čil v nemocnici, mu Nina píše esemesky a ptá se, jestli ho může

navštívit. A on stále dokola opakuje: Ne, ještě ne.

Ten e-mail dostane ještě v době, když leží v nemocnici. Pouhé

čtyři řádky, ale adresa odesílatele sedí. Tunde si prověřil, že nejde

o kanadský žertík.

Od: ¡nfo@urbandokmluvi.com

Komu: olatundeedo@gmail.com

Viděli jsme tvou reportáž z toho nákupního centra v Arizoně, četli jsme tvůj

článek o tom, co se ti stalo v Dillí. Jsme na stejné straně, jsme na straně

všech mužů. Jestli jsi zachytil, co se stalo ph zvolení Clearyové, chápeš, zač

bojujeme. Přijď sl s námi promluvit a všechno nahrát. Chceme tě do týmu.

UrbanDok

Není to ani otázka. Pořád ještě musí napsat svou knihu; tu knihu,

těch devět set stran análů a vysvětlení. Neustále to všechno nosí

s sebou ve svém laptopu. O tom není pochyb. Jestli se sejde s Ur-

banDokem? Jistěže sejde.

To divadélko kolem je směšné. Nesmí si přinést vlastní vybavení.

„Dáme ti telefon, abys ten rozhovor natočil," sdělí mu. Proboha.

„Chápu," odepíše. „Nemůžete ohrozit místo svého pobytu." To se

jim líbí. Utvrdí je to v jejich důležitosti. „Jsi jediný, komu věříme,"

odepíšou. „Říkáš pravdu. Vidíš ten chaos takový, jaký je. Pozvali tě

na akci do Arizony, a tys přijel. Proto chceme právě tebe." Způsob

jejich komunikace je vyloženě mesiášský. „Ano," odepíše Tunde

e-mailem. „Už dlouho s vámi chci mluvit."

Ovšemže mají sraz na parkovišti před Denny's . No ovšem, jak

jinak. Ovšemže ho odvezou se zavázanýma očima muži v čer-

ném - všichni do jednoho bílí - a v kuklách. Zřejmě viděli příliš

mnoho filmů. To je teď v kurzu: mužské filmové kluby v obýva-

cích pokojích a zadních místnostech barů. Sledují pořád dokola

jeden a ten samý druh filmů: ty, v nichž to exploduje, ve kterých

padají vrtulníky, střílí se, filmy samý sval a rány pěstí. Bijáky

pro chlapy.

Když mu po tom všem sundají pásku z očí, ocitne se v zaprá-

šeném skladovacím kontejneru. V rohu leží něčí staré krabice

s kazetami VHS označené „Družstvo A". Na židli sedí UrbanDok

a usmívá se.

Vypadá jinak než na profilových fotkách. Je mu kolem pěta-

padesáti. Má odbarvené vlasy, skoro bílé, a bledé, vodnatě oči.

Tunde si o tomhle muži něco přečetl: podle všeho měl za sebou

příšerné dětství, plné násilí a rasové nenávisti. Zůstala po něm

řada zkrachovalých podniků a tucty lidí s dluhy ve výši tisíců

dolarů. Nakonec získal ve večerní škole právnický titul a prosadil

se jako bloger. Na muže svého věku je dobře stavěný, i když má

našedlou pleť. Ta obří změna poměrů byla pro UrbanDoka dobrá.

Už roky na svém blogu používá malicherný, pologramotný, bigot-

ní, naštvaný tón, ale v poslední době mu začalo naslouchat stále

víc a víc lidí - samozřejmě mužů, ale i žen. Opakovaně popírá, že

by měl kontakty s frakcemi, které zatím v půl tuctu států odpálily

v obchodácích nebo parcích bomby. Ale jestli s nimi není ve spo-

jení on, rády se spojí ony s ním. U jedné z nedávných výhrůžek

bombou byla pouze adresa, čas a webový odkaz na nejnovější

litanii UrbanDoka na téma nadcházející genderové války.

„Víš, že se nás budou snažit zabít," spustí. Mluví tiše a proni-

kavějším hlasem, než Tunde čekal.

Jen poslouchej, umanul si Tunde v duchu. „Kdo se nás snaží

zabít?" zeptá se.

„Ženy," odpoví UrbanDok.

„Aha," přikývne Tunde. „Povězte mi o tom víc."

Po mužově tváři přelétne potutelný úsměv. „Čteš můj blog. Víš,

co si myslím."

„Rád bych to slyšel z vašich úst. Nahrál si to. Myslím, že i lidem

by se líbilo to slyšet. Myslíte si, že se ženy snaží zabít —"

„Ale nemyslím, chlapče, já to vím. Nic z toho není náhoda.

Mluví o ,Andělí strážném', o těch sračkách, co se dostaly do vod-

ního oběhu, a o tom, jak se ukládají v podzemních vodách? Tvrdí,

že to nikdo nemohl předvídat? Pff. Kecy. Naplánovali to. Někdo

o tom rozhodl. Po skončení druhé světové války, když měli paci-

fisté a lidumilové navrch, rozhodli o tom, že se to přidá do vody.

Byli přesvědčení, že muži dostali příležitost, a zpackali to - dvě

světové války ve dvou generacích. Ta kritika přišla od samých

podpantofláků a teploušů."

O téhle teorii už Tunde četl. Nemůžete mít dobrý konspirační

plán bez konspirátorů. Jen ho překvapuje, že UrbanDok zatím

nezmínil židy.

„Sionisti využívali koncentrační tábory k citovému vydírání,

aby ty sračky vysypali z lodí do moře."

A je to tady.

„Bylo to vyhlášení války. Tiché, pokoutné. Vyzbrojili své vá-

lečníky dřív, než zazněl první válečný pokřik. Pronikli mezi nás

dřív, než jsme si vůbec uvědomili, že nás přepadli. Naše vlastní

vláda má lék, víš, drží ho pod zámkem, ale podají ho jen hrstce

vyvolených. A koncovka... však víš, jak to dopadne. Všechny nás

nenávidí. Chtějí, abychom všichni pochcípali."

Tunde myslí na všechny ženy, které za celou dobu poznal. Na

novinářky, s nimiž byl v Basře, na další z obléhání Nepálu. Během

těch uplynulých let se některé ženy vrhaly mezi něho a nebezpečí,

aby mohl své záběry ukázat světu.

„Nechtějí," namítne. Kruci. Tohle říct nechtěl.

UrbanDok se zasměje. „Mají tě přesně tam, kde tě chtějí mít,

chlapče. Pod palcem. Věříš jejich kecům. Vsadím se, že ti jednou

nebo dvakrát nějaká ženská pomohla, co? Postarala se o tebe, do-

hlídla na tebe, ochránila tě, když ses dostal do maléru."

Tunde obezřetně přikývne.

„No jasně že to dělají, do prdele. Chtějí, abychom byli poslušní

a zmatení. Stará vojenská taktika: jsi-li pouze nepřítel, lidé budou

vědět, že s tebou mají bojovat, kdykoliv tě uvidí. Když ale děckám

rozdáš sladkosti a nemohoucím léky, zamotáš jim hlavu a nedo-

kážou tě nenávidět. Chápeš?"

„Ano, chápu."

„Už to začalo. Viděl jsi statistiku domácího násilí na mužích?

Mužů zavražděných ženami?"

Tunde ta čísla viděl. Nosí je s sebou jako ledovou pastilku, která

mu uvízla v krku.

„Takhle to začíná," pokračuje UrbanDok. „Takhle nás obměkčí,

oslabí a nakazí strachem. Takhle nás mají tam, kde nás chtějí mít.

Všechno je to součást plánu. Dělají to proto, že jim to nařídili."

Ne, tohle není ten pravý důvod, pomyslí si Tunde. Pravý důvod

je, že můžou. „Financuje vás z exilu saúdskoarabský král Awadí-

-Átif?" zeptá se.

UrbanDok se pousměje. „Je mezi námi spousta mužů, kterým

dělá starosti, kam tohle povede, příteli. Někteří jsou slabí, zrádci

svého genderu a národa. Někteří se domnívají, že k nim ženy budou

laskavé. Ale spousta z nich zná pravdu. O peníze jsme se nikoho

prosit nemuseli."

„A mluvil jste o... koncovce."

„Jak říkám," pokrčí UrbanDok rameny. „Chtějí nás všechny za-

bít."

„Ale... co přežití lidské rasy?"

„Zeny jsou obyčejná zvířata," opáčí UrbanDok. „Tak jako my

se chtějí pářit, rozmnožovat a mít zdravé potomstvo. Jenže žena

je těhotná devět měsíců. Během života se může postarat nanejvýš

o pět šest dětí."

„Takže...?"

UrbanDok svraští čelo, jako by to bylo nad slunce jasnější. „Na-

živu nechají jen ty geneticky nejzdravější z nás. Víš, právě proto

Bůh chtěl, aby muži byli nadaní silou. Jakkoliv špatně se chováme

k ženě - no, je to jako s otroky."

Tunde cítí, jak mu tuhnou ramena. Nic neříkej, jen poslouchej,

nahraj si to, použij to a prodej. Vydělej na tom hajzlovi prachy,

prodej ho, ukaž ho takového, jaký je.

„Víš, špatně pochopili, oč v otroctví jde. Když máš otroka, je

to tvůj majetek, nechceš, aby se mu něco stalo. Jakkoliv špatně

se nějaký muž chová k ženě, potřebuje, aby byla v dobré kondi-

ci a odnosila mu dítě. Ale teď... jeden geneticky dokonalý muž

může zplodit tisíc, pět tisíc dětí. A k čemu jim budeme my ostat-

ní? Všechny nás zabijí. Dobře mě poslouchej. Přežije jeden ze sta.

Možná jeden z tisíce."

„A máte pro to důkazy..."

„Viděl jsem dokumenty. A víc než to, umím používat mozek.

Stejně jako ty, chlapče. Sleduju tě, pálí ti to." UrbanDok položí

Tundemu na paži vlhkou, ulepenou ruku. „Přidej se k nám. Staň

se součástí našeho dění. Až tě všichni ostatní opustí, budeme tu

pro tebe, chlapče, protože jsme na stejné straně."

Tunde přikývne.

„Potřebujeme, aby muže chránily zákony. Potřebujeme uvalit na

ženy zákaz vycházení. Potřebujeme, aby vláda uvolnila všechny

potřebné finanční prostředky k ,výzkumu' toho léku. Potřebuje-

me, aby si muži otevřeně stáli za svým. Vládnou nám buzeranti

uctívající ženy. Potřebujeme se jich zbavit."

„A to je cílem vašich teroristických útoků?"

UrbanDok se znovu usměje. „Dobře víš, že jsem nikdy žádný

teroristický útok neinicioval ani nepodporoval."

Ano, má se na pozoru.

„Ale," dodá UrbanDok, „kdybych byl s některými z těch mužů

v kontaktu, řekl bych, že ještě ani nezačali. Po pádu Sovětského

svazu se ztratila hromada zbraní. Opravdu ošklivých zbraní. Je

možné, že se některých z nich zmocnili."

„Počkat," vyhrkne Tunde. „Vyhrožujete, že budete provádět vnit-

rostátní terorismus prostřednictvím jaderných zbraní?"

„Ničím nevyhrožuju," odvětí UrbanDok a z bledých očí mu sálá

ledový chlad.

Allie

„Dáte mi požehnání, Matko Evo?"

Ten chlapec je milý. Načechrané blond vlasy, hlaďoučký pihova-

tý obličej. Nemůže mu být víc než šestnáct. Jeho angličtinu pod-

barvuje roztomilý středoevropský pazardžický přízvuk. Vybrali

dobře.

Samotné Allie je teprve něco málo přes dvacet, a přestože vypa-

dá starší - stará duše, potvrdilo v článku v New York Times několik

přisluhovačů celebrit -, vždycky je tu nebezpečí, že z ní nevyzařuje

dostatečný formát.

Mladí lidé mají blízko Bohu, říká se, a zvlášť mladé ženy. Naší

Panně Marii bylo teprve šestnáct let, když přinesla světu svou oběť.

Přesto je často lepší začít s požehnáním někoho, kdo rozhodně

vypadá mladší.

„Přistup blíž," vybídne ho Allie, „a pověz mi, jak se jmenuješ."

Kamery zabírají blonďákovu tvář. Dal se do pláče a celý se chvě-

je. V davu panuje téměř úplné ticho; dýchání třicetitisícového davu

přerušuje jen občasné zvolání: „Chvála Panně Marii!" Nebo pro-

stého: „Chvála jí!"

„Kristián," odpoví chlapec velmi tiše.

Celý stadion zadrží dech.

„To je velmi dobré jméno," pronese Allie. „Neměj strach, že není."

Kristián dojatě vzlyká. Vlhká ústa má otevřená.

„Vím, že je to těžké," pokračuje Allie, „ale vezmu tě za ruku,

a v tu chvíli do tebe vstoupí mír Naší matky, rozumíš?"

Když s plným přesvědčením pronesete to, co se má stát, je v tom

kouzlo. Kristián znovu přitaká. Allie ho vezme za ruku. Kamera

na okamžik zabírá bledou ruku sevřenou ve snědé dlani. Kristián

se přestane třást. Zklidní se mu dech. Když se objeví v záběru

z větší dálky, už se usmívá, je klidný, dokonce sebejistý.

„Takže, Kristiáne, už od dětství nemůžeš chodit, je to tak?"

„Ano."

„Co se stalo?"

Kristián ukáže na svoje nohy, nevzhlednou masu pod dekou,

do níž je od pasu dolů zavinutý. „Spadl jsem z houpačky," odpoví,

„když mi byly tři roky. Zlomil jsem si páteř." Usměje se, oči plné

důvěry. Prsty naznačí, jako by lámal tužku.

„Zlomil sis páteř. A lékaři ti oznámili, že už nikdy nebudeš

chodit, je to tak?"

Kristián pomalu přikývne. „Ale já vím, že budu," dodá s po-

kojným výrazem v obličeji.

„I já vím, že budeš, Kristiáne, protože mi to Matka zjevila."

Stejně jako lidé, kteří pro ni tyhle akce pořádají a dohlížejí na

to, aby nervové poškození nebylo tak zlé a ona s tím mohla něco

udělat. Kristián měl v nemocnici kamaráda; milý klučina, dokonce

větší věřící než Kristián, ale jeho poškození bylo bohužel vážnější,

než aby se dalo s jistotou říct, že ho Allie vyléčí. Kromě toho pro

televizní vysílání nebyl vhodný. Měl akné.

Allie položí Kristiánovi dlaň na krční páteř.

Chlapci přeběhne mráz po zádech. Dav se zajíkne a ztichne.

Co když se mi to tentokrát nepodaří? zapochybuje Allie v duchu.

Holka, tohle říkáš vždycky, namítne hlas. Jsi báječná.

„Svatá Matko," promlouvá Matka Eva Alliinými ústy, „buď mou

průvodkyní tak jako vždycky."

„Ámen," zazní sborově z davu.

„Buď vůle tvá, nikoli má," pokračuje Matka Eva, „Svatá Matko.

Je-li Tvá vůle uzdravit tohoto chlapce, nechť je uzdraven, a je-li

Tvá vůle, aby v tomto světě trpěl a sklidil úrodu až v tom příštím,

staniž se."

Toto je nesmírně důležitý dodatek a je třeba nechat ho zaznít

včas.

„Amen," zašumí davem.

„Za tohoto skromného a poslušného chlapce se modlí početný

dav, svatá Matko," dodá Matka Eva. „Početný dav, který u tebe

oroduje a snažně tě prosí, aby ses nad ním smilovala a pozvedla

ho svým dechem, jako jsi pozvedla Pannu Marii pro svou službu.

Svatá Matko, vyslyš naše modlitby."

Diváci v davu se pohupují na patách, pláčou a mumlají si, a si-

multánní tlumočníci po obou stranách stadionu kmitají, aby s Allie

udrželi tempo, protože slova se z Matky Evy sypou ve stále rych-

lejším tempu.

Zatímco Allie pohybuje ústy, její energetické úponky zkoumají

Kristiánovu páteř, nahmatají blok tady a tam, i místo, ve kterém by

mu elektrická vzpruha mohla rozpohybovat svaly. Už to skoro má.

„Jako všichni žijeme požehnaný život," deklamuje Matka Eva,

„jako se všichni každý den snažíme poslouchat Tvůj hlas v sobě,

jako všichni ctíme svou matku a to posvátné světlo uvnitř každé-

ho lidského srdce, jako všichni uctíváme a zbožně milujeme Tebe

a před Tebou klečíme. Svatá Matko, prosím, načerpej sílu z našich

modliteb. Prosím, Svatá Matko, projev mým prostřednictvím svou

slávu a uzdrav tohoto chlapce!"

Dav zabouří.

Allie mu vyšle do páteře tři kratičké výboje, jen taková pích-

nutí špendlíkem, a podráždí mu nervové buňky kolem svalů na

nohou.

Kristiánova levá noha vyletí nahoru a kopne do deky.

Chlapec se tváří bezradně, překvapeně, trošku vyděšeně.

I druhá noha mu vykopne.

Kristián se dá do pláče, po tvářích se mu koulejí slzy. Ten ubo-

hý chlapec, který od tří let nechodil ani neběhal. Který zakoušel

proleženiny a úbytek svalové hmoty, který musel využívat paží

k tomu, aby se přemístil z postele na vozík, z vozíku na záchod.

Jeho nohy od stehen dolů se teď hýbou, cukají a kopou.

Pomocí paží se zvedne z vozíku, nohy mu pořád škubají - při-

držuje se zábradlí, které tu za tímto účelem postavily - a udělá

jeden, dva, tři toporné a neobratné kroky, než se pověsí na zábradlí,

vzpřímený a v slzách.

Dvojice asistentů Matky Evy mu přijde pomoct z pódia, každý

z jedné strany, a zatímco ho odvádějí pryč, nepřestává opakovat:

„Děkuji, děkuji, děkuji."

Někdy to dotyčnému zůstane. Byly zaznamenány případy lidí,

které „vyléčila" a kteří i po několika měsících stále chodí, dokážou

uchopit věci nebo vidí. Což dokonce podnítilo zájem některých

odborníků o to, co vlastně Matka Eva dělá.

Jindy to vydrží jen malou chvilku. Prožijí si svých patnáct mi-

nut slávy na pódiu. Zakusí, jaké to je znovu chodit, nebo něco

zvednout mrtvou paží. Koneckonců bez ní by nikdy nic takového

nezažili.

Nikdy nevíš, napovídá jí hlas. Kdyby v sobě měli víc víry, možná

by jim to zůstalo déle.

„Bůh vám dala zakusit, co dokáže," říká Matka Eva těm, kterým

pomáhá. „Modlete se dál."

Po léčení následuje krátká přestávka, aby si Allie mohla dát

v zákulisí sklenici něčeho chlazeného a aby trochu polevilo ho-

rečnaté vzrušení v davu a lidé si uvědomili, že tohle všechno fi-

nancují dobří lidé jako oni, kteří otevřeli svá srdce a peněženky.

Na velkoplošných obrazovkách se promítá video o dobročinných

aktivitách Církve. Vystupuje v něm Matka Eva, jak utěšuje ne-

mocné. Na jednom záběru - veledůležitém - drží za ruku ženu,

která byla zbita a znásilněna, ale jejíž klubko se nikdy neaktivo-

valo. Dotyčná pláče. Matka Eva se v ní snaží probudit energii,

ale i když se modlí, tato ubohá žena zůstává bez energie. Právě

proto zkoumají možnosti transplantace, vypráví hlas na obrazov-

ce, z mrtvých těl. Už na tom pracuje několik týmů. I vaše peníze

mohou pomoct.

Z obrazovek zaznívají přátelské zdravice z kluboven v Michi-

ganu a Delawaru se zprávami o spasených duších nebo z misií

v Nairobi a Sucre, kde se katolická církev požírá zaživa. Po nich

následují záběry ze sirotčinců, které Matka Eva založila. Nejprve

se v nich objevovaly dívky zapuzené vlastními rodinami, bloudící,

zmatené a osamělé, jako roztřesení toulaví psi. S tím, jak moc Mat-

ky Evy rostla, obracela se ke starším ženám: „Vezměte ty mladší

pod svá křídla. Zřiďte pro ně domov, v němž jsem našla útočiště

i já, když jsem byla zesláblá a vyděšená. To nejmenší, co děláte pro

ně, děláte i pro naši Svatou Matku." Dnes, o několik málo let pozdě-

ji, už existují domovy pro mladé lidi po celém světě. Přijímají ženy

i mladé muže, poskytují jim přístřeší, dosahují lepších výsledků

než státem zřizovaná zařízení. Allie, kterou během života posílali

od čerta k ďáblu, dobře ví, jak je třeba v této otázce postupovat.

Na záběrech Matka Eva navštěvuje domovy pro opuštěné děti

v Delawaru a Missouri, v Indonésii i na Ukrajině. Každá skupina

dívek a chlapců ji vítá jako matku.

Video je zakončeno veselým trylkem, Allie si setře pot z tváře

a vrátí se ven na pódium.

„Dobře vím," obrátí se Matka Eva k davu plnému plačících,

třesoucích se a pokřikujících lidí, „vím, že některé z vás už několik

dlouhých měsíců trápí různé otázky, a proto jsem moc ráda, že

tady dnes můžu být a zodpovědět na ně."

Davem projede další vlna radostného jásotu a výkřiků: „Chvála!"

„Být tady v Pazardžiku, zemi, v níž Bůh odhalila Svou moudrost

a milosrdenství, je pro mě velkým požehnáním. Jak dobře víte,

Naše Paní mi řekla, že ženy se mají spojit! A konat velké divy! A být

jedna druhé požehnáním a útěchou! A..." - po každém slově se

kvůli většímu důrazu odmlčí - „kde se ženy spojily víc než tady?"

Dupot, křik, radostný jásot.

„Ukázali jsme, co dokáže síla modlícího se davu udělat pro mla-

dého muže Kristiána, viďte? Dokázali jsme, že Svatá Matka opat-

ruje muže a ženy stejně. Svou milost neodpírá nikomu. Nepředá-

vá svou dobrotu jen ženám, ale komukoliv, kdo v Ni věří." Ztiší

a zjemní hlas. „Vím, že někteří z vás se ptají: ,A co ta Bohyně,

která pro vás všechny tolik znamená? Co Ta, jejímž symbolem je

oko v dlani? Ona prostá víra, která vyskákala jako houby po dešti

v této dobré zemi, co ona?'"

Allie počká, až se dav úplně ztiší. Stojí se založenými pažemi na

prsou. Pláč a pohupování mezi shromážděnými lidmi neustává.

Někteří mávají transparenty. Allie dlouho čeká, pomalu se nade-

chuje a zase vydechuje.

Jsem připravená? zeptá se v nitru.

Pro tohle jsi stvořená, uklidní ji hlas. Udělej jim kázání.

Allie rozpojí paže a nastaví publiku rozevřené dlaně. Uprostřed

obou má vytetované oko, z něhož vyrážejí úponky.

V davu propukne řev, jásot a podupávání. Muži a ženy v pub-

liku se hrnou dopředu a Allie je vděčná za bariéry a zdravotníky

postávající v uličkách. Lidé přelézají sedadla, aby se k ní dostali

blíž, lapají po dechu a vzlykají, vdechují její dech, chtějí ji sníst

zaživa.

„Všichni bohové jsou jeden a ten samý bůh," promluví Matka

Eva tiše do té vřavy. „Vaše Bohyně je jen jiný způsob, jímž se zhmot-

nila na tomto světě. Přišla k vám tak, jak přišla ke mně, káže soucit

a naději, učí pomstě na těch, jež nám ukřivdili, a lásku k těm, kteří

jsou nám blízko. Vaše Bohyně je Naše paní. Jsou jedna a ta samá."

Vlnící se hedvábná opona, jež po celý večer sloužila jako pozadí,

se za ní zlehka snese k zemi. Objeví se desetimetrový obraz hrdé,

vnadné ženy v modrém, s laskavýma očima, jasně viditelným

klubkem na klíční kosti a vševidoucím okem v obou dlaních.

Načež několik lidí omdlí a někteří začnou mluvit novými jazyky.

Dobrá práce, pochválí ji hlas.

Tamhle země se mi líbí, uzná Allie v duchu.

Cestou z budovy k pancéřovanému vozu si Allie zkontroluje zprá-

vy od sestry Marie Ignácie, věrné a oddané přítelkyně doma ve

Spojených státech. Sledovaly internetovou diskuzi o „Alison Mont-

gomery-Taylorové", a přestože Allie nikdy nepřiznala, proč chce,

aby se spis o tomto případu ztratil, požádala sestru Marii Ignácii,

zda by to nemohla nějak zařídit. S přibývajícími měsíci a roky to

bude těžší, vždycky se najde někdo, kdo se na tom příběhu bude

chtít napakovat nebo se zviditelnit, a i když je Allie přesvědčená,

že by ji každý rozumný soud osvobodil, není třeba se tomu zby-

tečně vystavovat. V Pazardžiku je hluboká noc, ale na východ-

ním pobřeží jsou teprve čtyři hodiny odpoledne a - díkybohu -

má jednu novou zprávu od několika věrných členů Nové církve

z Jacksonville. Píší, že s pomocí jisté vlivné řeholní sestry budou

veškeré dokumenty a elektronické spisy související s onou „Alison

Montgomery-Taylorovou" vyřízeny.

„Všechno zmizí," stojí v e-mailů.

Vypadá to jako proroctví nebo varování.

Jméno oné vlivné řeholní sestry se v e-mailů nezmiňuje, ale Allie

napadá jen jedna žena, která by dokázala jen tak nechat zmizet

policejní spisy; stačil by k tomu telefonát, možná jen jediné číslo

nějakého známého. Musí to být Roxy. „Ty se staráš o nás a my se

postaráme o tebe," prohlásila. Tak, dobrá. Všechno zmizí.

Později Allie s Taťánou Moskalevovou zasedne k pozdní večeři.

Přestože zuří válka, přestože na severní hranici probíhají boje

s moldavskými jednotkami a na východě panuje patová situace

se samotným Ruskem, i přesto je jídlo velice dobré. Prezidentka

Moskalevová z Pazardžiku naservíruje Matce Evě z Nové církve

pečeného bažanta a brambory na způsob hasselback se sladkým

zelím a připijí si kvalitním červeným vínem.

„Potřebujeme rychlé vítězství," praví Taťána.

Allie pomalu a zamyšleně přežvykuje. „Dá se po třech letech

války dosáhnout rychlého vítězství?"

Taťána se zasměje. „Skutečná válka ještě nevypukla. Nahoře

v kopcích se stále bojuje konvenčními zbraněmi. Snaží se nás na-

padnout, my je vytlačíme zpátky. Hážou po nás granáty, my stří-

líme."

„Použít elektřinu proti střelám a bombám nemá smysl."

Taťána se opře, přehodí si nohu přes nohu a pohlédne jí do očí.

„Myslíte?" Pobaveně svraští čelo. „Zaprvé: války nevyhrává bom-

bardování, nýbrž pozemní boj. A zadruhé: viděla jste, co dokáže

plná dávka té drogy?"

Allie to viděla. Ukázala jí to Roxy. Těžko se ovládá - Allie by si ji

nikdy nevzala; vždycky si zakládala na dokonalém sebeovládání -,

ale stačí plná dávka glitru a tři nebo čtyři ženy dokážou vyřadit

z provozu elektřinu na celém Manhattanu.

„Pořád musíte být dost blízko na to, aby mohlo dojít k tělesnému

kontaktu. Ke spojení."

„To se dá zařídit různě. Viděli jsme fotografie, na kterých na

tom sami pracují."

Aha, usoudí hlas, mluví o tom saúdskoarabském králi v exilu.

„Awadí-Átif," řekne Allie.

„Využívá naši zemi jako pokusného králíka." Taťána polkne

další doušek vína. „Posílá sem své muže v gumových oblecích

s těmi hloupými akumulátory na zádech. Chce ukázat, že změna

poměrů nic neznamená. Stále lpí na svém původním náboženství

a je přesvědčený, že svou zemi získá zpět."

Taťána vypustí z levé dlaně do pravé dlouhý bleskový výboj,

líně ho protáhne, navine zpátky a lusknutím přeruší. „Ta kadeř-

nice," podotkne s úsměvem, „netušila, co odstartovala." Náhle se

Allie upřeně zadívá do očí. „Awadí-Átif si myslí, že byl vyslán vést

svatou válku. A já jsem přesvědčená, že má pravdu. Bůh k tomu

předurčila mě."

Chce, abys jí potvrdila, že má pravdu, ponoukne ji hlas. Řekni

jí to.

„Předurčila," přitaká Allie. „Bůh vám uchystala poslání."

„Vždycky jsem věřila, že existuje něco vyššího než já, něco lepší-

ho. A pak jsem viděla, s jakou přesvědčivostí promlouváte k lidem.

Je mi jasné, že jste Její posel, a to je ten pravý důvod, proč se vy i já

teď potkáváme. Abychom přinesly tuto zprávu světu."

Neříkala jsem ti, že pro tebe mám překvapení? nadhodí hlas.

„Takže, když říkáte, že chcete rychlé vítězství," spustí Allie,

„.. .myslíte tím, že když Awadí-Átif pošle své elektrické jednotky,

chcete je úplně rozdrtit."

Taťána mávne rukou. „Mám chemické zbraně. Ty, co zbyly z ob-

dobí studené války. Kdybych je chtěla,úplně rozdrtit', mohla bych

to udělat takhle. Ale já," - předkloní se - „já je chci ponížit. Uká-

zat, že.... mechanická síla se nemůže té, kterou máme v těle my,

rovnat."

Chápeš? ptá se hlas.

Allie to zčistajasna, znenadání pochopí. Saúdskoarabský král

Awadí-Atif vyzbrojil jednotky Severní Moldávie. Mají v plánu zno-

vu dobýt Pazardžik, republiku žen, čímž by dokázali, že změna

poměrů byla jen nepatrnou odchylkou od normálu a situace se

znovu vrátí do starých kolejí. Ale kdyby na celé čáře prohráli...

Allie se začne usmívat. „Učení Svaté Matky se rozšíří po celém

světě, od jednoho člověka k druhému, z jedné země do druhé.

Celé to skončí dřív, než to vůbec začalo."

Taťána pozvedne sklenku k přípitku. „Věděla jsem, že to pocho-

píte. Když jsme vás sem pozvali... doufala jsem, že mi porozumíte.

Tuhle válku sleduje celý svět."

Chce, abys té válce požehnala, vybídne Allie hlas. Ošemetné.

Ošemetné, zvlášť když prohraje, pomyslí si Allie.

Myslela jsem, že chceš být v bezpečí, ozve se hlas.

Řekla jsi mi, že nemůžu být v bezpečí nikde, kde mi to nebude

patřit, brání se Allie.

A taky jsem ti řekla, že to nemá řešení, dodá hlas.

Na čí straně vlastně stojíš? zlobí se Allie.

Matka Eva mluví pomalu a pečlivě váží slova. Nic, co říká, není

bez následků. Dívá se přímo do kamery a čeká, až se rozsvítí čer-

vené světlo.

„Nemusíme se sami sebe ptát, co saúdská královská rodina udě-

lá, když tuhle válku vyhraje," spustí. „Už jsme to zažili. Víme, co

se v Saúdské Arábii po celá desetiletí dělo, a taky víme, že Bůh

před tím zděšeně a zhnuseně odvrátila tvář. Nemusíme se sami

sebe ptát, kdo stojí na straně spravedlnosti, když se setkáme tváří

v tvář s odvážnými bojovnicemi z Pazardžiku - z nichž mnohé

byly nuceny k prostituci, byly svazovány a zemřely by samotné

ve tmě, kdyby jim Bůh neseslala své světlo, aby je vedlo."

„Tato země," pokračuje Allie, „je Boží země a tato válka je Boží

válka. S Její pomocí dosáhneme impozantního vítězství. S Její po-

mocí se všechno změní."

Červené světlo zhasne. Zpráva se rozletí do celého světa. Matka

Eva a miliony jejích věrných sledujících na YouTube a Instagramu,

na Facebooku i na Twitteru, její dárci a přátelé, ti všichni jsou s Pa-

zardžikem a republikou žen. Vybrali si.

Margot

„Neříkám, že se s ním musíš rozejít."

„Mamí, přesně tohle říkáš."

„Jen ti říkám, aby sis dobře přečetla ty zprávy a sama se pře-

svědčila."

„Nemusíš mi je dávat číst. Vím, co v nich je."

„Prostě si je přečti."

Margot ukáže na hromádku papírů na konferenčním stolku.

Bobby se do toho hovoru nehrnul. Maddy je na tréninku taek-

wonda. Takže to samozřejmě zbylo na Margot. „Bojíš se o svou

politickou kariéru," zněla přesně Bobbyho slova. „Takže se o to

postarej."

„Ať v těch papírech stojí cokoliv, mami, Ryan je dobrý kluk. Je

laskavý. Je ke mně hodný."

„Navštěvuje extrémistické stránky, Jos. Přispívá pod falešným

jménem na diskuzní fóra, na kterých se mluví o plánování tero-

ristických útoků a která jsou na některé ty skupiny napojená."

Teď už Jocelyn pláče. Slzy zklamání, naštvání. „To by nikdy

neudělal. Nejspíš ho jen zajímalo, o čem se tam píše. Seznámili

jsme se na internetu, mami, oba navštěvujeme bláznivé webové

stránky."

Margot náhodně sebere jeden list papíru a přečte zvýrazněnou

část. „Jdětedo... - hezké jméno si vybral - píše: Věci se vymkly

kontrole. Tak třeba ty tábory NorthStar - kdyby lidi věděli, co se

tam učí, na místě by každou holku odpráskli/" Odmlčí se a podívá

na Jocelyn.

„Jak vůbec můžou vědět, že je to on?" namítne Jos.

Margot mávne rukou k tlusté složce s dokumenty. „To já nevím.

Mají svoje metody." Tohle je ta ošemetná část. Margot zadrží dech.

Spolkne jí to Jos?

Podívá se na ni a vyrazí ze sebe jeden rychlý vzlyk. „Minister-

stvo obrany tě prověřuje, že ano? Protože kandiduješ do Senátu

a oni tě chtějí do výboru obrany, jak jsi mi říkala."

Spolkla to i s navijákem.

„Ano, Jocelyn. Proto FBI našla ty materiály. Protože zastávám

důležitý úřad a nehodlám se za to omlouvat." Zarazí se. „Myslela

jsem, že v tom jedeme společně, broučku. Musíš vědět, že tenhle

Ryan není tím, za koho ho máš."

„Asi jen něco zkoušel. Vždyť je to tři roky staré! Všichni píšeme

na internetu kraviny, když chceme vyvolat nějakou reakci."

„Nevím, jestli si tím můžeme být jistí, zlato," vzdychne si Mar-

got.

„Promluvím s ním. On..." Jos se znovu rozpláče, hlasitými, dlou-

hými, hlubokými vzlyky.

Margot se k ní přisune na pohovce a vezme ji ochranářsky ko-

lem ramen.

Jos se k ní přitulí, tvář jí zaboří do prsou a pláče tak, jako to

dělávala, když byla malá.

„Přijdou další kluci, broučku. Přijdou další, lepší kluci."

Jos zvedne obličej. „Myslela jsem, že jsme si souzení."

„Já vím, kvůli tvému..." Margot váhá nad správným výrazem:

„kvůli tvému problému jsi chtěla někoho, kdo by ti rozuměl."

Margot si přeje, aby Jos dokázali nějak pomoct. Pořád hledají,

ale čím je starší, tím se ten problém zdá být neřešitelnější. Někdy

má tolik energie, kolik chce, a jindy ani volt.

Josiny vzlyky pomalu přejdou v tiché pofňukávání. Margot jí

přinese hrnek čaje a chvíli sedí v tichosti na pohovce. Drží ji ko-

lem ramen.

„Pořád si myslím, že se pro tebe pomoc najde," pronese po dlou-

hé době. „Kdyby se nám podařilo najít někoho, kdo by ti pomohl...

tak by se ti prostě mohli líbit normální kluci."

Jos pomalu odloží hrnek na stolek. „Opravdu si to myslíš?" ze-

ptá se.

„Vím to, broučku," ujistí ji Margot. „Vím to. Můžeš být přesně

taková jako ostatní dívky. Vím, že ti s tím dokážeme pomoct."

Tohle znamená být dobrou matkou. Někdy víte, co vaše děti

potřebují, lépe než ony samý.

Roxy

„Přijeď domů," stojí ve zprávě. „Rieky je zraněný."

Měla odjet do Moldávie cvičit ženy v použití glitru v boji. Jenže

když jí v mobilu přistane esemeska tohohle znění, musí domů.

Od chvíle, co se vrátila z Ameriky, šla Rickymu raději z cesty.

Rozjela vlastní byznys s glitrem a slušně vydělává. Roxy odjakživa

toužila dostat do toho domu pozvání. Teď jí dal Bernie klíč, má

tu pokoj pro hosty, když zrovna není u Černého moře, ale není

to takové, jaké si myslela, že to bude. Barbara, matka jejích tří ne-

vlastních bratrů, není od Terryho smrti ve své kůži. Na krbové

římse stojí velká Terryho fotka a před ní čerstvé květiny, které

se každé tři dny mění. Darrel tam pořád bydlí. Dal se na sázky,

protože na to má hlavu. Rieky má vlastní bejvák v Canary Wharf.

Když si Allie tu zprávu přečte, přemýšlí, která konkurence jim

to mohla spočítat a co přesně znamená to „zraněný". Jestli vypukla

válka, rozhodně ji potřebují doma.

Ale když tam dorazí, čeká na ni v předzahrádce jen Barbara,

kouří jednu od druhé, od nedopalku jedné si připaluje novou.

Bernie není doma. Takže o válku v podsvětí tu nejde, jde o něco

jiného.

„Rieky je zraněný," oznámí jí Barbara.

„Byla to konkurence?" zeptá se Roxy, i když zná odpověď. „Ru-

muni?"

Barbara zakroutí hlavou. „Zmalovaly ho jen tak pro legraci."

„Táta zná ty správný lidi," namítne Roxy. „Nemuseli jste mě

volat."

„Ne, o ně nejde," třesou se Barbaře ruce. „Týká se to rodiny."

A v tu chvíli Roxy ví, co přesně se Rickymu stalo.

Rieky má zapnutou televizi, ale zvuk je vypnutý. Přes kolena má

přehozenou deku a pod ní obvazy, doktor už ho prohlédl a ošetřil,

takže toho není moc k vidění.

Roxy zaměstnává dívky, které drželi v moldavském zajetí. Vidě-

la, co jedna z nich provedla trojici mužů, kteří se na ní vystřídali.

Tam dole jim zůstalo jen spálené maso, na stehnech vypálený vzor

kapradiny v růžové, hnědé, sytě červené a černé kombinaci. Jako

toast k nedělní snídani. Zdá se, že Rieky tak zřízený není. Nejspíš

se z toho dostane. Tyhle věci se hojí dobře. I když Roxy slyšela, že

následky bývají těžké. Snadné to mít nebude.

„Prostě mi řekni, co se stalo," vybídne ho.

Rieky se na ni podívá, z očí mu sálá vděk, a to je strašné. Roxy

má sto chutí ho obejmout, ale ví, že tím by mu jen přitížila. Ne-

můžete být tím, kdo ubližuje a utěšuje zároveň. Nemůže Rickymu

dopřát nic jiného než spravedlnost.

Povypráví jí, co se stalo.

Jasně že byl namazaný. Vyrazil s kumpány na diskotéku. Rieky

chodí s několika holkama najednou, ale nikdy se nebrání narazit

si další na jednu noc a ty ostatní dobře vědí, že ho s tím nemají

otravovat, je prostě takový. Roxy to má v současné době stejně;

jednou někoho má a jindy nemá, a je jí fuk, jak to zrovna je.

Tentokrát si Rieky nabrnkl trojici dívek, které tvrdily, že jsou

sestry - ale nevypadaly tak, podle něj to byl jen fór. Jedna z nich

mu ho vykouřila u popelnic před klubem. Neví, čím to bylo, ale

motala se mu z toho hlava. Rieky se tváří trapně, když to říká, jako

kdyby si myslel, že se měl zachovat jinak. Když skončila, ty zbylé

dvě už čekaly. „Dejte mi chvilku, holky," namítl Rieky, „všechny

najednou vás nezvládnu." A pak se na něho vrhly.

Je tu jeden fígl, kterým se dá chlapovi pomoct. Roxy už to sama

vyzkoušela. Stačí jedna malá jiskra do zad a v tu ránu mu stojí,

pěkně v pozoru. Je to legrace, když je s tím dotyčný svolný. Trošku

to sice bolí, ale je to švanda. Když se ale brání, bolí to hodně. Rieky

opakoval, že to nechce.

Vystřídaly se na něm. Snažily se mu prostě ublížit, popisuje

Rieky. Chcete peníze? ptal se jich. Nebo co chcete? Ale jedna z nich

ho zasáhla do krku, a dokud neskončily, nemohl vydat ani hlásku.

Celé to trvalo asi půl hodiny. Rieky měl pocit, že tam umře. Mezi

černými pytly na odpadky a tlustou vrstvou mastného prachu na

dlažebních kostkách. Viděl, jak si podávají jeho tělo, viděl své bílé

nohy poseté rudými jizvami. Viděl, jak mu pak polda prohledává

kapsy a říká: „To byste nikdy neuhádli, koho to tu máme. Sám Rie-

ky Monke!" A dokud nebylo po všem, ležel bez hnutí, nic neřekl

ani nedělal, bílý jako stěna, rty promodralé. Jen čekal, až to skončí.

Roxy ví, proč nezavolali Bernieho. I kdyby se snažil sebevíc,

stejně by za to Rickyho nenáviděl. Tohle se přece mužskýmu ne-

může stát. Akorát že teď už jo.

Hloupé na tom je, že Rieky ty tři zná. Čím víc o tom přemýšlí,

tím si je jistější. Možná jen od vidění, nemyslí si, že by věděly, co

je zač - jednoho by napadlo, že v opačném případě by měly na-

hnáno, než aby něco takovýho udělaly -, ale zná lidi, se kterými

je viděl. Jedna z nich se podle něj jmenuje Manda, druhá Sam.

Roxy dostane nápad, vyhledá pár lidí na Facebooku. Ukáže mu

pár fotek a on se celý roztřese.

Není těžké je najít. Roxy to nezabere víc než pět telefonátů ně-

komu, kdo zná někoho, kdo zná někoho dalšího. Neprozradí, proč

ji to zajímá, ale ani nemusí; jmenuje se Roxy Monkeová a té každý

rád pomůže. Ty tři popíjejí v hospodě ve Vauxhallu, jsou nadráto-

vané, vysmáté, sedí tam až do zavíračky.

Roxy má teď v Londýně po ruce pár prima holek. Vedou jí pod-

nik, vybírají zisky, a když je potřeba dát někomu za uši, udělají to.

Nejde o to, že by tu práci nesvedl mužský - někteří z nich by to

zmákli levou zadní -, ale je lepší, když nepotřebují zbraň. Zbraně

jsou hlučné, přitahují pozornost, nadělají nepořádek, taková hos-

podská hádka pak skončí dvojnásobnou vraždou a třiceti lety za

mřížemi. Na takovouhle práci si vezmete holky. Až na to, že než

se Roxy oblékne a sejde dolů, u vstupních dveří už čeká Darrell.

Na paži má pověšenou pušku se zkrácenou hlavní.

„Co je?" zeptá se Roxy.

„Jdu taky," opáčí Darrell.

Chvilku zvažuje, že odpoví: „Jasně," a až se bratr otočí, na chvíli

ho uspí. Ale po tom, co se stalo Rickymu, by to nebylo správné.

„Dávej si bacha," radí mu.

„Jo," přikývne. „Budu se krýt za tebou."

Je mladší než ona. Jen o pár měsíců. Tohle je jedna z věcí, které

nikdy nemohla překousnout: že Bernie zbouchnul obě jejich mámy

současně.

Roxy ho popadne za rameno a stiskne. Zavolala holkám. Vivice,

která je vybavená vodivým obuškem, a Danni, která nedá dopustit

na kovovou síťku. Než vyjdou ze dveří, všechny si trošku šňupnou

a Roxy se v hlavě rozezní hudba. Někdy je fajn jít do války jen pro

to vědomí, že můžete.

Zpovzdálí sledují, jak dotyčná trojice vychází z hospody a míří

s křikem a s lahví v ruce do parku. Je jedna hodina po půlnoci. Je

horko, vzduch je vlhký, jako kdyby se schylovalo k bouřce. Roxy

a její banda na sobě mají tmavé oblečení, pohybují se neslyšně. Ty

tři běží ke kolotoči na dětském hřišti. Lehnou si na něj, koukají na

hvězdy, posílají si mezi sebou vodku.

„Teď," zavelí Roxy.

Kolotoč je vyrobený z oceli. Rozžhaví ho a jedna z holek spad-

ne, škube sebou a u pusy má pěnu. Takže teď jsou čtyři na dvě.

Hračka.

„O co jde?" ptá se holka v tmavěmodrém bomberu, kterou Rie-

ky na fotce označil za vůdkyni. „O co kurva jde? Vždyť vás ani

neznám." Vytvoří mezi dlaněmi jasný bleskový výboj.

„Ne?" opáčí Roxy. „Ale mýho bráchu znáš sakra dobře. Rieky?

Včera večer jste si ho vyhlídly v klubu. Rieky Monke?"

„A kurva," utrousí ta druhá oblečená v kůži.

„Drž hubu," okřikne ji ta první. „Tvýho bráchu kurva neznáme,

jasný?"

„Sam," řekne holka v koženém oblečení. „Do řiti." Obrátí se

k Roxy a žadoní: „Nevěděly jsme, že je to tvůj brácha. Nic neřekl."

Sam si zamumlá pod nos něco, co zní jako „si to kurevsky užíval".

Holka v koženém oblečení zvedne ruce nad hlavu a o krok ustou-

pí. Darrell ji zezadu udeří do hlavy pažbou pušky. Spadne na obli-

čej, zuby zaboří do půdy a podrostu.

Takže teď jsou čtyři proti jedné. Kruh se uzavírá. Danni levou

rukou přebírá síťku.

„Říkal si o to," spustí Sam. „Prosil nás. Kurevsky žebral, sledoval

nás, říkal, co chce, abysme mu udělaly. Čurák prasáckej, věděl, co

hledá, nemohl se toho nabažit, chtěl, ať mu ubližujeme, slízal by

mi chcanky, kdybych mu řekla, ten tvůj zasranej bratříček. Tváří

se jako neviňátko, ale je to malej prasák."

Jo, fajn. Možná jo, možná ne. Roxy viděla své. Ale stejně - na

Monkeho se nesahá, že ne? Až tohle vyřeší, v tichosti se na to

zeptá Rickyho kámošů a možná mu bude muset říct, ať nehloup-

ne. Jestli ho užije na prasárničky, může mu najít někoho, kdo mu

bezpečně vyjde vstříc.

„Takhle o mým bráchovi nemluv, do hajzlu!" vykřikne zničeho-

nic Darrell a chystá se ji praštit pažbou do obličeje, ale je na něho

příliš rychlá. Puška je kovová, takže když po ní chňapne, Darrell

vyjekne a podlomí se mu kolena.

Sam už ho drží pod krkem. Darrell se třese po celém těle - dala

mu pořádnou dávku elektřiny. Oči se mu protáčejí v hlavě. Kurva.

Jestli zaútočí na ni, zaútočí i na něho.

Kurva.

Sam začne ustupovat. „Ne abyste mě do prdele sledovaly," syk-

ne. „Jestli se ke mně kurva přiblížíš, dorazím ho tak, jak jsem to

udělala tomu tvýmu Rickymu. Umím horší věci."

Darrell má na krajíčku. Roxy vidí, že mu dává nepřetržité elek-

trošoky do krku, do hrdla a do spánků. Všude tam, kde to bolí

nejvíc.

„Ještě jsme neskončily," pronese Roxy tiše. „Teď ti to možná

projde, ale my se vrátíme a skončíme to."

Sam se usměje, v ústech jí září bílé zuby a krev. „Možná bych

ho jen tak z prdele mohla oddělat hned teď."

„To není moc chytré," namítne Roxy, „protože s takovou bysme

tě fakticky musely zabít."

Kývne na Viv, která se k nim během hovoru přikradla zezadu.

Máchne obuškem a uštědří Sam zezadu do hlavy pořádnou ránu,

jako když perlíkem praštíte do zdi.

Sam se pootočí, vidí, co ji čeká, ale nestihne se před druhou

ranou sehnout. Obušek ji trefí do oka, až z něj vystříkne krev.

Dívka zařve a padne jako podťatá na zem.

„Kurva," hlesne Darrell. Brečí a celý se třese; s tím nic nenadělají.

„Kdyby viděla, co chcete udělat, zabila by mě."

„Ale žiješ, ne?" opáčí Roxy. Pomlčí o tom, že vůbec neměl Sam

brát tu pušku, a říká si budiž.

Roxy si dá načas a označkuje je. Chce, aby na to nikdy neza-

pomněly. Rieky na to taky nikdy nezapomene. Když odchází, po

tvářích se jim rozlézá rudá pavučina, jizvy se jim táhnou přes

líce, ústa i nos.

Vyfotí si je mobilem, aby to mohla ukázat Rickymu. Jizvy a to

osleplé oko.

Když se vrátí, vzhůru je jen Barbara. Darrell si jde lehnout, ale

Roxy se posadí ke stolku v zadní kuchyni. Barbara listuje fotkami

v mobilu a při tom s kamennou tváří přikyvuje.

„Přežily to?" chce vědět.

„Dokonce jsme jim zavolaly sanitku."

„Děkuju, Roxanne," praví Barbara. „Jsem ti vděčná. Zachovala

ses správně."

„Jo," přikývne Roxy.

Hodiny tikají.

„Mrzí mě, že jsme k tobě byli oškliví," dodá Barbara.

Roxy povytáhne obočí. „Nemyslím si, že,oškliví' je ten správnej

výraz, Barbaro."

Což vyznělo hnusněji, než zamýšlela, ale jako malá o hodně

věcí přišla. O večírky, na které nemohla jít, nebo o dárky, které

nikdy nedostala, a o rodinné večeře, na které ji nepozvali. Zato

se jí dostalo jiných zážitků, jako když Barbara přišla k nim domů

a polila jim okna barvou.

„Nemuselas to dnes večer pro Rickyho dělat. Myslela jsem, že

to neuděláš."

„Ne všichni máme na druhý pifku, jasný?"

Barbara se tváří, jako by jí právě vlepila facku.

„To je v pohodě," říká Roxy, protože teď už to tak je, je to v po-

hodě možná od Terryho smrti. Chvilku si žmoulá ret. „Nikdy jsi

mě neměla ráda kvůli tomu, kdo byla moje máma. Nikdy jsem

nečekala, že mě budeš mít ráda. To je v poho. Jdeme jedna druhý

z cesty, že jo? Je to jen obchod." Roxy se protáhne, na prsou se jí

napíná klubko, svaly má najednou těžké a unavené.

Barbara se na ni podívá s přimhouřenýma očima. „Víš, některý

věci ti můj Bern nikdy neřekl. O tom, jak to v branži chodí. Ani

nevím proč."

„Schovával si to pro Rickyho," míní Roxy.

„Jo," přikývne Barbara, „asi jo. Ale ten už to teď nepřevezme."

Zvedne se a dojde ke skříňce v kuchyňské lince. Ze třetí zásuvky

vytáhne sáček mouky a krabice sušenek, až úplně vzadu zasune

nehet do téměř neviditelné škvíry a otevře tajnou skrýš, ne širší než

lidská ruka. Vytáhne z ní tři malé černé bločky svázané gumičkou.

„Kontakty," řekne. „Na drogový. Na zkorumpovaný benga. Na

prohnilý doktory. Celý měsíce Berniemu říkám, že by ti to všecko

měl předat. Aby sis sama vymyslela způsob, jak glitr prodávat."

Roxy natáhne ruku a bločky si vezme. Ucítí v dlani jejich váhu

a bytelnost. Veškeré znalosti ohledně vedení rodinného podniku

zhuštěné do trojice bločků, cihla naditá informacemi.

„Za to, cos dneska udělala," dodá Barbara, „pro Rickyho. S Ber-

niem to vyřídím." Sebere hrnek s čajem a jde si lehnout.

Roxy Růstané až do rána vzhůru: prochází bločky, dělá si poznám-

ky a plánuje. Jsou tam kontakty staré i několik let, známosti, které

si její táta vybudoval, jména lidí, které vydíral nebo uplácel - to

druhé nakonec stejně vždycky vede k tomu prvnímu. Barbara

netuší, co všechno jí dala do ruky - s informacemi z těch bločků

dostane glitr do celé Evropy, bez problémů. Monkeovi můžou

vydělat větší hromadu peněz, než se to komukoliv podařilo od

dob prohibice.

Roxy s úsměvem zatřepe kolenem a přeletí očima řadu jmen,

když tu narazí na něco důležitého.

Chvilku trvá, než jí dojde, co právě přečetla. Nějaká část jejího

mozku se tam dostala před všemi ostatními, ponoukla ji, ať si

to přečte znovu a ještě jednou, dokud jí to nedojde. Tam. Jméno.

Zkorumpovanej polda, detektiv Newland. Newland.

Protože na to, co Petrklíč řekl, než umřel, Roxy nikdy nezapo-

mene. Nikdy, do nejdelší smrti, nezapomene nic z toho, co se ten

den stalo.

„Newland tvrdil, že nebudeš doma," řekl jí tehdy Petrklíč.

Ten policajt, tenhle Newland. Jel v tom s nimi, měli v plánu zabít

její mámu a ona celou tu dobu, až doteď, netušila, kdo to je. Celou

dobu si říkala, že už je to dávno, ale když to jméno teď viděla,

pomyslela si: Kurva. Ňákej vyčůranej polda to hrál na obě strany,

prodával informace tátovi i Petrklíčoví. Kurva, pomyslí si Roxy.

Ňákej všivej polda hlídal náš dům a donášel, kdy nebudu doma.

Stačí jedno rychlé vyhledávání na internetu. Detektiv Newland teď

žije ve Španělsku. Policista ve výslužbě. Na malém městě. Zjevně

je přesvědčený, že ho tam nikdo nebude hledat.

Roxy neměla v úmyslu o tom říkat Darrellovi. Ale přišel jí po-

děkovat za to, co udělala pro Rickyho, za to, že jemu samotnému

zachránila život.

„Víme, kam tohle povede," řekl. „Rieky je teď mimo. Kdybych

ti nějak mohl pomoct, Rox. Jen řekni, co můžu udělat."

Možná ho jen začaly napadat ty samé věci jako ji, o tom, jak je

třeba přijmout změnu poměrů, která nás všechny zasáhla, poddat

se jí, najít si v ní svoje místo.

A tak mu řekla, kvůli čemu se chystá odjet do Španělska. „Po-

jedu taky," prohlásil hned.

Roxy chápe, oč ji žádá. Rieky se k původnímu životu nevrátí,

celé roky, možná už nikdy, a rozhodně ne v tomhle stavu. Dochá-

zejí jim rodinní členové. Darrell chce být její rodina.

Tu adresu najdou snadno. Stačí jim GPS, auto z půjčovny a za

necelou hodinku jízdy ze sevillského letiště jsou na místě. Není

třeba na to jít rafinovaně. Pár dní ho sledují dalekohledem; dost

dlouho na to, aby věděli, že žije sám. Ubytují se v hotelu poblíž,

ale zas ne moc blízko. Padesát kiláků odtud. Tak daleko by je

místní policie při rutinním pátrání ve stylu „co to zkusit třeba

tady" hledat nejela. Darrel bere celou věc s trochu směšnou pro-

fesionalitou. Nechává rozhodnutí na ní, ale sám přijde s několika

dobrými nápady. Jo, pomyslí si Roxy. Jo, jestli bude Rieky ze hry,

tohle by mohlo klapat. Až pojede příště do továrny, mohla by ho

vzít s sebou.

Třetí den, těsně před svítáním pověsí na sloupek v plotě lano,

přelezou do zahrady a počkají v křoví, než vyjde ven z domu. Na

sobě má šortky a otrhané tričko. Nese si sendvič - takhle po ránu

rovnou s párkem - a kouká do telefonu.

Roxy čekala, že se něco stane, že se jí zmocní něco jako hrůza;

myslela si, že se počurá, dostane záchvat vzteku nebo rozbrečí.

Ale když mu pohlédne do tváře, jediné, co cítí, je zájem. Kruh

se uzavřel: dva konce provázku svázané k sobě. Muž, který má

podíl na zabití její mámy. Poslední kousíček, který je ještě třeba

setřít z talíře.

Roxy vyjde z křoví a postaví se před něho. „Newland," řekne.

„Jmenujete se Newland."

Hledí na ni s otevřenými ústy. V rukou pořád drží sendvič s pár-

kem. Trvá jen zlomek vteřiny, než se ho zmocní strach, a v tom

zlomku se Darrell vyřítí z křoví, praští ho po hlavě a strčí do ba-

zénu.

Když Newland přijde k sobě, plave na zádech na hladině a slun-

ce stojí vysoko na obloze. Začne plácat rukama a nohama, stoupne

si uprostřed bazénu, kašle a protírá si oči.

Roxy sedí u kraje, prsty čeří vodu. „Voda výborně vede elekt-

rický proud," říká. „Daleko a rychle."

Po těch slovech Newland ztuhne.

Roxy dá hlavu na stranu, pak na druhou, protáhne si svaly.

Klubko má nabité.

Newland začne něco blekotat. Možná něco jako „Já nevím..."

nebo „Kdo jste...", ale ona vodu nabije dost na to, aby cítil po celém

těle bodání.

„Bude to nuda, jestli začnete všechno popírat, detektive Newlan-

de," pronese Roxy.

„Do prdele," uleví si policista. „Vždyť ani nevím, co jste zač.

Jestli jde o Lisu, ta svoje zasraný prachy už dostala. Předloni jsem

jí je vyplatil do poslední penny, takže jsem z obliga."

Roxy pošle do bazénu další dávku voltů. „Zamyslete se znovu,"

pobídne ho. „Prohlídněte si můj obličej. Nepřipomínám vám ně-

koho? Nejsem něčí dcera?"

Pak mu to zčistajasna dojde. Vyčte mu to z tváře. „Kurva," vy-

hrkne Newland, „jde o Christinu."

„Jo," přikývne Roxy.

„Prosím," žadoní a ona do něho napere pořádnou dávku elek-

třiny, tak silnou, že mu začnou jektat zuby, celý ztuhne a posere

se přímo do vody, jako z hadice z něj vystříkne žlutohnědý kalný

chuchvalec.

„Rox," řekne Darrell tiše. Sedí za ní na lehátku, ruku položenou

na pažbě.

Roxy přestane. Newland se zhroutí s pláčem do vody.

„Hlavně neříkej ,prosím'," upozorní ho Roxy. „To říkala moje

máma."

Newland si promne předloktí, aby se mu prokrvila.

„Z toho už se nevy vlíkneš, Newlande. Řekl jsi Petrklíčoví, kde

mámu najde. Kvůli tobě ji zabili a teď zabiju já tebe."

Newland se snaží dostat ke kraji bazénu. Roxy mu dá další dávku

voltů. Podlomí se mu kolena, svalí se obličejem napřed a zůstane

ležet ve vodě.

„Kurvafix," ucedí Roxy.

Darrell podá hák, přitáhne ho ke kraji a společně ho vytáhnou

ven.

Když Newland znovu otevře oči, Roxy mu sedí na hrudi.

„Teď tady zemřeš, Newlande," oznámí mu Darrell velice klid-

ným hlasem. „Je konec, kámo. Víc života už tě nečeká. Tohle je tvůj

poslední den a nic z toho, co nám řekneš, na tom nic nezmění,

jasný? Ale když to narafičíme jako nehodu, nepřijdeš o životní

pojistku. Vyplatěj ji tvojí mámě, že jo? A bráchovi? Tohle pro tebe

můžeme udělat, zaonačit to tak, aby to vypadalo jako nehoda.

A ne sebevražda. Jasný?"

Newland vykašle z plic špinavou vodu.

„Kvůli tobě zabili mou mámu, Newlande," dodá Roxy. „To byla

první dávka. A kvůli tobě jsem musela do vody plné sraček. To byla

ta druhá. Jestli dojde na třetí, přijde bolest, kterou si ani neumíš

představit. Chci od tebe slyšet jen jednu věc."

Teď už ji poslouchá.

„Cos od Petrklíče dostal, Newlande, žes mu prásknul moji mámu?

Co tě přimělo poštvat proti sobě Monkeovy? Co ti za tohle stálo,

Newlande?"

Zamrká na ně, nejprve na ni, pak na Darrella, jako kdyby se

mu posmívali.

Roxy vezme do dlaně jeho tvář a vrazí mu dávku elektřiny do

čelisti.

Newland zařve.

„Prostě mi to řekni," ponoukne ho Roxy.

„To přece víš, ne?" zalapá Newland po dechu. „Děláš si prdel."

Roxy přiblíží svou ruku k jeho tváři.

„Ne!" vykřikne. „Ne! Ne, ty víš, co se stalo, ty mrcho zasraná,

byl to tvůj fotr. Petrklíč mi nikdy neplatil, byl to Bernie - Bernie

Monke mi řekl, ať to udělám. Vždycky jsem dělal jen pro Bernie-

ho, vždycky jen pro něj. To Bernie mi řekl, abych předstíral, že

Petrklíčoví prodávám informaci, abych mu řekl, kdy bude tvoje

máma sama. Tys u toho vůbec neměla bejt. Bernie chtěl tvoji mámu

oddělat a já se neptal. Pomohl jsem mu. Vždyť to kurva byl Bernie.

Tvůj fotr. Bernie."

Mumlá to jméno pořád dokola, jako by to bylo tajemství, kterým

se vykoupí na svobodu.

Víc už z něj nedostanou. Věděl, že Roxyina máma je Bernie-

ho holka, jo, jistěže to věděl. Nakecali mu, že Christina Bernieho

podvádí, a to stačilo k tomu, aby ji nechal zabít - no, stačilo by.

Když skončí, překlopí ho zpátky do bazénu a Roxy do vody ještě

jednou, naposledy, pustí proud. Bude to vypadat, že dostal infarkt,

spadl do vody, posral se a utopil. Takže svůj slib dodrží. Převlék-

nou se a autem z půjčovny odjedou zpátky na letiště. Nenechají

po sobě ani díru v plotě.

„Co teď?" zeptá se Roxy v letadle.

„Co chceš, Rox?" opáčí Darrell.

Roxy chvíli jen sedí a cítí, jak v ní proudí energie, křišťálově

čistá a neporušená. To bylo něco, ten pocit, když zabila Newlanda.

Když viděla, jak ztuhne, a pak přestala.

Myslí na to, co jí řekla Eva, že věděla, že se Roxy objeví. Že viděla

její osud. Že ona je ta, která zajistí nový svět. Že bude mít v rukou

sílu všechno změnit. Roxy ucítí v konečcích prstů tolik energie,

jako kdyby dokázala udělat díru do světa.

„Chci spravedlnost," odpoví. „A pak chci všechno. Chceš jít se

mnou? Nebo chceš jít proti mně?"

Když tam dorazí, Bernie je ve své kanceláři a prochází účetní kni-

hy. Připadá jí starý. Není pořádně oholený, na krku a na bradě

mu trčí chomáčky. Poslední dobou je cítit, páchne jako zralý sýr.

Nikdy předtím ji nenapadlo, že je starý. Ona a Darrell jsou jeho

nejmladší potomci. Rickymu je pětatřicet.

Věděl, že přijedou. Barbara mu musela říct, že Roxy předala ty

bločky. Když vejdou do dveří, usměje se. Darrell stojí za ní, v rukou

drží nabitou pušku.

„Musíš to pochopit, Rox," spustí Bernie. „Já tvou mámu miloval.

Ona mě nikdy - aspoň si to myslím. Jen mě využívala k tomu, aby

se napakovala, co to jde."

„Tak proč jsi ji zabil?"

Potáhne nosem, jako kdyby ho to i tak překvapilo, že se ptá.

„Nehodlám žebrat o milost," odvětí. Nespouští oči z Roxyiných

rukou, z jejích prstů. „Vím, jak to chodí, a přijmu to, ale musíš

pochopit, že to nebylo osobní, šlo o obchod."

„Šlo o rodinu, tati," podotkne Darrell velice tiše. „Rodina je

vždycky osobní."

„To je pravda," připustí Bernie. „Jenže kvůli ní chytili Ala a Vel-

kýho Micka," dodá. „Rumuni ji podmázli a ona jim vyzradila, kde

budou. Brečel jsem, když mi řekli, že to byla ona, holčičko. Vážně

jsem brečel. Ale nemohl jsem dovolit, aby jí to prošlo, že ne? Tohle

nikomu... to nemůže nikomu projít, to musíš pochopit."

Roxy došla ke stejným závěrům, a ne jednou.

„Neměla jsi u toho být, holčičko."

„Nestydíš se, tati?" zeptá se Roxy.

Bernie vytrčí bradu a zasune špičku jazyka mezi zuby a spodní

ret. „Mrzí mě, že se to stalo. Mrzí mě, že to tak muselo být. Nechtěl

jsem, abys to viděla, a vždycky jsem se o tebe postaral. Jsi moje

holka." Odmlčí se.

„Tvoje máma mi ublížila víc, než ti dokážu říct." Znovu zafuní,

ztěžka jako býk. „Je to podělaná řecká tragédie, holčičko. I kdybych

býval věděl, že se tohle všechno stane, pořád bych to udělal, to

nepopírám. A jestli se mě chystáš zabít. ..jev tom kus spravedl-

nosti, holčičko."

Bernie tam sedí, čeká, až to přijde, naprosto klidný. Musel o tom

stokrát uvažovat, o tom, kdo ho nakonec dostane, jestli přítel, ne-

přítel, nebo nějaká rostoucí hmota v žaludku, nebo jestli se dožije

požehnaného věku. Muselo ho už dřív napadnout, že by to mohla

být ona, a proto je s tím tak smířený.

Roxy ví, jak to chodí. Jestli ho zabije, nikdy to neskončí. Přesně

tak to bylo i s Petrklíčem, proto došlo na krevní mstu. Jestli bude

dál zabíjet každého, kdo ji nasere, nakonec si pro ni stejně někdo

přijde.

„Víš, co je to spravedlnost, tati?" zeptá se Roxy. „Chci, abys šel

do prdele. A chci, abys všem rozhlásil, že firmu předáváš mně. Už

žádný krvavý boje, nikdo mi ji nepřijde sebrat, nikdo tě nebude

chtít pomstít, s řeckejma tragédiema je konec. Všecko proběhne

v míru. Odejdeš do důchodu. Budu tě chránit a ty prostě vysma-

hneš. Najdeme ti nějaký bezpečný místo u pláže."

Bernie přikývne. „Tys měla vždycky pod čepicí," uzná.

Jocelyn

Výhrůžky smrtí nebo bombovým útokem už v táboře NorthStar

zažily, ale až do dnešní noci k žádnému skutečnému napadení

nedošlo.

Jocelyn má noční hlídku. Je jich pět, bedlivě hlídají hranice areálu

dalekohledem. Když odsloužíte pár hodin navíc, bydlíte v táboře

a přistoupíte na to, že pro ně budete po skončení školy dva roky

pracovat, zaplatí vám školné. Docela výhodná nabídka. Školné

jí mohla zaplatit Margot, ale vypadá dobře, když to Jocelyn dělá

stejně jako ostatní dívky. Maddyino klubko se aktivovalo jistě a sil-

ně, bez podobných potíží, jako má Jocelyn. Její sestře je teprve

patnáct, a už mluví o tom, že se přidá k elitním kadetkám. Dvě

dcery vojandy - takhle se kandiduje na prezidentku.

Když se v budce rozezní poplašné zařízení, Jocelyn napůl pod-

řimuje. Poplach už zažila několikrát; buď ho spustila liška, kojot,

nebo jen pár opilých pubescentů, kteří se pokoušeli v rámci sázky

přelézt přes plot. Jednou ji k smrti vyděsil vřískot linoucí se z od-

padkového koše na konci jídelny, ale nakonec z něj vyskočila jen

dvojice obřích mývalů, kteří se kousali a doráželi na sebe.

Ostatní se jí kvůli tomu smály, tak jako se jí smějí často. Nejpr-

ve měla Ryana a to bylo vzrušující, zábavné a intenzivní, a díky

tomu, že jeho klubko bylo jejich tajemstvím, všechno tím pádem

bylo zvláštní. Jenže pak se to nějak dostalo ven - fotky pořízené

teleobjektivem, na prahu znovu dotírali novináři. A dočetly se to

i ostatní holky z tábora. Pak přišlo to uchichotané šuškání, kte-

ré utichlo, sotva vešla do pokoje. Jocelyn četla články o ženách,

které si přejí, aby to neuměly, a o mužích, kteří si přejí to umět,

a všechno jí připadá tak matoucí, netouží po ničem jiném než být

normální. S Ryanem se rozešla a on brečel, zatímco její oči zůstaly

suché, jako kdyby v nich měla zátku, která drží slzy uvnitř. Máma

ji tajně vzala k jednomu lékaři a ten jí dal něco, po čem by se cítila

normálněji. Což se svým způsobem podařilo.

Jocelyn a tři další dívky na hlídce popadnou noční obušky -

dlouhé biče s pevnou rukojetí a koncem spleteným z ostrých ko-

vových vláken - a vyjdou ven do noci. Cekají, že najdou nějakého

zástupce místní fauny, jak ohlodává plot. Jenomže když přijdou na

místo, uvidí trojici mužů s baseballovými pálkami v ruce a tváře-

mi napadanými černidlem. Stojí u generátoru a jeden z nich drží

v rukou obří štípačky na kov. Je to teroristický útok.

Celé se to seběhne rychle. Dakota, nejstarší z nich, špitne Hay-

den, jedné z nejmladších, aby doběhla pro ochranku NorthStar.

Ostatní zaujmou těsnou obrannou formaci. Do jiných táborů už

pronikli muži s noži, puškami, dokonce i granáty a podomácku

vyrobenými bombami.

„Odhoďte zbraně!" zakřičí Dakota.

Muži mají přimhouřené oči a v nich nečitelný výraz. Přišli spá-

chat něco zlého.

Dakota mávne baterkou. „Dobře, borci," říká. „Pobavili jste se,

ale máme vás. Odložte zbraně."

Jeden z nich něco odhodí - plynový granát, z něhož se valí dým.

Druhý se štípačkami pustí do odkrytého kabelu v generátoru.

Ozve se rána. Uprostřed tábora zhasnou všechna světla. Není tu

nic kromě černé oblohy, hvězd a trojice mužů, která je přišla zabít.

Jocelyn kolem sebe divoce šermuje kapesní svítilnou. Jeden

z útočníků zápasí s Dakotou a Samarou, máchá baseballovou pál-

kou, přerušovaně řve. Pálka dopadne na Samařinu hlavu. Objeví

se krev. Do prdele, je tam krev. Jsou vycvičené, všechny byly vy-

cvičené, tohle se nemělo stát. Může se něco takového stát i přes to,

že mají svou energii? Tegan se na něho vrhne jako vlčice, zasáhne

ho do kolen, ale on ji nakopne přímo do obličeje. Co se mu to za-

blesklo pod bundou, co to tam má, do prdele, co to má? Jocelyn

k němu běží, připíchne ho k zemi a sebere mu to, ať je to, co je

to, ale při tom ji sevře kolem kotníku ruka a ona se skácí na zem,

obličejem do písku.

Vyštrachá se na všechny čtyři a plazí se k baterce, ale než se k ní

stačí dostat, kdosi ji zvedne a posvítí na ni. Jos čeká, že přijde rána.

Ale baterku drží v ruce Dakota. Má pohmožděnou tvář a vedle ní

stojí Tegan. U nohou jí klečí jeden z těch chlapů. Jocelyn soudí, že

je to ten, se kterým se rvala. Už nemá na hlavě kuklu, je mladý.

Mladší, než si myslela. Možná jen o rok nebo o dva starší než ona.

Má rozražený ret a přes celou čelist se mu táhne kapraďovité jizva.

„Dostala jsem ho," hlásí Dakota.

„Jdi do prdele," odsekne muž. „Bojujeme za svobodu!"

Tegan ho popadne za vlasy, zvedne mu hlavu a pustí do něho

další dávku, do bolestivého místa těsně pod ucho.

„Kdo vás poslal?" ptá se Dakota.

Ale on neodpoví.

„Jos," pobídne ji Dakota, „ukaž mu, že to myslíme vážně."

Jocelyn netuší, kam se poděly druhé dvě dívky. „Neměly by-

chom počkat na posily?" opáčí nejistě.

„Zatracená vybitko," uleví si Dakota. „Nemáš na to, co?"

Kluk se krčí na zemi. Jocelyn mu nic dělat nemusí, teď už to

není vůbec třeba.

„Nemá náhodou klubko?" nadhodí Tegan. „Třeba ho Jocelyn

chce opíchat."

Ostatní se smějí. Jo, mumlají, to by se jí líbilo. Úchyláci, mrzáci.

Nechutní, divní, odporní chlapi. To je přece její gusto.

Kdyby se před nimi rozbrečela, nikdy by na to nezapomněly,

do prdele. Beztak není ta, za kterou ji mají. S Ryanem se jí to ani

moc nelíbilo, vážně. Přemýšlí o tom od chvíle, co se rozešli, a má

za to, že ostatní holky mají pravdu. Lepší je to s mužem, který

nemá energii; každopádně je to normálnější. Od té doby Jocelyn

měla pár dalších kluků, kterým se líbilo, když do nich pouštěla

pár voltů, a dokonce si o to sami řekli, tiše jí pošeptali do ucha:

„Prosím." Tak je to lepší a Jocelyn si prostě přeje, aby zapomněly,

že Ryan vůbec kdy existoval. Ona už ho pustila z hlavy, byl to

takový pubertální románek, a díky lékům má energii v normálu

víc než kdy předtím. Ted’ je normální, naprosto normální.

Co by teď udělala normální holka?

„Běž do prdele, Clearyová," odsekne Dakota. „Udělám to sama,"

ale Jocelyn se brání: „Ne, ty běž do prdele."

„Prosím," špitne kluk na zemi. Tak jak to dělávají.

Jocelyn odstrčí Dakotu stranou, skloní se a pustí mu do hlavy

elektrický výboj. Jen aby mu ukázala, o co si koleduje, když si

s nimi zahrává.

Ale nedokáže udržet city na uzdě. Trenérka ji upozorňovala, aby

si na to dávala pozor. Tělem jí projede nával hormonů a elektrolytů

a všechno se pokazí.

Když z ní ta dávka vychází, Jocelyn cítí, že je příliš silná. Snaží

se ji zadržet, ale už je pozdě.

Kůže na hlavě se mu pod její rukou pálí na škvarek.

Kluk řve bolestí.

Mozek v lebce se mu vaří. Křehké tkáně se taví a srážejí. Elek-

trické siločáry ho jizví, rychleji než myšlenky.

Jocelyn to nedokáže zadržet. Takhle se to nemá dělat. Nechtěla

to udělat.

Ve vzduchu se vznáší pach spálených vlasů a masa.

„Kurva," utrousí Tegan.

A náhle je ozáří oblouková lampa. Dorazila dvojice lidí z vede-

ní tábora, muž a žena; Jos už se s nimi setkala: Esther a Johnny.

Konečně. Museli nahodit záložní generátor.

Myšlenky Jos víří v hlavě, i když má zpomalené pohyby. Ruku

má stále položenou na hlavě toho kluka. Z prstů jí stoupá chabý

chomáček dýmu.

„Ježíš," vyhrkne Johnny.

„Bylo jich víc?" zajímá Esther. „Ta holka říkala, že byli tři."

Dakota nepřestává civět na kluka. Jocelyn si z něj jeden po dru-

hém odlepí prsty a vůbec na to nemyslí. Má pocit, že když na to

začne myslet, ponoří se do hluboké, temné vody; čeká tam na ni

černý oceán, vždycky bude čekat. Odlepí mu prsty ze spálené

kůže na hlavě, nemyslí na to, zvedne ulepenou dlaň, nemyslí na

to, a tělo se svalí obličejem napřed do hlíny.

„Johnny, doběhni pro doktora, do prdele," přikáže Esther. „Oka-

mžitě."

Johnny nespouští oči z těla. „Pro doktora?" opáčí a nevěřícně

se zasměje.

„Hned," zopakuje Esther. „Běž pro doktora, kurva."

Johnny polkne. Očima těká mezi Jocelyn, Tegan a Esther. Když

zachytí její pohled, rychle přikývne. O pár kroků couvne, otočí

se a dá se do běhu, zmizí z kruhu světla do tmy.

Esther se rozhlédne po trojici dívek.

„Stalo se to, že —" začne Dakota.

Ale Esther zakroutí hlavou. „Pojďme si to probrat," navrhne.

Poklekne vedle těla, jednou rukou ho převrátí a prošacuje mu

bundu. Dívky pořádně nevidí, co se děje. Esther najde žvýkačky,

hrst letáků nějaké mužské protestní skupiny. A pak se ozve známé,

těžké kovové cinknutí.

Esther sáhne rukou za tělo a najednou jí leží v dlani zbraň: tlustá

pistole s krátkou hlavní, armádní výzbroj. „Vytáhl na tebe zbraň,"

říká Esther.

Jocelyn svraští čelo. Rozumí tomu, ale nemůže si pomoct a stejně

ta slova musí říct.

„Ne, nevytáhl. Nebyl..." Když její ústa srovnají krok s myšle-

ním, zarazí se.

Esther promluví velice klidným a nenuceným tónem. Z hlasu jí

zaznívá úsměv. Jako kdyby Jos školila o údržbě nějakého zařízení.

Nejprve vypnout přívod energie, pak řádně promazat, dále pomocí

utahovacího šroubu nastavit řemen. Jednoduché jako facka. Jednu

věc, pak druhou. Raz, dva, tři. Tak se na to musí.

„Všimla sis, že má v boční kapse bundy zbraň," popisuje Esther,

„a že po ní sahá. Už se proti nám dopustil násilí. Vnímala jsi to

jako jasné a bezprostřední nebezpečí. Sáhl pro zbraň a tys použila

přiměřenou energii, abys ho zastavila."

Esther rozevře mladíkovy zaťaté prsty a vloží do nich pouzdro

s pistolí. „Takhle to bude jednodušší. Tasil zbraň," dodá. „A chystal

se vystřelit." Rozhlédne se po skupince dívek, postupně každé

z nich pohlédne do očí.

„Ano, takhle se to stalo," přitaká Tegan. „Viděla jsem, jak sahá

pro zbraň."

Jocelyn se podívá na pistoli, sevřenou v chladnoucích prstech.

Někteří lidé z NorthStar nosí u pasu vlastní neregistrované zbraně.

Její máma musela požádat New York Times, aby o tom napsaly člá-

nek kvůli možnému ohrožení vnitrostátní bezpečnosti. Možná že

tu pistoli měl v zadní kapse. Možná se ji chystal proti nim obrátit.

Ale jestli byli ozbrojení, proč měli ty pálky?

Esther stiskne Jocelyn rameno. „Jsi hrdinka, vojáku," pronese.

„Ano," přikývne Jocelyn.

Čím častěji tu historku vypráví, tím je to snadnější. V duchu to

začíná vidět velmi jasně, takže když se jí na to zeptají v celostát-

ní televizi, má za to, že si to napůl pamatuje. Nevšimla si náho-

dou v jedné jeho kapse něčeho kovového? Nemohla to být zbraň?

Možná že proto použila dávku elektřiny. Ano, nejspíš to opravdu

viděla.

Ne, dodá Jocelyn s úsměvem. Nepřipadám si jako hrdinka. Kaž-

dý by se zachoval stejně.

Ale no tak, namítá Kristen. Já bych to nedokázala. Co ty, Matte?

Já bych se nemohl ani dívat! odpoví Matt a zasměje se. Je ve-

lice přitažlivý, o dobrých deset let mladší než Kristen. Vybralo

ho vedení televizní stanice. Chtěli jen něco vyzkoušet. Když už

jsme u toho, Kristen, co kdyby sis do vysílání vzala brýle, dodají

ti na vážnosti. Uvidíme, co to udělá se sledovaností. Pustíme to

ven, OK?

Tvoje máma musí být velice pyšná, Jocelyn.

Je pyšná. Zná část příběhu, ale ne celý. Získala tím výhodné

postavení při jednání s ministerstvem obrany kvůli spuštění vý-

cvikových táborů NorthStar pro dívky ve všech padesáti státech.

Jde o zaběhnutý program, s dobrými vazbami na vysoké školy,

a armáda jim pošle subvence za každou dívku, která přeskočí

základní výcvik a rovnou nastoupí do aktivní služby. Armáda si

Margot Clearyovou hýčká.

A při tom, co všechno se děje ve zprávách, pokračuje Matt, oč

vlastně jde v té válce ve východní Evropě? Nejprve vyhrává Již-

ní Moldávie, teď zase ta Severní a jsou do toho nějak zapleteni

i Saúdové... Moderátor bezradně pokrčí rameny. Je skvělé vědět,

že máme mladé ženy jako vy, které jsou připravené bránit vlast.

Jistě, přitaká Jocelyn, přesně jak to má nacvičené. Nedokázala

bych to bez výcviku, kterého se mi dostalo v táboře NorthStar.

Kristen jí stiskne koleno. Zůstanete s námi, Jocelyn? Po přestávce

vyzkoušíme pár skvělých podzimních receptů se skořicí.

Ovšem!

Matt se usměje do kamery. Já se rozhodně cítím bezpečněji, když

vás tu máme. A teď tu máme minutu po celé počasí.

Socha „Velekněžky" - nalezena v truhlici s pokladem v Láhauru.

Samotná socha je výrazně starší než podstavec, jenž je z období

Kataklyzmatu a původně sloužil jinému účelu.

Přestože je hodně zerodovaný, analýza odhalila, že byl původně označen

motivem Nakousnutého jablka. Předměty označené tímto motivem

a pocházející z období Kataklyzmatu nacházíme po celém světě a o jejich

účelu se hodně diskutuje. Identičnost tohoto motivu naznačuje, že

se jedná o náboženský symbol, ale stejně tak se mohlo jednat o glyf

naznačující, že daný předmět sloužil k podávání jídla; velikost se

pak odvíjí od druhu pokrmu. Tento umělecký artefakt označený

Nakousnutým jablkem je, jak tomu běžně bývá, vyroben částečně

z kovu a částečně ze skla. Neobvyklé však je, že sklo není rozbité,

což jeho hodnotu v postkataklyzmatických letech zvyšuje.

Spekuluje se o tom, že artefakt byl věnován k uctění kultu

Velekněžky a používán ke zvýšení majestátu její sochy.

Oba předměty byly přivařený k sobě asi před 2 500 lety.

Socha „Mladého služebníka", nalezena ve stejném pokladu jako „Velekněžka".

Na základě pečlivě zastřižených vlasů a vousů a smyslných rysů se spekiduje,

že zobrazuje sexuálního pracovníka. Socha je ozdobena sklem z období

Kataklyzmatu, jehož složení je podobné složení podstavce „Velekněžky";

téměř jistě pochází z nějakého artefaktu ze skupiny Nakousnutého jablka.

Sklo bylo k soše připojeno zhruba ve stejné době,

kdy byl k „Velekněžce“ přivařen podstavec.

Zbývá jeden rok

Margot

„Paní senátorko, můžete se vyjádřit k tomu, proč jste tady?"

„Prezidentku Moskalevovou vypudil vojenský puč ze země, do

jejíhož čela byla demokraticky zvolena, Tunde. Tento druh zále-

žitostí bere vláda Spojených států velice vážně. A velmi mě těší,

že díky vám se o tyto významné geopolitické záležitosti zajímá

i mladší generace."

„Je to právě mladší generace, kdo bude muset žít ve světě, který

budujete, paní senátorko."

„Máte pravdu, a proto mám radost z toho, že se mnou na návště-

vu této země přijíždí v rámci delegace OSN i moje dcera Jocelyn."

„Chcete nějak komentovat nedávnou porážku, kterou utrpěly

síly republiky Pazardžik od jednotek Severní Moldávie?"

„Jsme na večírku, chlapče, a ne na strategické schůzce obranné

politiky."

„Musíte něco vědět, paní senátorko. Jste už členkou... kolika?

Pěti strategických výborů? Obrany, zahraničních vztahů, vnit-

ra a bezpečnosti, rozpočtu a tajných služeb," vypočítá Tunde na

prstech. „Na to, aby vás jen vyslali na večírek, jste docela nabitá

vědomostmi."

„Pečlivě jste se připravoval."

„Ano, madam. Severní Moldávie je financována saúdskou stra-

nou v exilu, viďte? Je tahle válka s Pazardžikem zkušebním teré-

nem pro pokus znovu převzít Saúdskou Arábii?"

„Saúdskoarabská vláda byla demokraticky zvolena svým lidem.

Vláda Spojených států podporuje demokracii na celém světě a mí-

rové změny režimu."

„Přijela sem vláda Spojených států proto, aby si pojistila do-

dávky ropy?"

„V Moldávii ani v Pazardžiku žádná ropa není, Tunde."

„Ale další změna režimu v Saúdské Arábii by mohla vaše do-

dávky ropy ovlivnit, nemyslíte?"

„Je-li v sázce svoboda a demokracie, tohle nás nemůže trápit."

Tunde má co dělat, aby se nerozesmál. Po tváři mu přelétne

letmý úšklebek. „Fajn," dodá. „Fajn. Spojené státy by raději pro-

pagovaly demokracii než ropu. Fajn. A jaký vzkaz vysílá vaše

dnešní účast na této recepci o vnitrostátním terorismu v USA?"

„Dovolte, abych se vyjádřila jasně," praví Margot a s jasným,

klidným pohledem v očích pohlédne do hledáčku Tundeho ka-

mery. „Spojené státy nemají strach z vnitrostátních teroristů ani

lidí, kteří je financují."

„A těmi,lidmi, kteří je financují', máte na mysli krále Awadí-

ho-Atifa ze Saúdské Arábie?"

„Víc k tomu nemám co říct."

„A nějaký komentář k tomu, proč vás sem poslali, paní senátor-

ko? Zrovna vás? S vašimi vazbami na výcvikové tábory NorthStar

pro mladé ženy? Proto jste byla vybrána, abyste sem přijela?"

Margot se tiše uchichtne, což působí naprosto upřímně. „Jsem

jen malá ryba, Tunde, něco jako střevle. Přijela jsem, protože jsem

dostala pozvání. A teď bych si ráda užila recepci a jsem si jistá,

že vy také."

Otočí se a vzdálí o pár kroků doprava. Počká, až uslyší, jak se

kamera s cvaknutím vypíná.

„Nesnažte se mě zahnat do úzkých, chlapče," ucedí koutkem

úst. „Tady jsem vaše přítelkyně."

Tundemu neujde to oslovení „chlapče". Nic na to neřekne. Vy-

chutná si ho. Je rád, že nechal běžet zvukové nahrávání, i když

obraz je vypnutý.

„Mohl bych na vás tlačit dvakrát tolik," odvětí Tunde, „madam."

Margot se na něho úkosem podívá. „Líbíte se mi, Tunde," při-

zná. „V tom interview s UrbanDokem jste si vedl dobře. Po těch

jaderných výhrůžkách Kongres opravdu zbystřil pozornost a od-

hlasoval nám peníze, které potřebujeme na obranu země. Jste

s těmi lidmi stále v kontaktu?"

„Občas."

„Kdybyste se doslechl, že chystají něco velkého, přijdete mi to

říct, viďte? Vyplatí se vám to. Teď už jsou v tom peníze - spousta

peněz. Byl by z vás skvělý tiskový mluvčí pro naše tábory."

„Aha," opáčí Tunde. „Dám vám vědět."

„Určitě dejte."

Konejšivě se na něho usměje. Nebo aspoň to má v úmyslu. Ale

sotva se jí ten úsměv objeví na rtech, Margot vycítí, že působí

spíš jako úšklebek. Potíž je v tom, že tihle novináři jsou zatraceně

přitažliví. Tundeho videa zná; Maddy je jeho velká fanynka a on

má ve skutečnosti velký vliv na voliče ve věkové skupině osmnáct

až pětatřicet.

Je neuvěřitelné, že - kromě všech těch řečí o jeho uvolněném

a přístupném stylu - nikdo nemluví o tom, že videa Olatundeho

Eda jsou takovým hitem proto, že je zatracený hezoun. V někte-

rých z nich vystupuje vysvlečený do půl těla, přináší reportáže

z pláže oblečený jen v plavkách, a jak ho má ona teď brát vážně,

když viděla ta široká ramena, úzký pas a vypracované tělo plné

šikmých, deltových, hýžďových a prsních svalů na té udělané...

do řiti, vážně se potřebuje s někým vyspat.

Kristepane. Fajn. S touhle delegací přijelo i pár mladých kluků.

Koupí jednomu z nich po recepci drink, protože tohle se jí přece

nemůže honit hlavou pokaždé, když se před ní objeví nějaký hez-

ký novinář. Margot sebere procházejícímu číšníkovi z tácu šnaps

a kopne ho do sebe. Poradkyně na druhé straně místnosti zachytí

její pohled a ukáže na hodinky. Zábava začíná.

„Musíš uznat," pošeptá své poradkyni Frances, zatímco stoupají

po mramorových schodech, „že zámek si tedy vybrat umějí."

Zámek vypadá, jako by ho cihlu po cihle převezli z Disneylandu.

Pozlacený nábytek. Sedm věžiček, každá jiného tvaru a velikosti,

některé rýhované, jiné hladké, další se zlatou špičkou. V popředí

borovicový háj, v dálce hory. Jo, jo, máte dějiny a kulturu. Jo, jo,

nejste nikdo. Fajn.

Když Margot vejde dovnitř, Tatana Moskalevová sedí - beze

srandy - na skutečném trůnu. Obří pozlacený kolos se lvími hla-

vami na opěrkách a poduškou z červeného sametu. Margot potlačí

úsměv. Prezidentka Pazardžiku na sobě má obrovitánský bílý ko-

žich a pod ním zlaté šaty. Na každém prstu má prsten a na palcích

hned dva. Jako kdyby správnou představu o tom, jak má vypadat

prezident, získala ze sledování příliš mnoha mafiánských filmů.

Možná že přesně to dělala. Dveře za Margot se zavřou. Zůstanou

samý dvě.

„Paní prezidentko," řekne Margot. „Je mi ctí, že vás poznávám."

„Paní senátorko," opáčí Tatana, „potěšení je na mé straně."

Setkání hada s tygrem, pomyslí si Margot, šakal zdraví škor-

piona.

„Prosím," vyzve ji Tatana, „nabídněte si sklenku našeho ledové-

ho vína. Nejlepší v Evropě. Pochází z našich pazardžických vinic."

Margot si dá doušek, přemítá, s jakou pravděpodobností bude

otrávené. Vsadí se, že ne víc než ze tří procent. Byla by pro ně

špatná reklama, kdyby tu umřela.

„To víno je vynikající," uzná. „Nic jiného bych ani nečekala."

Taťáně přelétne po rtech náznak úsměvu. „Líbí se vám v Pa-

zardžiku?" zeptá se. „Užila jste si prohlídku památek? Hudbu,

tanec, místní sýry?"

Dopoledne Margot absolvovala tříhodinovou přednášku spoje-

nou s ochutnávkou místních sýrů. Tři hodiny. O sýrech.

„Vaše země je okouzlující, paní prezidentko - propojení sta-

rosvětského kouzla s odhodláním společně vstoupit do budouc-

nosti."

„Ano." Další chabý úsměv. „Víte, jsme přesvědčeni, že jsme pa-

trně ta nejprogresivnější země na světě."

„To jistě. Těším se na zítřejší návštěvu vašeho vědecko-techno-

logického parku."

Taťána zavrtí hlavou. „Myslím kulturně," opraví ji, „sociálně.

Jsme jediná země na světě, která opravdu rozumí tomu, co změna

poměrů obnáší. Chápeme ji jako požehnání. Jako pozvání k... k..."

Chvilku vrtí hlavou, jako by chtěla rozehnat nějakou mlhu před

očima: „Jako pozvání k novému způsobu života."

Margot na to nic neřekne, lokne si vína a zatváří se uznale.

„Mám ráda Ameriku," pokračuje Taťána. „Můj zesnulý man-

žel Viktor tíhl k SSSR, ale já mám ráda Ameriku. Zemi svobody.

Zemi příležitostí. Dobré hudby. Lepší, než je ta ruská." Začne si

prozpěvovat slova jedné populární písničky, kterou si bez přestání

doma pouští i Maddy: „When we drive, you sofast, in your car, all

boom boom." Má hezký hlas. Margot si vybaví, že někde četla o tom,

že Taťána měla kdysi dávno ambice stát se zpěvačkou populární

hudby.

„Chcete, abychom je přivezli, aby vám tady zahráli? Udělali

koncertní šňůru? To můžeme zařídit."

„Myslím, že víte, co chci," opáčí Taťána. „Myslím, že to víte.

Nejste hloupá žena, paní senátorko."

„Možná nejsem hloupá," pousměje se Margot, „ale číst myšlenky

neumím, paní prezidentko."

„Jediné, co chceme," pokračuje Taťána, „je americký sen přímo

tady v Pazardžiku. Jsme nový národ, kurážný státeček, který má

společné hranice se strašlivým nepřítelem. Chceme žít svobodně

a jít svou vlastní cestou. Chceme příležitost. To je všechno."

Margot přikývne. „Tohle chtějí všichni, paní prezidentko. De-

mokracie pro všechny je něco, co si Amerika nejtoužebněji přeje

pro celý svět."

Taťána nepatrně povytáhne koutky úst. „Pak nám tedy proti

Severu pomůžete."

Margot chvíli žmoulá horní ret. Tohle je ošemetná záležitost.

Věděla, že to přijde.

„Já... probírala jsem to s prezidentem. I když podporujeme vaši

nezávislost, neboť je to vůle vašeho lidu, nemůžeme se vměšovat

do války mezi Severní Moldávií a Pazardžikem."

„Vy i já jsme rafinovanější, paní senátorko."

„Můžeme vám nabídnout humanitární pomoc a mírové síly."

„Můžete vetovat jakékoli usnesení Rady bezpečnosti OSN proti

nám."

„Ale Rada bezpečnosti OSN žádné takové usnesení nevydala."

Taťána s okatou rozhodností odloží sklenku na stolek před sebou.

„Paní senátorko. Moje vlast byla zrazena z řad vlastních mužů. To

víme. Byli jsme poraženi v nedávné bitvě na Dněstru, protože sever

věděl, jak budou rozmístěny naše jednotky. Muži z Pazardžiku

prodali informace našim nepřátelům ze severu. Někteří z nich

byli vypátráni. Někteří se přiznali. Musíme přijmout opatření."

„To je samozřejmě vaše výsadní právo."

„Nebudete se do těchto opatření vměšovat. Podpoříte cokoliv,

co uděláme."

Margot se uchichtne. „Nejsem si jistá, že můžu slíbit něco tak

dalekosáhlého, paní prezidentko."

Taťána se obrátí a opře se o okenní tabulku. Její silueta se rýsuje

proti jasně osvětlenému zámku jako z Disneyho pohádky.

„Spolupracujete s NorthStar, že? Soukromá armáda. Ve skuteč-

nosti jste jejich akcionářka. NorthStar se mi líbí. Cvičí dívky k boji.

Velmi dobré - potřebujeme další."

No ne. Tohle tedy Margot nečekala. Ale je to zajímavé.

„Dost dobře nechápu, jak spolu tyto věci souvisejí, paní prezi-

dentko," namítne Margot, i když se jí v hlavě začíná klubat mazaný

nápad.

„NorthStar požaduje mandát OSN k tomu, aby mohl do Saúdské

Arábie vyslat své vlastní vycvičené ženské jednotky. Tamní vláda

se však hroutí. Země je nestabilní."

„Jestli OSN vyslání schválí, pak mám za to, že to bude jistě dob-

rá zpráva pro celý svět. Zajistí zásoby energie a pomohou vládě

v obtížném přechodném období."

„Prosazovalo by se to jednoduššeji," míní Taťána, „kdyby vo-

jenské síly NorthStar na svém území úspěšně rozmístila už jiná

vláda." Odmlčí se, nalije si další sklenku ledového vína a dolije

i Margot. Obě vědí, kam tenhle hovor směřuje. Setkají se očima.

Margot se usmívá.

„Chcete sama najmout dívky z NorthStar."

„Jakou svou osobní armádu zde a na hranicích."

Má to cenu spousty peněz. Dokonce víc, kdyby válku se Se-

verem vyhráli a zmocnili se saúdského majetku. Roie soukromé

armády by NorthStar dovedla přesně tam, kam se chce dostat.

Kdyby se Margot Clearyové podařilo tohle rozjet, správní rada

by s ní s největší radostí pokračovala ve spolupráci až do konce

svého mandátu.

„A výměnou za to požadujete..."

„Chystáme se po dobu tohoto neklidného období poupravit

zákony. Abychom zabránili dalším zrádcům ve vyzrazení našich

tajemství Severu. Chceme, abyste nás podpořili."

„V žádném případě se nechceme vměšovat do záležitostí suve-

rénního státu," upozornila ji Margot. „Je třeba respektovat kulturní

rozdíly. Vím, že prezident se v této záležitosti spolehne na můj

úsudek."

„Dobře," přitaká Taťána a pomalu mrkne zelenýma očima. „Pak

si tedy rozumíme." Zarazí se. „Nemusíme se sami sebe ptát, co

by Sever udělal, kdyby zvítězil, paní senátorko. Už jsme viděli, co

dokáží; všichni si pamatujeme, jak to v Saúdské Arábii vypadalo.

Obě tedy stojíme na té správné straně."

Pozvedne sklenku. Margot tu svou zlehka nakloní a s tichým

cinknutím si s Taťánou přiťukne.

To je významný den pro Ameriku. Významný den pro celý svět.

Zbytek večírku je přesně tak nudný, jak Margot čekala. Třese si

pravicí s cizími hodnostáři, náboženskými vůdci a lidmi, u nichž

se obává, že jsou zločinci a obchodníci se zbraněmi. Nabubřele

opakuje stále dokola ta samá slova o hlubokém soucitu Spojených

států s obětmi bezpráví a tyranie a jejich touze po mírovém řešení

situace zde v tomto neklidném koutu světa. Těsně poté, co se na

recepci objeví Taťána, vypukne menší pozdvižení, ale Margot to

nezachytí. Zdrží se do půl jedenácté - což je oficiálně určený čas,

není to ani příliš brzy, ani příliš pozdě na to významný večírek

opustit. Cestou dolů k diplomatickému vozu znovu narazí na no-

vináře Tundeho.

„Promiňte," vyhrkne Tunde, upustí cosi na podlahu a okamži-

tě to zvedne, příliš rychle, než aby postřehla, co to je, „chci říct,

omlouvám se. Promiňte. Mám... naspěch."

Margot se rozesměje. Má za sebou příjemný večer. V duchu

už počítá výši bonusu, který dostane od NorthStar, jestli tohle

všechno klapne, a pomýšlí na závratné příspěvky z výboru pro

politickou činnost na příští volební cyklus.

„Nač ten spěch?" zeptá se. „Není třeba prchat. Nechcete svézt?"

Ukáže rukou k autu, dvířka už jsou otevřená, je vidět svůdný

kožený interiér v barvě másla. Tunde zamaskaje chvilkový panický

výraz úsměvem, ale není dost rychlý.

„Jindy," odpoví.

Jeho smůla.

Později v hotelu koupí Margot pár drinků jednomu ze služebně

mladších zaměstnanců amerického velvyslanectví na Ukrajině. Je

pozorný - no, proč by taky nebyl? Je přece úspěšná. Když stoupají

ve výtahu do jejího apartmá, položí mu ruku na pevný mladý

zadek.

Allie

Zámecká kaple je přestavěná. Uprostřed místnosti se stále vznáší

skleněný pozlacený lustr, ale dráty, na kterých visí, jsou příliš

tenké, než aby byly ve světle svíčky vidět. Všechny tyhle elektric-

ké zázraky. Okna zobrazující anděly velebící Pannu Marii zůsta-

la nedotčená, stejně jako skleněné tabule věnované Svaté Tereze

a Svatému Jeronýmovi. Ostatní - spolu s glazovanými malbami

v kupoli - byly nahrazeny a překresleny podle Nového Písma

svatého. Tady promlouvá Všemohoucí k Pramáti Rebece v podobě

holubice. Tam prorokyně Deborah káže svaté slovo nevěřícím.

Vedle - přestože byla proti - je Matka Eva se symbolickým stro-

mem v pozadí, kterak přijímá poselství z Nebes a natahuje ruku

nabitou bleskem. Ve středu kupole je ruka s vševidoucím okem

uprostřed. To je symbol Boha, té, která nad námi bdí a jejíž mocná

ruka je natažená jak k mocným, tak k zotročeným.

V kapli na ni čeká vojákyně: mladá žena, která požádala o sou-

kromou audienci. Američanka. Hezká se světle šedýma očima

a pihatým obličejem.

„Cekáš tu na mě?" zeptá se Matka Eva.

„Ano," odpoví Jocelyn. Dcera senátorky Clearyové, která sedí

v pěti klíčových výborech, včetně obrany a rozpočtu.

Matka Eva si na toto soukromé setkání vyhradila čas.

„Jsem ráda, že tě poznávám, dcero." Jde se k ní posadit. „Jak ti

můžu pomoct?"

Jocelyn se rozpláče. „Máti by mě zabila, kdyby věděla, že jsem

tady," přizná. „Zabila by mě. Ach, Matko, nevím, co mám dělat."

„Přišla sis... pro radu?"

Tuto žádost o audienci si Allie přečetla se zájem. Nepřekvapilo

ji, že se má dostavit dcera senátorky. Dávalo smysl, že by se chtěla

s Matkou Evou setkat na vlastní oči.

Ale soukromá audience? Allie vrtalo hlavou, zda se z ní vyklu-

be skeptická, která se jen bude chtít přít ohledně existence Boha.

Ale... zjevně ne.

„Jsem tak ztracená," vymáčkne ze sebe Jocelyn přes slzy. „Už ani

nevím, kdo jsem. Sleduji vaše hovory a pořád čekám, že... prosím

Její hlas, aby mě vedl a řekl mi, co mám dělat..

„Pověz mi, co tě trápí," vybídne ji Matka Eva.

Allie zná velmi dobře trápení, která jsou vrytá příliš hluboko,

než aby se o nich mluvilo. Ví, že se to stává ve všech rodinách

bez ohledu na to, jak vysoce jsou postavené. Žádné místo není

uchráněno trápením, jaká v životě zažila i Allie.

Natáhne ruku a pohladí Jocelyn po koleni. Dívka sebou trhne

a odtáhne se. Jen z toho kratičkého doteku Allie pozná, co ji trápí.

Zná ženský dotek i to pomalé, byť upozaděné hučení energie

v jejich klubku. To, co by mělo v Jocelyn svítit a zářit, je pohaslé,

to, co by mělo být zavřené, je dokořán. Allie se ubrání zachvění.

„Tvoje klubko," pronese Matka Eva. „Trápíš se kvůli němu."

„Je to tajemství," vypraví ze sebe Jocelyn sotva slyšitelně. „Ne-

mám o tom mluvit. Existují na to léky. Ale ani ty už mi nepomáhají.

Zhoršuje se to. Nejsem... nejsem jako ostatní dívky. Nevěděla jsem,

kam jinam se mám obrátit. Viděla jsem vás na internetu. Prosím,"

žadoní. „Prosím, uzdravte mě, ať jsem normální. Prosím, poproste

Boha, aby ze mě sňala to břemeno. Prosím, ať jsem normální."

„Jediné, co můžu udělat," odvětí Matka Eva, „je, že tě vezmu za

ruku a společně se pomodlíme."

Tohle je velice svízelná situace. Tu dívku nikdo nevyšetril ani

Allie neporadil, v čem tkví její problém. Náprava poruch elektric-

kého klubka je nanejvýš obtížná. To je taky důvod, proč Tatana

Moskalevová zkoumá možnosti jeho transplantace; nefunkční

klubko nedokáže nikdo opravit.

Jocelyn přikývne a vklouzne rukou do Alliiny dlaně.

„Naše Matko," odříká Matka Eva obvyklá slova, „jež jsi nad

námi a v nás. Ty jediná jsi zdrojem vší dobroty, slitování a milos-

ti. Kéž bychom se naučily vykonávat Tvou vůli tak, jako nám ji

prokazuješ každý den svými činy."

Při těch slovech Allie opatrně sonduje tmavá a světlá místa v dív-

čině klubku. Jako by bylo odstíněno: tam, kde by měla téct voda,

jsou jen olepená místa, zanesená nečistotou. Mohla by některé

partie v kanálcích - tady a tam - pročistit.

„Kéž jsou před Tebou naše srdce čistá," pokračuje Allie, „a kéž

nám sesleš sílu snášet útrapy, jimž čelíme, bez hořkosti a sebe-

zkázy."

I když se Jocelyn málokdy uchyluje k modlitbě, teď se vroucně

modlí. Zatímco jí Matka Eva položí ruce na záda, odříkává slova:

„Prosím, Bože, otevři moje srdce." A pak něco ucítí.

Allie maličko zatlačí. Víc než obvykle, ale tahle dívka nejspíš

není dost citlivá vůči tomu, co přesně dělá. Jocelyn vyjekne. Allie

ještě třikrát krátce, silně zatlačí, a je to. Klubko zajiskří. Hučí jako

motor. A je to.

„Ach bože," hlesne Jocelyn. „Cítím to."

Klubko jí nepřetržitě, pravidelně hučí. Teď už to vnímá taky, ten

pocit, který popisovaly ostatní dívky: jemný, sytivý pocit, zatímco

každá buňka jejího svalovitého klubka pumpuje ionty do membrán

a nabíjí je elektřinou. Jocelyn má úplně poprvé dojem, že celé její

tělo funguje správně.

Je příliš v šoku, než aby plakala.

„Cítím to," vyhrkne. „Funguje to."

„Chvála naší Paní," opáčí Matka Eva.

„Ale jak jste to udělala?"

Matka Eva zavrtí hlavou. „To nebyla má vůle, nýbrž Její."

Společně se jednou, dvakrát, třikrát zhluboka nadechnou a zase

vydechnou.

„Co mám dělat teď?" ptá se Jocelyn. „Zítra..." Rozesměje se.

„Zítra odplouvám na pozorovatelskou misi OSN na jih." Nemá

o tom mluvit, ale nemůže si pomoct, v této místnosti teď nemůže

mít tajnosti. „Máma mě tam posílá, protože to vypadá dobře a ne-

hrozí tam žádné skutečné nebezpečí. Není šance, že se dostanu

do potíží," dodá.

Možná by se měla dostat do potíží, namítne hlas.

„Teď už nemusíš mít strach," ujistí ji Matka Eva.

Jocelyn znovu přikývne. „Ano," dodá. „Děkuji. Děkuji."

Matka Eva ji políbí na temeno hlavy, požehná jí ve jménu Velké

Matky a sejde dolů na večírek.

Za Taťánou vchází do místnosti dvojice urostlých mužů v přilé-

havém oblečení: černá trička mají tak vypasovaná, že se jim pod

nimi rýsují bradavky, a v přiléhavých kalhotách se jim viditelně

boulí rozkrok. Taťána se posadí do křesla s vysokou opěrkou na

stupínku a oni si sednou vedle ní na nízké stoličky. Vymoženosti

mocných, odměna za úspěch. Taťána se zvedne, aby polibkem na

obě tváře pozdravila Matku Evu.

„Chvála naší Paní," říká Taťána.

„Chvála na výsostech," opáčí Matka Eva, ani stopy po Alliině

potměšilém úsměvu.

„Během zátahu na severu chytili dalších dvanáct zrádců," za-

mumlá Taťána.

„S Boží pomocí budou pochytáni všichni," pronese Matka Eva.

Čeká ji setkání s ohromným množstvím lidí. Velvyslanci a místní

hodnostáři, majitelé firem a vůdci nových hnutí. Ten večírek -

jenž se koná tak krátce po porážce v bitvě na Dněstru - má posílit

Taťáninu podporu doma i v cizině. A k tomu patří i přítomnost

Matky Evy. Taťána promluví o srdcedrásající krutosti režimů na

Severu a o svobodě, za niž ona a její lid bojují. Vyslechnou příběhy

o ženách, které se sdružují do malých skupinek a usilují o pomstu

Naší Paní na těch, jež unikají lidské spravedlnosti.

Taťána je dojatá až k slzám. Požádá jednoho z elegantně obleče-

ných mladých mužů za sebou, aby těmto statečným ženám přinesl

něco k pití. Mladík přikývne, couvne, málem zakopne o vlastní

nohu a zamíří nahoru po schodech. Zatímco čekají, Taťána vypráví

jeden ze svých rozvláčných vtipů. Pojednává o ženě, která si přeje,

aby mohla své tři oblíbené muže spojit v jednoho, a pak ji navštíví

hodná čarodějnice —

Mladý blonďák se před ní ukloní s lahví v ruce.

„Je to ono, madam?"

Taťána ho zpraží pohledem a dá hlavu na stranu.

Mladík polkne. „Omlouvám se," vypraví ze sebe.

„Řekla jsem ti, abys mluvil?" zeptá se ona.

Muž sklopí oči k podlaze.

„Typický muž," podotkne Taťána. „Neumí mlčet, myslí si, že

nás všechny zajímá, co má na srdci, v jednom kuse mluví a skáče

do řeči nadřízeným."

Mladík se tváří, že se chystá něco říct, ale rozmyslí si to.

„Musí se naučit slušnému chování," nadhodí jakási žena, které

stojí za Allie, jedna z těch, které řídí skupinu usilující o spravedlivé

potrestání starých zločinů.

Taťána vyškubne mladíkovi láhev brandy z ruky a podrží mu

ji před obličejem. Tekutina, která se přelévá uvnitř, má tmavě jan-

tarovou barvu a je hustá jako karamel.

„Tato láhev má větší cenu než ty," sdělí mu. „Láhev s tímhle

pitím má větší cenu než ty."

Drží ji jednou rukou za hrdlo. Jednou, dvakrát, třikrát zavíří

tekutinou uvnitř.

A pak ji upustí na zem. Sklo se roztříští. Tekutina začne vsa-

kovat do dřeva a rozpíjet se do tmavé skvrny. Vzduch prostoupí

silná nasládlá vůně.

„Slízej to," přikáže Taťána mladíkovi.

Ten se podívá na rozbitou láhev. V kaluži brandy leží skleněné

střepy. Mladý muž se rozhlédne po tvářích přihlížejících, padne

na kolena a začne olizovat podlahu, při tom se opatrně vyhýbá

kouskům skla.

„Pořádně," zvolá jedna žena.

Allie mlčky přihlíží.

Co to ksakru je, ptá se hlas.

Je opravdu šílená, opáčí Allie v duchu. Neměla bych něco říct?

Cokoliv řekneš, zneváží tvou moc tady, namítne hlas.

Tak co téda? naléhá Allie. Jakou má moje moc cenu, když ji tady

nemůžu použít?

Nezapomeň, co říká Taťána, upozorní ji hlas. Nemusíme se ptát,

co by udělali, kdyby se dostali k moci. Už jsme viděli, co dokáží.

Je to horší.

Allie si odkašle.

Mladíkovi se na rtu objeví krev.

Taťána se dá do smíchu. „Proboha svatého," oboří se na něho.

„Sežeň koště a utři to. Jsi nechutný."

Mladík se vyštrachá na nohy. Křišťálové sklenky jsou znovu

plné šampaňského. Znovu hraje hudba.

„On to fakt udělal, no věřily byste tomu?" prohodí Taťána, když

dotyčný odběhne sehnat koště.

Roxy

Je to akorát zasraně nudnej večírek, nic víc. Ne že by proti Tataně

něco měla. Nemá. Od chvíle, co Roxy loni převzala od Bernieho

rodinný podnik, je dál nechala kšeftovat, a každý, kdo vás nechá

kšeftovat, je v Roxyiných očích v pohodě.

Ale člověk by čekal, že dokáže uspořádat lepší párty. Roxy se

doslechla, že Taťána Moskalevová se po tomhle zámku prome-

náduje se svým vlastním ochočeným leopardem na řetězu, do

prdele. Roxy to zklamání nemůže překousnout. Hromady krás-

ných skleniček, fajn; hromady zlatých židlí, fajn. Ale podělanej

leopard nikde.

Zdá se, že prezidentka má jen matné tušení, co je Roxy zač. Pro-

chází podél řady a každému podává ruku, žena se silným nánosem

řasenky na zeleně-zlatavých očích se zdraví i s jednou z nejlepších

obchodnic, které pomáhají tuhle zemi proslavit v celém světě a co

nejvíc osvobodit, a v obličeji se jí nemihne ani náznak poznání.

Roxy napadne, že je opilá. Copak mě nepoznáváte? má sto chutí

se zeptat. To já jsem ta ženská, která vám každej den propašuje

přes hranice pět set kilo. Každej den. To kvůli mně jste se dostala

do maléru s OSN, přestože obě dobře víme, že nehnou prstem,

debilové, prostě vyšlou jen další pozorovatelskou misi nebo co.

Copak mě nepoznáváte?

Roxy do sebe obrátí další šampaňské a podívá se z okna na tem-

nící se hory. Dokonce neslyší ani přicházet Matku Evu, dokud se

neobjeví u jejího loktu. Eva takhle umí nahánět hrůzu - je drobná,

šlachovitá a tichá jako myška, dokázala by přejít mísnost a vrazit

vám nůž do žeber, aniž byste to postřehli.

„Taťána je kvůli porážce na severu nevypočitatelná," řekne Mat-

ka Eva.

„Jako fakt? To můj obchod je teď taky nevypočitatelnej, to ti

téda řeknu. Dodavatelé mají nervy v kýblu. Pět řidiček s tím seklo.

Všichni tvrdí, že válka se přesouvá na jih."

„Vzpomínáš si, co jsme udělaly v klášteře? Jak jsme po schodech

pustily ten vodopád?"

Roxy se usměje a vyrazí ze sebe krátký smích. To je dobrá vzpo-

mínka. Na jednodušší, šťastnější časy. „Tomu se říká týmová prá-

ce," podotkne.

„Myslím, že bychom to mohly zopakovat," dodá Matka Eva,

„ve větším měřítku."

„Jak to myslíš?"

„Můj... vliv. Tvoje nepopiratelná síla. Vždycky jsem tušila, že

máš před sebou velké věci, Roxanne."

„Buď jsem vážně namazaná," opáčí Roxy, „nebo mluvíš ještě

míň srozumitelně než normálně."

„Tady nemůžeme mluvit." Matka Eva ztiší hlas do šepotu. „Ale

mám za to, že Taťána Moskalevová bude brzy patřit do starého

železa. Aspoň pokud jde o užitečnost Svaté Matce."

Alééééé. No ne.

„Děláš si srandu?"

Matka Eva nepatrně zakroutí hlavou. „Je nevyrovnaná. Jsem

přesvědčená, že za pár měsíců bude tahle země připravená na

nové vedení. A zdejší lidé mi věří. Kdybych se zmínila, že ty jsi

na ten post ta pravá..."

Po těch slovech Roxy málem zařve smíchy. „Já? Znáš mě přece,

ne, Evíku?"

„Dějí se podivnější věci," namítne Matka Eva. „Už teď jsi vůdky-

ní velkého množství lidí. Zastav se za mnou zítra. Probereme to."

„To bude tvůj konec," opáčí Roxy.

Poté už se dlouho nezdrží, jen dost na to, aby ukázala, že se dobře

baví, a potřásla si rukou s několika dalšími Taťáninými nechvalně

proslulými kumpány. To, co Matka Eva řekla, ji zaujalo. Je to hezká

představa. Moc hezká. Tahle země se jí líbí.

Od novinářů, kteří krouží po místnosti, se drží raději dál; za-

sranýho novináře bezpečně poznáte podle toho lačného výrazu

v obličeji. I když je tu jeden, kterého zná z internetu a se kterým

by si dala říct, je prostě k sežrání, ale takových je spousta, dvanáct

do tuctu. Zvlášť kdyby byla prezidentka. „Prezidentka Monkeová,"

zamumlá si Roxy pod nos. A pak se sama sobě zasměje. To by šlo.

Na každý pád dnes večer nemá moc času na přemýšlení. Dnes

večer na ni čeká práce, která nesouvisí ani s večírky, ani s diplo-

macií, ani s potřásáním rukou. Jeden z vojáků OSN nebo zvlášt-

ních vyslanců nebo kdo vlastně se s ní chce sejít někde v klidu,

aby mohli vymyslet, jak obejít blokádu na severu a pokračovat

v dodávkách zboží. Domluvil to Darrell. Vede zdejší operace už

několik měsíců, pěkně v klidu, bez konfliktů navazuje kontakty,

udržuje továrnu v chodu i navzdory probíhající válce. V tomhle

je někdy lepší muž než žena - nenahání tolik hrůzu, chlapi jsou

lepší diplomati. Přesto dotáhnout tu dohodu do konce musí Roxy.

Místní silnice jsou klikaté a temné. Jediné světelné body v tom

černém světě vycházejí z reflektorů vozu, nikde žádné pouliční

osvětlení, dokonce ani vesnice s rozsvícenými okny. Krucinál,

vždyť je teprve něco po jedenácté v noci; člověk by si myslel, že

jsou tak čtyři ráno. Je to hodina a půl cesty z hlavního města, ale

Darrell jí poslal přesné instrukce. Roxy tu odbočku docela snadno

najde, sjede po neosvětlené polní cestě, zaparkuje před dalším

věžatým hradem. Ve všech oknech je tma. Zádně známky života.

Podívá se na vzkaz od Darrella. Zelené dveře budou otevřené.

Roxy vykřeše jiskru v dlani, aby si posvítila na cestu, a z boku

stájí uvidí zelené dveře, z nichž se odlupuje barva.

Ucítí formaldehyd. A dezinfekční prostředek. Přichází další

chodba a pak kovové dveře s kulatou klikou. Kolem rámu prosa-

kuje světlo. Správně. Tady to je. Pěkně od plic jim řekne, aby příště

nedomlouvali schůzku v takové prdeli, vždyť mohla zakopnout

a přerazit se. Roxy otočí klikou. Ale něco tu nehraje, dost na to,

aby tázavě svraštila čelo. Ve vzduchu je cítit krev. Krev a chemi-

kálie a taky je cítit... Roxy se to snaží rozluštit. Ve vzduchu se

vznáší závan právě skončené rvačky. Jako kdyby se tu zrovna

někdo porval.

Roxy otevře dveře. Za nimi je místnost obložená umělou hmotou

a v ní stojí stoly a lékařské vybavení. Darrellovi asi někdo něco

zamlčel, říká si Roxy v duchu, a sotva pocítí trn strachu, popadnou

ji za paže a přetáhnou jí pytel přes hlavu.

Roxy vyšle z prstů silný výboj - pozná, že někomu hodně ublí-

žila, cítí, jak se ten někdo hroutí, a slyší řev. Je připravená zaútočit

znovu, točí se kolem dokola a snaží se stáhnout si ten pytel z hlavy,

víří sem a tam a pouští kolem sebe naprázdno výboje. „Nesahejte

na mě, kurva!" zařve Roxy a zatáhne za tu věc, kterou má navleče-

nou přes obličej. A pak se jí na temeni hlavy rozlije bolest a kovová

pachuť, protože ji někdo praští tak silně, jako nikdy předtím, a to

poslední, co jí bleskne hlavou, než se skácí do tmy, je: „Leopard

jako domácí mazlíček."

I v polospánku ví, že do ní řežou. Je silná, vždycky byla silná,

vždycky byla bojovnice, a teď zápolí se spánkem jako s těžkou,

mokrou přikrývkou. Zdá se jí, že má zaťaté pěsti a snaží se je ro-

zevřít, a ví, že kdyby se jí ve skutečném světě podařilo pohnout

rukama, probrala by se a snesla jim na hlavu krvavou pomstu,

otevřela by v nebi díru a seslala na zem bolest a ohnivou zkázu.

Děje se jí něco zlého. Něco horšího, než si dokáže představit. Prober

se, ty sračko. Tak se do prdele prober. Hned.

Když přijde k sobě, je připoutaná. Vidí nad sebou kov, cítí ho

i v prstech a pomyslí si: Curáci debilní. Nabije celou postel elek-

třinou, aby se k ní žádnej z nich nepřiblížil.

Ale nemůže. Zkusí to, ale její obvyklá zbraň není na svém místě.

„Funguje to," říká nějaký hlas z velké dálky.

Ale ono to nefunguje, v tom je ten vtip, rozhodně to nefunguje.

Roxy se pokusí vymáčknout z klíční kosti aspoň malou odezvu.

Její energie tam je, sice slabá, živořící, ale je tam. V životě nebyla

svému tělu tak vděčná.

Další hlas. Poznává ho, ale odkud, odkud ho jen zná, čí je to

hlas? Pořídila si leoparda jako mazlíčka, co se to tu děje? Ve snech

jí tichým krokem ťape zasranej pitomej leopard, padej odtud, nejsi

skutečnej.

„Snaží se vytrhnout z pout. Hlídejte ji, je silná."

Někdo se zasměje. „S tím, co jsme jí dali?" ptá se někdo jiný.

„Nedával jsem si tu práci," namítne hlas, který Roxy zná, „a to-

hle všechno nezařizoval jen proto, abyste to posrali. Je silnější než

všechny, kterejm jste to kdy odebrali. Hlídejte ji."

„Dobře. Ustupte."

Znovu se k ní někdo přiblíží. Chystají se jí ublížit, ale to nesmí

dovolit. „Ty a já, kámo, jsme na stejný straně," domlouvá Roxy

vlastnímu klubku. „Musíš mi trochu helfnout. Poslední malou

dávku, vím, že to v sobě máš. No tak. Bavíme se tu o našem životě."

Někdo se dotkne její pravé ruky.

„Do prdele!" zařve ten někdo, padá a těžce oddechuje.

Zvládla to. Teď už Roxy cítí, jak se to v ní stejnoměrněji rozlévá,

ne jako kdyby to z ní odčerpali, ale jako kdyby se to jen někde

trochu ucpalo, a teď se to pročišťuje jako nánosy bahna v potoce.

Tohle si téda hezky odskáčou.

„Zvyšte dávku! Zvyšte dávku!"

„Nemůžeme jí dát víc, poškodíme klubko."

„PODÍVEJTE SE na ni. Poslechněte, do prdele, nebo to udělám

sám."

Roxy se nabíjí k pořádné ráně. Strhne jim ten strop na hlavu.

„Jen se podívejte, co dělá!"

Čí je to hlas? Roxy to má na jazyku, hned jak se vyprostí z těch

pout, otočí se a uvidí, ale někde v nitru už ví, o koho jde a co uvidí.

Rozezní se dlouhé mechanické pípání.

„Červená zóna," hlásí někdo. „Automatické varování. Dali jsme

jí toho příliš mnoho."

„Nechte to puštěné."

Stejně prudce, jak se Roxy nabila energií, tak ji stejně nečekaně

i ztratí. Jako kdyby někdo otočil vypínačem.

Má sto chutí zaječet. Ale nedokáže ani to.

Znovu se na chvíli ponoří do toho černého bahna, a když se

z něj probojuje zpátky nahoru, řežou do ní tak opatrně, jako by jí

prokazovali laskavost. Je utlumená a nic ji nebolí, ale cítí, jak se

do ní noří skalpel a prochází podél klíční kosti. Pak jí sáhnou na

klubko. I přes znecitlivění, ochromení a omámený polospánek se

Roxy tělem rozezní jako hlásič požáru prudká bolest. Je tak čirá

a nepřikrášlené, jako by jí pečlivě projížděl nůž očními bulvami

a odkrajoval vrstvičku za vrstvičkou. Minutu řve bolestí, než si

uvědomí, co dělají. Nadzvedli svazek příčně pruhovaného svalstva

podél klíční kosti a teď se ho snaží přeříznout, oddělují ho vlákno

po vláknu od jejího těla.

„Má takhle řvát?" ptá se hlas kdesi v dálce.

„Pokračujte," odvětí kdosi jiný.

Roxy ty hlasy zná. Nechce je znát. Věci, k nimž se nechceš znát,

Roxy, tě nakonec stejně dostanou.

Když přeříznou poslední vlákno na pravé klíční kosti, projede

jí tělem mohutný záškub. Bolí to, ale prázdnota, která bolest vy-

střídá, je ještě horší. Jako by umřela, ale pořád je příliš při vědomí

a cítí to.

Když jí tu věc vyjmou z těla, zachvějí se jí víčka. Roxy ví, teď už

vidí, že se jí to jen nezdá. Vidí to před sebou, ten flák masa, který

ji nabíjel energií. Poskakuje a škubá sebou, protože se chce dostat

zpátky do jejího těla. I ona ho tam chce. Své vlastní já.

Nalevo od ní se ozve hlas.

„Prostě pokračujte," říká leopard.

„Určitě nechcete uspat?"

„Říkali, že se dostaví lepší výsledky, když vám budu moct říct,

jestli to funguje."

„Tak jo."

„Takže pokračujte."

A přestože má Roxy hlavu jako ve svěráku a krk plný skřípa-

jících ozubených koleček, pootočí hlavu a jedním okem zahléd-

ne, co hledá. Stačí jeden letmý pohled. Muž, který vedle ní leží

připravený na implantaci, je Darrell a vedle něj sedí na židli její

táta Bernie.

Tady máš toho zasranýho leoparda, zachraptí užvaněně část

jejího mozku. Copak jsem ti neříkala, že tu ten podělanej leopard

někde je? Ty ses ho snažila ochočit, viď, ty blbko jedna, i když jsi

dobře věděla, co se stane. Zuby zakousnuté do krku, všude krev,

máš, co sis zasloužila, když si zahráváš s leopardem. Leopard

nemění skvrny, Roxy, nebo je to gepard, to je fuk.

Držhubudržhubudržhubudržhubudržhubudržhubudržhubu,

napomíná svůj mozek, musím přemýšlet.

Přestanou si jí všímat a pustí se do něho. Ránu jí zašili - možná

jen pro pořádek nebo možná že chirurg prostě musí každou ránu,

kterou v těle rozřízne, zase zašít. Možná že jim to přikázal táta.

Tamhle je. Její vlastní táta. Měla mít do prdele rozum a vědět, že

nechat ho naživu nestačí. Všechno se dočká pomsty. Rána za ránu.

Modřina za modřinu. Ponížení za ponížení.

Roxy se snaží zadržovat slzy, ale ví, že se jí to nedaří a pláče.

Má sto chutí je zašlapat do země. Do paží, nohou a prstů se jí vrací

cit, cítí mravenčení, prázdnotu a bolest a má teď jedinou šanci,

protože neexistuje žádný důvod, aby ji Darrell nechával naživu,

možná si myslí, že už je při troše štěstí po ní. Zasranej had v trávě,

zasraný vyšlápnutý hovno, zasranej zasranej Darrell.

„Jak to vypadá?" ptá se Bernie.

„Je to dobré," odvětí jeden lékař. „Tkáň krásně přilnula."

Ozve se zvuk vrtačky, když Darrellovi začnou navrtávat do

klíční kosti dírky. Hluk. Roxy se ztrácí a zase nabývá vědomí,

hodiny na zdi odtikávají rychleji, než by měly, teď už zase cítí celé

své tělo, do prdele, zůstala oblečená, ti to ale odflákli, a na druhou

stranu je to dobře, s tím už se dá něco dělat. Když se jekot vrtačky

rozezní podruhé, Roxy vykroutí z měkkých pout pravou ruku.

Jedním pootevřeným okem se rozhlédne. Postupuje pomalu.

Levou ruku z pout, pořád si jí nikdo nevšiml, jsou tolik soustře-

dění na tělo jejího bratra. Levá noha. Pravá noha. Roxy se natáhne

a z tácu, který leží vedle ní, sebere pár skalpelů a obvazy.

Na vedlejším operačním stole propukne krize. Začne pípat něja-

ký přístroj. Z klubka, které do Darrella zašívají, samovolně vyjde

elektrický výboj - hodná holka, pochválí klubko Roxy, tak se mi

líbíš. Jeden chirurg se skácí na zem, další rusky nadává a pouští

se do masáže srdce. Roxy otevře obě oči a měří si vzdálenost mezi

stolem, na kterém leží, a dveřmi. Lékaři křičí a dožadují se léků.

Na Roxy se nikdo nedívá, je jim ukradená. Mohla by tu klidně

zemřít, a jim by to bylo u prdele. Klidně by mohla mít právě teď na

kahánku, Roxy si tak aspoň připadá. Ale ona tady neumře. Ztěžka

se svalí ze stolu do podřepu, pořád si jí nikdo nevšímá. Pozpátku

se odplazí ke dveřím, drží se při zemi, nespouští z nich oči.

U dveří najde svoje boty a s úlevným vzlykem si je nazuje. Vy-

potácí se ven, šlachy v nohou napnuté, v žilách jí koluje adrenalin.

Auto ze dvora zmizelo, a tak Roxy s kulháním vyběhne k lesu.

Tunde

Je tam muž s ústy plnými skla.

V krku má zapichnutý tenký, ostrý, průsvitný střep, lesklý od

slin a hlenu, a kamarád se mu ho snaží roztřesenými prsty vyn-

dat. Svítí si baterkou v mobilu, aby líp viděl, a šmátrá mu v krku,

zatímco kluk se dáví a pokouší se nehýbat. Až na třetí pokus se

podaří střep sevřít palcem a ukazováčkem a vytáhnout. Na délku

má pět centimetrů. Je umazaný od krve a masa, na špičce je napích-

nutý kousek jícnu. Jeho přítel střep odloží na čistě bílý ubrousek.

Ostatní číšníci, kuchaři a pomocníci si hledí svého. Tunde si tu

osmičku střepů seřazených na ubrousku vyfotí.

Fotil tu obscénnost přímo na večírku, fotoaparát držel ledabyle

u boku, jako by mu jen visel z ruky. Tomu číšníkovi není víc než

sedmnáct, není to poprvé, co něco takového viděl nebo o tom sly-

šel, ale poprvé to zažil na vlastní kůži. Ne, nemá kam odjet. Má

příbuzné na Ukrajině, kteří by ho k sobě mohli vzít, kdyby utekl,

jenže všechny, kteří se snaží dostat přes hranice, zastřelí. Doba je

neklidná. Zatímco mladík mluví, stírá si z úst krev.

„Můžu si za to sám," dodá tiše. „Nesmím mluvit, když mluví

prezidentka."

Tlumeně pláče, z šoku, ze strachu, hanbou, ponížením i bolestí.

Tunde tu směsici pocitů dobře zná; pociťuje ji od prvního dne,

kdy se ho Enuma dotkla.

Narychlo si udělal pár poznámek pro svou knihu: „Nejprve

jsme o své bolesti nemluvili, protože to nebylo mužné. Teď o ní

nemluvíme, protože se bojíme, stydíme a jsme se svou nadějí sami,

každý z nás je sám. Je těžké říct, kdy to první vystřídalo to druhé."

Číšník, který se jmenuje Petr, napíše na kus papíru pár slov. Podá

ho Tundemu a stiskne mu ruku. Zadívá se mu do očí, až Tundeho

napadne, že se ho chystá políbit. Tunde se obává, že by mu to asi

dovolil, protože každý z těch mužů potřebuje nějakou útěchu.

„Neodcházej," říká číšník.

„Můžu zůstat, jak dlouho budeš chtít," opáčí Tunde. „Až do

konce večírku, jestli chceš."

„Ne," kroutí hlavou Petr. „Neopouštěj nás. Bude se snažit dostat

novináře pryč ze země. Prosím."

„Co jsi slyšel?" ptá se Tunde.

Ale Petr jen opakuje to samé: „Prosím. Prosím. Neopouštěj nás.

Prosím."

„Neopustím," ujistí ho Tunde. „Neopustím."

Jde si zakouřit ven před kuchyni. Když si zapaluje cigaretu,

třesou se mu prsty. Měl za to, že díky tomu, že už se s Tatanou

Moskalevovou jednou setkal a byla k němu laskavá, že díky tomu

chápe, co se tady děje. Těšil se, až se s ní zase setká. Teď je rád,

že neměl šanci se jí připomenout. Vytáhne z kapsy papírek, který

dostal od Petra, a přečte si ho. Roztřesenými velkými písmeny je

na něm napsáno: „BUDOU SE NÁS SNAŽIT ZABÍT."

Vyfotí pár lidí, kteří odcházejí z večírku bočním vchodem. Pár

pašeráků zbraní. Odborníka na biologické zbraně. To je úplný

ples jezdců apokalypsy. Tamhle právě nastupuje do auta Roxanne

Monkeová, královna jedné zločinecké familie z Londýna. Když

postřehne, že ji Tunde fotí, ústy mu neslyšně naznačí: „Jdi. Do.

Hajzlu."

Když se ve tři ráno vrátí do hotelu, pošle reportáž CNN. Fotografie,

na kterých mladík olizuje brandy z podlahy. Skleněné střepy na

ubrousku. Slzy na Petrově tváři.

Krátce po deváté ráno bezděčně procitne, pálí ho oči, na zádech

a na spáncích mu vyskákal pot. Zkontroluje si elektronickou poš-

tu, aby zjistil, co na tu reportáž říká noční editor CNN. Tunde

jim slíbil, že jako první dostanou, co z té recepce vzejde, ale jestli

budou chtít moc škrtat, udá to jinde. Přišel mu prostý, dvouřád-

kový e-mail.

„Promiň, Tunde, tohle nebereme. Skvělá reportáž, boží fotky,

ale zrovna teď se nám to nehodí do krámu."

Fajn. Tunde rozešle další tři e-maily, dá si sprchu a uvaří si konvi-

ci silné kávy. Když mu začnou přicházet odpovědi, právě prochází

mezinárodní zpravodajské weby; o Pazardžiku tam nic moc není,

nikdo ho nepředběhl. Přečte si příchozí zprávy. Tři další odmítnutí.

Všechny ze stejně vágních, vyhýbavých, nekonkrétních důvodů.

Tunde nikdy neměl zapotřebí udělat kšeft za každou cenu. Pro-

stě celou reportáž i s fotkami pověsí na svůj účet na YouTube.

Připojí se přes hotelovou wi-fi a... žádný kanál YouTube se ne-

objeví. Jen kratičké oznámení o tom, že stránka je v této oblasti

nedostupná. Tunde zkusí zabezpečenou VPN. Zase nic. Zkusí data

ve svém mobilu. To samé.

Vzpomene si na Petrova slova: „Bude se snažit dostat novináře

pryč ze země."

Když ty soubory pošle elektronickou poštou, zachytí je cenzoři.

A tak je vypálí na DVD. Všechny fotografie, všechny poznámky,

celou reportáž.

Vloží ji bublinkové obálky a chvilku přemýšlí nad adresou.

Nakonec na obálku napíše jméno a adresu Niny. Dovnitř strčí

lístek se slovy: „Nech si to u sebe, dokud si pro to nepřijedu." Už

dříve u ní nechal pár věcí: poznámky ke své knize, deníky z cest.

U ní je to bezpečnější, než kdyby je na cestách vozil s sebou nebo

nechával ležet v prázdném bytě. Poprosí amerického velvyslance,

aby to přibalil k diplomatické poště.

Jestli se Taťána Moskalevová opravdu snaží o tamto, nesmí se

dozvědět, že se to Tunde chystá zdokumentovat. V tomto příbě-

hu dostane jen jednu šanci. Novináři se vyhošťují kvůli menším

prohřeškům a Tunde si nebude namlouvat, že to, že s ní jednou

flirtoval, hraje nějakou roli.

Ještě ten samý den odpoledne si v hotelu vyžádají jeho pas. Kvůli

novým bezpečnostním pravidlům v těchto těžkých časech.

Většina neúřednických zaměstnanců už je na cestě z Pazardži-

ku. Na severní hranici zůstává pár válečných novinářů v neprů-

střelných vestách, ale dokud nevypuknou ostré boje, není o čem

psát. Dalších pět týdnů pokračuje ve znamení držení pozic a vý-

hrůžek.

Tunde zůstává i přesto, že přicházejí nabídky na závratné částky,

aby odjel do Chile udělat rozhovor s antipapežkou a zjistit, co si

myslí o Matce Evě. I přes to, že čím dál víc teroristických mužských

frakcí tvrdí, že své prohlášení předloží, jen když je přijde natočit

on. Zůstává a zpovídá desítky lidí ve městech po celé oblasti. Naučí

se základy rumunštiny. Když se ho kolegové a přátelé ptají, co tam

prokrista pořád dělá, Tunde odpovídá, že pracuje na knize o tomto

novém národním státě. „Jak myslíš," opáčí a pokrčí rameny. Tunde

se účastní bohoslužeb v nových kostelích a sleduje, jak jsou ty staré

ničeny nebo slouží k jiným účelům. Sedí v kroužku při svíčkách

v podzemní místnosti a poslouchá, jak kněz odříkává bohoslužbu

jako zastara: se Synem, a ne Matkou ve středu všeho. Po skončení

ho kněz dlouze obejme a pošeptá mu: „Nezapomeň na nás."

Tunde se opakovaně doslechne, že zdejší policie přestala vy-

šetřovat vraždy mužů, že když je některý nalezen mrtvý, předpo-

kládá se, že se mstitelky postaraly o to, aby se mu dostalo řádné

odplaty za dřívější skutky. „Dokonce i mladý chlapec," svěří se

mu jeden otec v přetopeném obývacím pokoji v jedné vesnici na

západě, „dokonce i chlapec, kterému je teprve patnáct - co ten

mohl v dřívější době spáchat?"

O žádném z těch rozhovorů se Tunde na internetu nezmiňuje.

Dobře ví, jak by to dopadlo - ve čtyři ráno by mu zaklepali na

dveře a odlifrovali ho prvním letadlem pryč ze země. Píše jako

turista na návštěvě nového národa. Každý den dává na web nové

a nové fotografie. Z komentářů pod nimi už čiší skryté naštvání:

kde jsou nová videa, Tunde, kam se poděly tvoje zábavné repor-

táže? Přesto kdyby zmizel, všimli by si toho. A to je důležité.

V šestém týdnu Tundeho pobytu v zemi uspořádá nově jme-

novaná ministryně spravedlnosti v Taťánině vládě tiskovou kon-

ferenci. Účast je mizivá. V místnosti je nedýchatelno, stěny jsou

pokryty béžovo-hnědou vliesovou tapetou.

„Po nedávných teroristických útocích po celém světě a poté, co

byla naše země zrazena muži, kteří pracují pro naše nepřátele,

přistupujeme k vyhlášení nového vládního nařízení," oznámí.

„Náš lid již příliš dlouho trpěl v rukou skupiny, která se nás po-

kusila zničit. Nemusíme se sami sebe ptát, co udělají, když zví-

tězí. To už jsme zažili. Musíme se chránit proti těm, kteří by nás

mohli zradit.

A tak počínaje dneškem zavádíme zákon, který každému muži

v zemi ukládá nechat si pas a další oficiální dokumenty označit

jménem své poručnice. Pro každou cestu, kterou dotyčný hodlá

podniknout, bude potřebovat její písemný souhlas. Víme, že muži

mají své triky, a nemůžeme dovolit, aby se volně sdružovali.

Každý muž, který nemá sestru, matku, manželku ani dceru či

jinou příbuznou, která by ho zaregistrovala, se musí přihlásit na

policejní stanici, kde bude zařazen do pracovní skupiny a kvůli

ochraně veřejnosti připoután k ostatním mužům. Každý muž,

který tento zákon poruší, bude potrestán trestem smrti. Toto se

vztahuje také na zahraniční novináře a další pracovníky."

Muži v místnosti si vyměňují pohledy; je jich asi tucet, zahranič-

ní novináři, kteří v zemi pobývají od doby, kdy to bylo jen chmurné

překladiště v obchodování s bílým masem. Zeny se snaží tvářit

pobouřeně, ale zároveň kamarádsky a útěšně. „Nebojte se," jako by

jim říkaly. „Tohle nepotrvá dlouho, a do té doby vám budeme po-

máhat." Několik mužů si v obranném gestu založí paže na prsou.

„Žádný muž nesmí ze země vyvážet peníze či jiný majetek."

Ministryně spravedlnosti obrátí stránku. Na ní je hustě a drob-

ným písmem vytištěný dlouhý seznam zákazů.

Muži již nesmějí řídit auta.

Muži již nesmějí vlastnit podnik či firmu. Zahraniční novináři

a fotografové musí být zaměstnáni ženou.

Muži se již nesmějí - a to ani doma - sdružovat ve skupinkách

po více než třech bez přítomnosti ženy.

Muži již nesmějí volit - protože roky plné násilí a úpadku pod

jejich nadvládou prokázaly, že nejsou schopni rozhodovat ani vlád-

nout.

Žena, která přistihne muže při porušení kteréhokoliv z těchto

zákonných nařízení na veřejnosti, má nejen dovoleno, ale je po-

vinna ho okamžitě ukáznit. Každá žena, která tuto povinnost ne-

splní, bude považována za nepřítelkyni státu, spolupachatelku ve

zločinu, která se pokouší podkopat mír a harmonii celého národa.

Následuje několik stran s popisem drobných úprav těchto pra-

videl, s vysvětleními, co přesně znamená „v doprovodu ženy",

a shovívavého postoje v mimořádných zdravotních případech,

protože koneckonců muži nejsou zrůdy. Jak pokračuje předčítání

jednotlivých položek v seznamu, místnost se propadá do stále

většího ticha.

Ministryně spravedlnosti dočte seznam a klidně odloží papíry

před sebe. Je uvolněná v ramenou, ve tváři má netečný výraz.

„To je všechno," uzavře. „Žádné otázky."

„Mně je to fuk," prohlásí v baru Hooper píšící pro Washington

Post, „odjíždím."

Řekl to už několikrát. Nalije si další whisky a vhodí do ní tři

kostky ledu, pořádně s nimi zavíří a zopakuje své stanovisko:

„Proč máme do prdele zůstávat někde, kde nemůžeme vykoná-

vat svou práci, když jsou na světě desítky míst, kde nám to nikdo

nezakazuje? Něco se chystá v Íránu, tím jsem si jistej. Pojedu tam."

„Až k tomu něčemu v Íránu dojde," opáčí líně Semple z BBC,

„co si myslíš, že se stane s muži?"

„V Íránu to nehrozí," zakroutí Hooper hlavou. „Ne jako tady.

Nezmění svou víru přes noc, nepředají veškerou moc do rukou

žen."

„Vzpomínáš si," pokračuje Semple, „že když padl šáh a moci se

chopil ajatolláh, seběhlo se to přes noc? Vzpomínáš si, jak neuvě-

řitelně rychle se to seběhlo?"

Na okamžik se rozhostí ticho.

„No tak co navrhuješ?" zeptá se Hooper. „Všeho nechat? Vrátit se

domů a stát se redaktorem časopisu pro zahrádkáře? Už tě vidím.

Neprůstřelná vesta v květinových záhonech."

„Já zůstávám," pokrčí rameny Semple. „Jsem britský občan pod

ochranou Jejího Veličenstva. Budu v rozumných mezích dodržovat

zákony a psát o tom."

„Co čekáš, že budeš psát? Jaký to je, čekat v hotelovém pokoji,

až tě přijde vyzvednout nějaká ženská?"

Semple vytrčí spodní ret. „Horší než tohle už to být nemůže."

Tunde u vedlejšího stolu je poslouchá. Taky má před sebou vel-

kou whisky, ale nepije. Muži se opíjejí a křičí. Zeny jsou zticha

a pozorují je. V chování mužů je cosi zranitelného a zoufalého -

Tundemu připadá, že ženy na ně hledí se soucitem v očích.

Jedna z nich říká dost nahlas, takže to Tunde slyší: „Vezmeme

vás, kam budete chtít. Hele, my těmhle nesmyslům nevěříme. Mů-

žete nám říct, kam chcete jít. Bude to prostě úplně stejné jako dřív."

Hooper chňapne Sempleho za rukáv a vyhrkne: „Musíš odjet.

Sednout na první letadlo a vykašlat se tady na to."

„Má pravdu," dodá jedna z žen. „Jaký smysl má nechat se zabít

kvůli tomuhle podělanýmu místu?"

Tunde jde pomalu k recepci. Počká, až postarší norský pár za-

platí účet - venku už na ně čeká taxi, řidič jim nakládá tašky. Jako

většina lidí z bohatých zemí odjíždějí z města, dokud to jde. Ko-

nečně po přetahování o každou položku na účtu za minibar a výši

místní turistické daně odcházejí.

Za pultem stojí jen jeden recepční. Vlasy má prokvetlé šedou - tu

a tam šedivý pramen, zbytek je tmavý, hustý a bohatě kudrnatý.

Může mu být kolem šedesátky, jistě osvědčený zaměstnanec s léty

bohatých zkušeností.

Tunde se usměje. Nenuceně, spiklenecky.

„Zvláštní doba," poznamená.

Muž přikývne. „Ano, pane."

„Už víte, co budete dělat?"

Recepční pokrčí rameny.

„Máte rodinu, která se o vás postará?"

„Moje dcera má tři hodiny jízdy odtud na západ farmu. Odjedu

k ní."

„Nechají vás odjet?"

Muž pozvedne zrak. Bělmo v očích má zažloutlé a protkané

tenkými krvavými vlásečnicemi, které se mu sbíhají ke zřítelnici.

Dlouze se na Tundeho zadívá, možná pět až šest vteřin.

„Dá-li Bůh."

Tunde pomalu a ledabyle strčí ruku do kapsy. „Sám přemýšlím,

že někam vyrazím," pronese. A odmlčí se. A čeká.

Muž se na víc neptá. To vypadá slibně.

„Samozřejmě je tu pár věcí, které bych k tomu potřeboval, ale

které už jaksi... nemám. Věci, bez nichž bych odjel nerad. Až budu

chtít vyrazit."

Muž stále nic neříká, ale pomalu přikyvuje.

Tunde si ležérně spojí ruce a zastrčí pod knihu hostů na pultě

bankovky tak, že jim čouhají jen rožky. Deset padesátidolarovek,

rozložených do vějíře. Americká měna, což je klíčové.

Mužův pomalý, pravidelný dech se na okamžik zastaví.

„Svoboda," pokračuje Tunde žoviálně, „je jediné, po čem všichni

toužíme." Odmlčí se. „Myslím, že si půjdu lehnout. Mohl byste mi

nechat poslat skotskou? Do pokoje 614. Co nejdřív."

„Osobně vám ji přinesu, pane," odpoví recepční. „Za chviličku."

Na pokoji si Tunde zapne televizi. Prognóza na čtvrté čtvrtletí

nevypadá dobře, říká právě Kristen. Matt se uculí a odpoví: Tak

tomu já nerozumím, ale povím ti, čemu rozumím: pouštění draků.

Na C-Span je krátký souhrn týkající se „vojenského zákroku"

v tomto „bouřlivém regionu", ale mnohem víc se věnují dalšímu

teroristickému činu v Idahu. UrbanDok a jeho blbouni na sebe

úspěšně strhli pozornost. Mluvíte-li o mužských právech, mluvíte

o nich, o jejich konspiračních teoriích, násilí na mužích a nutnosti

omezení a hranic. Nikoho nezajímá, co se děje tady. Pravda byla

vždycky komplexnější komodita, kterou nejde tak snadno zabalit

a prodat na trhu. A teď minutu po celé tu máme počasí.

Tunde si sbalí do batohu dvoje náhradní oblečení, poznámky,

laptop a telefon, láhev s vodou, staromódní fotoaparát se čtyřmi

desítkami kinofilmů, protože dobře ví, že přijdou dny, kdy nebu-

de mít k dispozici elektřinu ani baterie, a analogový foťák přijde

vhod. Zarazí se a přihodí pár rezervních párů ponožek. Cítí, jak se

mu v těle nečekaně vzdouvá vlna vzrušení, stejně jako panického

strachu, rozhořčení a šílenství. Říká si, že je hloupé cítit vzrušení,

tohle je vážná věc. Když se ozve zaklepání na dveře, škubne sebou.

Otevře dveře a na okamžik se lekne, že ho ten starý muž špatně

pochopil. Na tácu stojí na čtvercovém ubrousku sklenka whisky

a nic jiného. Teprve při bližším pohledu Tunde zjišťuje, že ubrousek

je ve skutečnosti jeho pas.

„Děkuji," říká. „Přesně tohle jsem chtěl."

Muž přikývne. Tunde mu zaplatí whisky, pas si schová do boční

kapsy kalhot a zatáhne na ní zip.

S odchodem počká až do půl páté. Nad ránem panuje na cho-

dbách ticho, světla jsou přitlumená. Když otevře vstupní dveře

a vykročí do zimy, žádné poplašné zařízení se nespustí. Nikdo se

ho nepokusí zadržet. Jako by celé to odpoledne byl jen sen.

Tunde prochází prázdnými nočními ulicemi, v dálce zaštěká

pes, na chvilku se dá do klusu, než se zase vrátí k rychlé, svižné

chůzi. Vrazí ruku do kapsy a nahmatá klíč od hotelového pokoje.

Uvažuje, že se ho zbaví, nebo ho vhodí do poštovní schránky, ale

nakonec, zatímco si prstem hraje s naleštěným mosazným řetíz-

kem, ho zastrčí zpátky do kapsy. Dokud ho má u sebe, může si

představovat, že pokoj 614 na něho vždycky bude čekat tak, jak

ho nechal, když odešel. Neustlaná postel, klátící se štos ranních

novin u stolu, jeho luxusní boty jedna vedle druhé pod nočním

stolkem, špinavé spodky a ponožky naházené v rohu vedle ote-

vřeného, poloprázdného kufru.

Skalní umění objevené v severní Francii, zhruba čtyři tisíce let staré.

Zobrazuje proceduru „spoutání“ - známou rovněž jako zohavení mužských

genitálií při níž dochází u chlapců blížících se pohlavní zralosti ke spálení

nervových zakončení v penisu. Po tomto zákroku - jež je dosud v některých

evropských zemích praktikován - není muž schopen dosáhnout erekce

bez elektrické stimulace ženou. Mnozí muži, kteří toto podstoupili, již nikdy

nejsou schopni dosáhnout bezbolestné ejakulace.

Už nemůže zbývat víc

než sedm měsíců

Allie

Roxy Monkeová zmizela. Allie ji viděla na večírku, obsluha tvrdí,

že ji viděli odcházet, existují záběry bezpečnostních kamer, které

ji zachycují, jak odjíždí v autě z města, a dál už nic. Ví se jen, že

měla namířeno na sever. Je to už osm týdnů, a pořád žádná zpráva.

Allie mluvila ve videochatu s Darrellem; vypadá příšerně. „Jakž-

takž se držíme," říká. Pročesali kvůli Roxy celý venkov. „Jestli šli

po ní, mohli by jít i po mně," dodá. „Budeme ji dál hledat. I kdy-

bychom měli najít jen tělo. Musíme vědět, co se stalo."

Musí to vědět. Allie napadají šílené a hrůzostrašné myšlenky.

Tatana pojme v náhlém výbuchu paranoie přesvědčení, že ji Roxy

zradila, a každý nový zvrat v nepřátelském chování Severní Mol-

dávie chápe jako známku toho, že ji Roxy zaprodala, dokonce

předala glitr do rukou nepřátel. Tatana začíná být nevyzpytatel-

ná. V některých chvílích jako by důvěřovala Matce Evě víc než

komukoliv jinému. Nechala dokonce uzákonit opatření, které by

Matku Evu postavilo do čela země, kdyby Tatana nebyla schopna

úřad zastávat. Teď však zažívá prudké záchvaty zuřivosti, ubližu-

je podřízeným a týrá je, všechny kolem sebe obviňuje z toho, že

proti ní kují pikle. Generálům a důstojníkům vydává protichůdné

a bizarní rozkazy. Dochází k bojům. Některé z pomstychtivých

band zapalují vesnice, v nichž se ukrývají ženy-zrádkyně genderu

a muži, kteří se provinili. Některé vesnice se stavějí na odpor. Po

celé zemi se pomalu šíří válka, která nebyla vyhlášena v jednom

dni mezi jasně vymezenými nepřáteli, ale roznáší se jako spal-

ničky: nejdřív se objeví jeden flíček, pak dva, pak tři. Válka všech

proti všem.

Allie se po Roxy stýská. Netušila, že jí tak přirostla k srdci. Napl-

ňuje ji to obavami. Nikdy předtím nepomyslela na to, že by měla

přítelkyni. Přátelství nikdy obzvlášť nepotřebovala ani nepostrá-

dala, dokud teď o jedno nepřišla. Užírá se starostmi. Zdají se jí

sny, v nichž vyšle nejprve vránu a pak bílou holubici, aby pátraly

po dobrých zprávách, ale vítr s sebou žádné dobré zprávy zpátky

nepřinese.

Kdyby věděla kam, vyslala by průzkumné hlídky, aby pročesaly

les v okruhu sto padesáti kilometrů.

Modlí se ke Svaté Matce: Prosím. Přiveď ji v pořádku domů.

Prosím.

Nemůžu nic slíbit, namítá hlas.

Roxy měla spoustu nepřátel, dodá Allie v duchu. Lidé jako ona

mají spoustu nepřátel.

Ty si myslíš, že pro tebe to neplatí? ptá se hlas.

Ty jsi mi ale pomocník, zlobí se Allie.

Jsem tu vždycky pro tebe, ujišťuje ji hlas. Ale říkala jsem, že to

bude ošemetné.

Taky jsi řekla, že jediný způsob je to místo si přivlastnit, dodá

Allie.

Pak tedy víš, co musíš udělat, odpoví hlas.

Přestaň, vyčiní si Allie v duchu. Prostě toho nech. Ona je stejná

jako kdokoliv z ostatních lidí. Všechno zmizí, a ty přežiješ. Na

tuhle část svého já se vykašli.

Uzavři tuhle přihrádku ve svém srdci, nalej do ní vařící vodu

a zabij to. Nepotřebuješ ji. Budeš žít.

Allie má strach. Není v bezpečí. Ví, co musí udělat.

Jediný způsob, jak být v bezpečí, je to místo ovládnout.

Jednou v noci pro ni Taťána pošle, až kolem třetí hodiny ráno.

Má problémy se spánkem. V noci ji budí zlé sny plné pomsty,

pocit, že jsou v paláci špehové a někdo po ní jde s nožem v ruce.

V takových chvílích k sobě volá Matku Evu, svou duchovní rád-

kyní, a Matka Eva přijde, posadí se do nohou postele a konejšivě

k ní promlouvá, dokud Taťána znovu neusne.

Ložnice je vyzdobená vínovým brokátem a tygřími kůžemi.

Taťána spí sama bez ohledu na to, koho předtím měla v posteli.

„Jednou mi všechno seberou," posteskne si.

Allie ji vezme za ruku a prohmatá napnutá nervová zakončení

až k sevřenému a rozrušenému mozku. „Bůh je s tebou," chlácholí

ji, „a ty zvítězíš."

Při těch slovech opatrně a uváženě zatlačí v Taťánině mysli tady

a tam. Nic, co by mohla cítit. Jen přesměruje pár neuronových

propojení. Některé trochu potlačí, jiné urychlí.

„Ano," přitaká Taťána. „Vím jistě, že je to pravda."

Hodná holka, radí hlas.

„Hodná holka," zopakuje Allie a Taťána přikývne jako poslušné

dítě.

Nakonec, uvědomí si Allie, se tohle naučí víc lidí. Možná dokon-

ce i teď na nějakém odlehlém místě se mladá žena učí, jak ukonejšit

a ovládnout svého otce nebo bratra. Nakonec dojde dalším lidem,

že schopnost ubližovat je jen začátek. Vstupní brána k úspěchu,

řekla by Roxy.

„Teď mě poslouchej," dodá Allie. „Myslím, že bys teď chtěla

podepsat tyhle papíry, viď?"

Taťána ospale přitaká.

„Pořádně sis to promyslela a došla k závěru, že církev by oprav-

du měla být v příhraničních oblastech schopná vést vlastní soudní

řízení a prosazovat vlastní zákony, je to tak?"

Taťána sebere z nočního stolku pero a trhaně se podepíše. Při

tom se jí klíží oči. Padá zpátky na polštář.

Jak dlouho máš v plánu tohle protahovat? ptá se hlas.

Když se příliš unáhlím, opáčí Allie, Američané pojmou pode-

zření. Chtěla jsem to svěřit Roxy. Bude těžší přesvědčit lidi, když

to budu chtít pro sebe.

Je den ode dne nezvladatelnější, dodá hlas. To ty víš.

To je kvůli tomu, co děláme, odvětí Allie. Něco jí ty chemikálie

rozežraly v hlavě. Ale nebude to trvat věčně. Ovládnu tu zemi.

A pak budu v bezpečí.

Darrell

Lodní doprava je kvůli zasrané OSN v hajzlu.

Darrell si prohlíží nákladní auto, které se vrátilo s nepořízenou.

Vyházely pytle v lese, takže, až bude pršet, do lesního podloží

vsákne glitr v hodnotě tří melounů, což by samo o sobě bylo dost

zlé. Akorát že to není všechno.

Od hranic je vyhnaly a kvůli vojákům to musely vzít přes les.

Jenže tím jim daly jasné vodítko, že? Když prcháte od hranic a mí-

říte tímhle směrem, docela se tím zužuje výběr možností, kam

máte namířeno, no ne?

„Kurva," zakleje Darrell a kopne do pneumatiky. V jizvě mu

cuká, jeho klubko naštvaně hučí. Bolí to. „Kurva!" uleví si znovu,

hlasitěji, než měl v úmyslu.

Jsou ve skladu. Pár ženských se po něm letmo podívá. Dvě se

jdou podívat blíž, co se stalo.

Jedna řidička, zástupkyně, přešlápne z nohy na nohu a spustí:

„Když jsme se dřív musely zbavit nákladu, Roxy vždycky—"

„Je mi u prdele, co vždycky dělala Roxy," odsekne Darrell trošku

moc nakvašeně. Zeny si vymění pohled, a tak trošku zmírní tón.

„Chci říct, myslím, že nechce, abychom to dělali jako dřív, že jo?"

Vymění si další pohled.

Darrell se snaží mluvit pomaleji, klidným, panovačným hlasem.

Teď, když tu není Roxy, aby ženské postavila do latě, cítí se v jejich

přítomnosti nervózní. Jakmile zjistí, že i on má klubko, bude to

lepší, jenže teď není na další překvápko čas, a táta mu stejně řekl,

aby to držel pod pokličkou, dokud se rána nezahojí a nevrátí se

do Londýna.

„Poslouchejte," zavelí Darrell. „Na týden se odmlčíme. Žádné

další lodní zásilky, žádné další přechody hranic, prostě se budeme

držet zpátky."

Ženy přitakají.

Jak můžu kurva vědět, že nepodvádíte? honí se mu hlavou. Nemá,

jak to zjistit. Tvrdíte, že jste vysypaly dávku v lese, ale kdo může

vědět, že jste si trochu neulily i pro sebe? Kurva. Problém je v tom,

že z něho nemají dost strach.

Jedna z dívek - pomalá natvrdlá Irina - se zamračí a našpulí

rty. „Máte poručnicí?" zeptá se.

Ale ne, zase tahle stará hloupá písnička, do hajzlu.

„Ano, Irino," odvětí, „mou poručnicí je moje sestra Roxanne.

Pamatuješ si na ni? Vede a vlastní tuhle továrnu."

„Ale... Roxanne tu není."

„Je na dovolené," opáčí Darrell. „Než se vrátí, tak dohlídnu na

to, aby to tu šlapalo jako hodinky."

Irina ještě víc svraští obrovské, vroubkované čelo. „Slyšela jsem

to ve zprávách," dodá. „Když je poručnice mrtvá nebo nezvěstná,

musí být muži přidělena nová."

„Ona není mrtvá, Irino, ani nezvěstná, prostě tu jen... právě teď

tu není. Odjela... za důležitými povinnostmi, jasné? Poprosila mě,

abych to tu zatím pohlídal, než se vrátí."

Irina kroutí hlavou ze strany na stranu, aby tu novou informaci

vstřebala. Darrell slyší, jak jí v krku lupou vazy a kosti.

„Jak víte, co máte dělat, když je Roxanne pryč?" nedá jí to.

„Posílá mi zprávy, víš, Irino? Posílá mi e-maily a esemesky, to

ona mi radí, abych to všechno udělal. V životě jsem neudělal nic

bez sestřina souhlasu, a když mě posloucháte, posloucháte vlastně

ji, jasné?"

Irina zamrká. „Ano," přitaká. „To jsem nevěděla. Zprávy. Ty

jsou dobré."

„Dobře, takže... ještě něco?"

Irina na něho dál civí. Dělej, holka, tak už se vyžvejkni, co to

tam v té své tupounské hlavě ještě máš?

„Váš otec," dodá dívka.

„Ano? Můj otec co?"

„Nechal vám vzkaz. Chce s vámi mluvit."

Na lince z Londýna hučí Bernieho hlas. Zklamání, které z něj čiší,

mění Darrellova střeva jako vždycky na vodu.

„Tys ji nenašel?"

„Ne, tati."

Darrell mluví tiše. Jeho kancelář v továrně má tenké stěny.

„Nejspíš zalezla někam do díry umřít, tati. Slyšel jsi doktora.

Když se jim vyřízne klubko, víc než polovina z nich zemře na šok.

A k tomu ta ztráta krve. Bylo to v úplným zapadákově. Už jsou to

dva měsíce, tati. Je mrtvá."

„Nemusíš to říkat, jako bys z toho měl radost. Byla to do prdele

moje dcera."

Co si Bernie myslí, že se stane? Myslí si snad, že po všem, co jí

provedli, se Roxy vrátí domů a bude řídit bookmakery? Raději by

měl doufat, že je po ní.

„Promiň, tati."

„Takhle je to lepší, to je celý. Takhle by to mělo bejt, a proto jsme

to tak udělali. Nechtěli jsme jí ublížit."

„Ne, tati."

„Jak se to hojí, synku? Jak se cítíš?"

V noci ho to svíjení a cukání budí každou hodinu. Díky lékům,

které mu dali, a glitru mu dorůstají vlastní nervy, které klubko

ovládají. Ale má pocit, jako by měl v hrudi zasranou zmiji.

„Je to dobrý, tati. Doktor říká, že se mi daří. Funguje to."

„Kdy to budeš moct použít?"

„Už to nebude dlouho trvat, tati, tak za tejden, za dva."

„Dobře. Tohle je teprve začátek, synku."

„Já vím, tati." Darrell se usměje. „Budu mít vražednou sílu. Půjdu

s tebou na schůzku, nikdo nebude čekat, že tohle umím, a pak

prásk."

„A když se podaří, aby ses z té operace vykřesal ty, jen si před-

stav, komu všemu to budeme moct prodat. Číňanům, Rusům, ko-

mukoliv s bohatým vězeňským systémem. Transplantace klubka...

půjdou do toho všichni."

„Vyděláme majlant, tati."

„To téda jo."

Jocelyn

Margot ji kvůli posttraumatickému šoku z teroristického útoku

poslala k psychoterapeutce. Jocelyn jí neřekla, že toho muže ne-

chtěla zabít. Ani že žádnou zbraň nedržel. Terapeutka je placená

firmou NorthStar Industries, takže by to nemuselo být bezpečné.

Baví se spolu o obecných věcech.

Jos se jí svěřila s Ryanem.

„Chtěla jsem, aby mě měl rád, protože jsem silná a mám to pod

kontrolou," řekla.

„Možná tě měl rád z jiných důvodů," opáčila terapeutka.

„Nechci, aby mě měl rád z jiných důvodů," namítla Jocelyn.

„Tím se jen sama sobě hnusím. Proč by mě měl mít rád z jiných

důvodů než kteroukoliv jinou holku? Chcete mi snad říct, že jsem

slabá?"

Nepřiznala se, že je s Ryanem znovu v kontaktu. Po tom, co se

stalo v táboře, jí poslal - z nové adresy, z laciného mobilu - e-mail.

Odepsala mu, že s ním nechce mluvit, že nemůže mluvit s tero-

ristou. „Cože? Jako fakt?" odepsal.

Trvalo mu několik měsíců, než ji přesvědčil, že na těch elektro-

nických nástěnkách nebyly jeho příspěvky. Jocelyn pořád netuší,

komu má věřit, ale dobře ví, že matka si navykla lhát s takovou

samozřejmostí, že už ani neví, že lže. Když si Jos uvědomila, že jí

máma možná záměrně lhala, pocítila v útrobách podivné svírání.

„Vadilo jí, že tě miluju takovou, jaká jsi," tvrdí Ryan.

„Chci, abys mě miloval i přesto, že nějaký problém mám, a ne

kvůli němu," brání se Jos.

„Prostě tě miluju, tečka. Každý kousek tvého těla," píše Ryan.

„Máš mě rád, protože jsem slabá," opáčí Jos. „Hnusí se mi po-

myšlení, že si myslíš, že jsem slabá."

„Nejsi slabá," vyvrací Ryan. „Nejsi. To ví každý, kdo tě zná a ko-

mu na tobě záleží. A i kdybys byla, co je komu po tom? Není zaká-

záno být slabý."

Jenže právě o to tu jde.

Reklamním poutačům vévodí elegantní mladé ženy, které se

předvádějí před roztomilými, nadšenými mladíky dlouhými, krás-

ně klenutými bleskovými výboji. Mají vás nalákat ke koupi limo-

nády, tenisek nebo žvýkaček. Fungují, prodávají. Dívkám sdělují

ještě jednu věc, v tichosti, podprahově. Buďte silné, jen tak získáte

všechno, po čem toužíte.

Potíž je v tom, že ten názor teď panuje všude. Chcete-li v tom

najít něco jiného, musíte naslouchat jistým nepříjemným lidem. Ne

všechno, co říkají, se zdá být v pořádku. Někteří mluví jako šílenci.

Tom Hobson, který dřív uváděl Ranní show, má teď svou webo-

vou stránku. Dal se dohromady s UrbanDokem, BabeTruthem

a některými dalšími. Jos si čte jeho příspěvky na mobilu, když

zrovna nikdo není nablízku, ale některým zprávám o dění v Pa-

zardžiku nemůže uvěřit. Mučení a experimenty, ženské gangy,

které řádí na severu podél hranic, vraždí a znásilňují muže podle

libosti. Tady na jihu panuje i přes narůstající příhraniční nepokoje

klid. Jocelyn poznala spoustu místních a většinou jsou moc milí.

Potkala muže, kteří souhlasí s tím, že ty zákony jsou ve válečných

časech rozumné. A ženy, které ji pozvaly domů na čaj.

Ale jsou tu i věci, kterým Jos uvěří snadno. Tom píše, že se

v oblasti Pazardžiku, kde se Jocelyn právě nachází, provádějí na

chlapcích jako Ryan pokusy. Rozřezávají je na kusy, aby zjistili,

co se s nimi stalo. Cpou do nich obří dávky pouliční drogy zva-

né glitr. Říká se, že droga se distribuuje na lodích právě odtud,

kousek od místa, kde Jos pobývá. Tom pověsil na svou webovou

stránku mapu Google s přesnou polohou. Taky tvrdí, že pravý

důvod k rozmístění amerických jednotek právě tady na jihu, kde

se nachází i Jos, je ten, že chrání zásoby glitru. Udržují pořádek,

aby Margot Clearyová mohla domlouvat dodávky glitru od zloči-

neckých syndikátů pro společnost NorthStar, která je odprodává

zpátky americké armádě za zvýšenou cenu.

„Kvůli svému zdravotnímu stavu" Jocelyn už přes rok fasuje

od armády každé tři dny malý sáček s fialovobílým práškem. Na

jedné z webových stránek, na které ji upozornil Ryan, píšou, že

ten prášek zdravotní stav dívek s poruchami klubka zhoršuje.

Zvyšuje rozdíly mezi nejnižší a nejvyšší hodnotou elektrického

náboje. Tělo si na něm vypěstuje závislost.

Ale Jos je teď v pohodě. Řekla by, že to bylo jako zázrak, ale

žádné jako neexistuje. Byl to skutečný zázrak. Zažila to na vlastní

kůži. Každou noc se potmě na palandě modlí. „Děkuji, děkuji,

děkuji," špitá se zavřenýma očima.

Je vyléčená. Je v pohodě. Jestli jsem byla spasena, musí to mít

nějaký důvod, říká si v duchu.

Jos se jde podívat na nespotřebované sáčky, zašité pod matra-

cí. A na fotografie drog, o kterých Tom Hobson mluví na svojí

webové stránce.

Napíše Ryanovi esemesku. Na tajné číslo laciného mobilu, který

si každé tři týdny mění.

„Vážně si myslíš, že tvoje máma pokoutně obchoduje s drogo-

vým kartelem?" zeptá se jí.

„Nevěřím, že kdyby se jí ta možnost naskytla, odmítla by," ode-

píše Jos.

Jocelyn má den volna. Než nasedne do džípu, zapíše si odchod

ze základny - jen si vyrazí na projížďku, má sraz s kamarády, je

to v pořádku? Je dcerou senátorky, o níž se v příštích prezident-

kých volbách spekuluje jako o možné kandidátce do Bílého domu,

a majoritní akcionářky NorthStar. Jistěže je to v pořádku.

Jos se podívá do mapy, kterou si vytiskla z webu Toma Hob-

sona. Jestli se nemýlí, jedno z drogových doupat v Pazardžiku

je pouhých šedesát kilometrů odtud. A pak je tady ta divná věc,

která se stala před pár týdny: několik holek ze základny honilo

přes les neoznačenou dodávku. Řidička po nich střílela. Nakonec ji

ztratily a nahlásily jako možnou teroristickou skupinu ze Severní

Moldávie. Ale Jos dobře ví, odkud vítr vane.

Když se posadí za volant džípu, zalije ji lehkost. Má před sebou

půldenní volno. Svítí slunce. Zajede na místo, kde má údajně stát

ta výrobna drog, a zkusí se tam porozhlédnout. Cítí se bezsta-

rostně. Klubko jí silně a věrně hučí tak, jak má, a ona se cítí dobře.

Normálně. Ceká ji dobrodružství. V nejhorším případě si udělá

hezkou vyjížďku. Třeba se jí podaří pořídit pár fotek, které by

mohla sama dát na internet. Ale mohlo by to dopadnout ještě líp;

mohla by zjistit něco, co by zkompromitovalo její matku. Něco, co

by jí mohla poslat se slovy: Jestli s tím do prdele okamžitě nepře-

staneš a nenecháš mě vést vlastní život, pošlu je do Washington

Post. Získat takové fotky... to by vůbec nebylo špatné.

Tunde

Zpočátku to šlo hladce. Během putování po hlavním městě, v jeho

okolí a později i v horách stačilo narazit na přátelsky naladěné

místní obyvatele, kteří mu poskytli střechu nad hlavou. V Pa-

zardžiku a Severní Moldávii to zná. Kdysi dávno to tu proces-

toval, když se chystal psát o Awadí-Átifovi. Cítí se tu kupodivu

bezpečně.

Obecně vzato, režim se přece nemůže přes noc transformovat

z jednoho typu na druhý. Byrokracie pracuje pomalu. Lidé si dávají

načas. Starý pán přece musí zůstat, aby ukázal svým nástupky-

ním, jak se namáčí papír v papírně nebo jak se dělá inventura

objednávek mouky. Po celé zemi stále řídí továrny muži, zatímco

si ženy mezi sebou mumlají o nových zákonech a přemítají, kdy

se stane něco, co je konečně prosadí.

V prvních týdnech na cestě Tunde fotografoval nové vyhlášky,

rvačky na ulicích, muže s vyhaslýma očima uvězněné ve svých

domovech. Měl v plánu zůstat pár týdnů na cestách a jednoduše

zaznamenat všechno, co uvidí. Bude to poslední kapitola knihy,

která na něho čeká na fleškách a v popsaných zápisnících u Niny

v newyorském bytě.

Doslechl se, že k těm největších zvěrstvům docházelo v horách.

Nikdo mu nechtěl říct, co přesně se tam dělo. Vedli chmurné řeči

o zaostalých vesničanech a temnotě, která odtamtud nikdy, za

žádného z desítky nejrůznějších režimů a diktátorů, nezmizela.

„Dřív tam oslepovali dívky," řekl mu Petr, číšník na večírku

Taťány Moskalevové. „Když se u nich poprvé objevila ta schop-

nost, tamní muži, válečníci, je všechny oslepili. Tak jsem to aspoň

slyšel. Vypalovali jim oči horkým železem. Aby mohli dál šéfovat,

rozumíš?"

„A teď?"

Petr zavrtěl hlavou. „Teď už tam nejezdíme."

A tak se Tunde rozhodl, protože stejně neměl nic jiného na práci,

že vyrazí do hor.

V osmém týdnu začalo přituhovat. V neděli ráno dorazil do

města na břehu velkého zelenomodrého jezera. Procházel hladový

ulicemi, až došel k pekařství, z něhož se otevřenými dveřmi linula

mračna páry a lahodná vůně kvásku.

Podal muži za pultem pár mincí a ukázal na nadýchané bílé

housky, které chládly na drátěné polici. Muž ho nacvičeným ges-

tem - s rukama jako otevřená kniha - požádal o papíry; poslední

dobou se mu to stávalo čím dál častěji. Tunde mu ukázal pas a po-

věřovací listiny.

Muž pas prolistoval, hledal, jak Tunde věděl, oficiální razítko

jeho poručnice, které by ho opravňovalo k tomu, že dnes může

nakupovat. Bedlivě si prohlédl každou stránku. Když se svědo-

mitým zkoumáním skončil, zopakoval gesto s „papíry", v obličeji

se mu rozlévala panika. Tunde se usmál, pokrčil rameny a dal

hlavu na stranu.

„No tak," řekl, přestože vůbec nic nenaznačovalo, že by dotyčný

uměl aspoň pár slov anglicky. „Vždyť jde jen o pár housek. Žádné

jiné papíry nemám, člověče."

Až doposud si s tím vystačil. V tu chvíli se většinou nad tím

absurdním zahraničním novinářem někdo pousmál nebo ho lá-

manou angličtinou poučil, že příště už musí mít všechny doklady

v pořádku, a Tunde se omluvil, obdařil dotyčného svým okouz-

lujícím úsměvem a odešel z obchodu s jídlem nebo vybavením.

Tentokrát muž za pultem znovu nešťastně zakroutil hlavou a uká-

zal na rusky psanou ceduli, která visela na zdi. Tunde si ji pomocí

kapesní konverzace přeložil. „Pokuta pět tisíc pro každého, kdo

bude usvědčen z pomoci muži bez řádných dokladů," stálo na ní

zhruba.

Tunde pokrčil rameny, usmál se a ukázal mu otevřené dlaně.

Zaclonil si rukou oči a mimicky naznačil, že pátrá po obzoru.

„Kdo to uvidí? Nikomu to neřeknu."

Muž zavrtěl hlavou. Sevřel pult a sklopil zrak k hřbetům svých

rukou. V místě, kde mu manžety dosahovaly k zápěstí, měl vypá-

lené dlouhé, šroubovité jizvy. Jedny přes druhé, starší a novější.

Vě tvaru kapradiny nebo spirály. V místě, kde mu z košile čouhal

krk, byly další. Muž zavrtěl hlavou a dál se sklopenýma očima

čekal. Tunde sebral z pultu pas a odešel. Cestou ho z otevřených

dveřích pozorovaly ženy.

Mužů a žen, kteří mu byli ochotni prodat trochu jídla nebo pa-

liva do kempinkového vařiče, stále ubývalo. Tunde si postupně

vypěstoval cit na to poznat, kdo by mu mohl vyjít vstříc. Starší

muži, kteří seděli před domem a hráli karty - ti mu vždycky něco

dali, dokonce ho i ubytovali přes noc. Mladí muži byli příliš vy-

děšení. Mluvit se ženami nemělo vůbec smysl, pouhý pohled do

jejich očí byl příliš nebezpečný.

Když procházel kolem skupinky žen na silnici - smály se, vtip-

kovaly a vysílaly bleskové výboje proti obloze -, v duchu si říkal:

nejsem tady, jsem jen vzduch, nevšímejte si mě, nevidíte mě, není

tu nic k vidění.

Nejprve ho oslovily rumunsky a pak anglicky. Tunde zarputile

hleděl na kamení podél cesty. Zavolaly za ním pár obscénních

a rasistických nadávek, ale nechaly ho jít.

„Dnes jsem se na cestách poprvé bál," zapsal si do deníku a pře-

jel prsty po zasychajícím inkoustu. Pravda vypadala snazší na

papíře než ve skutečnosti.

V polovině desátého týdne se jednou ráno vyjasnilo, slunce se

vyklubalo z mraků, nad pastvinou se míhaly a poletovaly vážky.

Tunde si to v duchu znovu přepočítal - má dost energetických

tyčinek, aby mu vystačily na pár dalších týdnů, v záložním foťá-

ku má dost filmu, telefon a nabíječka jsou v pořádku. Do týdne

bude v horách, další týden, snad, bude natáčet, co tam uvidí, a pak

s tou podělanou reportáží konečně půjde ven. Tunde kráčel cestou

kolem úbočí a byl tak zasněný, že si nejprve nevšiml, co je to tam

uprostřed silnice přivázané ke kůlu.

Byl to muž s dlouhými, černými vlasy spuštěnými přes obličej,

zápěstí a kotníky měl připoutané umělohmotným provazem k tyči.

Ruce měl svázané za tělem, ramena napjatá. Kotníky mu vepředu

kolem kůlu asi desetkrát narychlo omotaly stejným motouzem.

Udělal to někdo, kdo se v lanech a uzlech moc nevyzná. Jedno-

duše ho pevně svázaly a nechaly tam. Po celém těle měl viditelné

bolestivé stopy, popelavé i tmavé: modré, fialové a černé. Kolem

krku mu visela cedule s jediným slovem v ruštině: děvka. Byl mrtvý

dva nebo tři dny.

Tunde tělo velice pečlivě nafotil. V krutosti je cosi krásného

a v umělecké kompozici zas nenávistného, a on chtěl zachytit obojí.

Dal si načas, vůbec se nedíval kolem sebe ani se neujistil, že ho

nikdo zpovzdálí nepozoruje. Později nemohl uvěřit, že byl tak

hloupý. Právě ten večer poprvé postřehl, že ho někdo sleduje.

Smrákalo se, a i když od toho místa s tělem urazil asi deset ki-

lometrů, tu zvrácenou hlavu a tmavý jazyk měl v duchu pořád

před očima. Kráčel v prachu podél silnice skrz hustou skupinku

stromů. Vycházel měsíc, mezi stromy vykoukl žlutě zakalený srpek

světla. Občas Tundemu blesklo hlavou: mohl by ses tu utábořit,

no tak, vytáhni už ten spacák. Ale jeho nohy šly dál, přidávaly

další a další kilometry mezi ním a tím závěsem z vlasů přes hnijící

obličej. Z lesa se ozývalo volání nočních ptáků. Tunde se zadíval

do tmy a mezi stromy po své pravici uviděl zajiskření.

Bylo krátké, ale neklamné; nikdo by to konkrétní tenké, bílé

vlákénko nemohl považovat za nic jiného. Byla tam žena a vyslala

mezi dlaněmi výboj. Tunde prudce zadržel dech.

Mohlo by to být cokoliv. Někdo si třeba zapaluje oheň, milenci

při milostné hře, cokoliv. Tunde přidal do kroku. A pak to uviděl

znovu, přímo před sebou. Dlouhé, malé, úmyslné zajiskření, jenž

osvětlilo neurčitou tvář s rozpuštěnými vlasy a pokřiveným úsmě-

vem na rtech. Dívala se na něho. To poznal navzdory mizernému

světlu i navzdory vzdálenosti, která je od sebe dělila.

Neměj strach. Jediný způsob, jak to porazit, je se nebát. Jenže

ta zvířecí část jeho já strach dostala. Každý z nás má v sobě něco,

co se drží oné staré pravdy: buď jsi lovec, nebo kořist. Zjisti, který

z těch dvou jsi ty. Chovej se podle toho. Závisí na tom tvůj život.

Žena vystřelovala jiskry do modročerné tmy. Byla blíž, než si

Tunde původně myslel. Vydala zvuk. Tichý, skřehotavý smích.

Ach bože, je šílená, pomyslel si. A to bylo ze všeho nejhorší. Že

by ho mohla sledovat až sem kvůli ničemu, že by tu mohl úplně

bezdůvodně zemřít.

Kousek od pravé nohy mu křupla větvička. Tunde netušil, jestli

to udělal on, nebo ona, a tak se dal do běhu. Se vzlykáním, lapáním

po dechu a hnán zvířecím instinktem. Když to riskl a rychle se

ohlédl, viděl, že žena běží za ním. Dlaněmi podpalovala stromy,

po zaprášené kůře a šustivém listí poskakoval rozpustilý oheň.

Tunde zrychlil. Myslel na jediné: někde musit být bezpečí. Když

poběžím dál, určitě ho najdu.

Vyběhl po pěšině, která se pozvolna vinula k vrcholu kopce,

a tam ji uviděl: necelý kilometr a půl odtud byla vesnice s rozsví-

cenými okny.

Tunde se k ní rozběhl. Tam, ve světle sodíkových výbojek, se

té hrůzy zbaví.

Už dlouho přemýšlel o tom, jak to ukončí. Od třetího večera,

kdy mu přátelé oznámili, že musí odjet, že policie obchází dům

od domu a vyptává se na každého muže bez řádných dokumentů

a schválené poručnice. Ten večer si řekl: můžu to kdykoliv odpís-

kat. Měl svůj telefon. Stačilo ho jen nabít a poslat e-mail. Třeba

redaktorovi v CNN, možná by poslal kopii i Nině. Napíše jim, kde

je. Přijedou pro něho a zachrání ho jako hrdinu, který pracoval

na utajené reportáži.

Teď, pomyslel si Tunde. Teď je ta správná chvíle. To je ono.

Vběhl do vesnice. V některých přízemních oknech se stále sví-

tilo. Z některých se linul zvuk rádia nebo televize. Bylo teprve

něco po deváté večer. Na okamžik ho napadlo, že zabouchá na

dveře a poprosí o pomoc. Ale sotva si představil, že by za těmi

rozsvícenými okny mohla číhat temnota, neudělal to. Noc teď

byla plná přízraků.

Z boku čtyřposchoďové budovy zahlédl požární schodiště. Za-

mířil k němu a začal po něm lézt nahoru. Když míjel třetí patro,

uviděl tmavý pokoj se třemi klimatizačními jednotkami navrše-

nými na podlaze. Nějaký sklad. Prázdný, nevyužívaný. Konečky

prstů zkusil rám okna. Šlo nadzvednout. Tunde se svalil do za-

tuchlé, ztichlé místnosti a okno zavřel. Šmátral ve tmě, než našel,

co hledal. Zásuvku. Zapojil do ní mobil.

Ty dva tóny, oznamující začátek nabíjení, mu zněly jako zvuk,

s nímž zasunuje klíč do zámku ve dveřích svého bytu v Lagosu.

Tak vidíš. Je po všem. Displej se rozsvítil. Tunde si to hřejivé světlo

přitiskl ke rtům a nadechl se. V duchu už se viděl doma a všech-

na auta, vlaky, letadla, telefonní linky a bezpečnostní opatření,

která budou třeba k tomu, aby se přesunul mezi tady a tam, byly

fiktivní a podružné.

Rychle odeslal e-mail Nině, Temimu a třem různých redakto-

rům, s nimiž v poslední době spolupracoval. Napsal jim, kde je,

že je v pořádku a že potřebuje, aby se spojili s velvyslanectvím

a dostali ho odtud.

Zatímco čekal na odpověď, mrkl na zprávy. Všude se psalo jen

o dalších a dalších „šarvátkách," aniž by byl kdokoliv ochotný

otevřeně to nazvat válkou. Ceny ropy jdou znovu nahoru. Pak

narazil na Ninino jméno u článku o dění tady v Pazardžiku. Tun-

de se usmál. Byla tu jen jednou, před pár měsíci, na prodloužený

víkend za novinářské peníze. Co by asi tak mohla o téhle zemi

vědět? Když se však začetl, svraštil čelo. Něco mu na těch slovech

připadalo povědomé.

Vyrušilo ho konejšivé, vřelé, zvukomalebné pink, oznamující

příchozí zprávu.

„Tohle mi nepřijde vtipné," odepsal mu jeden redaktor. „Tunde

Edo byl můj přítel. Jestli jsi ten účet hacknul, my si tě najdeme, ty

šmejde úchyláckej."

Další pink a další zpráva. Ne nepodobná té první.

Tunde cítil, jak ho zaplavuje panika. To bude v pohodě, uklid-

ňoval se, je to jen nějaké nedorozumění, něco se muselo stát.

Zadal do internetového vyhledavače své jméno a našel nekrolog.

Svůj nekrolog. Byl dlouhý a plný chvály za to, že zprostředkovával

zprávy o současném dění ve světě mladší generaci. Z těch vyci-

zelovaných vět jen sotva znatelně vyplývalo, že se Tunde podle

všeho dopouštěl zjednodušení a bagatelizace. V textu bylo několik

drobných chyb. Vyjmenovali pětici slavných žen, které ovlivnil.

Uváděli jména jeho rodičů a sestry. Bohužel zemřel, napsali, v Pa-

zardžiku při dopravní nehodě, po níž z jeho těla zůstaly jen ohořelé

ostatky, které se daly identifikovat díky jmenovce na jeho kufru.

Tundemu se zrychlil dech.

Svůj kufr nechal v hotelovém pokoji.

Někdo ho sebral.

Nalistoval zpátky k Ninině reportáži o Pazardžiku. Byl to úryvek

z obsáhlé knihy, kterou jí v druhé půli roku vydá jedno nadnárod-

ní nakladatelství. V novinách tu knihu označovali za okamžitou

klasiku. Jedná se o globální hodnocení Velké změny, založené na

reportážích a rozhovorech z celého světa. Titulní, tučně vytištěný

odstavec knihu přirovnával k De Tocquevillovi a ke Gibbonově

Úpadku a pádu.

Tohle bylo jeho pojednání. Jeho fotografie. Statické snímky z jeho

reportáže. Jeho slova, myšlenky a analýza. Byly to odstavce vy-

tržené z knihy, kterou spolu se svými deníky nechal v úschově

u Niny. U fotografií i článku bylo její jméno. O Tundem nikde ani

zmínka. Sakumprásk mu to ukradla.

Tundemu se z hrdla vydral zvuk, o jehož existenci neměl ani

tušení. Dunivý řev. Zvuk truchlení. Hlubší než vzlyk.

A pak se venku na chodbě ozval nějaký zvuk. Volání. A po něm

křik. Ženský hlas.

Tunde nevěděl, co křičí. Ve svém vyčerpaném, vyděšeném moz-

ku si to přeložil jako: „On je tady! Otevřete dveře!"

Popadl tašku, vyštrachal se na nohy, vytáhl okno a vyskočil na

nízkou, plochou stříšku.

Z ulice se ozývaly hlasy. Jestli ho ještě před chvílí nehledaly,

teď už po něm šly. Zeny na ulici ukazovaly a křičely.

Tunde běžel dál. Bude v pořádku. Přesprintoval první střechu

a přeskočil na vedlejší. Tu přeběhl a pustil se dolů po požárním

schodišti. Teprve až znovu vběhl do lesa, uvědomil si, že v tom

prázdném skladišti nechal v zásuvce připojený telefon.

Když mu to došlo a pochopil, že se pro něj nemůže vrátit, měl

pocit, že samým zoufalstvím snad umře. Vylezl na strom, pevně se

připoutal k jedné větvi a pokusil se usnout. V duchu se utěšoval,

že ráno bude všechno vypadat veseleji.

Tu noc mu připadalo, že v lese zahlédl nějaký obřad.

Aspoň si to ze svého vyvýšeného místa na stromě myslel; pro-

budilo ho praskání ohně a na okamžik se vyděsil, že ženy znovu

podpalují stromy a že tu uhoří zaživa.

Tunde otevřel oči. Oheň nehořel poblíž, ale mihotal se na lesní

mýtině o kus dál. Kolem ohně tančily postavy, muži a ženy vy-

svlečení do naha, se symbolem oka nakresleným uprostřed dlaně,

z něhož se jim kolem celého těla ovíjely siločáry.

Tu a tam jedna z nich srazila jasným modrým výbojem jednoho

muže na zem, položila mu dlaň na namalovaný symbol na prsou,

oba vykřikovali radostí a jásali, zatímco ona dávala najevo svou

nadřazenost. Posadila se na něho, ruku stále položenou na jeho

hrudi, stále ho držela v područí, on měl v obličeji výraz šílenství,

jímž ji pobízel, aby mu ubližovala dál, víc, silněji.

Tunde už měsíce neokusil ženské náručí. Zatoužil slézt ze své-

ho posedu, dojít do středu kamenného kruhu, nechat se zneužít

stejně jako ti muži. Zatímco je sledoval, dostal erekci. Roztržitě se

ukojil přes látku džín.

Rozeznělo se mohutné bubnování. Je možné, že tam mají bubny?

Nepřitáhli by tím na sebe pozornost? Muselo se mu to jen zdát.

Čtyři mladí muži přilezli po čtyřech k ženě v šarlatovém plášti.

Oční důlky měla prázdné, rudé a nezahojené. Z její chůze sálala

vznešenost, ze slepoty jistota. Ostatní nahé ženy poklekly před ní.

Slepá začala mluvit a ony odpovídaly.

Jakoby ve snu jim Tunde rozuměl, přestože neuměl dobře ru-

munsky a bylo nemožné, aby mluvily anglicky. Stejně jim rozuměl.

„Je jeden z nich připraven?" zeptala se slepá žena.

„Ano," odpověděly.

„Předveďte ho."

Do středu kruhu vstoupil mladý muž. Na hlavě měl korunu

z větví a kolem pasu uvázanou bílou bederní roušku. V obličeji

měl mírumilovný výraz. Byl poslušnou obětí, která vykoupí po-

káním druhé.

„Vy jste slabí a my silné," pronesla slepá. „Vy jste dar a my ob-

darované.

Vy jste oběť a my vítězky. Vy jste otroci a my otrokářky.

Vy obět přinášíte a my ji přijímáme.

Vy jste syn a my Matka.

Uznáváte, že je to tak?"

Všichni muži v kruhu horlivě přihlíželi.

„Ano," šeptali. „Ano, ano, prosím, ano, teď, ano."

Tunde se nevědomky přistihl, že šeptá spolu s nimi. „Ano."

Mladík nastavil slepé ženě zápěstí a ona je jediným jistým po-

hybem našla a sevřela v dlaních.

Tunde věděl, co přijde. V rukou držel fotoaparát a stěží dokázal

zmáčknout spoušť. Nechtěl o tu podívanou přijít.

Slepá žena u ohně ztělesňovala všechny ženy, jež ho málem za-

bily nebo mohly zabít. Byla Enumou, Ninou i tou ženou na střeše

v Dillí, dále jeho sestrou Těmi, Noor a Taťánou Moskalevovou

i tou těhotnou ženou v troskách nákupního centra v Arizoně. Ta

možnost na něho celé ty roky dotírala, dorážela na něho, a on chtěl,

aby se to teď stalo, chtěl to vidět.

V tu chvíli toužil být tím mužem, kterému svírají zápěstí. Toužil

klečet u jejích nohou s obličejem zabořeným do vlhké hlíny. Toužil

ten boj skončit, chtěl se dozvědět, kdo vyhraje, byť by ho to stálo

život, toužil po té poslední scéně.

Slepá žena držela mladíka za zápěstí.

Přitiskla mu čelo na čelo.

„Ano," šeptl. „Ano."

A když ho zabila, byl u vytržení.

Ráno Tunde pořád netuší, zda to byl jen sen. Film ve foťáku

se posunul o osmnáct políček dopředu. Možná že jen mačkal ve

spánku spoušť. Dozví se to, až ho nechá vyvolat. Doufá, že se mu

to jen zdálo, ale i z toho jde hrůza. Jestli na nějakém snovém místě

toužil po tom padnout na kolena.

Tunde sedí na stromě a nechává si projít hlavou události z pře-

dešlého večera. Ráno to z nějakého důvodu vypadá veseleji. Nebo

aspoň ne tak hrůzostrašně. Zpráva o jeho smrti nemohla být pouhá

náhoda nebo souhra okolností. To už je přes míru. Moskalevo-

vá nebo její lidé museli zjistit, že zmizel a s ním i jeho pas. Celé

to muselo být zinscenované: autonehoda, ohořelé ostatky, kufr.

Znamená to jednu důležitou věc: že nemůže jít na policii. Musí

přestat fantazírovat o tom - až doposud si plně neuvědomoval,

že mu ta představa číhá v koutku mysli -, že může nakráčet na

policejní stanici s rukama nad hlavou a oznámit: „Pardon, přichází

jeden drzý nigerijský novinář. Nasekal jsem pár chyb. Odvezte

mě domů." Nikam ho neodvezou. Dopraví ho na klidné místo

uprostřed lesa a zastřelí. Je úplně sám.

Potřebuje se dostat k internetovému připojení. Někde určitě

nějaké bude. Nějaký přátelský muž, který mu doma na pár mi-

nut půjčí svůj soukromý počítač. Pěti větami je přesvědčí, že je to

opravdu on a že je vážně naživu.

Když Tunde slézá ze stromu, třese se strachy. Vydá se na cestu,

bude se držet v lese a zamíří do vesnice, kterou před čtyřmi dny

procházel a v níž pár přátelských tváří zahlédl. Rozešle e-maily

a oni pro něho přijedou. Tunde si posune batoh na zádech a obrátí

se k jihu.

Vtom zaslechne vpravo nějaký zvuk. Prudce se otočí, ale zvuk

je slyšet i nalevo a za ním. V křoví vstávají ženy a Tundemu v tu

chvíli s hrůzou dochází, jako když zacvakne past, že na něho

čekají. Cekají celou noc, aby ho chytily. Tunde se pokusí utéct, ale

cosi se mu omotá kolem kotníků, drát, a on padá. Padá k zemi,

vzpouzí se a někdo se rozesměje a vyšle mu do zad elektrošok.

Když se probudí, je zavřený v kleci a něco je hodně špatně.

Klec je malá a dřevěná. Batoh má u sebe. Sedí s koleny přitažený-

mi k hrudi - není tu místo, aby si nohy natáhl. Podle pulzující bo-

lesti ve svalech pozná, že v té poloze musel strávit několik hodin.

Nachází se v lesním táboře, kde hoří malý oheň. To místo zná.

Je to ten samý tábor, který viděl ve snu. Žádný sen. Tohle je ležení

slepé ženy a ony ho chytily. Tunde se roztřese po celém těle. Tady

to nemůže skončit. Nemůže se takhle chytit do pasti. Nemůžou ho

vhodit do ohně nebo popravit kvůli nějakému podivnému stro-

movému náboženství s ujetou bohyní. Tunde zatlačí nohama do

postranic klece.

„Prosím," zavolá, i když nikdo neposlouchá. „Prosím, pomozte

mi někdo!"

Z druhé strany se ozve tichý, přidušený smích. Tunde vytočí

hlavu, aby viděl.

Stojí tam nějaká žena.

„Jseš v zasraný bryndě, co?" ptá se.

Tunde se snaží zaostřit oči. Ten hlas odněkud zná, z nějaké dáv-

né doby. Jako kdyby patřil někomu slavnému.

Tunde zamrká a před očima se mu objeví Roxanne Monkeová.

Roxy

„Poznala jsem tě, hned jak jsem tě uviděla," oznámí mu. „Znám

tě z telky, že jo?"

Tunde si připadá jako ve snu, musí být, tohle nemůže být pravda.

Dá se do pláče. Jako zmatené a navztekaně dítě.

„Okamžitě toho nech," napomene ho Roxy. „Nebo mě nasereš.

Co tady sakra vůbec děláš?"

Snaží se jí to říct, ale ten příběh už nedává smysl ani jemu sa-

motnému. Rozhodl se vydat vstříc nebezpečí, protože si myslel,

že na to bude sám stačit, a teď v něm vězí až po uši a je mu jasné,

že na to nikdy nestačil, a nedá se to vydržet.

„Hledal jsem... horský kult," vyštěkne nakonec. Vyschlo mu

v krku a bolí ho hlava.

„No, tak jsi ho našel," rozesměje se Roxy. „To byl ale debilní

nápad, co?"

Ukáže kolem sebe. Nachází se na kraji tábora. Kolem ústředního

ohniště jsou rozesety asi čtyři desítky špinavých stanů a chatrčí.

V otevřených vstupech postává několik žen, brousí nože, opravují

železné rukavice nebo jen tupě zírají. Zapáchá to tam: ve vzdu-

chu se vznáší puch spáleného masa, shnilého jídla, výkalů, psů

a nakyslých zvratků. U jedné strany latríny se válí hromada kostí.

Tunde doufá, že jsou zvířecí. Ke stromu jsou nakrátko přivázaní

dva smutně vyhlížející psi - jednomu chybí oko a kusy kožichu.

„Musíš mi pomoct," říká Tunde. „Prosím. Prosím, pomoz mi."

Roxy se na něho podívá, zkroutí ústa v rozpačitém náznaku

úsměvu a pokrčí rameny. A Tunde pozná, že je opilá. Do prdele.

„Nevím, co můžu dělat, kámo. Nemám tu moc velkej... vliv."

Do prdele. Tunde bude muset zapůsobit svým osobním kouzlem

jako nikdy předtím. A ke všemu tu vězí v kleci, ve které ani nemů-

že pohnout krkem. Zhluboka se nadechne. To zvládne. Zvládne.

„Co ty tady vlastně děláš? Zmizelas v ten samý večer, kdy se

konal večírek u Moskalevové, a to už je pár měsíců. Když jsem

odjížděl z města, říkali, že tě oddělali."

Roxy vyprskne smíchy. „Vážně? Tohle vážně říkali? No, někdo

se o to pokusil. A ňákou dobu trvalo, než jsem se z toho vylízala."

„Vypadáš docela... v pohodě."

Uznale si ji změří od hlavy k patě. Je na sebe zvlášť pyšný za to,

že to zvládne, aniž by se pohnul.

„Víš, měla jsem se stát prezidentkou týhle zasraný země," uchech-

tne se Roxy. „Asi tak... na tři hodiny jsem se měla stát zasranou

prezidentkou."

„Vážně?" opáčí Tunde. „Já měl zase být hvězdou podzimní kniž-

ní nabídky na Amazonu." Rozhlédne se vpravo a vlevo. „Myslíš,

že pro mě teď pošlou dron?"

Pak se směje ona i on. Ženy u vstupu do stanů po nich vrhají

zlověstné pohledy.

„Vážně. Co se mnou hodlají dělat?" chce vědět Tunde.

„Ále, jsou to úplný magoři. V nocí loví chlapy," odpoví Roxy.

„Posílají mladé holky do lesa, aby je vystrašily. Jakmile se leknou

a dají do běhu, nastraží past - něco jako drát."

„Přesně tak ulovily i mě."

„No, spíš jsi jim vešel do rány, ne?" Roxy se znovu pousměje.

„Něco proti chlapům mají. Pochytají mladý kluky, pár týdnů je

nechají kralovat, pak jim posadí na hlavu parohy a zavraždí je,

když je měsíc v novu. Nebo v úplňku. Nebo prostě v jedný ze

svejch fází. Z měsíce jsou úplně podělaný. Podle mýho je to proto,

že tu nemají telku."

Tunde se znovu zasměje, upřímně. Je vtipná.

Takhle se to má s kouzly za denního světla: jen triky a krutost.

Kouzla spočívají v tom, že v ně věříte. Všechno je to jen otázka

lidí a jejich šílených nápadů. Děsivé je pouze to, když se vcítíte

do jejich chorého myšlení. A do představy, jaké důsledky chorá

mysl může mít pro tělo.

„Poslyš," dodá Tunde. „Když jsme u toho... jak by pro tebe bylo

těžké dostat mě ven?"

Nohama zlehka zatlačí do dveří klece. Jsou převázané několika

motouzy. Kdyby měla Roxy nůž, nebylo by pro ni těžké je přeřezat.

Jenže obyvatelky tábora by ji viděly.

Roxy vytáhne z kapsy placatku a dá si loka. Zavrtí hlavou.

„Vědí, co jsem zač," odvětí, „ale já nechávám na pokoji je, oni

zase nechávají na pokoji mě."

„Takže ty se celé týdny ukrýváš v lese a necháváš je na pokoji?"

„Jo," přitaká Roxy.

Tundemu vytane na mysli útržek článku, který kdysi dávno četl.

Lichotivé zrcadlo. Musí jí nastavit lichotivé zrcadlo, aby se viděla

dvakrát tak mocná, než je, aby jí vnukl pocit, že je dost silná a že

zvládne to, co po ní Tunde chce. „Bez té síly," našeptává mu hlas

v hlavě, „by na zemi nejspíš pořád byly bažiny a džungle."

„Tohle nejsi ty," spustí. „Taková ty nejsi."

„Nejsem taková, jaká jsem bývala, kamaráde."

„Nemůžeš přestat být sama sebou. Jsi Roxy Monkeová."

Roxy si odfrkne. „Chceš, abych nám odsud vybojovala volnou

cestu? Páč... to se nestane."

Tunde se uchichtne. Jen to na něho zkouší, určitě si dělá legraci.

„Ty přece nemusíš bojovat. Jsi Roxy Monkeová. Máš sílu zapalo-

vat, viděl jsem tě, slyšel jsem o tobě. Vždycky jsem se s tebou chtěl

seznámit. Jsi ta nejsilnější žena, kterou svět kdy viděl. Četl jsem

o tobě v novinách. Zabilas v Londýně otcova konkurenta a pak

jsi fotříka odstavila a poslala do důchodu. Stačí, když je požádáš,

aby mě pustily, a ony otevřou dveře od klece."

Roxy zavrtí hlavou. „Musíš mít co nabídnout. Něco za něco,"

dodá, ale Tunde pozná, že už si jeho návrh nechává projít hlavou.

„Máš něco, co chtějí?" zeptá se jí.

Roxy zaryje prsty do vlhké půdy. Nabere do dlaní hlínu a chvíli

se na něho dívá.

„Slíbila jsem si, že se nebudu do ničeho plést," odpoví.

„Ale tohle nejsi ty," namítne Tunde. „Četl jsem o tobě." Zaváhá

a pak to riskne. „Myslím, že mi pomůžeš, protože je to pro tebe

hračka. Prosím. Protože jsi Roxy Monkeová."

Roxy polkne. „Jo. Jo, to jsem," přikývne.

Za soumraku se do tábora vrátí další ženy a Roxanne Monkeová

se začne handrkovat se slepou ženou o Tundeho život.

Pozná, že se nemýlil: osazenstvo tábora k ní chová úctu a má

z ní trochu strach. Roxy drží igelitku s drogami a houpá s ní před

vůdkyněmi tábora. O něco požádá, ale ony odmítnou. Roxy pokrčí

rameny a kývne hlavou směrem k němu. Fajn, jako by říkala, jestli

se nedohodneme takhle, vezmu si místo toho toho kluka.

Ženám se ve tvářích zračí překvapení, pak nedůvěra. Opravdu?

Tamtoho? Není to nějaký podraz?

Chvilku se handrkují. Slepá žena se pokouší smlouvat. Roxy

si stojí za svým. Nakonec není tak složité je přesvědčit, aby se ho

vzdaly. Tunde měl pravdu v tom, jak na Roxy pohlížejí. Není pro

ně zvlášť cenný. Jestli ho Roxy chce, ať si ho vezme. Stejně už se

blíží vojáci, válka je každým dnem blíž a blíž. Tihle lidé mají dost

rozumu na to, aby se tu nezdržovali, když jim armáda dýchá na

paty. Do dvou tří dnů se sbalí a přesunou do hor.

Pevně mu svážou ruce za zády a na znamení úcty k ní přihodí

batoh, který měl u sebe.

„Moc se se mnou nebratříčkuj," upozorní ho Roxy a postrkuje

ho před sebou. „Nechci, aby si myslely, že se mi líbíš, nebo že jsem

tě získala lacino."

Z dlouhého věznění v kleci ho chytají křeče do nohou, a proto

se pomalu šourá lesní pěšinou. Trvá věčnost, než jim zmizí z do-

hledu, a další věčnost, než za sebou nechají hluk tábora.

Tundemu při každém kroku bleskne hlavou: mám svázané ruce

a jsem vydaný napospas Roxanne Monkeové, dříve nejnebezpeč-

nější ženě na světě. Co když si se mnou jen pohrává? Jakmile vám

tyhle myšlenky jednou problesknou hlavou, už je nedostanete ven.

Tunde mlčí, dokud Roxy poté, co ujdou po prašné cestě několik

kilometrů, neprohodí: „Myslím, že už jsme dost daleko." Vytáhne

z kapsy nožík a přeřízne mu pouta.

„Co se mnou hodláš udělat?" ptá se Tunde.

„Asi tě zachráním a dopravím domů," odvětí. „Jsem přece Roxy

Monkeová." Načež se rozhřehtá. „Beztak jsi celebrita. Za tohle by

lidi zaplatili velký prachy, ne? Putovat lesem s celebritou."

Tohle zase rozesměje jeho. A svým smíchem nakazí i ji. A tak

oba stojí uprostřed lesa, opírají se o strom, řvou smíchy a lapají po

dechu, dokud se mezi nimi cosi neprolomí a nevyjasní.

„Kam máme namířeno?" zajímá ho.

Roxy pokrčí rameny. „Už nějakou dobu se snažím moc neuka-

zovat. Mezi mými lidmi je něco prohnilýho. Někdo mě... zradil.

Jestli si myslí, že jsem mrtvá, je to v pohodě. Dokud nevymyslím,

jak získat zpátky, co mi patří."

„Ty ses ukrývala ve válečné zóně?" diví se Tunde. „A tohle není

debilní nápad?"

Roxy ho zpraží pohledem.

Tunde riskuje. Už cítí píchání v ramenou, kudy by do něj pustila

elektřinu, kdyby ji vytočil. Třebaže on je celebrita, ona má fotku

v policejních záznamech.

Roxy kopne do hromádky kamení a listí na pěšině a odpoví:

„Jo, asi jo. Ale neměla jsem moc na vybranou."

„Žádná pevnost v Jižní Americe, do které bys odletěla? Myslel

jsem, že lidi jako ty to mají vymakané."

Potřebuje vědět, jak moc ji dokáže rozčílit - jestli se mu chystá

ublížit, musí nejprve vědět jak moc. Tunde už je napnutý jako

struna a čeká, že přijde elektrošok, ale nic se nestane.

Roxy si vrazí ruce do kapes. „Nic mi tu nechybí," prohodí. „Lidi

držej jazyk za zuby. Pro každej případ jsem si nechala trochu mat-

roše, víš."

Tunde myslí na ten igelitový sáček, který nabízela ženám v tá-

boře. Jistě, jestli využíváte k pašování drog vrtkavý režim, prav-

děpodobně máte celou řadu tajných zásob pro případ, že by se

něco zvrtlo.

„Hele," dodá Roxy. „O tomhle nebudeš psát, že ne?"

„Záleží, jestli z toho vyváznu živý," odpoví Tunde.

Což ji rozesměje a on se k ní znovu připojí. „Může za to můj

brácha Darrell," dodá Roxy po chvilce. „Má něco, co mi patří. A já

si musím dát setsakra pozor na to, jak to získám zpátky. Dostanu

tě domů, ale než vymyslím, jak to provedu, nebudeme se moc

ukazovat, jasný?"

„A to znamená..."

„Že se na pár dní zašijeme do uprchlickýho tábora."

Sejdou ke stanovému městečku na dně zablácené rokliny. Roxy se

jde poptat, kde by se mohli na pár dní utábořit. Rádi by přiložili

ruku k dílu, seznámili se s lidmi, zjistili, co potřebují.

Tunde vydoluje ze dna batohu průkaz jedné italské tiskové kan-

celáře, který je sice rok prošlý, ale stačí k tomu, aby se někteří roz-

povídali. Uvážlivě chodí stan od stanu a ptá se. Dozvídá se, že

se bojuje víc, než slyšel. Že v uplynulých třech týdnech už tu ani

nepřistávají vrtulníky; jen shazují jídlo, léky, oblečení a další stany

pro nepolevující proud lidí, kteří se sem kodrcají přes les. UNESCO

tady, pochopitelně, není ochotno riskovat životy svých lidí.

Roxy se v táboře dostává náležité úcty. Je tou, která ví, jak sehnat

jisté drogy a palivo, pomáhá lidem obstarat vše potřebné. A pro-

tože Tunde je tu s ní, protože spí na kovové palandě v jejím stanu,

nechávají ho na pokoji. Poprvé po několika týdnech se Tunde cítí

o něco bezpečněji. Ale v bezpečí samozřejmě není. Na rozdíl od

Roxy by v tomhle kraji nemohl jen tak zmizet v lese. I kdyby ho

už žádný jiný kult nechytil, teď je nežádoucí.

Tunde v táboře vyzpovídá pár anglicky mluvících lidí, kteří mu

víceméně opakují stále dokola to samé. Na muže bez papírů probí-

hají razie. Posílají je do „pracovních táborů", z nichž se už nevrací.

Někteří zdejší muži a ženy vyprávějí ten samý příběh. V novinách

se objevilo několik propagandistických úvodníků podobného zně-

ní a z jediné fungující černobílé televize v nemocničním stanu se

linou úderné promluvy s pohledem upřeným do kamery.

Téma zní: kolik mužů vlastně potřebujeme? Dobře si to rozmys-

lete, říkají. Muži jsou nebezpeční. Páchají valnou většinu trestných

činů. Muži jsou méně inteligentní, méně pilní, méně pracovití,

myslí svaly a pérem. Muži s větší pravděpodobností onemocní

a odčerpávají zdroje této země. Ovšemže je potřebujeme k tomu,

abychom měly děti, ale kolik je jich potřeba? Tolik jako žen ne. Ale

jistě, pro vzorné, čisté, poslušné muže tu vždycky bude místo. Ale

kolik takových je? Možná jeden z deseti.

To nemůžeš myslet vážně, Kristen, tohle se opravdu říká? Obá-

vám se, že ano, Matte. Jemně mu položí dlaň na koleno. Jistě že

nemluví o velkých skvělých mužích jako ty, ale některé z extrémi-

stických webových stránek tak opravdu vyznívají. Proto potřebují

dívky z NorthStar větší pravomoc, musíme se před těmito lidmi

chránit. Matt přikyvuje, v obličeji zasmušilý výraz. Mohou za to

ti lidé bojující za mužská práva, to jejich extremismus vyvolal tak

silnou odezvu. Ale teď se musíme chránit. Matt vykouzlí úsměv

na rtech. Po reklamní pauze se naučíme pár prima chvatů sebe-

obrany, které můžete trénovat i doma. Ale nejdřív tu máme minutu

po celé počasí.

Dokonce ani tady, ani po všem, co Tunde viděl, nemůže uvěřit,

že se tato země snaží většinu svých mužů pozabíjet. Ví, že k tomu

docházelo už dřív. K takovým věcem vždycky dochází. Seznam

zločinů, které se trestají smrtí, neustále narůstá. V inzerátu v tý-

den starých novinách stojí, že „zatvrzelý odpor uposlechnout při

třech různých příležitostech" bude odnynějška trestán umístěním

do „pracovního tábora". Jsou tady ženy, které mají na starost osm

nebo deset mužů, kteří se kolem nich choulí, soupeří mezi sebou

o jejich uznání, zoufale se jim touží zavděčit, děsí se toho, co by

se mohlo stát, kdyby vyškrtly své jméno z jejich papírů. Roxy by

mohla tábor kdykoliv opustit, ale Tunde je tu sám.

Třetí noc v táboře Roxy procitne jen několik okamžiků předtím,

než vzduch prostoupí štiplavý zápach a lampy podél ústřední

cesty v táboře s jiskřením pozhasínají. Musela něco zaslechnout.

Nebo to prostě ucítila jako bzučení nylonového vlákna. Vzduch je

cítit elektřinou. Roxy otevře oči a zamrká. Staré instinkty v sobě

má pořád silné; aspoň že o ně nepřišla.

„Vstávej," kopne Roxy do kovového rámu Tundeho postele.

Tunde je napůl zamotaný ve spacím pytli. Stáhne ho ze sebe, je

téměř nahý. Což je k zbláznění, dokonce i teď.

„Co je?" vyhrkne a s nadějí v hlase se zeptá: „Vrtulník?"

„Doufej dál," opáčí Roxy. „Někdo na nás zaútočil."

To Tundeho zcela probudí. Začne si navlékat džíny a flísovou

mikinu.

Ozve se tříštění skla a řinčení kovu.

„Drž se při zemi," poradí mu Roxy, „a když to půjde, uteč do

lesa a vylez na strom."

Vzápětí jedna z útočnic položí ruku na centrální generátor, sebere

v sobě veškerou elektrickou energii a napere ji do něho, a tlumené

osvětlení po celém táboře se rozprskne v chomáči jisker a skleně-

ných vláken a tábor se ponoří do úplné tmy.

Roxy rozerve ztrouchnivělé švy v zádech stanu, kterými stej-

ně vždycky zatékalo, a Tunde se vykutálí ven a rozběhne k lesu.

Měla by běžet za ním, ale až za chvilku. Místo toho si oblékne

černou bundu s velikou kapucí a obličej si zakryje šátkem. Bude

se držet v přítmí a opatrně to vezme na sever, což bude stejně

nejbezpečnější úniková cesta. Chce vědět, co se děje. Jako kdyby

pořád dokázala sama z vlastní vůle něco změnit.

Všude kolem ní už se ozývají výkřiky a řev. Roxy má štěstí, že

její stan nestál na kraji tábora. Některé stany už vzplály, nejspíš

i s lidmi uvnitř, a vzduch prostoupil nasládlý zápach benzínu.

Bude ještě pár minut trvat, než všichni v táboře zjistí, co se děje,

a že nejde o požár generátoru ani o nehodu. V rudé záři plamenů

mezi stany Roxy zahlédne malou, podsaditou ženu, která podpa-

luje jiskrami stany. Záblesk jí na okamžik obarví obličej doběla.

Roxy ten výraz dobře zná, už ho viděla. Výraz, o kterém její táta

tvrdil, že v podnikání nic dobrýho nepřinese. Nikdy nedávej práci

někomu, kdo ji příliš zbožňuje. Roxy stačí jediný záblesk té ško-

dolibé a lačné tváře, aby pochopila, že tyhle ženy nepřišly krást.

Nepřišly si něco vzít.

Pro začátek se pokoušejí pochytat mladé muže. Obcházejí stan

po stanu, strhávají je nebo podpalují, aby jejich obyvatelé museli

vyběhnout ven, jinak uhoří. Nejednají v rukavičkách ani metodic-

ky. Hledají prostě jakékoliv zpola slušně vypadající mladé muže.

Roxy udělala dobře, když Tundeho poslala do lesa. Jedna man-

želka, možná sestra, se jim pokouší zabránit v tom, aby sebraly

bledého, kudrnatého muže, který je s ní. Brání ho před dvojicí

útočnic přesnými a dobře načasovanými elektrošoky do brady

a do spánků. Snadno ji přemůžou a zvlášť brutálně zabijí. Jedna

ji popadne za vlasy a druhá jí zasadí ránu přímo do očí. Zatlačí

ukazováčkem a palcem do očních důlku, až se sklivec srazí jako

vaječný bílek. Dokonce i Roxy musí na okamžik odvrátit zrak.

Stáhne se hlouběji do lesa a pomocí lana vyručkuje na strom.

Než si najde místo, kde se kříží trojice větví, útočnice stačily obrátit

pozornost k mladíkovi.

Nepřestává ječet. Dvě z nich ho chytí pod krkem a pustí mu

do páteře elektrošok, čímž ho ochromí. Jedna na něj přidřepne

a stáhne mu kalhoty. Muž je při vědomí, oči má doširoka otevřené

a lesklé. Nemůže popadnout dech. Další muž se mu snaží přiběh-

nout na pomoc, ale vyslouží si za to ránu do spánku.

Zena vezme do dlaně jeho koule a ptáka. Něco říká. Směje se.

Ostatní se smějí taky. Dotyčná ho polechtá špičkou prstu po údu,

při tom tiše zabrouká, jako by chtěla, aby si to užil. Mladík nemůže

promluvit, má oteklé hrdlo. Možná že už mu spálily průdušni-

ci. Útočnice dá hlavu na stranu a udělá na něho smutný obličej.

V jakémkoliv světovém jazyce by to znělo stejně: „Co se děje? Ne-

postaví se ti?" Muž ryje patami do země, aby se jí vymanil, ale

na to už je pozdě.

Roxy by si moc přála, aby se to nedělo. Kdyby to bylo v její moci,

seskočila by z úkrytu a zabila je. Nejprve ty dvě u stromu - zlik-

vidovala by je dřív, než by to stačil kdokoliv postřehnout. Pak by

po ní šly ty tři ozbrojené noži, ale ona by prudce uhnula doleva

mezi dva duby a sejmula je hezky jednu po druhé. Pak by měla

nůž. To by byla hračka. Jenže právě teď je v úplně jiné pozici. Ono

se to děje a ona to žádným toužebným přáním nezastaví. Proto se

dívá. Aby byla svědkyní.

Žena, která sedí na mužově hrudníku, mu položí dlaň na geni-

tálie. Nejprve to tiše zajiskří. Mladík nepřestává tlumeně křičet,

stále se jí snaží vymanit. Zatím ho to nemůže moc bolet. Roxy to

sama dělala klukům, aby si to užili oni i ona. Pták se mu postaví

jako na povel, tak jako vždycky. Jako zrádce. Jako hlupák.

Ženě přelétne po rtech náznak úsměvu. Povytáhne obočí, jako

by říkala: Vidíš? Stačilo mu trošku pomoct, že? Vezme ho za kou-

le, jednou, dvakrát za ně zatáhne, jako kdyby mu chtěla způsobit

rozkoš, a pak mu přímo do šourku nelítostně pustí elektřinu. Jako

když vám tělem projede skleněný hrot. Jako drápy rozedírající vás

zevnitř. Muž zaječí a prohne se v zádech jako luk.

Žena si rozepne poklopec na maskáčových kalhotech a posadí

se mu na ptáka.

Její družky se rozchechtají a ona se k nim přidá, zatímco na něm

rajtuje. Ruku mu nechá položenou na břiše, a pokaždé když se

zaťatými stehny přirazí, dá mu další dávku. Jedna z jejích parťaček

má mobil. Vyfotí ji, jak na něm obkročmo sedí. Muž si zakryje

paží obličej, ale ony mu ji sundají. Ne, ne. Tohle si chtějí vyfotit

na památku.

Kamarádky ji pobízejí. Žena se začne dráždit, pohybuje se rych-

leji, vráží boky dopředu. Teď už mu opravdu ubližuje, a ne uváženě

a s rozmyslem, ne aby mu způsobila co největší bolest zajímavým

způsobem, ale jen s co největší brutalitou. Což je snadné, když se

člověk blíží vyvrcholení. Sama Roxy to jednou dvakrát udělala,

čímž pár kluků vylekala. Když si vezmete glitr, je to ještě horší.

Jednu ruku má položenou na jeho hrudníku, a pokaždé, když se

předkloní, dá mu elektrošok do trupu. Mladík se ji snaží odstrčit,

řve bolestí, natahuje se do davu kolem pro pomoc a nesrozumi-

telně žadoní jazykem, kterému Roxy nerozumí, až na to, že slova

„pomoc, ach bože, pomoc" znějí v každém jazyce stejně.

Když žena vyvrcholí, její parťačky to přivítají pochvalným ře-

vem. Dotyčná zvrátí hlavu dozadu, předkloní se a dá mu silný

výboj přímo na solar. S úsměvem se postaví, ostatní ji plácají po

zádech, ona se nepřestává smát a usmívat. Otřepe se jako pes a stej-

ně tak i vypadá - jako hladová fena. Zeny začnou skandovat do

rytmu stejná čtyři slova, zatímco jí cuchají vlasy a ťukají pěstí

o pěst. Život toho bledého, kudrnatého muže ukončila jednou

provždy poslední silná dávka voltů. Oči má otevřené, vytřeštěné.

Na prsou a nahoru po krku se mu rozbíhají pramínky a potůčky

rudých jizev. Ještě chvíli bude trvat, než jeho erekce odezní, ale ži-

vot ze zbytku těla už vyprchal. Žádná předsmrtná agónie, dokonce

ani jediný záškub. Dokonce i teď se mu městná krev v zádech,

hýždích a patách. Položila mu dlaň na srdce a na místě ho zabila.

Ozve se zvuk, tolik odlišný od žalu. Smutek o sobě dává vědět

kvílením, výkřiky a do nebe se uvolňuje zvuk, jako když malé

dítě volá matku. Tak hlasité projevy žalu skýtají naději. Věří, že

věci se dají napravit nebo že může přijít pomoc. Tohle je ale jiný

druh projevu. Děti, které jsou příliš dlouho ponechány bez matky,

dokonce ani nepláčou. Ztiší se a zklidní. Vědí, že nikdo nepřijde.

Ve tmě se zablýskly vytřeštěné oči, ale jekot a křik utichl. Žádné

projevy zuřivosti. Muži jsou zticha. Na opačné straně tábora se

ženy stále snaží odrazit útok nájezdnic, a dokonce i někteří muži

berou do rukou kameny nebo kusy železa. Ale ti, kteří viděli na

vlastní oči tady to, nevydají ani hlásku.

Dvě vojačky si do zabitého mladíka kopnou. Nahrnou na něj

hlínu, což by se dalo považovat za známku zbožnosti nebo lítosti,

ale místo, aby ho zahrabaly pod zem, nechají tam to špinavé, za-

krvácené a zhmožděné tělo, oteklé a označené naběhlými jizvami

bolesti ležet. A vyrážejí za svými vlastními trofejemi.

To, co se tady dnes děje, nemá žádné opodstatnění. Nejde o do-

bývání území ani o pomstu zvlášť závažné křivdy či snad zajmutí

vojáků. Zabíjejí starší muže před zraky těch mladších tím, že jim

přikládají dlaně na obličej nebo na krk, a jedna předvádí svou

specialitu: konečky prstů jim zvlášť hrubě vyrývá do kůže jizvy.

Mnohé z nich si vytipují pár mužů, zneužijí je nebo si s nimi jen

pohrají. Jednomu dají na výběr mezi tím, jestli si chce nechat paže,

nebo nohy. Vybere si nohy, ale ony dohodu nedodrží. Vědí, že ni-

komu nezáleží na tom, co se tu dnes děje. Není tu nikdo, kdo by ty

lidi ochránil, nikomu na nich nezáleží. Ta těla budou ležet v lese

možná deset let, a nikdo sem nepřijde. Dělají to, protože mohou.

Hodinu před svítáním už jsou unavené, ale v tělech jim stále

koluje dost elektřiny a glitru a z toho, co provádějí, mají zarudlé oči

a nemůžou spát. Roxy se nepohnula už celé hodiny. Nohy a paže

má bolestivě zdřevěnělé, žebra otlačená a jizva přes klíční kost se

jí znovu otevřela. Ze všeho, co viděla, si připadá vyčerpaná, jako

by ji fyzicky vysílil jen samotný fakt, že toho byla svědkem.

Když na ni někdo tiše zavolá, Roxy poskočí a málem ze svého

posedu na stromě vypadne, nervy má napnuté a v hlavě zmatek.

Od oné nepříjemnosti někdy zapomíná, kým vlastně je. Potřebuje,

aby jí to někdo připomněl. Roxy se rozhlédne doleva a dopra-

va a pak ho uvidí. O dva stromy dál sedí Tunde, pořád naživu.

Přivázal se ke kmeni třemi uzly, ale teď, když ji v tom chabém

rozednívajícím se světle zahlédl, se začne odvazovat. Po dnešní

noci jí Tunde připomíná domov a Roxy pozná, že on se na ni dívá

úplně stejně. Jako na něco důvěrně známého a ve vší té hrůze

bezpečného.

Tunde vyšplhá o něco výš, kde se větve stromů setkávají a pro-

plétají, přeručkuje k ní a jemně se spustí na bidýlko, které si našla

v místě, kde se rozvětvují dvě mohutné větve. Roxy je tam dobře

schovaná, opírá se zády o větev a on se může opřít o ni. Když

k ní seskočí, Roxy pozná, že si z té noci odnesl zranění, nejspíš

zlomenou kost v rameni, a tak tam zůstanou ztěžka ležet jeden

vedle druhého. Natáhne se pro její ruku a proplete si s ní prsty,

aby udrželi rovnováhu. Oba mají strach. Tunde vydává čerstvou

vůni, jako zelený kousek pučící přírody.

„Myslel jsem, že jsi mrtvá," říká, „když jsi hned nepřišla za mnou."

„Ještě se neraduj," namítne Roxy. „Do večera by mohlo být po

mně."

Tunde místo smíchu tiše zachraptí. „I tohle je jedno z temných

míst na zemi," zamumlá.

Oba na pár minut upadnou s očima otevřenýma do tranzu po-

dobného polospánku. Měli by se přesunout, ale blízkost známého

těla je příliš příjemná, než aby se jí vzdali.

Když se proberou, kdosi je na stromě hned pod nimi. Žena v ze-

lených maskáčích s železnou rukavicí na jedné ruce šplhá nahoru

a ze tří prstů jí odlétají jiskry. Volá na někoho dole na zemi. Těmi

záblesky si svítí mezi stromy a podpaluje listí. Je pořád dost tma,

takže je nevidí.

Roxy si vzpomene, jak se jednou s kamarádkami doslechly, že na

ulici bije nějaká žena přítele. Musely to zastavit; „na svém hřišti"

nemůžete něco takového dovolit. Když dorazily na místo, byla

tam jen ona, opilá vyřvávala po celé ulici a nadávala. Nakonec

ho našly, schovaného v přístěnku pod schody, a i když se snažily

být milé a laskavé, Roxy se v duchu ptala: Proč ses nebránil? Proč

jsi to aspoň nezkusil? Mohl jsi popadnout pánev a praštit ji s ní.

Nebo třeba rýč. K čemu sis myslel, že ti bude ten úkryt dobrý?

A teď se tu sama schovává. Jako ten muž. Roxy už si není jistá,

kým vlastně je.

Tunde se o ni opírá, oči otevřené, tělo napjaté. Taky tu vojačku

zahlédl. Ani se nehne. I Roxy zůstává bez hnutí. I když s sebou

svítání přináší další nebezpečí, tady jsou v úkrytu. Jestli to ta

ženská vzdá, mohli by být v bezpečí.

Vojačka vyleze o kousek výš. Zapaluje spodní větve stromu, ale

ty jen krátce vzplanou a doutnají. Ještě štěstí, že nedávno pršelo.

Jedna parťačka jí hodí nahoru dlouhý kovový obušek, s nímž si

užily spoustu legrace. Rozháněly se s ním a nabíjely ho elektřinou.

Vojačka s ním začne pročesávat horní větve vedlejšího stromu.

Žádný úkryt není dokonalý.

Píchne obuškem do těsné blízkosti Roxy a Tundeho, příliš blízko.

Jeho špička se zastaví pouhé dvě délky paže od jeho obličeje. Žena

natáhne ruku a Roxy ucítí její pach. Žluklý zápach potu, nakyslý

zápach glitru, procházejícího látkovou výměnou v kůži, štiplavě

ostrá chuť tryskající energie. Kombinace, kterou Roxy zná jako svo-

je boty. Žena s nabuzenou energií, jež není schopná ji ovládnout.

„Dej jí jeden výboj," pošeptá jí Tunde. „Ta tyč je vodivá. Až ji

k nám zase bodne, chyť ji a pusť do ní pořádnou dávku elektřiny.

Spadne na zem. Ostatní se o ni budou muset postarat a my zatím

můžeme utéct."

Roxy zavrtí hlavou, v očích má slzy, a Tunde pocítí náhlou zápla-

vu citů, jako by se mu otevřela stavidla v srdci, jako by se všechny

dráty, které mu svíraly hruď, najednou odmotaly.

Něco ho napadne. Vzpomene si na jizvu, kterou letmo zahlédl

podél její klíční kosti, i na to, jak je na ni opatrná. I na to, jak smlou-

vala, vyhrožovala, snažila se zapůsobit, a přesto... viděl od chvíle,

co ho našla v té kleci, že by někomu v jeho přítomnosti ublíži-

la? Proč se schovává v divočině, ona, Monkeová, ta nejsilnější ze

všech? Nikdy dřív na to nepomyslel. Za celá léta ho nenapadlo,

co by mohla být žena bez klubka nebo že by o něj mohla přijít.

Vojačka se znovu natáhne. Špičkou kovové tyče bodne Roxy

zezadu do ramene a způsobí jí ostrou bolest, ale Roxy ani nepípne.

Tunde se rozhlédne. Pod stromem, na kterém se schovávají, je

rozbahněná půda. Za nimi se válejí zbytky několika rozdupaných

stanů a trojice žen si pohrává s mladíkem, který má na kahánku.

Napravo před nimi leží spálený generátor a napůl skrytý ve vět-

vích prázdný benzinový barel, který slouží k zachytávání dešťové

vody. Jestli je plný, bude jim k ničemu. Ale mohl by být prázdný.

Žena zavolá na svoje kamarádky a ty ji hlasitě povzbuzují. Na

jednom stromu u vstupu do tábora našli někoho ukrytého, a tak

hledají další. Tunde opatrně změní polohu. Kdyby vojačka ten po-

hyb zachytila, byl by to jejich konec. Potřebují jen, aby se útočnice

na chvíli něčím zabavily a oni mohli utéct. Tunde sáhne do batohu,

zasune prsty do vnitřní kapsy a vytáhne tři plechové válečky od

kinofilmů. Roxy ho s tichým oddechováním sleduje. Z výrazu

jeho tváře pozná, co se chystá udělat. Tunde svěsí paži volně po-

dél těla, jako by to byla vinná réva přichycená ke stromu, jako by

nic. Rozmáchne se a hodí váleček od kinofilmu směrem k barelu.

Nic. Nedohodil dost daleko. Váleček žuchl do měkké hlíny, tiše

jako pěna. Vojačka už zase šplhá nahoru a rozmachuje se kovovou

tyčí. Tunde vezme do prstů další váleček; tenhle je těžší než ten

první a on na okamžik nechápe proč. Pak si vybaví, že do něj

schoval drobné mince. Jako kdyby ty americké drobáky mohl ještě

někdy použít. Je mu to málem k smíchu. Ale je to dobré, tubička

je těžká. Líp poletí. Tunde má nutkání přiložit si ji ke rtům tak,

jak to dělával jeho strýc se sázenkou, když to bylo těsné a on byl

celý napjatý jako ti závodní koně na obrazovce. Tak pojď, tubičko.

Doleť tam kvůli mně.

Znovu svěsí paži. Párkrát s ní zakýve, jednou, dvakrát, třikrát.

Rychle. Pojď na to. Chceš to. A pustí.

Ozve se zadunění, které je mnohem hlasitější, než Tunde čekal.

Tubička dopadla přesně na okraj barelu. Podle zvuku nemůže být

plný vody. Dunivá ozvěna se rozléhá, zní to, jako by někdo ozna-

moval jejich příchod. Po celém táboře se otáčejí hlavy. Teď, teď.

Tunde to rychle zopakuje. Další váleček, tenhle je napěchovaný

zápalkami, aby nenavlhly, a dost těžký. Další šílené zadunění. Teď

už to vypadá, že tam někdo musí být, někdo, kdo se staví na od-

por. Nějaká husa pitomá, která na sebe přivolává hromy a blesky.

Zeny se rychle sbíhají z celého tábora. Roxy ještě stihne urvat

kus tlusté větve a hodit ji k barelu, aby se ozvala další rána a ko-

vový zvuk, než přijdou dost blízko na to, aby viděly, co se děje.

Zena, která málem vylezla až k nim, teď šplhá skrz větve dolů,

aby byla první, kdo vytáhne toho pitomce, který si o sobě myslí,

že se dokáže jejich síle postavit.

Tundeho už bolí celé tělo. Teď už nepozná bolest od křeče nebo

zlomeniny, a prostor mezi ním a Roxy se zúžil natolik, že když

Tunde sklopí zrak, uvidí její ránu a jizvu a bolí ho to stejně, jako

by řezali do těla jemu. Natáhne paže a nohama nahmatá širokou

větev. Přeběhne po ní. Roxy ho napodobí. Seskočí dolů a doufají,

že jsou krytí dost na to, aby ženy v táboře nezachytily jejich pohyb.

Klopýtají po rozbahněné zemi, Tunde se odváží vrhnout za

sebe jeden jediný pohled a Roxy ho následuje, aby zjistili, jestli

se už vojačky nabažily prázdného ropného barelu a jestli po nich

nejdou.

Nejdou. Barel nebyl prázdný. Vojačky ho nakopávaj! a se smí-

chem se natahují dovnitř, aby vytáhly to, co se skrývá uvnitř. Tun-

de a po něm i Roxy vmžiku spatří, co našly. V barelu se schovávaly

dvě děti. Ženy je vytahují ven. Může jim být tak pět nebo šest

let. Vzlykají, stále stočené do klubíčka, i když je zvedají. Drobná,

měkká zvířátka, která se snaží ochránit. Modré kalhoty s roztře-

penými nohavicemi. Letní šatičky poseté žlutými sedmikráskami.

Kdyby Roxy měla tu moc, vrátila by se a proměnila všechny ty

ženy v prach. Takhle ji jen Tunde drapne za ruku a táhne ji pryč;

dají se do běhu. Ty děti by to nikdy nepřežily. Mohly by. Ale stejně

by tam umřely na podchlazení. Mohly přežít.

Za rozbřesku je chladno, oni běží ruku v ruce a odmítají se je-

den druhého pustit.

Ona zná tvář krajiny a ty nejbezpečnější cesty, on zase ví, jak

najít úkryt stranou od lidí. Běží tak dlouho, dokud z únavy nepře-

jdou do chůze, a přesto kráčejí míli za mílí v tichosti, s dlaněmi

pevně přitisknutými k sobě. Před svítáním Tunde zahlédne jed-

nu z opuštěných železničních stanic, kterých je v této části země

spousta. Vyhlížely sovětské vlaky, které nikdy nepřijely, a dnes

v nich hnízdí ptáci. Aby se dostali dovniř, musí rozbít okno a na

dřevěných lavicích najdou pár zatuchlých polštářů a ve skříňce

jedinou suchou vlněnou deku. Neodvažují se rozdělat oheň, a tak

si v rohu místnosti společně vlezou pod deku.

„Udělal jsem hroznou věc," přizná Tunde a Roxy opáčí: „Za-

chránil jsi mi život."

„Neumíš si představit ani polovinu z toho, co jsem udělala já,

kamaráde. Hodně zlý věci," a on dodá: „A zachránilas mi život."

V noční tmě jí vypráví o Nině a o tom, jak jeho slova a fotografie

vydala pod svým jménem. A že z toho pochopil, že vždycky jen

čekala, až mu sebere všechno, co má. Ona mu poví o Darrellovi

a o tom, co vzali jí, a při tom vyprávění mu všechno dojde. Proč se

při chůzi tak hrbí a proč se celé ty dlouhé týdny ukrývala a proč

si myslí, že nemůže jet domů, a proč na Darrella nezaútočila oka-

mžitě a zběsile jako správná Monkeová. Napůl zapomněla vlastní

jméno, než jí ho připomněl.

„Proč to Nina a Darrell udělali?" ptá se jeden z nich.

„Protože mohli," odpoví druhý.

Žádná jiná odpověď neexistuje.

Vezme ho za zápěstí a on se nebojí. Přejíždí mu palcem po dlani.

„Vidím to tak, že jsem mrtvá a ty taky," prohlásí Roxy. „Co v těch-

hle krajích dělají mrtví pro zábavu?"

Oba jsou zranění a rozbolavělí. Tunde si myslí, že má zlomenou

klíční kost. Po každé změně polohy ho ochromí řezavá bolest.

Teoreticky je silnější než ona, což je oba rozesměje. Roxy je malá

a sporá po tátovi, má stejnou býčí šíji a za sebou víc rvaček než

Tunde, umí se prát. Když Tunde z legrace naznačí, že ji přitlačí

k zemi, ona mu na oplátku položí palec tam, kde to nejvíc bolí,

kde se setkávají ramena s krkem. Zlehka zatlačí a jemu se před

očima roztančí hvězdičky. Tunde se směje a ona taky, bez dechu

a bláznivě uprostřed bouře. Utrpení přepsalo jejich těla. Už v sobě

nemají kouska bojového ducha. V danou chvíli nedokážou poznat,

který z nich má být který. Jsou připraveni se pomilovat.

Pomalu se dávají do pohybu. Zůstanou zpola oblečení. Ona mu

přejíždí po staré jizvě v pase, kterou si přivezl z Dillí, když poprvé

pocítil strach. Tunde se dotýká rty purpurové čáry podél její klíční

kosti. Leží vedle sebe. Po všem, co zažili, to teď ani jeden z nich

nemůže chtít rychle ani tvrdě. Jemně se jeden druhého dotýkají,

opatrně sondují, na kterých místech jsou stejní a na kterých jiní.

Tunde jí ukáže, že je připravený, a ona je na tom stejně. Přimknou

se k sobě, jako když klíč vjede do zámku. „A," vzdychne Tunde

slastí. „Ano," vydechne ona. Je to dobré; ona kolem něho, on v ní.

Jejich těla k sobě padnou jako ulitá. Pohybují se pomalu a lehce,

dbají na vzájemné bolesti, usmívají se, jsou ospalí a na okamžik

neznají strach. Vyvrcholí s tichými zvířecími zvuky, mručí jeden

druhému do krku, a tak i usnou, s nohama vzájemně propletený-

ma, pod nalezenou dekou, v jádru války.

Neobyčejně ucelený reliéf z období Kataklyzmatu,

starý asi pět tisíc let. Nalezen v západní Británii.

Reliéfy jsou jednotně nacházeny v tomto stavu - cosi bylo

z jejich středu úmyslně odstraněno, ale dopátrat se, co přesně to

bylo, je nemožné. Některé z teorií tvrdí, že jde o kamenný rám

kolem portrétu nebo seznamu vyhlášek, nebo že se prostě jedná

o čtverhranné umělecké dílo s prázdným středem. Zničená část

je jasným protestem proti čemukoliv, co bylo - nebo nebylo! -

zobrazeno ve střední části.

A je to tady

Všechno se to seběhne najednou. Všechno je to jedno a to samé.

Nevyhnutelné následky všeho, co se až doposud přihodilo. Všech-

na ta síla hledá ventil. Tyhle věci už se staly, budou se dít znovu.

Tyhle věci se dějí vždycky.

Obloha, nejprve modrá a jasná, se zatáhla do šeda a pak zčer-

nala. Schyluje se k bouřce. Dává si na čas; prach připomíná suchý

troud, půda prahne po hojném přívalu vláhy. Neboť země je plná

násilí a každý živý tvor zbloudil. Na severu, na jihu, na východě

i západě se v rozích oblohy stahují mračna plná vody.

Na jihu Jocelyn Clearyová zvedne střechu džípu a nepozorova-

ně vyjede po štěrkové cestě, která vypadá, že by ji mohla dovést

k něčemu zajímavému. Na severu se Olatunde Edo a Roxanne

Monkeová probudí za zvuků deště bubnujícího do plechové stře-

chy jejich úkrytu. Na západě se Matka Eva, jež kdysi vystupovala

pod jménem Allie, zadívá na stahující se mračna a sama sebe se

zeptá: Už je čas? A její vlastní já odpoví: Ne asi.

Na severu došlo k brutálnímu útoku. Fámy o něm přišly z příliš

mnoha zdrojů, než aby se daly popřít. Spáchaly ho Taťániny vlast-

ní jednotky, opojené šílenou mocí a dopálené věčným otálením

a rozkazy, které neustále přicházely v následujícím znění: „Zradit

vás může kterýkoliv muž, kterýkoliv z nich by mohl pracovat pro

sever." Nebo to bylo jen tím, že se je Taťána nikdy neobtěžovala

pořádně zkontrolovat? Možná že byla odjakživa šílená bez ohledu

na to, co jí udělala Matka Eva.

Roxy zmizela. Armáda se vymyká Taťánině kontrole. Během ně-

kolika týdnů dojde k vojenskému puči, pokud někdo nepřevezme

nad celou situací velení. A pak sem napochoduje Severní Moldá-

vie a zabere celou zemi i zásoby chemických zbraní ve městech

na jihu.

Allie sedí v tiché pracovně, pozoruje bouřku a počítá náklady.

Odjakživa jsem ti říkala, že jsi stvořená k velkým věcem, říká

hlas.

Ano, já vím, utvrdí ho Allie.

Těšíš se úctě všude, nejen tady. Sjely by se sem ženy z celého

světa, kdyby ti to tu patřilo.

Řekla jsem, že vím, zopakuje Allie.

Tak na co čekáš? ptá se hlas.

Svět se snaží vrátit do svého původního tvaru, odvětí Allie.

Nestačí, co všechno jsme dokázaly. Pořád jsou tu muži, kteří mají

peníze a vliv a dokážou věci tvarovat podle vlastní vůle. I kdy-

bychom proti severu vyhrály. Co tady rozpoutáme?

Chceš obrátit celý svět naruby, pronese hlas.

Ano, přitaká Allie.

Naprosto ti rozumím, ale už nevím, jak jinak ti to mám říct. Je

to strašně složité. Budeš muset začít od začátku. Budeme to muset

celé rozjet znovu.

Velká potopa? zeptá se Allie.

I tak se na to dá dívat, odpoví hlas. Ale máš několik možností.

Poslyš. Nechej si to projít hlavou. Až uděláš tamto.

Je hluboká noc. Taťána sedí u svého stolu a píše. Je třeba podepsat

rozkazy generálům. Hodlá zatlačit na Sever a přejít do ofenzívy,

a to bude katastrofa.

Přichází Matka Eva, aby se za ni postavila a tak jako mnoho-

krát předtím jí položila povzbudivě ruku do týla. Taťánu to gesto

uklidňuje, přestože tak docela nedokáže říct proč.

„Dělám správnou věc, že ano?" ptá se Taťána.

„Bůh bude vždycky s tebou," opáčí Allie.

V místnosti jsou skryté kamery. Další výtvor Taťániny paranoie.

Odbíjejí hodiny. Jednou, dvakrát, třikrát. Je čas to udělat.

Allie prostřednictvím svého mimořádného smyslu a dovedností

zklidní každý nerv v Taťánině krku, v ramenou a v lebce. Zavírají

se jí oči a padá jí hlava.

Její ruka se krade přes stůl k malému nožíku na dopisy, který

leží na hromadě papírů, jako by k ní ta část těla vůbec nepatřila,

jako by Tatana v tu chvíli vůbec nedokázala říct, co právě dělá.

Allie cítí, jak se jí ty svaly a nervy snaží vzepřít, ale už jsou na

ni zvyklé a ona na ně. Utlumit reakci tady, posílit tam. Nebylo by to

tak snadné, kdyby předtím Tatana tolik nepila a nevzala si odvar

Alliiny vlastní výroby, něco, co pro ni Roxy připravila ve svých

laboratořích. Není to teď snadné. Ale dá se to udělat. Allie vkládá

své myšlenky do Taťániny ruky, která svírá nožík na dopisy.

Místnost náhle prostoupí zápach shnilého ovoce. Ale ten skryté

kamery nezachytí.

Jedním rychlým pohybem, příliš rychlým, než aby na to Matka

Eva stihla zareagovat - jak vůbec mohla tušit, co se stane? - si

Tatana Moskalevová, kterou její drolící se moc dohnala k šílenství,

podřízne ostrým perořízkem hrdlo.

Matka Eva s výkřikem uskočí a volá o pomoc.

Tatana Moskalevová vykrvácí na papíry na stole, její pravá ruka

sebou nepřestává škubat, jako by byla živá.

Darrell

„Posílají mě z kanceláře," spustí neohrabaná Irina. „Na pěšině

vzadu se motá nějaká vojanda."

Do prdele.

Dění v okolí továrny sleduje uzavřený televizní okruh. Budova

se nachází u prašné cesty dvanáct kilometrů od hlavní silnice

a vstup zakrývají keře a stromy. Aby ji člověk našel, musí vědět,

co hledá. A teď tu kousek od obvodového plotu stojí vojačka - jen

jedna, po početnější skupině ani stopy.

Fajn, pořád je sice dobrou míli od samotného objektu, ze svého

místa ho ani nemůže vidět, ale je tam, obchází kolem plotu, fotí

mobilem.

Ženy v kanceláři hledí na Darrella a hlavou se jim honí: Co by

asi udělala Roxy?

Darrell jim to čte z obličeje, jako by to měly napsané fixou na čele.

Cítí, jak mu začíná pulzovat a ožívat klubko. Koneckonců dost

s ním potrénoval. Je v něm kus Roxy a ten ví přesně, co má dělat.

Darrell je silný. Mocnější než ti nejmocnější. Nic z toho, co dokáže,

nesmí dát před těmi dívkami najevo - Bernie se vyjádřil velice

jasně -, tohle tajemství musí zůstat nevyzrazeno. Dokud se ne-

bude moct předvést v Londýně nejvyšším nabídkám a ukázat, co

dokáže... nesmí ani ceknout.

Je to jen jedna vojačka, šeptá mu klubko. Běž tam a postraš ji.

Síla ví, co má dělat. Je to logické.

Všechny mě sledujte, vyzve Darrell ženy, jdu ven.

Zatímco kráčí po dlouhé štěrkové pěšině a otevírá branku v ob-

vodovém plotě, domlouvá klubku.

Teď mě nesmíš nechat na holičkách, říká Darrell. Zaplatil jsem

za tebe velké prachy. Tohle zvládneme společně, ty a já.

Kousek příčně pruhovaného svalstva, jež se poslušně táhne po-

dél jeho klíční kosti tak, jako se dřív táhlo podél té Roxyiny, začne

hučet a jiskřit. Je to dobrý pocit, což Darrell tušil, ale potvrzuje

si to až teď. Trochu to připomíná opilost, ale v dobrém, opojném

ohledu. Jako když máte pod vlivem alkoholu pocit, že dokážete

všechny sejmout, a v tomto případě to vážně platí.

Jsem připravené, odpoví mu klubko. Tak pojď, chlapče, dodá.

Mám všechno, co potřebuješ, ujistí ho.

Síle je jedno, kdo ji využívá. Klubko se mu nevzpírá, netuší, že

on není jeho právoplatnou paní. Ano. Ano, můžu, říká jen. Ano.

Tohle je tvoje.

Darrell vytvoří mezi ukazováčkem a palcem malý obloukový

výboj. Pořád si nezvykl na to nepříjemné bzučení na povrchu kůže,

ale v hrudi je to silný a správný pocit. Měl by ji prostě nechat jít,

ale může ji bez obav sejmout. To jim ukáže.

Když se otočí k továrně, za okny se shlukují ženy a pozorují

ho. Několik z nich se trousí ven na cestu, nespouštějí ho z očí.

Zakrývají si ústa a něco si mumlají. Jedna z nich udělá mezi dla-

němi dlouhý výboj.

Jak se ty mrchy proradný houfujou. Roxy na ně byla celá léta

příliš měkká, nechávala je pořádat ty ulítlé obřady a užívat glitr

mimo pracovní dobu. Při západu slunce odcházejí do lesa a vracejí

se až za úsvitu, a on na to do prdele nemůže říct ani popel, že ne,

protože přicházejí na vteřinu přesně a odvádějí svoji práci, ale

něco se děje, to Darrell pozná z toho, jak jsou cítit. Vytvořily si tu

takový zasraný mrňavý kult a on ví, že si o něm za zády povídají

i že tu podle nich nemá co dělat.

Darrell se přikrčí, aby ho neviděla přicházet.

Zástup žen za ním sílí.

„Můžu tě dostat pryč ze země," navrhne Roxy, když se s Tundem

ráno oblékají.

Vážně úplně zapomněl, že nějaké „pryč ze země" existuje. Už

tohle vypadá skutečněji a nevyhnutelněji než cokoli, co zažil před-

tím.

Tunde se zarazí s napůl nataženou ponožkou. Nechal si je přes

noc uschnout, ale stále smrdí, jsou tuhé a hrubé na omak.

„Jak?" chce vědět.

Roxy s úsměvem pokrčí ramenem. „Jsem přece Roxy Monkeová.

Mám tu pár známých. Chceš se odtud dostat?"

Ano, chce. Ano.

„A co ty?" ptá se Tunde.

„Vezmu si zpátky, co mi patří," odpoví Roxy. „A pak se vrátím

a najdu tě."

Něco už zpátky získala. Je dvakrát tak velká než normálně.

Tunde si v duchu říká, že se mu líbí, ale s jistotou to neví. Ona

mu toho může nabídnout až příliš mnoho, než aby mu teď udělala

jednoduchý návrh.

Zatímco jejich nohy polykají další a další kilometry, Roxy mu

vyjmenuje tucet způsobů, jak se s ní může spojit. K téhle e-mailové

schránce se vždycky dostane, i když vypadá jako firma existující

jen na papíře. Tamta osoba bude vždycky vědět, jak ji najít.

„Zachránil jsi mi život," zopakuje Roxy víc než jednou. A Tunde

ví, jak to myslí.

Na rozcestí v poli u zastávky, u které autobus zastavuje jen dva-

krát týdně, Roxy zavolá z jednorázového mobilu na číslo, které

zná zpaměti.

Když domluví, detailně mu popíše, co se bude dít: dnes večer ho

vyzvedne blondýna v kloboučku letušky a převeze ho přes hranici.

Budeš se muset schovat do kufru, promiň, ale takhle je to nej-

bezpečnější. Bude to trvat asi osm hodin.

„Musíš si protahovat chodidla," radí mu, „nebo dostaneš křeče,

budeš mít bolesti a nebudeš s to z toho kufru vylézt."

„Co bude s tebou?"

Roxy se rozesměje. „Snad nemyslíš, že polezu do podělanýho

kufru v autě?"

„Tak co téda?"

„O mě se neboj."

Rozloučí se těsně po půlnoci před malou vesnicí, jejíž jméno

Roxy nedokáže vyslovit.

Zlehka mu vtiskne polibek na rty. „To zvládneš," ujistí ho.

„Ty tu nezůstaneš?" ptá se Tunde, ale dobře ví, jak to chodí. Po-

učil se z peripetií vlastního života. Kdyby v jejím světě viděli, že se

obzvlášť stará o nějakého muže, vypadala by jako slaboch. A jeho

by to zbytečně vystavilo nebezpečí, kdyby si kdokoliv myslel, že

pro ni něco znamená. Takhle to bude pro oba lepší.

„Běž si to vzít zpátky," pobídne ji. „Každý, kdo za něco stojí,

rozhodně ocení, žes takovouhle dobu přežila bez toho."

Ještě než to dořekne, uvědomí si, že to není pravda. Jeho by za

něco takového rozhodně nikdo neocenil.

„Kdybych to nezkusila, už bych to nebyla já," opáčí Roxy a vydá

se po cestě na jih.

Tunde vrazí ruce do kapes a se sklopenou hlavou se loudá k ves-

nici. Snaží se působit dojmem muže, kterého poslali na pochůzku,

na což má plné právo.

To místo najde snadno, přesně jak mu popsala. Je tam trojice

zabedněných obchodů, v oknech nad nimi se nesvítí. Tunde má

pocit, že viděl, jak se v jednom okně pohnula záclona, ale ujistí

se, že se mu to jen zdálo. Nikdo tu na něho nečeká, nikdo mu není

v patách. Odkdy je tak vyplašený? Dobře ví odkdy. Ten poslední

zlý zážitek za to nemůže. Strach se v něm hromadí postupně.

Panická hrůza mu v hrudi zapustila kořeny už před lety a každý

měsíc, každou hodinu mu její šlahouny zarůstají o něco hlouběji

do masa.

V okamžicích, kdy se ta domnělá temnota podobá té skutečné, to

jaksi zvládá. Když byl zavřený v kleci, skrýval se na stromě nebo

byl svědkem toho nejhoršího zvěrstva v dějinách, hrůzu nepoci-

ťoval. Vkrádá se mu na mysl, když kráčí po ztichlých ulicích nebo

se před svítáním budí sám v hotelovém pokoji. Už je to dlouho,

co si vychutnal noční toulky městem.

Tunde mrkne na hodinky. Ještě deset minut musí na tom prázd-

ném rohu čekat. V batohu má balíček se všemi kinofilmy, se vším,

co na cestách vyfotil, a zápisníky. Má tu obálku připravenou od

samého začátku i s nalepenými známkami, které si obstaral. Ří-

kal si, že by ho mohl poslat Nině, kdyby to s ním začalo být nějak

nahnuté.

Teď ale Nině nic posílat nebude. Jestli ji ještě někdy uvidí, vyrve

jí před zraky celého města srdce z těla a dá si ho k obědu. Tunde

má u sebe fixu. Obálka je vzorně zalepená. A na protějším rohu

ulice stojí poštovní schránka.

Jaká je pravděpodobnost, že v těchto končinách stále fungují

poštovní služby? V táboře slyšel, že ve větších vesnicích a městech

se pořád doručuje. Na hranicích a v horách jsou poštovní služby

přerušené, ale odtud je to na hranice nebo do hor míle daleko.

Poštovní schránka je v provozu. Vybírat by ji měli zítra.

Tunde čeká a přemýšlí. Možná že žádné auto nepřijede. Možná

že přijede a místo jedné blondýny s čepicí v něm bude trojice žen,

které ho nacpou na zadní sedadlo. Možná že to bude jeho konec,

vyhodí ho z auta na silnici mezi dvěma městy, zneužitého a orva-

ného. Možná že se objeví blondýna v čepici, shrábne svoje peníze

a bude tvrdit, že přejeli hranici. Pustí ho ven z auta a poradí mu,

kterým směrem leží svoboda, ale žádná svoboda ho tam čekat

nebude, jen les, štvanice a konec v hlíně, tak či onak.

Najednou mu připadá neobyčejně hloupé, že celý svůj život

svěřil do rukou Roxanne Monkeové.

Přijíždí auto. Tunde ho zahlédne v dálce, jak světly pročesává

špinavou silnici. Má čas napsat na balíček jméno i adresu. Jistěže

ne Ninino. Ani Temiho nebo svých rodičů. Nemůže dovolit, aby

byl tohle poslední vzkaz, který jim adresuje, kdyby se po něm té-

hle tmavé noci slehla zem. Dostane nápad. Strašný, ale bezpečný.

Jestli se z toho nedostane, je jen jedno jméno a jedna adresa, kterou

na ten balíček může napsat, a tím se postarat, že jeho fotky obletí

celý svět. Lidé by se měli dozvědět, utvrzuje se Tunde, co se tady

stalo. Dosvědčit to je nejvyšší povinnost.

Má čas. Narychlo načmárá jméno i adresu, moc o tom nepře-

mýšlí. Běží ke schránce. Prostrčí obálku škvírou a víko zavře. Když

auto zastaví u obrubníku, Tunde už je zpátky na svém místě.

Za volantem sedí blondýna s basebalkou, na které je vyšité logo

„JetLife", naraženou do očí. Usmívá se. „Posílá mě Roxy Mon-

keová," říká anglicky se silným přízvukem. „Do rána jsme tam."

Otevře kufr auta. Je to sedan, docela prostorný, i když Tunde

bude muset mít skrčené nohy. Osm hodin.

Pomůže mu vlézt do kufru. Je k němu pozorná, podá mu sro-

lovaný svetr, aby ho kovový plášť kufru netlačil do hlavy. Aspoň

že je uvnitř čisto. Když se Tunde dotkne nosem stočených vláken

koberečku, ucítí jen květinovou vůni autošamponu. Zena mu podá

velkou láhev vody.

„Až ty dopil, můžeš do láhev čůrat."

Tunde se na ni usměje. Chce se jí zalíbit, aby měla pocit, že veze

člověka, a ne nějaký náklad.

„Jako v lůžkovém autobuse, co?" prohodí Tunde. „Sedačky jsou

rok od roku menší."

Nepozná však, jestli ten vtip pochopila.

Když se Tunde uhnízdí, blondýna ho poklepe po stehně.

„Věř mi," řekne, než zabouchne víko kufru.

Odtud z té štěrkové pěšiny, vedoucí odnikud nikam, Jocelyn za-

hlédne skrz clonu stromů nízkopodlažní budovu s okny pouze

v horním patře. Jen její roh. Vyhoupne se na kámen a udělá pár

fotek. Tohle nic nedokazuje. Měla by se dostat blíž. Ale to je hloupý

nápad. Buď rozumná, Jos. Podej hlášení o tom, cos viděla, a zítra

se vrať s celou jednotkou. Někdo si tu rozhodně dal velkou práci

ukrýt něco před silnicí. Jenomže, co když o nic nejde, co když se

jí nakonec budou všichni na základně smát? Jocelyn udělá ještě

pár fotek. Je tak zabraná do focení, že si toho muže všimne, až

stojí skoro vedle ní.

„Co tu sakra chcete?" uhodí na ni anglicky.

U boku jí visí služební zbraň. Jos přešlápne z nohy na nohu,

zbraň ji bouchne do boku a zhoupne se.

„Omlouvám se, pane," odvětí. „Potřebovala jsem se jen otočit

s vozem. Hledám hlavní silnici."

Mluví klidným, pevným hlasem, mimoděk zvýrazní svůj ame-

rický přízvuk. Pitomá Američanka Suzy Creamcheesová. Bleko-

tající turistka. To nebyla dobrá taktika. Vždyť na sobě má armád-

ní maskáče. Když si bude hrát na neviňátko, bude vypadat ještě

provinileji.

Darrell cítí, jak mu klubko v hrudi pumpuje. Takhle sebou škube

a jiskří, když má strach.

„Co kurva pohledáváte na mým pozemku?" oboří se na ni. „Kdo

vás poslal?"

Dobře ví, že ženy v továrně za jeho zády je sledují chladnýma,

zlověstnýma očima. Po tomhle už o něm žádné pochyby mít nebu-

dou, už se nebudou ptát, jaký je. A až uvidí, co dokáže, pochopí,

co je zač. Žádný muž v ženském hávu. Je jedním z nich, stejně

silný jako ony a stejně tak i schopný.

„Nikdo mě neposlal, pane," pokusí se Jocelyn usmát. „Jsem mi-

mo službu. Vydala jsem se po památkách. Hned zmizím."

Postřehne, že střelil očima k mapám v její ruce. Jestli je uvidí,

bude mu jasné, že hledala právě tohle místo, a žádné jiné.

„Dobrá," opáčí Darrell. „Dobrá, doprovodím vás zpátky na ces-

tu."

Nemá chuť jí pomáhat; je už příliš blízko, měla by to nahlásit.

Jocelyn cukne rukou k vysílačce.

Muž vytrčí tři prsty pravé ruky a jediným rychlým výbojem

vyřadí vysílačku z provozu. Jocelyn zamrká. Na okamžik se na

něho dívá stejně, jako se dívá on na sebe: zrůda.

Jocelyn se pokusí máchnout zbraní, ale on už ji drží za pažbu,

vezme ji s ní po bradě, až Jocelyn zavrávorá, a stáhne jí popruh

přes hlavu. Než ji zahodí do podrostu, zvědavě si ji prohlédne.

Chystá se na Jocelyn zaútočit, jiskří mu dlaně.

Mohla by utéct. V hlavě slyší tátův hlas, jak říká: Opatruj se,

ovečko. A pak i mámin: Jsi hrdinka, tak se podle toho chovej.

Má před sebou borce s továrnou někde v tramtárii - jak těžké to

může být? A holky na základně. Kdo jiný než ty by měl vědět, jak

si poradit s týpkem, co má klubko. Nebo ne, Jocelyn? Není tohle

tvoje specializace, Jocelyn? Má jim co dokazovat. Stejně jako on.

Jsou připraveni se do sebe pustit.

Zaujmou bojovou pozici, krouží kolem sebe, hledají slabinu.

Darrell provedl pár menších testů, lehce popálil nebo poranil

několik lékařů, kteří se o něj starali, jen aby si ověřil, že to funguje.

Pak cvičil o samotě. Ale ještě nikdy to nepoužil v přímém boji jako

teď. Je to vzrušující.

Zjišťuje, že cítí, kolik mu ještě zbývá v nádrži. Kvanta. Víc než

kvanta. Vrhne se na ni, ale mine, a vzrušením mu výboj vyletí

z nohou do země, a pořád mu zbývají kvanta. Není divu, že se

pitomá Roxy vždycky tvářila tak samolibě. Tohle všechno nosila

v sobě. Taky by se cítil samolibě, kdyby byl tak nabitý. Tak jako

dnes.

Jocelynino klubko sebou cuká; to proto, že je rozrušená. Funguje

teď líp než kdy předtím, od té doby, co ji Matka Eva vyléčila, je

to dobré, a konečně jí dochází, proč se to stalo, proč jí Bůh učinila

ten zázrak. Bylo to kvůli tomuhle. Aby ji zachránila před tímhle

zlým mužem, který se ji snaží zabít.

Jocelyn zatne břišní svaly a vyběhne proti němu, klame tělem,

předstírá, že uhýbá doleva a chce ho zasáhnout do kolene, ale

v poslední chvíli, když už je nahrbený a chystá se bránit, se stočí

doprava, natáhne se, popadne ho za ucho a pustí mu do spánku

elektřinu. Hladce a jednoduše, sladce to zabzučí. On ji zasáhne

do stehna a bolí to jako svině, jako kdyby se jí o kost otřel rezavý

nůž; přední svaly se jen zatínají a povolují a noha má sto chutí

se podlomit. Jocelyn se vytáhne na pravou nohu, levou táhne za

sebou. Ten chlap má hodně energie, Jos cítí, jak mu jiskří na kůži.

Zasazuje dobře mířené rány jako z oceli, ne jako Ryan. S někým

takovým ještě nikdy nebojovala.

Jocelyn si vybavuje trénink na boj se soupeřem, který je prostě

silnější, má prostě větší zásobu voltů. Bude si ho muset pustit

k tělu a nastavit mu ty části těla, na kterých napáchá nejmenší

škodu. Má v nádrži víc šťávy než ona, ale jestli ho dokáže okla-

mat, aby kus vybil do země, jestli bude rychlejší a hbitější než

on, vyhraje.

Jocelyn couvá, nohu táhne za sebou trochu víc, než je nutné.

Schválně trochu klopýtne a chytí se za bok. Dívá se, jestli ji po-

zoruje. Jos natáhne obrannou ruku, podlomí nohu a spadne na

zem. Vrhne se na ni jako vlk na jehně, ale ona je rychlejší, odvalí

se stranou a on vypustí dávku elektřiny do štěrku. Zařve a ona

ho zdravou nohou nakopne z boku do hlavy.

Natáhne se, aby ho zasáhla zezadu pod koleno. Má to naplánové

tak, jak ji to učili. Dostaň ho na zem, útoč na kolena a na kotníky.

Na to má energie dost. Jedna pořádná rána do vazivové tkáně,

a protivník půjde k zemi.

Jos ho chňapne za kalhoty a přiloží mu dlaň na lýtko, aby do něj

pustila elektřinu. Ale nic se nestane. Je to pryč. Jako když motor

s řevem zůstane na fleku stát. Jako když se louže vody vsákne do

země. Nic v ní není.

Musí to v sobě mít.

Matka Eva jí to přece vrátila. Musí to v sobě mít.

Jocelyn to zkusí znovu, soustředí se, myslí na proud tekoucí

vody, jak je to učili ve škole, na to, jak přirozeně teče z jednoho

místa na druhé, když dovolí, aby tekla. Kdyby měla chvilku, mohla

by ji v sobě zase najít.

Darrell ji vší silou nakopne do brady. I on čekal na ránu, která

nepřišla. A rozhodně nepatří k těm, kteří promarní šanci. Jocelyn

klečí na všech čtyřech, lapá po dechu a on jí zasadí kopance - je-

den, dva, tři - do boku.

Najednou Jocelyn ucítí trpké pomeranče a pach spálených vlasů.

Bříškem dlaně jí zatlačí do hlavy a pustí jí pořádnou dávku do

spodiny lebeční. Zásahem do tohoto místa vyřadíte protivníka

z boje - ví to, kdysi dávno v noci v parku to sám zakusil. Máte

zmatenou mysl, ochabne vám tělo, nedá se nic dělat. Darrell drží

stabilní náboj. Vojačka klesne na zem, obličejem do štěrku. On

čeká, až sebou přestane škubat. Ztěžka oddechuje. Zbývá mu dost

šťávy na to, aby ten kousek ještě dvakrát zopakoval. Je to dobrý

pocit. Je po ní. Darrell zvedne hlavu a usmívá se, jako kdyby čekal,

že mu budou aplaudovat i stromy.

V dálce slyší, jak se ženy dávají do zpěvu, tu melodii už něko-

likrát slyšel, ale nikdy mu ji žádná nevysvětlila.

Vidí zlověstný pohled v očích těch, které ho pozorují z továrny.

V tu chvíli mu to dojde. Prostý fakt, který mu měl být jasný od

samého začátku, kdyby před ním nezavíral oči. Netěší je pohled na

to, co udělal, ani na to, že to dokázal. Ty zasraný mrchy na něho jen

hledí: ústa semknutá jako vyprahlá půda, oči apatické jako moře.

Spořádaně scházejí po schodech a jako jedna pochodují k němu.

Darrellovi se z hrdla vydere jediný zvuk, křik lovené kořisti, a dá

se do běhu. A ženy běží za ním.

Darrell zamíří k silnici, jen pár mil odtud. Až tam dorazí, stopne

si auto a těm bláznivým čarodějkám ujede. Někdo mu pomůže,

dokonce i v téhle zapomenuté zemi. Chaoticky pobíhá po otevřené

pláni mezi dvěma početnými shluky stromů, nohama se odráží od

země, jako by se mohl proměnit v ptáka, v potok, ve strom. Dobře

ví, že ho v té otevřené krajině vidí, a nevydají ani hlásku, a vtom

mu bleskne hlavou - možná se otočily, možná jsou pryč. Pak se

ohlédne. V patách je mu stovka žen a jejich mručení připomíná

moře, a už ho dohánějí, Darrellovi se podvrtne kotník a padá.

Zná je všechny jménem. Je tu Irina a chytrá Magda, Veronyka,

blonďatá Jevgenija a tmavovlasá Jevgenija; je tu i opatrná Nasťa,

srdečná Marinela a mladičká Jestina. Jsou tam všechny, ženy, po

jejichž boku celé ty měsíce a roky pracoval, jimž garantoval práci

a v rámci možností férové zacházení, a v obličejích mají výraz,

který nedokáže rozšifrovat.

„Ale no tak," zavolá na ně. „Zbavil jsem se té vojačky kvůli

vám. No tak. Jevgenije, vidělas mě? Sejmul jsem ji jednou dávkou!

Viděly jste to všechny?"

Odstrkuje se od nich zdravou nohou, jako kdyby dokázal po

zadku a bokem odpelášit do úkrytu mezi stromy nebo na kopec.

Ví, že vědí, co udělal.

Volají jedna na druhou. Darrell neslyší, co přesně si říkají. Zní to

jako shluk samohlásek, které se jim derou z hrdla: moi, yeoui, euoi.

„Dámy," zkouší to, zatímco se stahují blíž a blíž, „nevím, co

si myslíte, že jste viděly, ale dal jsem jí jen ránu do týla. Férovou

a poctivou. Jen jednu ránu."

Darrell ví, že mluví, ale jejich tváře mu ani náznakem nenaznačí,

že by mu rozuměly.

„Mrzí mě to," vyhrkne Darrell. „Mrzí mě to, nemyslel jsem to

tak."

Tiše si broukají ten starobylý popěvek.

„Prosím," žadoní. „Prosím, nedělejte to."

A pak se na něho vrhnou. Jejich ruce najdou holou kůži, jejich

hrabivé, neposedné prsty zaútočí na jeho břicho a záda, na boky,

stehna i podpaží. Pokouší se je odrazit, brání se zuby nehty. Necha-

jí ho vybít do svých těl, ale nepolevují v útoku. Magda s Marinelou,

Veronyka s Irinou, chytají ho za paže a za nohy a pouštějí mu do

kůže elektřinu, zjizvují ho a poznamenávají, zarývají se mu do

masa, uvolňují klouby a vykrucují je z jamek.

Nasťa mu přiloží konečky prstů ke krku a donutí ho promluvit.

Nejsou to jeho slova. Jeho ústa se pohybují a jeho hlas drnčí, ale

to nemluví on, nemluví.

„Děkuji," pronáší jeho prolhané hrdlo.

Irina mu položí chodidlo do podpaží a vykloubí mu pravou paži,

ta palčivá bolest je šokující. Maso kolem kloubu křupne a povolí.

Vyrve mu bulvu z důlku. Magda se k ní přidá a společně mu od-

dělí od těla pravou paži. Ostatní se pustí do jeho nohou, do krku,

do druhé paže a do místa v klíční kosti, kde sídlí jeho pýcha. Jako

když vítr setřásá listí ze stromu, tak neúprosně a divoce. Těsně

předtím, než mu utrhnou hlavu, mu z otevřené hrudi vyrvou

svalovité, vláčné a kroutícící se klubko, a pak je konečně zticha

a jim zbydou prsty umazané od tmavé krve.

Když zatelefonuje kvůli Tundemu, musí to být začátek. Roxy Mon-

keová se vrací.

„Můj bratr," říká do telefonu. „Můj zasranej bratr mě zradil a po-

kusil se mě zabít."

Hlas na druhé straně linky je rozrušený.

„Já věděla, že lže. Sráč jeden. Já věděla, že kecá. Ženské v továrně

říkaly, že jim tvrdil, že od tebe dostává rozkazy, ale já věděla, že

lže, do prdele."

„Sbírala jsem sílu," dodá Roxy, „a plánovala, a teď si od něj

vezmu zpátky, co mi sebral."

Musí to napravit.

Roxy nasbírá trochu síly. V továrně nikdo nezvedá telefon, takže

se tam muselo něco posrat. Počítá s tím, že by Darrell nemusel být

sám, i když se domnívá, že je mrtvá. Musel by být úplně vypatla-

nej, aby si myslel, že se mu továrnu nikdo nepokusí vyfouknout.

Roxy čeká, že bude muset čelit útoku, ale brána do továrny je

otevřená. Všechny její zaměstnankyně posedávají na trávníku.

Vítají ji mohutnými výkřiky radosti, jejichž ozvěna se nese přes

jezero, než ji zachytí a předávají mezi sebou z náruče do náruče.

Jak ji vůbec mohlo napadnout, že by ji neuvítaly zpátky, přestože

je zmrzačená? Jak si mohla myslet, že si nedovolí se vrátit?

Její návrat je pro ně svátkem. „Věděly jsme, že se vrátíš," říkají,

„předvídaly jsme to. Věděly jsme, že jsi ta, na kterou čekáme."

Shluknou se kolem ní, hladí ji po ruce, ptají se, kde byla a jestli

našla nové místo pro továrnu. Válka už je za dveřmi a vojáci jsou

odhodlaní je vypátrat.

Vojáci? „Jednotky OSN," dodají. „Párkrát jsme je musely svést

ze stopy."

„Vážně?" diví se Roxy. „Provedly jste to bez Darrella, že ano?"

Zeny si vymění pohled, nejasný a záhadný. Irina vezme Roxy

kolem ramen. Roxy má pocit, že je něčím cítit; ten pach připomíná

pot, ale je hutnější, něco jako hnilobný zápach podobný menstruač-

ní krvi. Sjíždějí se tou drogou, Roxy to ví, ale nikdy jim to neza-

trhla. Berou neschválené dávky. O víkendu chodí do lesa a tam se

sjíždějí, jejich pot pak zavání plísní. Pod nehty mají modrou barvu.

Irina ji pevně obejme. Roxy má pocit, že ji chce zvednout nad

hlavu. Magda ji vezme za ruku a společně ji odvádějí k chladicí

místnosti, v níž jsou uloženy těkavé chemikálie. Otevřou dve-

ře a uvnitř na studeném stole leží kusy syrového a zkrvaveného

masa. Roxy na okamžik nechápe, proč jí to ukazují. A pak pochopí.

„Co jste to provedly?" vyhrkne. „Co jste to kurva provedly?"

Najde ho v té změti krve a kašovité hmoty. Své vlastní já, své tlu-

koucí srdce, tu část svého já, která řídí všechny ostatní. Tenký

a zpuchřelý kus chrupavky. Kousek červenofialového, příčně pru-

hovaného svalstva.

Tři dny poté, co jí ho Darrell sebral, nadešel den, kdy si uvědo-

mila, že neumře. Křečovité škubání na hrudi ustalo. Cerveno-žluté

mžitky před očima vymizely. Obvázala se a vydala do chaty v lese,

kde čekala na smrt, ale třetího dne pochopila, že si pro ni nepřijde.

To je proto, napadlo tehdy Roxy, že moje srdce je pořád naživu.

Vně mého těla, v jeho těle, ale pořád žije. Poznala bych, kdyby

zemřelo, pomyslela si.

Jenomže nepoznala.

Položí si dlaň na klíční kost.

Ceká, že něco ucítí.

Matka Eva přijela Roxanne Monkeovou přivítat k půlnočnímu

armádnímu vlaku na nádraží v Basarabeasce, ve městě ležícím

jižním směrem. Mohla na ni počkat v paláci, ale nemohla se dočkat,

až ji uvidí. Roxy Monkeová je hubenější, vypadá zmučeně a ztr-

haně. Matka Eva ji sevře v pevném objetí, na okamžik zapomene

použít svůj vyzvědačský zvláštní smysl. Cítí známou kamarádčinu

vůni, stále stejnou, vůni borovicového jehličí a sladkých mandlí.

Takhle voni.

Roxy se rozpačitě odtáhne. Něco se děje. Zatímco projíždějí prázd-

nými ulicemi k paláci, skoro nepromluví.

„Takže teď jsi prezidentka?"

Allie se usměje. „Nemohlo to počkat." Poplácá Roxy po hřbetu

dlaně a Roxy ucukne.

„Teď když ses vrátila, měly bychom si promluvit o budoucnosti."

Roxy přeletí po semknutých rtech upjatý úsměv.

Když se za nimi v pokojích Matky Evy v paláci zavřou poslední

dveře a opustí je poslední poskok, Allie se na kamarádku tázavě

podívá.

„Myslela jsem, že jsi mrtvá."

„Málem jsem byla," odvětí Roxy.

„Ale vrátila ses do života. Ta, o které mi hlas říkal, že přijde. Jsi

znamení," dodá Allie. „Jsi moje znamení, tak jako vždycky. Bůh

je mi nakloněna."

„O tom já nic nevím," utrousí Roxy a rozepne si tři vrchní kno-

flíčky trička, aby ukázala, co je pod ním.

Allie to konečně uvidí.

A pochopí, že ono znamení, které, jak doufala, bude ukazovat

jedním směrem, ukazuje úplně jinam.

Když Bůh naposledy zničila svět, umístila na oblohu symbol.

Olízla si prst a nakreslila přes celé nebe oblouk hrající mnoha

barvami, čímž zpečetila slib, že už nikdy na zemský povrch ne-

sešle potopu.

Allie se dívá na křivý, převrácený oblouk jizvy, která se táhne

Roxy na prsou. Něžně po něm přejíždí konečky prstů, a i když se

Roxy odvrátí, dovolí kamarádce, aby jí bolavou jizvu pohladila.

Převrácená duha.

„Byla jsi ta nejsilnější, jakou jsem kdy poznala," říká Allie, „a i te-

be dostali na kolena."

„Chtěla jsem, aby ses dozvěděla pravdu," opáčí Roxy.

„Měla jsi pravdu," uzná Allie. „Vím, co to znamená."

Nikdy více: slib napsaný přes celou oblohu. Už nikdy nesmí

dopustit, aby se to opakovalo.

„Poslyš," spustí Roxy, „měly bychom si promluvit o situaci na

Severu. O válce. Jsi teď mocná žena." Po rtech jí přelétne náznak

úsměvu. „Vždycky jsi měla nějaký cíl. Jenže tam nahoře se dějí zlé

věci. Hodně jsem přemýšlela. Možná že společně, ty a já, dokážeme

najít způsob, jak to zastavit."

„Zastavit se to dá jen jediným způsobem," odpoví Matka Eva

s klidem.

„Tak mě napadlo, nevím, že bychom mohly něco vymyslet. Moh-

la bych vystoupit v telce. Promluvit o tom, co jsem viděla a co se

mi stalo."

„No jistě. Ukázat jim tu jizvu. Povědět, co ti provedl vlastní

bratr. To běsnění už by pak nikdo nezastavil. Propukla by oprav-

dická válka."

„Ne. Tohle jsem nemyslela. Ne. Evo. Ty mi nerozumíš. Tam na-

hoře se to řítí do úplnejch sraček. Chci říct, vyšinutí úchylní magoři

a náboženští cvoci chodí a zabíjejí děti."

„Je jen jeden způsob, jak to napravit," opáčí Eva. „Válka musí

začít hned teď. Skutečná válka. Válka všech proti všem."

Góg a Magóg, špitne hlas. Správně.

Roxy se opře v křesle. Povyprávěla Matce Evě úplně všechno, co

zažila, co jí provedli a co byla nucená udělat, do posledního detailu.

„Musíme tu válku zastavit," prohlásí. „Pořád dokážu spoustu

věcí zařídit, víš. Hodně jsem přemýšlela. Postav mě do čela armá-

dy na Severu. Budu udržovat pořádek, strážit hranice - skutečné

hranice jako ve skutečné zemi - a promluvíme si s tvými přáteli

v Americe. Nechtějí, aby se tady rozpoutal zasranej Armagedon.

Bůh ví, jakejma zbraněma disponuje Awadí-Átif."

„Chceš nastolit mír," říká Matka Eva.

„Jo."

„Ty chceš nastolit mír? Ty se chceš postavit do čela armády na

Severu?"

„No jo."

Matka Eva zatřepe hlavou, a vypadá to, že jí s ní třese někdo

jiný. Ukáže Roxy na hruď.

„Proč by tě teď měl někdo brát vážně?"

Roxy sebou trhne a zamrká.

„Chceš rozpoutat Armagedon," pronese.

„Jinak to nejde," odvětí Matka Eva. „Jinak nemůžeme vyhrát."

„Ale víš, co se stane," pokračuje Roxy. „Budeme je bombardovat

a pak oni nás a bude se to šířit dál a dál, a nakonec se do toho vloží

Amerika, Rusko a Střední východ a... budou trpět ženy stejně jako

muži, Evo. Zeny budou umírat ve stejném množství jako muži,

když se vzájemně vybombardujeme jako v době kamenné."

„A pak budeme v době kamenné."

„Mhm. Jo."

„A pak bude následovat pět tisíc let obrody, pět tisíc let, během

nichž bude záležet na jediném: umíš víc ublížit, umíš víc uškodit,

umíš zasít strach?"

„No a?"

„A pak zvítězí ženy."

V místnosti se rozhostí ticho a Roxy prostoupí až do morku

ledová, čirá nehybnost.

„Zatraceně," uleví si Roxy. „Tolik lidi už mi říkalo, že jsi cvok,

víš? A já jim nikdy nevěřila."

Matka Eva ji pozoruje s naprostou vyrovnaností.

„Vždycky jsem říkala: ,Ne, kdybyste ji znali, věděli byste, že je

chytrá, a hodně toho prožila, ale není blázen.'" Roxy si vzdychne

a podívá se na svoje ruce, dlaně i hřbety. „Už je to dávno, co jsem

o tobě hledala informace. Chci říct, musela jsem to vědět."

Matka Eva ji pozoruje jakoby z veliké dáli.

„Nebyla zase taková fuška zjistit, kým jsi bývala. Kousíčky pří-

běhu jsou rozeseté po celém internetu. Alison Montgomery-Tay-

lorová." Roxy si dává načas s výslovností.

„Já vím," přikývne Matka Eva. „Vím, že to ty jsi zařídila, aby

to všechno zmizelo. A jsem ti vděčná. Jestli se ptáš na tohle, jsem

ti pořád vděčná."

Jenže Roxy se zamračí a Allie z toho zamračeného výrazu po-

chopí, že se někde v průběhu myšlenkových pochodů stala chyba,

že v jejím chápání došlo k nějakému nepatrnému vyosení.

„Já to chápu, jasný?" říká Roxy. „Jestli jsi ho zabila, nejspíš si to

zasloužil. Ale měla bys zapátrat, co dělá jeho manželka dnes. Teď

se jmenuje Williamsová. Vzala si jistého Lylea Williamse z Jackson-

ville. Pořád tam žije. Měla bys za ní zajet."

Roxy se postaví a dodá: „Nedělej to," naléhá. „Nedělej to, pro-

sím."

„Vždycky tě budu milovat," opáčí Matka Eva.

„Jo, já vím," přikývne Roxy.

„Jinak to nejde," zopakuje Matka Eva. „Když to neudělám já,

udělají to oni."

„Jestli vážně chceš, aby vyhrály ženy," zdůrazní Roxy, „zajeď za

Lylem Williamsem do Jacksonville. A za jeho manželkou."

Allie si ve ztichlém kamenném pokoji v klášteře s výhledem na

jezero zapálí cigaretu. Udělá to postaru, pomocí jiskry vykřesané

z konečků prstů. Papírek zapraská a zčerná, začne doutnat a roz-

hoří se. Allie potáhne a nasaje kouř hluboko do plic, je znovu při

síle jako zastara. Už léta nekouřila. Točí se jí hlava.

Najít paní Montgomery-Taylorovou není nijak těžké. Stačí do

vyhledávacího pole vyťukat jedno, dvě, tři slova a má ji tam. Dnes

řídí dětský domov pod patronátem a s požehnáním Nové círk-

ve. V Jacksonville do ní vstoupila mezi prvními. Na fotografii na

webové stránce dětského domova za ní stojí její manžel. Je hod-

ně podobný panu Montgomery-Taylorovi. Možná o fous vyšší,

s krapet hustším knírem a buclatějšími tvářemi. Jiný odstín pleti,

jiný tvar úst, ale stejný typ tlouštíka: slaboch, který dřív než co-

koliv jiného stejně udělá, co se mu řekne. Nebo možná že si Allie

jen vybavuje pana Montgomery-Taylora. Jsou si dost podobní na

to, aby se Allie přistihla, že si mne bradu v místě, kam ji uhodil,

jako kdyby tam ta rána přistála před chvílí. Lyle Williams a jeho

manželka Eve Williamsová. Společně pečují o děti. Umožnila to

Alliina vlastní církev. Paní Montgomery-Taylorová vždycky doká-

zala jakýkoliv systém využít ve svůj prospěch. Na webové strán-

ce dětského domova, který řídí, se mluví o „milující disciplíně"

a „něžném respektu", kterému tam děti učí.

Mohla si to kdykoliv vyhledat. Nechápe, proč tuhle starou lam-

pu nerozsvítila dřív.

Nedělej to, našeptává jí hlas. Odvrať se. Ustup od stromu, Evo,

s rukama nad hlavou.

Allie neposlouchá. Tady v klášterní místnosti s výhledem na

jezero zvedne ze stolku telefonní sluchátko. Vytočí číslo. Daleko

odtud ve vstupní hale s odkládacím stolkem přikrytým háčkova-

nou dečkou zazvoní telefon.

„Haló?" ozve se paní Montgomery-Taylorová.

„Zdravíčko," odpoví Allie.

„Á, Alison," dodá paní Montgomery-Taylorová. „Doufala jsem,

že zavoláš."

Jako první kapky deště. Jako když země říká: Jsem na to připra-

vená. Pojď si pro mě.

„Co jste to udělala?"

„Jen to, co mi přikázal udělat Duch svatý," odpoví paní Mont-

gomery-Taylorová.

Protože dobře ví, na co se jí Allie ptá. Někde v nitru, přes všech-

no to vykrucování, to dobře ví. Tak jako to vždycky věděla.

Allie v tu chvíli pochopí, že „všechno zmizí" je jen výplod fan-

tazie, odjakživa to byl jen nádherný sen. Ani minulost, ani čáry

bolesti vepsané do lidského těla, ani jedna jediná věc nikdy nezmi-

zí. Zatímco si Allie budovala vlastní život, žila dál i paní Montgo-

mery-Taylorová a její moc dál narůstala do obludných rozměrů.

Paní Montgomery-Taylorová pokračuje veselým tónem. Jaká je

pro ni čest, že jí Matka Eva zavolala, i když vždycky věděla, že se

to stane; rozuměla tomu, proč si Allie vzala to jméno, že ona byla

Alliinou pravou matkou, její duchovní matkou, a copak Matka

Eva vždycky neříkala, že matka je víc než dítě? Ona chápala, co

tím myslí, že matka je tou, která to ví nejlíp. Je tak nadšená, má

takovou radost, že Allie rozuměla tomu, že všechno, co s Clydem

dělali, dělali jen pro její dobro. Allie se zvedá žaludek.

„Byla jsi tak mladá a tak nespoutaná," řeční paní Montgome-

ry-Taylorová dál. „Doháněla jsi nás k šílenství. Viděla jsem, že

v sobě máš ďábla."

Teď si na to Allie vzpomíná, přestože ty vzpomínky spoustu let

nechávala ponořené ve tmě. Vyloví je z hloubi paměti. Opráší tu

hromádku hadrů a kostí. Prohrábne ji špičkou prstu. Když k Mont-

gomery-Taylorovým poprvé přijela domů, byla otravné, divoké

ptáče s očima jako špendlíky. Těm jejím očím ani nenechavým

prstům nic neuniklo. Přivezla ji paní Montgomery-Taylorová, to

ona ji chtěla, to ona ji potom trestala, když strkala ruku do nádoby

s rozinkami. Byla to paní Montgomery-Taylorová, kdo ji popadl za

paži, srazil na kolena a přikázal jí, ať se modlí, aby jí Pán odpustil

její hříchy. Znovu a znovu na kolena.

„Museli jsme z tebe toho ďábla vyhnat, to už teď chápeš, viď?"

ptá se paní Montgomery-Taylorová, nynější paní Williamsová.

Allie to opravdu chápe. Je jí to tak jasné, jako kdyby to sledo-

vala přes tabulky skla v jejich vlastním obývacím pokoji. Paní

Montgomery-Taylorová se z ní pokoušela vymést ďábla nejdříve

modlitbami, pak bitím a pak dostala nový nápad.

„Všechno, co jsme dělali," praví, „jsme dělali z lásky k tobě.

Potřebovala ses naučit disciplíně."

Allie si vybavuje ty večery, kdy si paní Montgomery-Taylorová

pustila nahlas polku v rádiu. A pan Montgomery-Taylor vzápětí

vystoupal po schodech, aby dal Allie kázání. Zčistajasna a doko-

nale jasně si vybavuje, v jakém pořadí k tomu docházelo. Nejprve

se rozezněla polka. Potom se konal výstup po schodech.

Pod každým příběhem leží další příběh. V každé ruce je další

ruka - copak se o tom Allie dost nepoučila? Po každé ráně přijde

další.

„Byla jsem první členkou tvojí Nové církve v Jacksonville, Mat-

ko," pokračuje paní Montgomery-Taylorová potutelným a důvěr-

ným hlasem. „Když jsem tě spatřila v televizi, věděla jsem, že

mi tě Bůh seslala jako znamení. Věděla jsem, že když jsme si tě

k sobě vzali, byla to Její vůle, a že ví, že všechno, co jsem udělala,

jsem udělala pro Její slávu. To já jsem nechala zmizet ty policejní

záznamy. Celé ty roky jsem o tebe pečovala, moje drahá."

Allie myslí na všechno, co se v domě paní Montgomery-Taylo-

rové odehrálo.

Nedokáže rozplést jednotlivé pramínky, nikdy ty zážitky ne-

pitvala na jednotlivé okamžiky, žádný z nich podrobně a zvlášť

pečlivě nezkoumala. Když si je vybaví, je to, jako když krvavá jatka

ozáří náhlý záblesk světla. Kusy těl, strojů, chaos a zvuk, který

sílí z pištivého výkřiku do ryčného řevu, než se vytratí do sotva

slyšitelného tichého broukání.

„Chápeš," pokračuje paní Montgomery-Taylorová, „že Bůh pů-

sobila skrz nás. Všechno, co jsme s Clydem udělali, jsme udělali,

aby ses dostala tam, kde jsi."

Byl to její dotek, který cítila pokaždé, když se na ni pan Mont-

gomery-Taylor položil.

Nabere svou moc do dlaní. A přikáže jí udeřit.

„Přikázala jste mu, aby mi ublížil," vyhrkne Allie.

„Nevěděli jsme, co jiného s tebou máme dělat, zlatíčko," odvětí

paní Montgomery-Taylorová, nynější paní Williamsová. „Vůbec

jsi neposlouchala, co ti říkáme."

„Děláte to samé i těm dalším dětem? Těm, které máte teď v péči?"

Jenže paní Montgomery-Taylorová, nynější paní Williamsová,

byla odjakživa prohnaná, dokonce i ve svém šílenství.

„Každé dítě potřebuje jiný druh lásky," odvětí. „Pečujeme o ně

tak, jak je třeba."

Děti se rodí tak malé. Nezáleží na tom, jestli jsou to kluci, nebo

holčičky. Všechny se rodí tak slabé a bezmocné.

Allie se sesype docela tiše. Všechno násilí v ní bylo stokrát spo-

třebováno. Když k tomu dojde, je klidná, vznáší se nad bouří a po-

zoruje běsnící moře pod sebou.

Skládá si ty střípky k sobě, třídí je znovu a znovu. Jak moc těžké

by bylo to napravit? Vyšetřování a tiskové konference a doznání.

Jestli je tu paní Montgomery-Taylorová, pak jsou tu i další. Nej-

spíš je jich víc, než by dokázala spočítat. Utrpí tím i její vlastní

pověst. Všechno vyjde najevo: její minulost, příběh a všechny ty

lži a polopravdy.

Mohla by paní Montgomery-Taylorovou v tichosti někam ukli-

dit, mohla by ji dokonce nějakým způsobem zabít, ale pranýřovat

ji by znamenalo pranýřovat všechno. Jestli vymýtí tohle, vymýtí

sama sebe. Její vlastní kořeny už jsou prohnilé.

A s takovými myšlenkami se úplně složí. Její mysl se odstřihne

od těla. Hlas se snaží promluvit, ale skučení větru v její hlavě je

příliš hlasité a těch ostatních hlasů je příliš mnoho. V její mysli

zuří nějaký čas válka všech proti všem. Je to k nevydržení.

Takové to je být tebou? zeptá se po chvíli hlasu.

Jdi do hajzlu, odpoví hlas, říkala jsem ti, abys to nedělala. Nikdy

ses s tou Monkeovou neměla sčuchnout, říkala jsem ti to, a tys

neposlouchala, byla to obyčejná vojačka. K čemu ti byla dobrá

přítelkyně? Měla jsi mě, vždycky jsi mě měla.

Nikdy jsem nic neměla, namítne Allie.

No, když jsi tak chytrá, tak co teď? ušklíbne se hlas.

Na to se tě chci zeptat už dlouho, odvětí Allie. Kdo jsi? Už nějaký

čas mi to vrtá hlavou. Jsi ten had?

Aha, takže jen proto, že kleju a říkám ti, co máš dělat, myslíš

si, že jsem ďábel? poznamená hlas.

Jen mě to napadlo. A jsme u toho. Jak mám poznat, která strana

je dobrá a která špatná?

Hlas se zhluboka nadechne. To ještě nikdy neudělal.

Podívej, spustí hlas, dostali jsme se do ošemetného bodu, to

se musí nechat. Některé věci jsi nikdy vidět neměla, ale stalo se.

Celý smysl mého já byl v tom ti to usnadnit, chápeš? To jsi přece

chtěla. Jednoduchý znamená bezpečný. Jistota znamená bezpečí.

Nevím, jestli si to uvědomuješ, pokračuje, ale právě teď ležíš

na podlaze ve své kanceláři s telefonem u pravého ucha, naslou-

cháš obsazovacímu tónu a celá se třeseš. Co nevidět někdo přijde

a takhle tě tady najde. Jsi mocná žena. Jestli se rychle nevzpama-

tuješ, budou se dít zlé věci.

Takže teď ode mě dostaneš tahák. Možná ho pochopíš, možná

ne. Celá ta tvoje otázka je omyl. Kdo je had a kdo je Svatá Matka?

Kdo je zlý a kdo je dobrý? Kdo koho přemluvil, aby snědl jablko?

Kdo má moc a kdo je bezmocný? Všechny tyto otázky jsou špatné.

Je to složitější, kotě. Bez ohledu na to, jak si myslíš, že je to slo-

žité, je to vždycky ještě složitější. Žádné zkratky neexistují. Ani

k porozumění, ani k vědění. Nemůžeš nikoho zaškatulkovat. Poslyš,

ani obyčejný kámen není stejný jako kterýkoliv jiný kámen, takže

nechápu, kam všichni chodíte na to jednoduché nálepkování lidí

a přesvědčení, že všemu rozumíte. Jenže většina lidí tak nedokáže

žít, dokonce ani dočasně. Říká se, že hranice můžou překročit jen

výjimeční. Ale popravdě je může překročit kdokoliv, všichni to

mají v sobě. Ale pouze výjimeční lidé mají odvahu pohlédnout

pravdě do očí.

Poslyš, vždyť ani nejsem skutečná. Nebo aspoň v tom smyslu,

v jakém slovo „skutečno" chápeš ty. Jsem tady, abych ti říkala to,

co chceš slyšet. Ale věci, které vy lidé chcete, říkám tobě.

Před dávnými časy, vypráví hlas dál, mi přišel jiný Prorok ozná-

mit, že pár lidí, s nimiž jsem se spřátelila, požaduje krále. Řekla

jsem jim, co takový král udělá. Sebere jim syny a udělá z nich

vojáky a z dcer kuchařky - tedy když budou mít štěstí. Zdaní jim

obilí, víno a krávy. Tohle nebyli lidé s iPady, chápeš; nic jiného

než obilí, víno a krávy neměli. A tak jsem jim řekla: Poslyšte, král

z vás v podstatě udělá otroky, jak už to králové dělají, ale až se

to stane, nechoďte mi brečet na rameno. Co ti mám říkat? Vítej

mezi příslušníky lidské rasy. Vy lidé rádi předstíráte, že věci jsou

jednoduché, dokonce i k vlastní škodě. Pořád toho krále chtěli.

Snažíš se mi říct, že žádná fakticky správná volba neexistuje?

ptá se Allie.

Nikdy žádná správná volba neexistovala, zlatíčko. Potíž je v sa-

motném pojetí, že existují dvě věci a ty si musíš vybrat.

Tak co mám dělat? nechápe Allie.

Poslyš, odpoví hlas, budu k tobě upřímná: můj optimismus ohled-

ně lidské rasy není, co býval. Mrzí mě, že už to pro tebe nemůže

být jednoduché.

Stmívá se, poznamená Allie.

Jasně že jo, přikývne hlas.

Tak, říká Allie. Chápu, jak to myslíš. Ráda jsem s tebou spolu-

pracovala.

Nápodobně, opáčí hlas. Uvidíme se na druhé straně.

Matka Eva otevře oči. Hlasy v její hlavě jsou pryč. Ví, co má dělat.

Syn v agónii, méně významná kultovní postava.

Zhruba stejně stará jako zpodobnění Svaté Matky na straně 46.

Na stole Margotiny asistentky zazvoní telefon.

Margot je na schůzce. Asistentka sdělí hlasu na druhé straně

linky, že senátorka Clearyová bohužel není přítomna, ale že jí

mohou nechat vzkaz.

Senátorka Clearyová má schůzku s NorthStar Industries a mini-

sterstvem obrany. Žádají ji o radu. Teď je důležitá osoba. Prezident

jí naslouchá. Senátorku Clearyovou nesmí nic vyrušovat.

Hlas na druhé straně linky řekne ještě pár slov.

Když to Margot oznamují, posadí ji na krémovou pohovku v její

kanceláři.

„Senátorko Clearyová, máme špatné zprávy," řeknou.

„Ozvali se z OSN: našli ji v lese. Stále žije. Jen tak tak. Její zranění

jsou... rozsáhlá. Nevíme, jestli to přežije.

Myslíme si, že víme, co se stalo, ten muž je mrtvý.

Je nám to líto, paní senátorko. Je nám to opravdu moc líto."

A Margot se sesype.

Její vlastní dcera. Ta, která kdysi položila Margot do dlaně ko-

nečky prstů a probudila v ní sílu. Která kdysi svou malou, mávající

dlaničkou sevřela Margotin palec a držela se tak pevně, že Margot

poprvé pochopila, že ona je ta silná. Teď a navždy by se před ni

vrhala vlastním tělem, aby ji ochránila. To byl její úkol.

Když byly Jocelyn tři roky, prozkoumávaly spolu, maminka

s dcerkou, jablečný sad u prarodičů v onom pomalém tempu,

s nímž tříleté dítě zkoumá každý list, kamínek nebo třísku. Kon-

čil podzim, právě začínala hnít padavčata. Jos se sklonila, jeden

hnědnoucí plod převrátila a vznesl se z něj roj vos. Margot měla

z vos odjakživa hrůzu, už od dětství. Popadla Jos, pevně ji sevřela

v náručí a pelášila do domu. Jos se nic nestalo, neměla na sobě ani

štípnutí. A když se znovu pohodlně usadily na pohovku, Margot

zjistila, že sama dostala sedm žihadel do pravé paže. Vůbec je

necítila. To byl její úkol.

Přistihne se, že jim tu historku vypráví. Překotně, mezi vzdechy.

Nemůže v tom vypravování přestat, jako kdyby se tím dokázala

vrátit jen o trochu zpátky a postavit se mezi Jos a to násilí, které

si ji našlo.

„Jak můžeme zabránit tomu, aby se to stalo?" ptá se Margot.

Namítnou paní senátorce, že už se to stalo.

„Ne, jak můžeme zabránit tomu, aby se to opakovalo?"

V Margotině hlavě se ozve hlas a řekne: Tohle nemá řešení.

V tu chvíli to všechno pochopí, tvar stromu moci. Jak se větví

od kořene ke špičce a dál rozvětvuje. Ovšemže ten starý strom

stále stojí. Je tu jen jeden způsob, a tím je rozstřílet ho na padrť.

V poštovní schránce na venkově v Idahu už druhý den leží nevy-

zvednutý balíček. Je to žlutá bublinková obálka, o velikosti zhruba

tří paperbacků, ale při zatřesení trošku hrká. Muž, kterého pro ni

na poštu poslali, ji podezíravě prohmatává. Chybí na ní zpáteční

adresa: dvojnásob podezřelé. Ale žádný kus něčeho tuhého, který

by naznačoval, že se jedná o podmácku vyrobenou bombu, v ní

není. Podélně ji rozřízne kapesním nožíkem, jen pro jistotu. Do

dlaně se mu jeden po druhém vysype osm nevyvolaných kinofil-

mů. Muž nakoukne do obálky. Jsou v ní zápisníky a flešky.

Nechápavě zamrká. Není nijak inteligentní, ale je mazaný. Na

okamžik zaváhá, napadne ho, že jsou to jen další staré krámy,

které jim posílají spíš cvoci než rebelové. Před tím už ztráceli čas

s bezcennou veteší, o níž lidé prohlašovali, že představuje Začá-

tek nového pořádku. UrbanDok ho osobně vyplísnil, aby nevozil

balíčky, které by mohly obsahovat sledovací zařízení ukryté v do-

mácích muffinech nebo nevysvětlitelné dary v podobě přiléhavých

pánských spodků a vazelíny. Namátkou vytáhne hrst poznámek

a každou druhou si přečte.

„Dnes jsem se na cestách poprvé bál."

Muž se posadí do dodávky, chvíli to zvažuje. Jsou balíčky, které

bez váhání vyhodil, a další, které ví, že musí přivézt.

Nakonec mu do hlavy pomalu vstoupí myšlenka, že na těch

filmech nebo fleškách by mohly být nahaté fotky. Aspoň by si je

mohli prohlédnout.

Nasype filmy zpátky do obálky a poznámky strčí za nimi. To

by téda mohli.

„Když dav promluví jedním hlasem, je v tom síla a moc," říká

Matka Eva.

Dav souhlasně zahučí.

„Dnes jedním hlasem promlouváme," pokračuje. „Jsme jedna

mysl. A vyzýváme Ameriku, aby se k nám v boji proti Severu

připojila!"

Matka Eva rozpaží, aby si vyžádala ticho, a ukáže oči ve středu

svých dlaní.

„Bude největší národ na zemi, v němž jsem se narodila a v němž

jsem vyrostla, přihlížet vraždění nevinných žen a ničení svobo-

dy? Budou mlčky sledovat, jak hoříme? Jestli opustí nás, koho

neopustí? Svolávám ženy po celém světě, aby dosvědčily, co se tu

děje. Dosvědčily a zjistily, co mohou čekat, že se stane i jim. Jestli

ve vaší vládě sedí ženy, požeňte je k zodpovědnosti a vyzvěte je,

ať konají."

Klášterní zdi jsou tlusté a ženy v klášteře chytré, a když je Matka

Eva upozorní, že už jim apokalypsa klepe na dveře a jen ti spra-

vedliví budou spaseni, může svět přivést k novému řádu.

Konec všeho lidstva se blíží, protože Země je zaplavena násilím.

A proto postavte archu.

Bude to snadné. Po ničem jiném netouží.

Dny ubíhají jeden za druhým, další a další. Zatímco se Jocelyn

uzdravuje a začíná být jasné, že se nikdy neuzdraví úplně, v Mar-

gotině srdci se cosi zatvrzuje.

Vystoupí v televizi s projevem o Jošiných zraněních. „Terorismus

může udeřit kdekoliv, doma i v zahraničí," prohlásí. „Nejdůležitější

je, aby naši nepřátelé, jak v celosvětovém měřítku, tak na domácí

frontě, věděli, že jsme silní a že se pomstíme."

Pohlédne přímo do kamery a dodá: „Ať jste, kdo jste, pomstíme

se."

Nemůže si dovolit vypadat slabě, rozhodně ne v tuhle dobu.

Nedlouho poté jí zazvoní telefon. Dozví se, že došlo k důvěry-

hodné hrozbě od jedné extrémistické skupiny. Podařilo se jim nějak

získat fotografie zevnitř Ženské republiky. Je jich plný internet,

prý je vyfotil kluk, který, jak všichni víme, je už několik týdnů po

smrti. Strašné fotky. Nejspíš upravené ve Photoshopu, nemůžou

být skutečné. Vždyť si ani nekladou žádné požadavky, sálá z nich

jen zuřivost, strach a výhrůžky útokem, pokud - bože, já nevím,

Margot - pokud podle mě něco neuděláme. Sever už ohrožuje

Pazardžik raketami.

„Měli bychom něco udělat," míní Margot.

„Já nevím," namítne prezident. „Mám takový pocit, že bych měl

nabídnout ruku k smíru."

„Věřte mi," trvá Margot na svém, „že ve chvíli, jako je tato, mu-

síte působit silněji než kdykoliv jindy. Silný vůdce. Jestli ta země

napomáhá k radikalizaci našich tuzemských teroristů, musíme

jim vyslat jasnou zprávu. Svět musí vědět, že Spojené státy jsou

ochotny situaci vyeskalovat. Zasadíte-li nám ránu, my vám za-

sadíme dvě."

„Nedokážu vyjádřit, jak moc si vás vážím, Margot, za to, jak to

zvládáte, i přes to, co se stalo."

„Moje vlast je na prvním místě," odvětí Margot. „Potřebujeme

silné vedení."

Má ve smlouvě prémii za to, když NorthStar v letošním roce

po celém světě rozmístí na padesát tisíc žen. Za tu prémii by si

koupila soukromý ostrov.

„Víte, že existují fámy, že se zmocnily chemických zbraní z bý-

valého Sovětského svazu," dodá prezident.

Spalte to tam na popel, pomyslí si Margot ve skrytu duše.

V těch dnech se vynoří jistá úvaha. Ta praví, že pět tisíc let není

žádná dlouhá doba. Právě něco začalo a musí to dospět ke svému

závěru. Když člověk špatně zabočí, není snad rozumné, aby se

o kus vrátil? To jsme už koneckonců zažili. Můžeme to udělat

znovu. Tentokrát jinak a lépe. Rozebrat starý dům a začít znovu.

Když o tomto okamžiku hovoří historici, mluví o „napětí" a „glo-

bální nestabilitě". Postulují „obrodu starých struktur" a „zkostna-

tělost stávajících vzorců víry". Moc funguje po svém. Působí na

lidi a lidé působí na ni.

Kdy vlastně moc existuje? Ve chvíli, kdy je uplatňována. Ženě

s klubkem připadá jako boj všechno.

Udělejte to, zavelí UrbanDok.

Udělejte to, prohlásí Margot.

Udělejte to, přikáže Awadí-Átif.

Udělejte to, vyzve Matka Eva.

Copak se dá blesk odvolat? Může se vám vrátit do dlaně?

Roxy sedí s otcem na balkoně a pozoruje moře. Je hezké vědět, že

ať se stane cokoliv, moře tu vždycky bude.

„No, tati," spustí Roxy, „tohle jsi posral, že jo?"

Bernie si prohlíží svoje ruce, dlaně a hřbety. Roxy si vybavuje

dobu, kdy pro ni tyhle ruce byly ta nejděsivější věc na světě.

„Jo," přikývne Bernie. „Asi jo."

„Dostal jsi za uši, co?" poznamená Roxy s úsměvem. „Příště si

dáš pozor, ne?"

Oba se rozesmějí. Bernie zvrátí hlavu dozadu a ukáže všechny

zuby zažloutlé od nikotinu a všechny plomby.

„Vážně bych tě měla zabít," dodá Roxy.

„Jo. To bys vážně měla. Nemůžeš si dovolit být měkká, holčičko."

„Přesně tohle mi pořád opakují. Možná že jsem taky dostala za

uši. Ale že to trvalo."

Na obzoru se zableskne. Růžově, přestože je skoro půlnoc.

„Jedna dobrá zpráva," podotkne Roxy. „Myslím, že jsem někoho

potkala."

„Ale?"

„Už před časem," pokračuje, „a se vším tímhle je to trochu slo-

žitý. Ale jo, snad. Líbí se mi. Já se líbím jemu." Zasměje se svým

starým hrdelním smíchem. „Dostala jsem ho ven ze země plné

šílených žen, které se ho snažily zabít, a vlastním podzemní bunkr,

takže jasně že se mu líbím."

„Dočkám se vnoučat?" ptá se Bernie s nadějí v hlase.

Darrell a Terry jsou po smrti. Rieky už si v tomto ohledu nikdy

ani neškrtne.

Roxy pokrčí rameny. „Možná. Někdo to tu musí přežít, ne?"

Něco ji napadne. „Ale kdybych měla dceru, bude hovadsky sil

ná," dodá s úsměvem.

Než sejdou dolů, dají si další sklenku.

Apokryfy vyňaté z Knihy Eviny

Nalezené v jeskyni v Kapadokiji, stáří cca 1500 let.

Moc má vždycky stejný tvar: je nekonečná, spletitá, v jednom kuse

se rozvětvuje. Je živá jako strom a roste; skládá se ze sebe sama, ale

je mnohačetná. Její směry jsou nepředvídatelné, řídí se vlastními

zákony. Nikdo nedokáže pozorovat žalud a extrapolovat každou

žilku v každém listě koruny dubu. Čím blíž se díváte, tím je roz-

manitější. I když si myslíte, že je nanejvýš složitá, vždycky je ještě

složitější. Je nehorázná a nespoutaná, jako když se řeky vlévají do

oceánu, jako úder blesku.

Lidská bytost není stvořena naší vlastní vůlí, nýbrž oním stejným

organickým, neuchopitelným, nepředvídatelným, nekontrolova-

telným procesem, který žene nerozvité lístky, aby se rozvinuly,

a drobné větvičky, aby vypučely, a kořeny, aby vyrážely v zašmo-

drchaných variacích.

Dokonce ani obyčejný kámen není stejný jako kterýkoliv jiný

kámen.

Nic nemá žádný tvar kromě toho, který má.

Každé jméno, které si dáme, je špatné.

Naše sny jsou pravdivější než naše probuzení.

Milý Neile,

no tedy! Předně musím říct, že se mi zamlouvá vaše hadí žena - Matka

Eva! Některé z těch kousků jsem na vlastní kůži zažila v Podzemním cirku-

su a udělalo to na mě velký dojem - jedna žena přiměla mou ruku zamávat

všem v místnosti, a dokone ani Selim nechtěl uvěřit, že jsem to neudělala

z vlastní vůle. Domnívám, že tak se dá zdůvodnit spousta věcí ze starých

posvátných knih. A chápu, proč tam máte někoho, jako je Tunde - jsem

si jistá, že něco podobného zažily tisíce mužů napříč generacemi. Mylně

přisouzená díla, anonymní práce, připisované ženám, muži pomáhající

manželkám, sestrám nebo matkám s jejích prací bez jakýchkoliv zásluh.

Samozřejmě jde o prostou krádež.

Mám pár otázek. TI vojáci v samém úvodu knihy. Vím, že mi budete

tvrdit, že se při starověkých vykopávkách našly figurky mužských vojáků.

Ale pro mě je tohle vážně jádro pudla. Máme jistotu, že to nebyly pouze

izolované civilizace? Jedna nebo dvě z milionů? Ve škole jsme se učili

o ženách, které nutily muže bojovat jen tak pro zábavu - myslím, že mnoho

vašich čtenářů si to vybaví u scén, ve kterých máte muže-vojáky v Indii

nebo Arábií. Nebo tí pruďasové, kteří se snaží vyvolat válku! Nebo mužské

gangy držící ženy pod zámkem kvůli sexu... některé z nás takové fantazie

měly! (Mám... můžu přiznat, že zatímco na to myslím... ne, ne, to nemůžu

přiznat.) Ale nejde jen o mě, můj milý. Obávám se, že celý prapor mužů

v maskáčích nebo policejních uniformách ve většině lidí vyvolává nějaký

druh sexuálního fetiše!

Jsem si jistá, že jste se ve škole učil to samé co já. Ke Kataklyzmatu

došlo, když se několik různých frakcí ve starém světě nedokázalo dohod-

nout a jejich vůdcové, hlupáci, byli každý sám přesvědčení, že mohou

vyhrát globální válku. Vidím, že to tu máte. A zmiňujete jaderné a chemické

zbraně a samozřejmě pochopitelný účinek elektromagnetických bitev na

jejich zařízení pro ukládání dat.

Ale opravdu dějiny potvrzují myšlenku, že ženy neměly klubko dávno

před Kataklyzmatem? Já vím, vím, že občas nacházíme sochy žen bez

tohoto orgánu z doby před Kataklyzmatem, ale to by klidně mohla být

jen umělecká licence. Určitě dává větší smysl, že válku vyvolaly ženy.

Instinktivně cítím - a doufám, že vy také -, že svět řízený muži by byl laska-

vější, něžnější, láskyplnější a přirozeně víc pečující. Přemýšlel jste někdy

o evoluční psychologii toho jevu? Muži se vyvinuli jako silní tvůrci a strážci

domácího krbu, zatímco v ženách se - kvůli tomu, že musí chránit děti -

vyvinuly agresivnější a násilnější sklony. Těch několik málo částečných

patriarchátů v lidských dějinách bylo mírumilovných.

Vím, že budete namítat, že měkká tkáň se neuchovává dobře a že

u mrtvol starých pět tisíc let nemůžeme hledat známky přítomnosti klubka.

Ale nemělo by to člověka přimět k zamyšlení? Existují nějaké problémy,

jež vaše Interpretace na rozdíl od běžných světových dějin objasňují? Chci

říct, je to chytrá myšlenka, to připouštím. A možná jen z toho samotného

důvodu stojí za to to udělat, jen tak pro legraci. Ale nevím, zda prohlášení,

které prostě nelze podpořit ani dokázat, vaši teorii dokazuje. Můžete

namítnout, že cílem historického díla čl fikce není něco dokazovat. Teď

tu polemizují sama se sebou. Počkám na vaši odpověď. Jen bych ráda

vznesla námitky dřív, než to udělají kritikové!

Srdečně

Naomi

Nejmilejší Naomi,

ze všecho nejvíc děkuji, že jste si dala tu práci a čas můj rukopis

přečíst. Bál jsem se, že ten text je v podstatě nesouvislý - obávám se, že

mi naprosto uniká jeho smysl.

Musím přiznat, že evoluční psychologie mě... zase tolik nezajímá,

aspoň v souvislosti s genderem. Pokud jde o to, zda jsou muži přirozeně

mírumilovnější a víc pečující než ženy... řekl bych, že to budou muset

posoudit čtenáři. Ale zvažte toto: jsou patriarcháty mírumilovné, protože

jsou mírumilovní muži? Nebo spíš mírumilovnější společnosti zpravidla

umožňují mužům vystoupat až na vrchol, protože nekladou tak velký důraz

na schopnost páchat násilí? Jen se ptám.

Takže, na co jste se to ještě ptala? Aha, vojáci. Můžu vám poslat fotky

stovek částečných nebo celých soch mužských vojáků vykopaných po ce-

lém světě. A víme, kolik hnutí zasvětilo práci naprostému vymazání všech

stop z dřívějších časů - chci říct, jen ty známé jdou do tisíců. Nacházíme

tolik rozbitých soch a řezeb, tolik milníků srovnaných se zemí. A našil

bychom jich mnohem víc, ale spousta z nich byla zničena. Můžeme je

Interpretovat, jak chceme, ale ve skutečnosti je poměrně jasné, že zhruba

před pěti tisíci lety žila spousta mužských bojovníků. Lidé tomu nevěří,

protože to nezapadá do jejich způsobu uvažování.

Pokud jde o to, zda vám přijde uvěřitelné, že muži mohli být vojáky,

nebo jaké máte sexuální fantazie ohledně praporů uniformovaných mužů...

za to já přece nemůžu nést odpovědnost, Naomi! Chci říct, chápu, co tím

chcete říct, někteří lidé v tom budou vidět jen laciné porno. Tomu se prostě

nedá vyhnout, když napíšete scénu se znásilněním. Ale rozumní lidé jistě

pochopí, o co m1 jde.

No jistě, fajn, ptáte se: „Ale opravdu dějiny potvrzují myšlenku, že ženy

neměly klubko dávno před Kataklyzmatem?“ Odpověď zní: ano, potvrzují.

Abyste věřila opaku, musela byste přinejmenším ignorovat strašnou

spoustu archeologických důkazů. To jsem se snažil vyjádřit I ve svých

předchozích historických knihách, ale, jak dobře víte, nikoho to nezajímalo.

Vím, že jste nejspíš nezamýšlela, aby to vyznělo tak povýšenecky, ale

pro mě to není jen „legrační myšlenka“. To, jak nahlížíme na svou minulost,

podává zprávu o tom, co dnes považujeme za možné. Jestli budeme

o minulosti opakovat pořád dokola to samé, přestože existují jasné důkazy,

že ne všechny civilizace vyznávaly stejné myšlenky jako my... popíráme

tím, že se může cokoliv změnit.

Ach bože, já nevím. Teď když jsem to napsal, cítím se nejistější než

předtím. Pramení snad nejistota, kterou ve vás tato kniha probouzí,

z něčeho konkrétního, co jste se někde dočetla? Možná bych to tam mohl

zapracovat.

Ještě jednou mockrát děkuji za přečtení. Moc si toho vážím. Až dopí-

šete svou knihu - jistojistě další mistrovské dílo! máte u mě ke každé

kapitole kritickou stať!

Srdečně

Neil

Milý Neile,

jistěže jsem slůvko „legrace“ nemyslela ve smyslu „triviální“ nebo hlou-

pé. Doufám, že víte, že by mě tohle ve vztahu k vaší práci nikdy nenapadlo.

Velmi si vás vážím. Vždycky jsem sl vás vážila.

Ale dobrá, když už jste to nakousl... jedna otázka se tu nabízí. To, co jste

napsal, odporuje tolika historickým knihám, které jsme všichni četli jako

děti a které vycházejí z tradičního líčení starého stovky, ne-li tisíce let. Co si

tedy myslíte, že se stalo? Chcete opravdu říct, že se o minulosti v masivním

měřítku všeobecně lhalo?

Srdečně

Naomi

Milá Naomi,

děkuji za rychlou odpověď. Takže abych odpověděl na vaši otázku:

nevím, jestli nutně tvrdím, že se všeobecně lhalo.

Zaprvé, samozřejmě, nemáme k dispozici originální rukopisy pochá-

zející z doby před více než tisíci lety. Všechny knihy, které z období před

Kataklyzmatem máme, byly už stokrát přepsány. Což představuje spoustu

příležitostí k tomu nasekat chyby. A nejen je. Všichni opisovači jistě

sledovali své vlastní cíle. Více než dva tisíce let opisovaly texty jen jeptišky

v klášterech. Myslím, že vůbec není přehnané tvrdit, že sl k opisování

vybíraly texty odpovídající jejich názorům a zbytek prostě nechávaly

zpráchnivěl Chci říct, proč by přepisovaly knihy, které tvrdily, že muži

bývali silnější a ženy slabší? To by bylo rouhání a za to by byly zatraceny.

V tom je s dějinami ta potíž. To, co v nich není, nevidíte. Můžete se

podívat na prázdné místo a poznat, že tam něco chybí, ale za žádnou

cenu nezjistíte, co to bylo. Já se jen snažím... ta prázdná místa vyplňovat

kresbou. Na nikoho neútočím.

Srdečně

Neil

Nejmilejší Neile,

já sl nemyslím, že na někoho útočíte. Je pro mě těžké vidět ženy

vyobrazené tak jako na mnoha místech ve vaší knize. Často jsme to spolu

probírali. Na kolik je to, „co znamená být ženou“, spojené se sílou a s tím,

že necítíte strach ani bolest. Za naše upřímné hovory jsem byla moc

vděčná. Vím, že pro vás někdy bylo obtížné navazovat vztahy se ženami,

a chápu proč. Jsem moc vděčná, že jsme naše přátelství navzdory roze-

přím uchránili. Bylo pro mě velmi důležité, že jste poslouchal, když jsem

říkala věci, které jsem nikdy nedokázala říct Selimovi nebo dětem.

Ta scéna s vyoperováním klubka se nečetla snadno.

Srdečně

Naomi

Milá Naomi,

děkuji vám za to. Vím, že se snažíte. Jste jedna z těch dobrých.

Opravdu chci, aby tahle kniha něco zlepšila, Naomi. Myslím, že můžeme

být lepší, než jsme. Tahle věc pro nás není „přirozená“, víte? Některá z těch

nejhorších zvěrstev páchaných na mužích nikdy - aspoň podle mého

názoru - nebyla v dobách před Kataklyzmatem páchána na ženách.

Před třemi nebo čtyřmi tisíci let se považovalo za normální zabít devět

z deseti novorozených chlapečků. Do prdele, dodnes existují místa, kde

žena podstupuje potrat, když čeká chlapce, nebo jim „obřezávají“ ptáky.

Tohle se ženám před Kataklyzmatem dít nemohlo. O evoluční psychologii

už jsme se bavili - z evolučního hlediska by nedávalo žádný smysl, aby

kultury ve velkém zabíjely nenarozené holčičky nebo jim mršily pohlavní

orgány! Takže pro nás není „přirozené“ takto žít. Nemůže být. Nevěřím, že

je. Můžeme si vybrat něco jiného.

Svět se dnes nachází v takovém stavu, v jakém se nachází, kvůli tomu,

že tu pět tisíc let máme hluboko zakořeněné struktury moci zrozené z tem-

ných časů, kdy vládlo větší násilí a to jediné, na čem záleželo, bylo - umíte

vy a váš rod vypustit silnější elektrický náboj? Ale dnes už se tak chovat

nemusíme. Jakmile pochopíme, z čeho naše myšlení vychází, můžeme

myslet a představovat sl samí sebe jinak.

Gender je jako hra „skořápky“. Co je muž? Cokoliv jiného než žena. Co

je žena? Cokoliv jiného než muž. Klepněte na to, a je to prázdné. Podívejte

se pod skořápky: nic tam není.

Zdraví

Neil

Nejmilejší Neile,

dumám nad tím celý víkend. Je toho spousta k zamyšlení a povídání

a myslím, že bude nejlepší, když se sejdeme a probereme to. Obávám

se, že bych mohla napsat něco, co sl špatně vyložíte, a to nechci. Vím, že

je to pro vás citlivé téma. Požádám asistenta, aby navrhl několik termínů,

abychom se mohli sejít na oběd.

Tím ale nechci říct, že vaši knihu plně nepodporuji. Podporuji. Chci se

postarat, aby se dostala k co nejšlršímu publiku.

Mám pro vás jeden návrh. Vysvětlil jste m1, že všechno, co děláte,

probíhá v rámci hranic vašeho genderu a že toto ohraničení je stejně nevy-

hnutelné jako nesmyslné. Každá kniha, kterou napíšete, dostane nálepku

„mužská literatura“. Takže navrhuji, abyste na to odpověděl, opravdu,

nic víc. Ale existuje dlouhá tradice mužů, kteří se dokázali z těchto pout

vymanit. Byl byste v dobré společnosti.

Neile, vím, že by se vám to mohlo zdát dost ohavné, ale neuvažoval jste,

že byste tu knihu vydal pod ženským pseudonymem?

Srdečně

Naomi

Poděkování

Neskonalé díky patří Margaret Atwoodové, která této knize vě-

řila už v době, když byla sotva zábleskem, a která mě ve chvílích,

kdy jsem tápala, ujistila, že ta kniha stále rozhodně žije, že není

mrtvá. Za poučné rozhovory díky Karen Joy Fowlerové a Uršule

Le Guinové.

Děkuji Jill Morrisonové z Rolexu a Allegře Mcllroyové z BBC

za to, že tyto rozhovory umožnily.

Dále jsem vděčná Arts Council England a Rolex Mentor and

Protégé Arts Initiative, díky jejichž finanční podpoře mohla tato

kniha vzniknout. Děkuji své redaktorce v nakladatelství Penguin

Mary Mountové a agentce Véronique Baxterově. Díky také své

americké redaktorce v nakladatelství Little, Brown, Asye Much-

nickové.

Díky dobrým vílám, které mou knihu jednou uprostřed zimy

zachránily: Samanthě Ellisové, Francesce Segalové a Mathildě

Gregoryové. A díky Rebecce Leveneové, která ví, jak do příběhu

vnést akci, a v té mojí se postarala o pár vzrušujících okamžiků.

Díky Claire Berlinerové a Oliveru Meekovi za to, že mi to pomohli

znovu nastartovat. Díky čtenářkám a rádkyním, které mi dodávaly

odvahu a důvěru: zvlášť Gillian Šternově, Bim Adewunmiové,

Andree Phillipsové a Sarah Perryové.

Za mužský pokec díky Billu Thompsonovi, Ekowu Eshuno-

vi, Marku Brownovi, Dr. Benjaminu Ellisovi, Alexi Macmilla-

novi a Marshu Daviesovi. Za rané diskuze děkuji Sebu Eminovi

a Adrianu Honoví, který budoucnost chápe tak, jak jsem já vždyc-

ky chápala Boha: jako cosi imanentního a zářícího.

Díky Peteru Wattsovi za to, že mě provedl mořskou biologií

a pomohl mi vymyslet, kam v lidském těle umístit elektrocyty.

A díky vědeckému oddělení BBC a zvlášť Deborah Cohenové,

Alu Mansfieldovi a Anne Buckleyové za to, že mi umožnili poučit

se ohledně elektrických úhořů do větší hloubky, než jsem kdy

doufala.

Díky svým rodičům a taky Esther a Russellovi Donoffovým,

Danielle, Benjymu a Záře.

Autorem ilustrací je Marsh Davies. Dvě z nich - „Mladý služeb-

ník" a „Velekněžka" - vycházejí ze skutečných archeologických

nálezů ve starobylém městě Mohendžodaro na břehu řeky Indu

(i když samozřejmě bez těch přidaných kousků iPadu). O starobylé

harappské kultuře toho mnoho nevíme - podle některých nálezů

se zdá, že byla v jistých zajímavých ohledech poměrně rovnostář-

ské. Archeologové, kteří je vykopali, však navzdory chybějícímu

kontextu nazvali tu bustu z mastku zobrazenou na straně 236

„Velekněz", kdežto bronzovou ženskou figurku na straně 235 „Tan-

čící dívka". A tak se jim říká doposud. Někdy mám pocit, že by

se do těch několika faktů a ilustrací dala shrnout celá tato kniha.

Poznámka překladatelky

Citáty z Bible pocházejí z českého ekumenického překladu (Česká

biblická společnost 1996).

sv. 60 - Paolo Bacigalupi: Vodní nůž

POSLEDNÍ VYDANÉ SVAZKY:

POSLEDNÍ VYDANÉ SVAZKY:

sv. 61 - Manel Loureiro: Apokalypsa Z - Začátek konce

sv. 62 - lan TregilIis: Nejstudenější válka

sv. 63 - Sergej Lukjaněnko: Noční hlídka

sv. 64 - Philip K. Dick: Muž z Vysokého zámku

sv. 65 - Sergej Lukjaněnko: Denní hlídka

sv. 66 - Daniel Keyes: Růže pro Algernon

sv. 67 - Ben Aaronovitch: Šepot podzemí

sv. 68 - Arthur C. Clarke: 2001: Vesmírná odysea

sv. 69 - Sergej Lukjaněnko: Šerá hlídka

sv. 70 - Robert Holdstock: Hloubení

sv. 71 -Arthur C. Clarke: 2010: Druhá vesmírná odysea

sv. 72 - Jeff VanderMeer: Autorita

sv. 73 - Ben Aaronovitch: Prokleté domovy

sv. 74-Thomas Olde Heuvelt: HEX

sv. 75 - Peter S. Beagle: V Kalábrii

sv. 76 - lan Tregillis: Nutné zlo

sv. 77 - Ben Aaronovitch: Záludné léto

sv. 78 - Margaret Atwoodová: Příběh služebnice

sv. 79 - Philip K. Dick: Sní androidi o elektrických

ovečkách?

sv. 80 - Jeff VanderMeer: Adaptace

sv. 81 - Peter Tieryas: Spojené státy japonské

sv. 82 - Dan Simmons: Hyperion

sv. 83 - Robert A. Heinlein: Měsíc je drsná milenka

sv. 84 - Michael J. Sullivan: Percepliquis

sv. 85 - Richard Matheson: Já, legenda

sv. 86 - Alexandra Pavelková: Údolí lilií

sv. 87 - František Novotný: Osudový konvoj

sv. 88 - Ben Aaronovitch: Strom viselců

sv. 89 - Lavie Tidhar: Centrální stanice

sv. 90 - Brian W. Aldiss: Skleník

sv. 91 - Manel Loureiro: Apokalypsa Z - Temné dny

sv. 92 - Orson Scott Card: Enderova hra

sv. 93 - Ben Aaronovitch: Nejodlehlejší stanice

sv. 94 - Naomi Aldermanová: Napětí

Připravujeme:

Tim Powers: Brány Anubisovy

Robert Holdstock: Les kostí

Brian W. Aldiss: Nonstop

Orson Scott Card: Enderův stín

Dan Simmons: Pád Hyperionu

NAPĚTÍ

Z anglického originálu The Power,

vydaného nakladatelstvím Penguin Random House UK

v Londýně roku 2017, přeložila Barbora Punge Puchalská.

Obálka Penguin Random House UK.

Ilustrace Marsh Davies.

Sazba Daniel Trojan.

Odpovědný redaktor Miloš Urban.

Korektor Martin Svoboda.

Technická redaktorka Alexandra Švolíková.

V roce 2018 vydalo nakladatelství Argo,

Milíčova 13, 130 00 Praha 3,

argo@argo.cz, www.argo.cz,

jako svou 3687. publikaci, 94. svazek edice Fantastika.

Vytiskla tiskárna CPI Moravia Books.

První vydání.

ISBN 978-80-257-2584-9

Aktuality o našich SF/F titulech můžete sledovat

na https://www.facebook.com/fantastikavargu/

Naše knihy distribuuje knižní velkoobchod Kosmas

Sklad: Za Halami 877, 252 62 Horoměřice

Tel.: 226 519 383, fax: 226 519 387

E-mail: odbyt@kosmas.cz

www.firma.kosmas.cz

Knihy je možno pohodlně zakoupit v internetovém knihkupectví

www.kosmas.cz.