NADA AL-AHDALOVÁ

Chadídža al-Salamíová

Ranní rosa

Příběh jedenáctileté dívky,

která se vzepřela osudu

ranni rosa_003.indd 1

2/14/17 3:26 PM

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 4

Nada Al-Ahdal, Khadija Al-Salami

LA ROSÉE DU MATIN

Copyright © Éditions Michel Lafon – Paris 2015

Published by arrangement with Lester Literary Agency

All rights reserved

Translation © 2017 by Šárka Belisová

ISBN 978-80-249-3265-1

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 5

1.

q

Klidné deťství

MOjE jMÉNO NADA značí v arabštině „ranní rosa“. Mám ho

moc ráda a za nic na světě bych ho nevyměnila.

Narodila jsem se a vyrostla v Turiabě, vesničce ležící na zá-

padě jemenu v kraji Tiháma. Na mapě je to dlouhý pobřežní

pás pouští, táhnoucí se podél Rudého moře, od břehů Saúd -

ské Arábie na severu po průliv Báb al-Mandab na jihu. Moje

vesnice se nachází asi hodinu cesty od moře. Podnebí je tam

suché, s minimálními srážkami, a přitom s extrémní vlhkostí

vzduchu a vysokou teplotou po celý rok. V létě může dosa-

hovat pětačtyřiceti stupňů. Není tedy těžké uhodnout, proč

jsem byla na své jméno tak pyšná, jakmile jsem dospěla do

věku, kdy jsem si jeho význam uvědomovala. Zkuste si před-

stavit, jaký pocit svěžesti ze mě jako „ranní rosy“ mohla mít

v tom horkém, vyprahlém prostředí má rodina. Při představě,

že na každý list nebo stonek trávy kladu perlu rosy, která vy-

drží do chvíle, než ji pohltí žhavé slunce, jsem se každé ráno

cítila náramně důležitá.

Navzdory místnímu podnebí je Tiháma významnou ze-

mědělskou oblastí. Pěstuje se tam čirok, papája, a dokonce

i bavlna. Zanedbatelný není ani chov hovězího dobytka a dro-

5

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 6

R A N N í RO S A

medárů. Ostatně přístavní město al-Hudajda má díky svým

trhům velký hospodářský význam.

Místní ženy se snědou, sluncem osmahlou tváří se zásadně

liší od obyvatelek horských oblastí s velmi světlou pletí. Ve

škole jsem se dozvěděla, že někteří historici v nich vidí po-

tomkyně etiopských uchvatitelů jemenu z 3. až 6. století

a osvobozených otroků. Krajinu tam tvoří výhradně pouště

a polopouště s nádhernými dunami, na něž jsem se ráda dí-

vala při jízdě na motorce sloužící jako taxi, vmáčknutá mezi

otce a řidiče, když jsme jezdili na nákupy do Bajt al-Faqíhu,

kde se konaly věhlasné velké páteční trhy.

Když jsem byla malá, otci dělalo dobře, že mě může brávat

s sebou na trh. Nejvíc ho těšilo, když mě viděl celou roze-

chvělou kulit oči a zírat s pusou otevřenou údivem na výjevy,

které se nabízely našim zrakům.

„Tenhle trh je největší v našem kraji, nejzajímavější z celé-

ho jemenu, od 17. století je považován za nejvyhlášenější,“

vysvětloval mi otec se zaujetím.

Na velký páteční výlet jsem se vždycky těšila.

Matka vyrostla v Saúdské Arábii a měla mnohem přísnější

výchovu, než je ta, které se dostává zdejším ženám. To, že otce

doprovázím na trh, neschvalovala, a ještě míň se jí líbilo, že

jezdím na motorce, na niž se pohlíží jako na výlučně mužský

dopravní prostředek. Ale nemohla s tím nic dělat. Nebyla

jsem poslušná dcera, měla jsem tvrdou hlavu a otec mou zvě-

davost a všechny mé rozmary uspokojoval. jet na trh do Bajt

al-Faqíhu mi dávalo příležitost vidět na jednom jediném mís-

tě pohromadě veškerou rozmanitost Tihámy a jejích obyvatel:

ženy v barevných šatech se špičatými slaměnými klobouky na

hlavě, hrdé a rovnocenné mužům, kozy a dromedáry na do-

bytčím trhu, který se konal na rozlehlém pozemku na severu.

Významné místo zaujímala řemesla – hrnčířské a proutěné

zboží, ale hlavně látky, skutečně vyhlášené, jejichž výrobu by-

6

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 7

K L I D N É D ě TS T V í

lo možné sledovat přímo na místě. V rušných uličkách útočily

na všechny moje vyostřené smysly vůně aromatických bylin,

barvy koření, pokřikování prodavačů… V ohybu jedné z nich

prodával malý kluk náhrdelníky z čerstvých jasmínových kvě-

tů a mně se ho na otci, který mi nedokázal nic odepřít, vždyc-

ky podařilo vymámit. To byla chvíle čirého štěstí! ještě dřív,

než otec stihl dát prodavači drobné mince, už mi náhrdelník

visel na krku a pokrýval mou hruď. Prsty pravé ruky jsem se

probírala v květech a ty vydávaly obvyklou příjemně svěží

vůni.

Z těch výprav jsem se vracela s hlavou plnou vzpomínek,

šťastná, že jsem objevila nové obzory, které značně přesaho-

valy běžný svět naší vesničky, kde se nikdy nedělo nic zvlášt -

ního.

Na zpáteční cestě otec dělal zastávku v Zabídu před velkou

mešitou, aby tam vykonal páteční modlitbu. jednou mi s vel-

kou pýchou vysvětlil, že tohle město je zapsáno na seznamu

světových památek UNESCO: „Zabíd se v minulosti prosla-

vil tím, že poskytoval mimořádně kvalitní vědeckou a nábo-

ženskou vzdělanost. Tady vynalezli algebru. Od 13. do

15. století tohle město uznávali v celém muslimském světě

jako kulturní a univerzitní metropoli, která se pyšnila osm-

desáti šesti mešitami.“

Než otec vstoupil do mešity, aby se pomodlil, svěřil mi na-

še nákupy pořízené na trhu a našel mi kout ve stínu, abych

v tom nesnesitelném poledním horku neutrpěla úpal nebo

dehydrataci. Nařídil mi, ať tam na něj poslušně počkám,

a pak vždycky ještě na závěr dodal: „Vím, že se na tebe můžu

spolehnout.“

Souhlasně jsem přikývla.

jakmile zmizel uvnitř mešity, v nohách jsem ucítila mra-

venčení. Pro neohrožené děvče jako já, zcela prosté bázně, za-

čínala naprostá svoboda! Má všetečnost mě táhla do uliček

7

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 8

R A N N í RO S A

středověkého města, které podle otce kdysi bývalo politickým

a kulturním centrem honosícím se slavnou a prestižní uni-

verzitou, jež se po staletí v celém muslimském světě a okolí

Indického oceánu těšila značnému vlivu.

Poledne bývá nejteplejší doba dne. Muži se syny se modlili

v mešitě, zatímco ženy s dcerami se činily doma při přípravě

oběda, než se muži vrátí. Samotná jsem procházela liduprázd-

nými ulicemi, kolem krku jasmínový náhrdelník, který mě

svou vůní v tom palčivém vedru příjemně osvěžoval. Měla

jsem pocit, že mi to neobyčejné město patří, a zapomínala

jsem, že mám šaty promáčené potem.

Kráčela jsem nazdařbůh uličkami lemovanými nízkými

domy z vybledlých cihel, jež zdobily štuky a často dokonce

i vlysy. Na hlavním náměstí se tyčila turecká citadela s impo-

zantními hradbami. Přesto jsem si dávala pozor, aby všechna

ta nádhera neodvedla mou pozornost natolik, že bych mohla

ztratit pojem o čase. Stále jsem sledovala imámovo kázání,

z mešity vysílané tlampači, které trvalo půl hodiny. Hned po-

tom začínala modlitba, a tak jsem věděla, že pět minut poté

budou všichni vycházet ven. Pohledem jsem ještě přeletěla

kopule patřící velké mešitě al-Aš’aríja, zdobené geometrický-

mi tvary. Musela jsem se co nejrychleji vrátit tam, kde mě

otec nechal, dřív, než vyjde z mešity, jinak už mě nebude chtít

brát s sebou.

* * *

Narodila jsem se v roce 2002, ale neví se, kterého dne ani mě-

síce. Přitom matka i otec umí číst a psát. Ale přesné datum

mého narození, které pro ně bylo dnem jako každý jiný, se

nenamáhali zaznamenat. Dítě nepřichází na svět proto, že je

vytoužené, a tak to není žádná zvláštní událost, ale výsledek

boží vůle, nad kterou se nikdo nepozastavuje. V jemenu jsme

fatalisté, což dokládá známé pořekadlo: „Každý novorozenec

8

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 9

K L I D N É D ě TS T V í

přichází na svět se svým osudem.“ Proč se tedy starat o za-

znamenávání nějakého data narození, když jsou mnohem dů-

ležitější věci na práci jako třeba dojít pro vodu a dřevo nebo

postarat se o obě další dcery a chlapce, kteří se matce narodili

přede mnou?

Matka nenávidí život, jenž jí osud nadělil. Nedokáže se

zbavit pocitu křivdy, protože musela odejít ze Saúdské Arábie,

kam se její rodina vystěhovala v sedmdesátých letech v době

ropného boomu, aby unikla těžkému životu v jemenu, po-

važovaném za jednu z nejchudších zemí na světě.

Dědeček, matčin otec, patřil mezi šťastlivce, protože se mu

podařilo najít dobře placenou práci v Saúdské Arábii, takže

jeho manželka mohla přijet za ním. To byl sen většiny jemen-

ských vesničanů.

Nejčastěji odcházejí z domova muži – ženy musejí zůstat

a postarat se o pole a děti. Většině těchto žen se tak nedaří ví-

dat manžely víc než jednou za čtyři až pět let. Získat pracovní

povolení v Saúdské Arábii je samo o sobě ohromné štěstí.

Když se navíc ještě povede zařídit, aby rodina mohla být po-

hromadě, a dostatečně ji materiálně zabezpečit, je to oprav-

dový zázrak.

Babička byla šťastná a pyšná na manžela za to, že jí umož-

nil, aby za ním přijela. Už nechodila pro vodu a dřevo a moh-

la vést pohodlný život. Netušila ovšem, že za to zaplatí ztrátou

svobody. V Saúdské Arábii nemohla vycházet z domu sama,

už se nesměla oblékat tak, jak by si přála. Byl konec nošení

pestrých šatů, konec vycházení ven s odhaleným obličejem,

symbolem její identity a úcty coby lidské bytosti. Už se ne-

mohla normálně stýkat s muži a ženami z vesnice, bavit se

s nimi o běžných věcech každodenního života. V Saúdské

Arábii ženy musejí chodit úplně zahalené a z domova nesmějí

vycházet bez ochranného doprovodu mužského člena rodiny.

Zpočátku bylo pro babičku velmi těžké zvyknout si na černé

9

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 10

R A N N í RO S A

látky, které zahalují celé tělo a obzvlášť obličej. Vyprávěla

nám, že mívala pocit, jako když se dusí. Trpěla tím, protože

si připadala jako vězenkyně – už jí nebylo dovoleno svobodně

se bavit s kamarádkami a už vůbec ne s muži pracujícími v či-

rokových polích.

Za několik měsíců se však smířila s osudem a na nový život

si zvykla.

Matka byla po svém narození zcela přirozeně vychována

v duchu saúdských tradic. V Saúdské Arábii měla úžasný život.

Nemusela nic dělat, ani domácí práce, neboť díky svému otci,

který tvrdě pracoval, byla finanční situace rodiny zcela uspo-

kojivá. Doma měli k dispozici služebnou, a dokonce i řidi če.

Naneštěstí však osud určil matce jinou cestu, a tak mělo

její štěstí krátké trvání.

* * *

Dne 2. srpna 1990 došlo k napadení Kuvajtu Irákem, což

způsobilo politický šok, který měl značný dopad na Saúdskou

Arábii, krutě konfrontovanou s vlastní zranitelností a vlast-

ními konflikty. Dne 8. srpna pronesl král Fahd projev, v němž

vyslovil souhlas se vstupem mezinárodní koalice na půdu krá-

lovství, což vyvolalo v saúdskoarabské společnosti rezervova-

nou odezvu.

jemenský stát učinil rozhodnutí a na summitu představi-

telů členských zemí Ligy arabských států, konaném téhož mě-

síce v Káhiře, hlasoval proti mnohonárodnostní koalici ve

prospěch výlučně arabské ochrany, která by měla bránit Saúd -

skou Arábii proti Iráku. V listopadu, kdy byla svolána Rada

bezpečnosti OSN, hlasoval jemen proti rezoluci, která měla

umožnit vojenskou intervenci vůči Iráku, pokud se z Kuvajtu

nestáhne do 15. ledna 1991, a současně odmítnout jeho anexi

Irákem. jemen dával přednost arabskému řešení problému

bez zahraniční vojenské intervence. V prosinci, kdy předsedal

10

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 11

K L I D N É D ě TS T V í

Radě bezpečnosti OSN, znásobil úsilí stát se při řešení krize

prostředníkem.

Dne 14. srpna 1991 předložil předseda vlády jemenu na

návštěvě tehdejšího iráckého prezidenta Saddáma Husajna

mírový plán s cílem zabránit válce (plán předpokládal odchod

Iráku z Kuvajtu a nahrazení západních sil arabskými jednot-

kami), s nímž přitom vyjádřily souhlas Egypt, Francie a Spo-

jené státy.

Saúdská Arábie na to reagovala odvetným opatřením, v je-

hož rámci ze svého území nelítostně a bez varování vyhostila

téměř milion jemenských pracovníků, aniž jim ponechala čas,

aby si odvezli svůj majetek. Během několika týdnů rovněž za-

stavila svou pomoc (600 milionů dolarů) určenou na rozvoj

jemenu.

Tato rozhodnutí strašlivě dolehla na ekonomiku země. Ne-

jenže imigranti už neměli žádné peníze, které by mohli posílat

rodině, ale jelikož se do vlasti vrátili bez zaměstnání, hrozilo

reálné nebezpečí, že budou představovat pro svou zemi další

zátěž.

Mezi těmito vyhoštěnými imigranty byli i moji prarodiče.

Nelidská situace, jež měla ryze politické důvody, způsobila,

že u dědečka propukla vážná nemoc.

Lidé u moci se občas dopouštějí závažných chyb a neuvě-

domují si, že důsledky jejich rozhodnutí nejčastěji odnesou

nevinní občané.

Návrat do jemenu znamenal pro dědečka a babičku velké

soužení. Měli osm dcer – včetně mé tehdy dvanáctileté mat-

ky – a tři syny. Dědeček z toho zoufalství onemocněl, o všech-

no přišel a nevěděl, jak svou velkou rodinu uživí. jediná prá-

ce, kterou se mu v Turiabě, naší vesnici, podařilo najít, byl

prodej katy, byliny s omamnými účinky, jejíž listy dlouhé ho-

diny žvýká většina jemenců, aby zapomněla na každodenní

problémy.

11

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 12

R A N N í RO S A

Kata jedlá, v jemenu se jí říká kát, zaujímá významné

místo v národní kultuře a identitě naší země. Žvýkání listů

je společenská záležitost, v mnoha ohledech podobná pití ká-

vy na Západě. Pro své účinky zahánějící ospalost, bystřící du-

cha a rozvazující jazyk je tato rostlina považována za ideální

prostředek pro povzbuzení konverzace. Konzumace kátu je

hluboce zakořeněna v místní kultuře podnikání i administra-

tivě, je to jedinečný jev úzce spjatý s jemenskou společností.

jeho listy žvýkají zejména muži během dlouhých hodin, větši -

nou celé odpoledne, v prostorách k tomu určených, nazýva-

ných mafradž a nacházejících se v posledních patrech domů,

které skýtají okolními stavbami nerušený výhled na nádher-

nou krajinu. Kátové dýchánky se konají při příležitosti svateb

nebo prostě jen v rámci přátelských setkání. Občas jeden z je-

jich účastníků hraje na nějaký hudební nástroj jako loutna

nebo recituje básně. Muži tímto způsobem často „mění svět“

a rozebírají všechny problémy své země. jakmile ovšem na-

dejde chvíle pro realizaci pouhých představ, jakmile je potřeba

něco udělat, provést reformy, o nichž sní, vše je zapomenuto

a oni mají v hlavě jediné – jít si koupit další kát, aby mohli

dál snít o tom, že jsou pány světa. je to opravdový začarovaný

kruh.

Kát mezi sebou žvýkají i ženy. Vlivem jeho účinků pak

tančí, baví se vyprávěním veselých historek a vtipů, ale hlavně

líčením intimních zkušeností s manželem. Kát úspěšně boří

všechna tabu.

já sama ho považuji za prokletí. Neboť jemenci v čase, kte-

rý ubíjejí žvýkáním této rostliny, nevytvářejí žádné hodnoty.

Za euforizující účinky kátu se ostatně platí vysoká cena. V té-

to zemi, jedné z nejvyprahlejších na světě, se kát pěstuje na

velké části zemědělské půdy, na úkor zejména kávy, jejíž vývoz

je zdrojem přílivu cizí měny. Plocha věnovaná pěstování kátu

se v jemenu v posledních třiceti letech dvacátého století roz-

12

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 13

K L I D N É D ě TS T V í

rostla více než dvanáctinásobně a nezdá se, že by se měla

zmenšovat, protože jde o velmi lukrativní plodinu.

* * *

Můj otec se narodil a vyrostl v rajmatském kraji ve vesnici al-

-Makáríja nacházející se asi hodinu cesty od té naší. Přes tuto

oblast procházejí tři horské hřebeny – západní hory vysoké

1500 až 1800 metrů, středohoří guvernorátu dosahující výšky

od 1500 do 2950 metrů a východní hory. Často se tam vy-

skytují výškově přechodné terény, kopce a náhorní plošiny,

nad nimiž se navíc ještě vypínají vysoké horské masivy.

Pohádkovému rázu údolí Rajmy s jeho ostrými vrcholky,

horskými štíty, propastmi posetými důmyslně stupňovitými

soustřednými terasami, které skýtají úrodnou půdu pro pěs-

tování obilovin, zeleniny a ovoce, se nic nerovná. V dávných

dobách se pro svou vysokou kvalitu proslavila zde pěstovaná

rajmatská káva. Bohužel tuto plodinu z velké části nahra -

dil kát.

Pokaždé když s bratry a sestrami doprovázíme otce na cestě

k naší babičce, která stále žije ve svém domě posazeném na

vrcholu hory, nemohu se ubránit obdivu při pohledu na ves-

ničky odvážně usazené v dokonalé rovnováze na štítech hor,

zatímco se postupně odkrývají zrakům návštěvníků. Archi-

tektura těchto obydlí mě fascinuje. Nad sráznými svahy, jež

jako by už ani nebyly z tohoto světa, s domky rýsujícími se

proti nebi a přilepenými ke skále nad hustou mlhou, jako

kdyby pohrdaly gravitací, zatímco ostatní stavby vypadají, ja-

ko by stékaly po úbočích, zažívám nefalšované dobrodružství.

Nemohu se ubránit obdivu ke genialitě lidí, kteří se postavili

této nádherné divoké krajině a vybudovali si svá obydlí hned

vedle hnízd orlů královských, vítajících nás při příchodu do

dědečkova domu s otevřenou náručí svých širokých křídel.

Plně chápu, proč si jemenský stát tohoto ptáka tak mimořád-

13

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 14

R A N N í RO S A

ného svou krásou a hrdostí, ale i silou a volností, zvolil do

znaku. Můj lid s ním má mnoho společného, avšak s tím vel-

kým rozdílem, že orel je nádherně svobodný, zatímco jemenci

se dál poutají ke zvykům a tradicím, které sami vytvořili a jež

jim komplikují život do té míry, že se stali jejich otroky. Způ-

sob, jakým zde dospělí vedou svůj život, skutečně překračuje

mé chápání.

Dědečkův dům byl postaven z místního kamene a je stejně

jako všechny horské příbytky velmi vysoký, má několik pater

a chybí mu vnitřní dvůr, na rozdíl od našich cihlových, bíle

natřených domů v tihámské pobřežní nížině, postavených

s velmi zdobnými fasádami obvykle na stejné úrovni, otoče-

nými do uzavřeného dvora, který hraje ve společenském ži-

votě rodiny důležitou roli.

jednou ráno jsem se usadila na sluníčku na vrcholu hory,

okouzlená krásou krajiny, a obzvlášť si užívala čerstvého osvě-

žujícího vzduchu. Otce, jenž seděl vedle mě, jsem se zeptala,

proč odešel z tak překrásného místa s tak příjemným podne-

bím – v zimě chladným a v létě mírným – do Tihámy, kde

panuje nepolevující horko a vlhko jako v sauně.

Odpověděl mi, že ze své vesnice musel odejít z více důvo-

dů. Pochází z osmi dětí. jeho otec, rolník, pěstoval na svých

terasovitých polích obiloviny a kávu – dnes nahrazenou ká-

tem. Dědečkova rodina patřila k potomkům proroka Moha-

meda a dodržovala tradice spočívající v tom, že nejméně jeden

z členů rodiny se dá na duchovní dráhu a bude prohlubovat

svou znalost islámského náboženství. A tak se dědeček stal

odborníkem na víru. jeho titul faqíh označuje toho, kdo ro-

zumí stejně dobře otázkám náboženským jakož i právním.

Stejnou měrou byl veden k tomu, aby mohl přednášet, kázat

a děti ve vesnici učit číst korán.

Kromě toho se dědeček zajímal také o súfismus. Ten pro

jemenské mystiky představuje úsilí o „překračování hranic

14

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 15

K L I D N É D ě TS T V í

hmoty“. Důležitý je pro ně zpěv, ten je „průvodcem, který

vede duše ke konání dobra“ ( ilá maqám al-íhsán), a to nikoli

moralizujícím způsobem, ale optikou vnitřního probuzení,

kdy v životě vezdejším každý nese odpovědnost za své činy.

Taková filozofie ve mně vyvolává zájem, a tak si slibuji, že až

jednou budu ve věku, kdy ji dokážu lépe chápat, budu se jí

věnovat do hloubky, abych jí porozuměla.

ještě víc mě vzrušuje samá, duchovní zpěvy, které dědeček

a jeho súfijští přátelé zpívají – samá také znamená „duchovní vzestup“. Když společně zpívají básně, které složili významní

světci islámu, díky melodii vnímám jejich hlubokou upřím-

nost, ačkoli ještě nejsem dostatečně zralá, abych chápala a do-

kázala docenit jejich smysl a skutečný význam. Vibrace pro-

bíhající mým útlým tělem mi předávají sílu a dostatek energie

k tomu, abych dokázala zlézat vrcholky nejvyšších okolních

hor. Melodické hlasy mě povznášejí vzhůru k nebeským vý-

šinám, k jejich vznešenému Bohu. Radostný rytmus zpěvů

mi dává pocit, že mám blíž k ráji. Toto spirituální opojení se

projevuje pocitem pohroužení, sebezapomenutí v božské pří-

tomnosti a podněcuje ve mně šílenou touhu být zpěvačkou.

Třebaže význam těch textů pochytit nedokážu, velkolepá

mystická melodie probouzí všechny mé smysly. Uvědomuji

si, že zpěv je lékem pro mou duši a potravou pro srdce.

Můj dědeček míval pořádně nabité dny, mezi prací na poli

se věnoval vyučování koránu a zpěvům. Už mu nezbýval čas

věnovat se svým osmi dětem ani vydělávat jim na řádnou vý-

živu. A tak se můj otec Ismael ve svých deseti letech rozhodl

odejít do města, vypravil se do Zabídu v Tihámě, kde bydlel

jeho strýc z matčiny strany a obstojně si vydělával na živobytí

jako kovář. S požehnáním rodičů se tedy nastěhoval ke strýci

a ten ho zapsal do školy. Dopoledne měl vyučování a odpo-

ledne pracoval ve strýcově kovářské dílně. je třeba upřesnit,

že až do té doby se mu nedostalo žádného vzdělání, protože

15

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 16

R A N N í RO S A

ve vesnici, v níž strávil dětství, žádná škola nebyla. Otec tedy

chodil na vyučování a dokončil sedmou třídu. Ale pak se

pro nedostatek finančních prostředků rozhodl plně věnovat

kovářskému řemeslu.

Když dospěl, začal žvýkat kát jako většina jemenců. Ta

rostlina mu pomáhala lépe se soustředit a pracovat déle, aniž

cítil únavu.

Kát si kupoval od jednoho sešlého muže, jehož zdraví se

den ode dne zhoršovalo. Otec jej na vlastní náklady nechal

hospitalizovat, a nakonec se, pohlcen všemi starostmi a po-

vinnostmi, zapomněl starat sám o sebe.

Ten muž se chtěl otci za jeho pomoc odvděčit, a tak jej

oženil se svou dcerou, svým v pořadí druhým dítětem z jede-

nácti, kterému ještě nebylo ani celých třináct let. Otec ušlech-

tilou nabídku umírajícího muže okamžitě přijal, ještě před-

tím, než se s tou dívkou setkal. její otec se jí neptal, jestli se

svatbou souhlasí, viděl v ní způsob, jak dceru zabezpečit, a zá-

roveň se zbavit jednoho hladového krku.

Tak se stalo, že když se moje matka provdala, bylo jí dva-

náct let a chodila do sedmé třídy.

Vyprávěla mi, jak jí otec jednou, když se vrátila ze školy,

vysvětlil, že rodina je na tom finančně velmi špatně. Tenhle

problém může pomoci vyřešit jedině ona. „Našel jsem ti hod-

ného manžela, který se postará nejenom o tebe, ale i o tvoji

rodinu. jestli nebudeš proti, zahájím svatební proceduru.“

Matka souhlasila, aniž tušila, co svatba obnáší.

Když se ve svatební den ocitla s mým otcem sama, dostala

strach a okamžitě si ho zprotivila. Nechtěla, aby se jí dotkl.

Otec byl naštěstí slušný člověk a nesnažil se něco urychlovat –

než manželství došlo naplnění, čekal tři roky. Podporoval

matku, aby dochodila školu a ukončila všech devět tříd. Na -

vzdory tomu všemu otěhotněla už v patnácti. Tehdy čekala

mou starší sestru, Nádiju, které je dnes sedmnáct let. Otec si

16

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 17

K L I D N É D ě TS T V í

přál, aby matka pokračovala ve studiu, což se u jemenských

mužů vídá zřídka, hlavně u těch, kteří nemají vysoké vzdělání,

jako tomu bylo v jeho případě. Většina z nich je radši, když

žena zůstane doma a stará se o ně a o děti. Ale otec nebyl jako

ostatní, a proto má můj obdiv. jenže matka si nedovedla před-

stavit, že by chodila do školy s tak vystouplým břichem. Proto

se rozhodla, že školy nechá. Na otce se zlobila a vůbec před

ním neskrývala svůj hněv, že ji dostal do takové situace.

V pouhých patnácti letech ještě nebyla připravená mít děti.

Postupem času a díky jeho trpělivosti se nakonec smířila

s tím, že s ním bude žít. O rok později přišla opět do jiného

stavu, tentokrát čekala bratra Hášima. Každý rok tak přišlo

na svět další dítě – druhá sestra Núr, bratr Abdulchálik, já

a pak ještě tři další, bratr Muhammad, s nímž jsem si hrála

a který je mi velmi blízký, sestra Azíza, sestřička Nasrín a po

nich konečně devátý Mansúr, který se narodil 21. října

2014 – ten bude jako první z nás sourozenců díky této knize

znát přesné datum svého narození.

Matka si ustavičně stěžuje na svůj osud, hlavně když se

srovnává s kamarádkami ze školy, jež pokračovaly ve studiu

a dostaly se až na univerzitu, což jim umožnilo sehnat práci

ve veřejné sféře a mít dobré společenské postavení. Velmi li-

tuje, že odešla ze školy a nemá stejný život jako ony. Občas

uvažuje o tom, že si školu dodělá, ale tohle pokušení vždycky

rychle vyprchá, jakmile se vrátí do reality a podívá se na devět

dětí, které má stále na starosti – péče o ně je práce na plný

úvazek.

* * *

Nechápala jsem, proč moji rodiče chtěli mít tolik dětí. Ze -

ptala jsem se na to matky, protože mě svými věčnými nářky

rozčilovala. Odpověděla mi, že na to bych se spíš měla zeptat

otce, což jsem bez váhání udělala. jaké bylo mé překvapení,

17

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 18

R A N N í RO S A

když se širokým úsměvem prohlásil: „Země je velmi úrodná,

její vůli se nedá vzpírat.“

Byla jsem páté z devíti dětí a z téhle prostřední pozice jsem

vytěžila některá privilegia. Před školou nebo po ní jsem měla

možnost plnit ty nejzajímavější úkoly. Zatímco mé dvě starší

sestry pomáhaly matce v domácnosti, já jsem měla na starost

nakupování. Dva krámky v naší vesničce, pekařství a obchod,

kam jsem chodívala pro červené fazole, přede mnou brzy ne-

měly žádné tajemství. V šest hodin ráno, než se šlo do školy,

mě pro fazole matka posílala ke snídani. Vařila je s cibulí, raj-

čaty a nějakým kořením, bratři, sestry a já jsme si do nich na-

máčeli chleba. Červené fazole prodával šilhavý výrostek.

Mladší zákazníci se mu posmívali. To mě rozčilovalo a snažila

jsem se být na něj vlídná. Usmívala jsem se na něho a říkala

mu, aby si jich nevšímal, že jsou to jenom hlupáci. On mi

byl za mou účast vděčný a dával mi vždycky dvakrát víc fazolí,

než za kolik jsem mu platila. To těšilo matku, která tak ušet-

řila trochu peněz. Po příchodu ze školy kolem poledne mě

posílala koupit k obědu chleba nebo třeba zeleninu. Myslím,

že schválně posílala spíš mě než bratry a sestry, protože věděla,

že s lidmi vycházím přátelsky. Byla jsem nebojácná, bavila

jsem se s obchodníky, zeptala se, jak se jim daří, zajímala se,

co je u nich doma nového. Uznávali mě a rádi mě viděli, tím

pádem mi dávali slevu.

Ale nemělo to jen svá pozitiva. Když jsem chodila ven –

využívala jsem toho také k tomu, že jsem s návratem nespě-

chala a hrála si s kamarádkami –, občas jsem ztratila peníze,

které mi byly svěřeny na nákup, a domů jsem se vracela

s prázdnýma rukama. V takovém případě jsem věděla, že mi

to u maminky neprojde. Připravovala jsem se na pohlavky

a výtky, a k tomu ještě na několikadenní domácí vězení.

Moje laskavost vůči prodavači červených fazolí dodala od-

vahu jeho rodině, aby požádala otce o mou ruku. Ten to

18

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 19

K L I D N É D ě TS T V í

díky bohu rázně odmítl se zdůvodněním, že jsem ještě mladá

a mu sím nejdřív dokončit školu. Byla jsem na otce pyšná, že

nechce, abych se vdávala dřív, než budu mít ukončené

vzdělání.

Asi bych měla dodat, že má rodina zažila tragédii, která

všemi otřásla. Mou tetu, matčinu sestru, také provdali ve dva-

nácti letech. Naneštěstí pro ni její manžel nebyl tak trpělivý

a las kavý jako můj otec a svých manželských práv využil

ihned. Své první dítě tak porodila ve třinácti letech a manžel

ji nelítostně mlátil.

Slyšela jsem, že ji bil dokonce železnou tyčí, a když se opil,

což se stávalo velmi často, choval se ke své ženě a k dítěti mi-

mořádně surově. Teta to bezdůvodně kruté zachá zení už ne-

dokázala dál snášet. Rozhodla se skoncovat se životem – polila

se benzinem a pak škrtla zápalkou. Upálila se.

Tahle událost mnou naprosto otřásla a způsobila, že jsem

si svatbu spojovala s velmi negativními představami. Proto

jsem byla opravdu nesmírně ráda, že otec to zasnoubení na-

konec odmítl.

Po téhle události, kdy nevyhověl žádosti o mou ruku, mi

otec vysvětlil, že by pro toho chlapce bylo trýznivé vídat mě

dál ve svém krámě. Proto tam místo mě začal posílat bratra.

Ten ale k matčině velké lítosti nosil domů mnohem míň fa-

zolí než já…

Všichni obchodníci na mě byli velmi laskaví s výjimkou

jediného. Ten muž, starší než otec, měl obchod uvnitř svého

domu a často mě slovně obtěžoval. Tvářila jsem se, že to ne-

slyším. jednou zašel tak daleko, že se mě pokusil dotknout.

jeho nestoudné gesto mě vyděsilo. Od té doby jsem se bála

nejen jeho, ale měla jsem i strach svěřit se rodičům. Kdybych

na něj řekla, co se mi pokusil udělat, buď by mi nevěřili, nebo

by mi zakázali chodit ven. Proto jsem si to ohavné tajemství

nechala pro sebe. Kdykoli mě matka po tomto incidentu po -

19

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 20

R A N N í RO S A

slala na nákup k tomu muži, už jsem nevešla dovnitř, ale za-

volala jsem zvenku, pro co jsem přišla. Nejdřív naléhal, abych

si pro zboží došla dovnitř, ale to jsem rozhodně odmítala

a pohrozila jsem, že odejdu a nic si nekoupím, pokud nevyjde

před krám a neobslouží mě venku. jelikož potřeboval peníze,

vylezl ven. Pokaždé, když jsem s ním měla něco do činění,

jsem se musela vyhýbat jeho nemravnému pohledu.

20

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 21

2.

q

Nové obzory

ŠKOLNí PRáZDNINy ZAČALy za nesnesitelných letních veder

a já jsem se strašně nudila. Otec, velmi zručný kovář, vyráběl

brány a okenní mříže všeho druhu, nejrůznějších barev a roz-

manitých motivů pro domy, obchody a školy, jako byla ta

moje. Na otce, který nevystudoval, a přesto vytvářel s tako-

vým umem hračky pro své děti, jsem byla pyšná. Ze zbytků

železa nám postavil skluzavku a instaloval ji na terase našeho

domu. U příležitosti jejího dokončení jsem pozvala všechny

své kamarádky.

Celý den jsme si užívaly zábavy, klouzaly se jedna za dru-

hou. Byla to velká senzace, protože v naší vesničce neměly

děti pro pobavení vůbec nic. Buď jsme si hrávali na schová-

vanou, nebo jsme váleli sudy na zemi, což naše matky, které

nám musely neustále prát šaty, přivádělo k šílenství.

jednou v létě k nám na vesnici přijel na návštěvu můj strýc

Abdussalám. Tento strýc, jemuž bylo tehdy osmadvacet let,

byl předposledním ze šesti bratrů otce, který měl ještě tři sest -

ry, ale ty zemřely ve velmi nízkém věku. Z jeho bratrů byl je-

diný, který vystudoval univerzitu – obor komunikace se spe-

cializací na rozhlas a televizi.

21

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 22

R A N N í RO S A

Moji strýcové mají velmi rozdílná zaměstnání: voják, in-

ženýr v televizi, prodavač telefonních karet, náboženský zpě-

vák, hudební imám a poslední, jenž zůstal u svého otce v naší

vesnici v rajmatském kraji, je rolník.

Na strýce Abdussaláma během jeho poslední návštěvy

u nás zapůsobil můj vzhled a moje touha zpívat a tančit. je-

likož pracoval pro soukromý televizní kanál, myslel si, že kdy-

bych s ním odjela do hlavního města San’á, mohla bych do-

stat příležitost ve vysílání pro děti.

* * *

Abdussalám se od mých ostatních strýců velmi lišil. Věnoval

velkou pozornost svému zevnějšku. Se svým notebookem, bez

nějž nikdy nedal ani ránu, působil moderně. Udělal na mě

dojem, když mi ukázal fotky a dokonce i videoklipy, díky

nimž jsem se na několik minut zasnila. Pouštěl mi je, dokud

se mu kvůli horku a také proto, že jsme v naší vesnici neměli

elektřinu, nevybila baterie. Když jsme měli štěstí, podařilo se

nám získat proud na hodinu, ale víc ne.

Hned jsem strýci sama zazpívala a on usoudil, že mám vel-

ké nadání. jednou tedy otci navrhl, že mě vezme do San’á

a po dobu prázdnin mě přihlásí do kurzů věnovaných zpěvu

a tanci pro děti. Dodal, že už bych si mohla vydělávat na ži-

vobytí. jistě si umíte představit, jaké nadšení ve mně taková

báječná vyhlídka vzbuzovala! Rodiče velmi váhali, jestli mě

se strýcem mají nechat odjet. Obzvlášť matka byla velmi zdr-

ženlivá při představě, že dceru svěří mladému muži, který žije

daleko od nás a sám. Ale nakonec se nechala přesvědčit, když

viděla, jak bláznivě si přeji vydat se s mým nejoblíbenějším

strýcem, který měl pro mě pochopení a dobře se o mě staral,

vstříc dobrodružství. V rychlosti jsem si sbalila šaty do igeli-

tové tašky a v tu ránu, mnohem dřív než strýček, jsem byla

připravená na velký odjezd do San’á…

22

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 23

N OV É O B ZO Ry

Z naší vesnice to do hlavního města dělá dvě stě padesát

kilometrů, ale na cestu autem bylo třeba počítat s pěti hodi-

nami. jízda po silnici, kterou v padesátých letech postavili Čí-

ňané, byla vždy ohromným zážitkem, jelikož v serpentinách

procházela přes vysoké hory. Téměř celou dobu jsme jeli na

samém kraji závratně hlubokých kaňonů. Dělalo se mi ne-

volno, a tak jsem několikrát přiměla řidiče hromadného ta-

xíku, aby zastavil a já mohla ulevit svému žaludku, což mi ale

vůbec nebránilo kochat se pohledem na úchvatnou krajinu

a nádherné vesnice, jimiž jsme projížděli.

Když jsme dorazili na vrch vypínající se nad San’á, všimla

jsem si budovy odlišné od všech ostatních staveb. Ptala jsem

se strýce, co to je, a on mi vysvětlil, že jde o čínskou hrobku

vybudovanou k uctění památky Číňanů, kteří zahynuli při

stavbě této silnice.

Také mi vyprávěl, že Číňané po dokončení silnice žádali

jemenskou vládu, aby za ni zaplatila víc, než kolik bylo do-

mluveno ve smlouvě. Ve skutečnosti se nepočítalo s tím, že

by stavba silnice mohla být pro dělníky tak nebezpečná a že

zapříčiní tolik ztrát na životech. Imám, který v té době stál

v čele jemenu, na požadavky Číňanů odpověděl: „Když ne-

souhlasí s domluvenou cenou, nezbývá, než aby si svoji silnici

sbalili a odvezli s sebou domů.“ A tak se museli s danou su-

mou spokojit.

* * *

Pohled na hlavní město rozkládající se u našich nohou byl

z výše kopce s čínskou hrobkou ohromující. Tak obrovské

město s tolika stavbami a silnicemi jsem nikdy předtím nevi-

děla. Vyjeveně jsem zírala na úchvatné panorama. Představte

si město ve výšce 2200 metrů nad mořem, ověnčené horami.

jak příjemný byl uprostřed léta po tihámském vlhkém horku

ten chladivý horský vzduch!

23

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 24

R A N N í RO S A

Když jsme sjeli do San’á, taxík nás vezl podél hradeb sta-

rého města, nad nimiž jsem všude, kam oko dohlédlo, viděla

neobyčejné pěti až šestipatrové domy-věže z lepenice a ne-

pálených cihel. Okna, vyplněná barevnými sklíčky, jsou rá-

movaná bílým vápnem kontrastujícím s okrovou barvou do-

mů postavených v působivém architektonickém souladu.

jejich průčelí oživují pestrobarevná mozaiková okna. Dohro-

mady mi to připomínalo jakési gigantické perníkové kulisy

a budilo otázku, jaké tajuplné poklady ty malebné hradby

asi ukrý vají…

Strýc vytušil moji zvědavost a hned následujícího dne mě

vzal do starého města. Vstoupili jsme do něj jemenskou bra-

nou (Báb al-jaman). „Stojíš před nejstarším a nejvýznamněj-

ším súkem Arabského poloostrova,“ vysvětloval mi. „je uspo-

řádaný podle cechů. Podle nich tady máme vlastně čtyřicet

specializovaných tržišť. Často nesou název podle svého zamě-

ření a občas i prastaré symbolické jméno.“

Hned, jak jsme se ocitli za branou, jsem pocítila puls to-

hoto prastarého města. V každé čtvrti mě překvapovala roz-

lehlá prostranství plná zeleně, zahrady rozeseté mezi domy,

mešity, hamámy (lázně) nebo karavanseráje (přístřeší pro ka-ravany). Dlouhými kroky jsme procházeli jednotlivými čtvr-

těmi uspořádanými podle cechů a prohlíželi si vystavené ko-

ření a látky, často dovezené z Indie nebo Číny. V srdci starého

města jsem s úžasem objevila čtvrť šperkařů s výlohami plný-

mi zlatého, stříbrného, korálového a perlového zboží. Muži

a ženy do sebe strkali, volali na sebe, smlouvali, prodávali ne-

bo kupovali uprostřed veselého, nepopsatelného lomozu.

Kouzelné město! Zcela jsem podlehla jeho půvabu.

* * *

Strýc mi vysvětlil, že tisícileté město San’á kdysi založil Noe -

mův syn Šém a původně se jmenovalo Sám bin-Núh (Šém,

24

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 25

N OV É O B ZO Ry

syn Noema). Změna dynastie a politiky přinesla i změnu jmé-

na – San’á dobře vystihuje jeho věhlas, který ho provází napříč

staletími a podle něhož město vyniká v umění, řemeslech

a obchodu.

Pro svoji historickou a architektonickou hodnotu je toto

město na seznamu světového dědictví UNESCO.

V San’á mě nepřitahovalo jen staré město. Také jsem ráda

bloumala po jeho četných obchodech a úzkých uličkách

s krám ky, v jejichž výlohách jsou vystaveny figuríny s obleče-

ním všech stylů a barev. Něco takového jsem nikdy předtím

neviděla.

Nejdřív jsem si myslela, že ty figuríny jsou skuteční živí li-

dé. Když jsem se k nim přiblížila, zjistila jsem, že tomu tak

není, ale ze zvědavosti jsem se jich musela dotknout. Alarmy

a výt ky ochranky obchodu mě poučily. Od té doby jsem se

už ničeho nedotýkala.

Můj strýc Abdussalám obýval v San’á sám malý byt. Když

zrovna nepracoval, trávil čas tím, že mě učil používat svůj po-

čítač. Dokonce mi vytvořil profil na Facebooku, díky němuž

jsem mohla mít kontakty a přátele. Musím říct, že jsem byla

fascinovaná všemi těmi novými technologiemi, které nám při-

nášejí tolik zajímavých věcí. Také jsem se mohla dívat na vy-

sílání pro děti. Dokonce jsme ani nepotřebovali mít televizi,

na všechno stačil strýčkův notebook. Naneštěstí jsme ovšem

ani v hlavním městě nebyli ušetřeni výpadků elektřiny. Po-

každé když se to stalo, a bohužel se to stávalo často, mě po-

padla hrozná zlost. Strýc mi vysvětlil, že v roce 2011 se je-

menský lid vzbouřil proti bývalému režimu. Požadoval řadu

reforem, odmítal korupci, která ničila zemi, a doufal v nasto-

lení civilního, demokratického režimu. Během následujících

tří let se však vůbec nic nezměnilo, právě naopak. Korupce

se rozšířila ještě víc, vláda nepřikročila k žádné reformě a vý-

padky elektřiny byly čím dál častější. jak jsem se za takové si-

25

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 26

R A N N í RO S A

tuace mohla zlepšovat v práci na počítači? Opravdu velmi mě

to rušilo!

* * *

Stále jsem se moc těšila, že půjdu do strýčkovy pracovny v te-

levizi. Tam k výpadkům proudu nikdy nedocházelo, protože

měli svůj vlastní generátor. Zatímco strýc pracoval, trávila

jsem čas u jeho počítače. Buď jsem chatovala na Facebooku

se svými novými virtuálními přáteli, nebo jsem se dívala na

videa svých oblíbených zpěváků, mezi něž patřila i libanonská

zpěvačka Fajrúz s úchvatným hlasem, kterou jsem objevila

v rádiu. Tolik jsem se jí chtěla podobat! Ale nebyla jsem si jis-

tá, jestli mám tak silný hlas.

Když jsem jednou zpívala před obrazovkou její píseň, po

chodbě zrovna procházel nějaký muž a zaslechl mě. Zastavil

se a s úsměvem mi řekl: „Vidím, že ráda zpíváš!“

Přikývla jsem a dali jsme se do řeči. Než strýček dokončil

svou práci, už jsem se stihla seznámit s Abduldžabbárem

a spřátelit se s ním. Přišel z Hudajdy a televizním stanicím

nabízel umělecká vystoupení, na nichž se podílely děti. Kro-

mě manažera dělal i kameramana a střihače filmů. Okamžitě

mi nabídl, abych se stala členkou jednoho z jeho souborů.

Mezitím přišel strýček a okamžitě souhlasil. Nevzal mě snad

s sebou do San’á právě proto, abych si našla práci v oboru,

který mě tolik baví? Ta nabídka mi udělala opravdu velkou

radost, protože mi dávala šanci uskutečnit svůj sen: profesio -

nálně zpívat a vystupovat v televizi, kde mě bude moci vidět

a ocenit spousta lidí.

Na oslavu mé první smlouvy mě strýček vzal do zábavního

parku s atrakcemi. S velkým překvapením jsem objevovala

všechny ty úžasné stroje, jež létají ve vzduchu. Bylo to pro

mě opravdové dobrodružství, o to příjemnější, že jsem si ho

mohla užívat se svým nejoblíbenějším strýcem.

26

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 27

N OV É O B ZO Ry

Z výšky jedné takové atrakce mi před odjezdem do Hu-

dajdy, kde jsem měla nastoupit do Abduldžabbárova souboru,

přišlo nádherné panorama, které nabízelo město San’á, ještě

úchvatnější.

Na zkoušky s Abduldžabbárem a jeho souborem působí-

cím v Hudajdě mě strýček doprovodil. Nacvičovali jsme před-

stavení na počest výročí první jemenské revoluce z roku 1962,

kdy se lid zbavil imáma Ahmada stojícího v čele roajalistic-

kého režimu a nastolil republikánské zřízení. Slavnost pořá-

daná k tomuto svátku se měla konat 26. září, v den výročí ví-

tězství a vyhlášení republiky.

Abduldžabbár vytvořil hudební představení složené z písní

a tanců ilustrujících touhy dětí ohledně jejich budoucnosti.

Tato mimořádná zkušenost, pro mne tak nová, mě zcela

oslni la. Setkala jsem se s děvčaty, která sdílela mou zálibu –

i ona se chtěla stát zpěvačkami. Všichni byli hrozně milí, ze-

jména Abduldžabbár, stejně starý jako strýc, který mě velmi

po vzbuzoval.

Abduldžabbár pro mě za odměnu uspořádal výlet k Rudé -

mu moři. Ačkoli naše vesnice ležela hodinu cesty od Hudajdy,

moře jsem nikdy předtím neviděla. A musím říci, že na mě

udělalo mnohem větší dojem než betonové město. Abdul -

džabbár si mého ohromení všiml a s pobavením po slouchal

mé otázky, které padaly jedna přes druhou: jak je moře velké?

Kam až sahá? Kde jsou ryby? jak mohou žít ve vodě?

jednou ráno mě probudil velmi časně a oznámil mi: „Mám

pro tebe překvapení.“

Vzal mě do rybářského přístavu, kde jsem na obzoru viděla

stovky připlouvajících dhaují, tradičních arabských plachet-

nic, a různobarevných bárek.

„Tyhle krásné pestré lodě se vyrábějí v tomhle kraji,“ vy-

světlil mi. „Každá má na přídi vlastní kresbu a ta představuje

výsadní znak jejího majitele.“

27

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 28

R A N N í RO S A

Dhauje připlouvají do přístavu plné nejrůznějších ryb, do-

konce ani Abduldžabbár neznal všechny jejich názvy a všech-

ny druhy. Rovněž na mě zapůsobili ohromní žraloci, které

muselo nést několik lidí. jeden rybář nám vyprávěl, z jaké

dálky přijíždějí Číňané nakupovat žraločí ploutve a jak draze

za ně platí. Viděla jsem tam ryby s hrůzostrašnou, skoro lid-

skou hlavou.

Rybáři vyplouvají na moře na několik dní a často s sebou

berou syny stejně staré, jako jsem byla já, dokonce i mladší,

aby je naučili řemeslu.

Všímala jsem si jejich opálených tváří se zlatavým odstí-

nem od slunečních paprsků. S nesmírně vážným výrazem vy-

tahovali ryby z lodí a předávali je obchodníkům, kteří už na

ně čekali na molu.

Bylo to opravdu nejkrásnější léto, jaké jsem kdy zažila. Dí-

ky tomu, že mě strýc vzal do San’á a Hudajdy, jsem objevila

tolik nového a tak neobyčejná místa! Když je člověk šťastný,

čas mu ubíhá závratnou rychlostí.

Školní prázdniny skončily a navíc jsem zmeškala několik

týdnů vyučování kvůli natáčení nacvičeného představení pro

televizi. Rodičům se to nelíbilo, bylo třeba vrátit se domů na

vesnici. S lítostí jsem se rozloučila se strýčkem, s novými přá-

teli z hudební skupiny i Abduldžabbárem. Ten mi dal své

telefonní číslo pro případ, že bych ho někdy potřebovala. Od-

jela jsem domů s adresami jeho a strýcova profilu na Faceboo -

ku. Střežila jsem je jako oko v hlavě, i když jsem věděla, že

nebudu mít možnost kontaktovat je přes telefon nebo inter-

net. V mé vesnici, kde nejsou žádné moderní vymoženosti,

je zhola nemožné být s někým ve spojení.

Po mém návratu na vesnici jsem vyprávěla sestrám, brat-

rům a kamarádkám o všech těch podivuhodných dobrodruž-

stvích, jež jsem zažila. Všichni mi blahopřáli ke štěstí, které

mě potkalo.

28

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 29

N OV É O B ZO Ry

jistě chápete, že poté co jsem navštívila San’á s jeho zábav-

ním parkem a Hudajdu s přístavem, poté co jsem se setkala

se spoustou lidí, díky nimž jsem objevila tolik neobyčejných

věcí, jsem se sama sebe ptala, jak jsem si předtím mohla po-

važovat těch úplně obyčejných radostí zažívaných u nás na

vesnici. Asi nikoho nepřekvapí, že skluzavka, kterou nám otec

vyrobil, už mě vůbec nebavila. Naše vesnice v poušti, kde se

nic neděje a kde je jen horko a všudypřítomný prach, mi na-

jednou připadala nesnesitelná. Už se mi ani nechtělo chodit

do školy, mně, která jsem předtím školu přímo zbožňovala.

V hlavě jsem měla jedinou myšlenku – vrátit se do San’á. Ne-

mohla jsem se dočkat dalšího léta, abych zase mohla být

u strýčka.

29

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 30

3.

q

Zásnuby

ROK 2012 MI VůBEC NEUBíHAL. Neskutečně jsem se nudila.

Veškeré nadšení související se školou a mou vesnicí se navzdo -

ry mému přání učit se dočista vytratilo. Předtím mi nikdy

nevadilo horko, a teď mi to vlhké podnebí připadalo příšerné.

Bála jsem se, že než se napřesrok v létě vrátím do San’á, úplně

se rozpustím.

Počítala jsem dny, které se nesnesitelně vlekly. Utěšovala

jsem se počítáním měsíců, abych to nějak vydržela.

Konečně přišlo léto a já jsem měla sbaleno ještě dřív, než

si pro mě strýček Abdussalám přijel. Představa, že odjedu

s mužem, který žije sám ve velkém městě, v matce nevyvolá-

vala žádné nadšení.

Nepřestávala se bát, že se mi daleko od ní může něco při-

hodit a že pro mě nebude moci nic udělat. já jsem její postoj

vůbec nechápala. Vždyť jsem odjížděla jen na léto a kromě

toho v San’á přece žili i další strýcové se svými manželkami

a s dětmi.

Když už byly matčiny obavy příliš neodbytné, přišla jsem

s návrhem: „Co kdybychom do San’á odešli všichni? Takhle

by ses o mě mohla starat a mít mě pořád na očích!“

30

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 31

Z á S N U B y

Tou otázkou jsem vyprovokovala výbuch hněvu: „Ty si

myslíš, že můžeme jen tak odejít, jenom proto, že sis to za-

manula? Vůbec si neumíš představit, jak drahý je tam život

a co starostí má tvůj táta s tím, aby nás dokázal uživit na oby-

čejné vesnici, kde se žije nesrovnatelně levněni než v San’á!“

křičela svým vysokým hlasem, který mě podráždil ještě víc.

„Copak si myslíš, že mě samotnou těší žít v tomhle zapadá-

kově, když jsem vyrostla v blahobytu? To jenom kvůli vám,

dětem, jsem se smířila s tím, že musím ke své smůle žít

v těchhle příšerných podmínkách.“

Chápala jsem, že si matka potřebuje vybít všechnu zlost

zrovna na mně. jsem jejím pravým opakem – chci dělat, co

mám ráda. Ze všech sil jsem se snažila zachovat klid a vy-

hnout se hádce, jinak mi mohla zakázat se strýcem odjet,

i když mi to otec dovolil. Máti je totiž navzdory všemu ve

skutečnosti silná osobnost. Došlo mi, že lepší je zaujmout di-

plomatický postoj a být na ni milá, pokud chci mít její po-

žehnání, abych mohla strávit léto u strýce.

V hromadném taxi směřujícím do San’á jsem se usadila

u pootevřeného okna. Z tváře, laskané větrem vanoucím do-

vnitř, mi zářilo štěstí. Nechala jsem strýce vyprávět různé pří-

hody a debatovat o současné politice jemenu, s jehož hospo-

dářstvím to podle taxikáře a ostatních spolucestujících šlo od

desíti k pěti.

jejich konverzaci, jež se nesla ve znamení vážných až alar-

mujících skutečností, jsem poslouchala jen chvílemi. Byla

jsem velmi mladá a bezstarostná, a tak jsem se oddávala snění

a představovala si samu sebe, jak tančím a zpívám s hudební

skupinou, dívám se na animované filmy na strýcově noteboo-

ku nebo jdu hned po příjezdu do hlavního města se strýcem

do zábavního parku.

* * *

31

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 32

R A N N í RO S A

V San’á jsem se tentokrát, abych potěšila Abdussaláma, na-

učila vařit, dobře uklízet a čistit byt. Občas jsme zašli na jídlo

k mým dalším strýcům, Abdulkadírovi a Ghálibovi, kteří se

s rodinami přestěhovali do města. Hrála jsem si u nich s brat-

ranci a sestřenicemi. Ale ze všeho nejraději jsem měla, když

mě strýček vzal do restaurace, kde byly koutky pro děti, na-

příklad s houpačkami a skluzavkami.

Několik týdnů po mém příjezdu do San’á zatelefonovala

Abdussalámovi moje matka. Celá rozrušená mu sdělila, že by-

la s otcem v Hudajdě na pohotovosti s mou sestrou Nádijou,

která se nešťastnou náhodou popálila. Stěžovala si na ohrom-

né nemocniční poplatky, ačkoli sestřin stav se vůbec nezlepšil.

Rodiče byli přesvědčeni, že Nádije by se v San’á dostalo lepší

péče, a rozhodli se nechat ji převézt do nemocnice v hlavním

městě.

Doslechla jsem se strašné zvěsti o lidech, kteří šli do ne-

mocnice, aby se vyléčili, a odtamtud putovali přímo na hřbi-

tov. Mnoha jemenským nemocnicím ještě v současnosti chybí

dostatek prostředků a zkušeného personálu, ale hlavním

problémem zůstává hygiena.

Chápala jsem matčino přání, aby se sestra léčila v San’á.

Přesto jsem si říkala, jak asi rodiče zaplatí za léky a výdaje spo-

jené s hospitalizací. Všechno tady bylo tak drahé! A jak by

navíc mohli zvládnout výdaje, které by si vyžádalo přestěho-

vání celé rodiny?

Před koncem rozhovoru matka strýce požádala, aby mě za-

volal k telefonu. Byla jsem ráda, že ji slyším, navzdory oba-

vám o popálenou starší sestru, jíž bylo patnáct let. Máti mi

rovnou žertovným tónem sdělila, že někdo požádal o mou

ruku a že otec souhlasil. Zasmála jsem se tomu a hlavou mi

proběhlo, že si matka přes všechny problémy, kterými mo-

mentálně prochází, dokázala uchovat smysl pro humor…

V každém případě jsem byla nadšená, že se moje rodina pře-

32

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 33

Z á S N U B y

stěhuje do San’á. Rodiče, bratři a sestry mi chyběli a strašně

jsem je chtěla vidět.

Důvod, proč se sestra popálila, jsem se měla dozvědět až

později, navzdory snaze rodičů zatajit přede mnou pravdu.

Ve skutečnosti se sestra pohádala s matkou, když se od ní do-

zvěděla, že otec domluvil její zásnuby s někým, koho nechtě-

la. Nádija tehdy matce pohrozila, že jestli rodiče zásnuby

prohlá sí za platné, zapálí se jako naše teta, před několika lety

provdaná pod nátlakem za muže, který ji týral. Matka její

hrozbu nebrala vážně a místo toho, aby ji uklidnila a pokusila

se ji pochopit a podpořit, se postavila proti ní a dala jí najevo

svou nedůvěru. Sestra se tedy polila benzínem a škrtla zápal-

kou, stejně jako to tehdy udělala teta. To všechno jsem se do-

zvěděla od strýce Abdussaláma. Sestra naštěstí v inkrimino-

vaném okamžiku nebyla sama, takže bylo možné okamžitě

zasáhnout a zachránit ji.

Z té události na mě šla hrůza a umínila jsem si, že až při-

jedou do hlavního města, musím se od rodičů a sestry dozvě-

dět víc. Tomuto tak závažnému tématu se ale všichni důsledně

vyhýbali. Dokonce i Nádija mi k tomu odmítla říct cokoli

víc a tvrdila, že šlo o obyčejnou nehodu.

V San’á se rodiče ubytovali u strýce Abdulgháliba. Samo-

zřejmě jsem se tam s nimi nastěhovala i já. Ghálib nás u sebe

nechal bydlet celé týdny a rodiče chodili téměř denně nav-

štěvovat Nádiju do nemocnice, aby viděli, jak se jí vede. její

léčení je stálo ohromné peníze a to se podepsalo na jejich vel-

mi špatné náladě.

* * *

Když jsme jednou odpoledne seděli jako obvykle u strýce na

terase s jeho dětmi a mojí sestrou Núr, tehdy čtrnáctiletou,

rozhodli jsme se, že si zahrajeme jednu novou hru, kterou

jsme si zrovna vymysleli: byla to „hra na pravdu“. Měla mi

33

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 34

R A N N í RO S A

pomoci zjistit, co se sestře Nádije vlastně stalo. Když jsem se

zeptala matky, ta se na mě pokaždé rozkřikla a odmítla mi

cokoliv vysvětlovat. Potřebovala jsem najít způsob, jak přijít

pravdě na kloub.

Místo toho mi však Núr k mému velkému překvapení pro-

zradila, že rodiče si mohou dovolit nechat sestru léčit díky

mému zasnoubení.

V naprostém šoku jsem se jí zeptala, o jakých zásnubách

to mluví. Vždyť já žádného snoubence nemám! Nato mi se-

stra sdělila, že mám nejen snoubence, ale že jsem k tomu na-

víc dala souhlas. A dodala ještě, co k tomu mým sourozen-

cům řekla sama matka – prý jsem byla ráda, když jsem se tu

zprávu během našeho telefonického rozhovoru před jejich

příjezdem do San’á dozvěděla. Okamžitě jsem zapátrala v pa-

měti. Máti se o tom do telefonu skutečně zmínila, ale já jsem

si myslela, že si ze mě jenom dělá legraci.

Núr ale přísahala, že o žádný žert nejde, a jestli tomu ne-

věřím, ať se klidně zeptám otce. A pro úplnost ještě doplnila:

„Vzpomínáš si na toho prodavače červených fazolí, co do tebe

byl zamilovaný? Když se dozvěděl, že otec souhlasil s tím, že

tě zasnoubí s jiným mužem, ačkoli jemu tvoji ruku dát od-

mítl, byl z toho tak smutný, že onemocněl a několik dní pro-

plakal. Nakonec za mnou přišla jeho sestra a vyprávěla mi,

jak bídně na tom je.“

Nejspíš si dovedete představit, jak mě to rozzlobilo! Pře-

stala jsem s nimi hrát tu hru a sedla si úplně sama do kouta.

Přemýšlela jsem o tom, co mi sestra právě vyjevila. její slova

rezonovala v mojí malé hlavě. Dokonce jsem si o tom ani ne-

chtěla promluvit s matkou, protože kdyby to přece byla prav-

da, už předem bych ji nenáviděla. Tehdy v tu chvíli jsem se

utěšovala, že otec by mě takhle jen tak někomu nedal. Uklid-

ňovalo mě pomyšlení, že mě už předtím odmítl zasnoubit

s prodavačem červených fazolí. Otec si doopravdy upřímně

34

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 35

Z á S N U B y

přál, abych dokončila školu. Dokonce se nechal slyšet, že na

vdávání jsem ještě příliš malá.

* * *

Po celý zbytek odpoledne jsem netrpělivě čekala na svolávání

k večerní modlitbě, vysílané z tlampačů v mešitě, co stála

hned vedle strýcova bytu, které mi ohlásí otcův návrat. jedině

otec znal úplnou pravdu. jedině on mě mohl zbavit úzkosti,

jež mě zcela ovládla, působila mi bolest a proměnila mě v uči-

něnou hromádku neštěstí.

Znovu a znovu jsem se sestřenic vyptávala: „Za jak dlouho

začne modlitba?“

Divily se, proč se pořád ptám, a dělaly si ze mě legraci:

„Dozvíš se, že se máš vdávat, a najednou se zajímáš o modle-

ní?“ jedna dokonce se smíchem prohlásila: „Možná chceš po-

děkovat Alláhovi za jeho ušlechtilost, že ti poslal zámožného

manžela…“ jejich smysl pro humor jsem samozřejmě ani tro-

chu neocenila.

Náhle ve čtvrti vypadl proud a děti spustily velký rámus,

což mě ještě víc rozzlobilo. Začala jsem se chovat jako matka,

které všechno vadilo. Zaječela jsem na ně, aby byly zticha.

Pak jsem zaslechla svolávání k modlitbě, vysílané z reproduk-

torů mešity v jiné čtvrti, kde elektřina šla. To mě uklidnilo.

Zhluboka jsem se nadechla a řekla si, že otec se koneckonců

brzy vrátí. Pak mi hned řekne pravdu, na kterou jsem čekala

celé odpoledne. Chtěla jsem vědět o všem, co se mě týká. Stá-

la jsem u strýcových dveří a vyhlížela ho, dokud konečně ne-

přišel. Vstoupil dovnitř a políbil mě na čelo.

„Co tady děláš?“ zeptal se mě s úsměvem.

„Tati, řekni mi, je to pravda, že mě chceš provdat?“ vy-

buchla jsem okamžitě.

„Tady ne. Pojď, promluvíme si uvnitř,“ odpověděl tiše

a položil mi ruku na hlavu, aby mě uklidnil.

35

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 36

R A N N í RO S A

Následovala jsem jej do pokoje, který sdílel s matkou a mý -

mi malými bratry a sestrami. Otec se posadil a požádal mě,

abych si sedla vedle něj. Pak mi začal jako obvykle na rozdíl

od matky v klidu vysvětlovat, jak se věci mají: „Milá dcerko,

nechci tě vdát. jsi jenom zasnoubená. Ty zásnuby jsem slíbil

pod důležitou podmínkou: než bude možné mluvit o svatbě,

tvůj snoubenec si bude muset počkat ještě čtyři roky.“

V tu chvíli jsem se neudržela a vybuchla zlostí. Vysypala

jsem ze sebe: „Ale tati, musím přece dokončit školu a v životě

bych chtěla dosáhnout něčeho jiného než se vdát. jsem pořád

jenom malá holka, to dobře víš. jinak bys mě přece neodmítl

zasnoubit s tím prodavačem fazolí. Byla jsem na tebe tak

hrdá!“

Nato se zhluboka nadechl a dodal: „To je pravda, jsi ještě

mladá, ale musíš pochopit, že procházíme těžkým obdobím.

Kdyby tvůj snoubenec nezaplatil naše přestěhování do San’á,

aby se tady tvoje sestra mohla léčit a my to měli z čeho uhra-

dit, už by nežila.“

„To přece není můj problém, ale váš! To vy jste ji chtěli

násilím vdát za někoho, koho si nevybrala. To, co se stalo, je

jenom výsledek vašeho špatného rozhodnutí!“ odpověděla

jsem vztekle.

„jsi teprve dítě. Nemůžeš rozumět tomu, co je ve tvém zá-

jmu. jedině rodiče vědí, co je pro jejich děti dobré.“

„Ale ty jsi moc dobře věděl, co je v mém zájmu, když mě

chtěl ten prodavač fazolí. Přece jsi jeho rodičům sám namítal,

že jsem ještě moc mladá.“

„To s tím nemá co dělat!“ opáčil otec. „Nesouhlasil jsem

proto, že šilhal, a já jsem chtěl, aby ses provdala za někoho

pohledného.“

„A proč já, a ne Núr, která je starší než já?“

„Vybral si tebe,“ odpověděl otec. A pak s úsměvem dodal:

„Okouzlila ho tvoje bystrost a inteligence.“

36

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 37

Z á S N U B y

V tu chvíli vstoupila do místnosti matka, která tetě v ku-

chyni pomáhala s přípravou večeře, a náš rozhovor přerušila:

„Tvůj snoubenec je bohatý emigrant, který žije v Saúdské

Arábii. Umožní ti důstojně žít. Budeš mít pohodlný život,

o jaký jsem já přišla.“

„já nechci mít život, jaký jsi měla v Arábii! Chci žít svůj

život, tak jak já chci, v San’á, a ne v Saúdské Arábii. Mě ne-

zajímají peníze, které ten člověk má. Chci hlavně studovat

a sama si zajistit prostředky, abych mohla být nezávislá!“ zvo-

lala jsem.

Otec se mě pokusil uklidnit.

„jednou z podmínek té potenciální svatby je, že tě i jako

vdanou nechá studovat.“

„Ne, já vaše rozhodnutí naprosto odmítám!“ zaječela jsem

ze všech sil.

„Už to nejde vzít zpátky. Na to je příliš pozdě,“ prohlásila

matka. „Všechny peníze, které přinesl věnem, jsme utratili,

takže nemáš jinou možnost než přijmout svůj osud.“

Aby mě otec zklidnil a ukonejšil, dodal ještě: „Každopádně

to manželství nebude dovršeno dřív než za čtyři roky. To už

budeš velká a dost pokročilá ve studiu. Teď už se nedá nic dě-

lat. Dceruško, ty dobře víš, že pro tebe chci jenom to, co je

pro tebe výhodné.“

Vsunul ruku do kapsy a něco z ní vylovil. Když mi to po-

dával, řekl: „Kvůli těm problémům, co se na nás ze všech

stran hrnou, bych ti málem zapomněl předat zásnubní prsten

od tvého snoubence. Podívej, jak je krásný!“

Snažil se mi vlichotit! Popadla jsem prsten a mrštila jím

prudce o zem. Otec, jako by se nic nestalo, dál vyjmenovával

všechny hmotné výhody, které mi ze svatby plynou – šaty,

šperky, všechno, co bych z ní mohla vyzískat. Moji reakci po-

pravdě vůbec nechápal.

Dívala jsem se na ně, naplněná hrůzou. To, co viděly moje

37

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 38

R A N N í RO S A

oči a slyšely moje uši, bylo v tu chvíli naprosto jasné. Otec

a matka, kterým jsem důvěřovala víc než komukoli jinému,

mě nechtěli vyslechnout, nechtěli pochopit, za čím si jdu,

o čem sním, co mě baví.

Nezajímalo je, co říkám a co cítím. Naše představy o bu-

doucnosti se radikálně lišily. Dávali mi na vědomí, že jsem

jenom malá holka, která nemá žádnou představu o své bu-

doucnosti, že život je příliš tvrdý a že jejich povinností je

uspořádat mi můj vlastní život, aby mě chránili.

Z mého pohledu to byli sobečtí rodiče, co mě nechtějí vy-

slechnout a sledují jen svůj vlastní zájem. Od otce jsem to

brala jako zradu. Plakala jsem, ale oni mi neprojevili žádnou

účast.

Uchýlila jsem se do sousední místnosti, kde jsme si my,

děti, společně s bratranci a sestřenicemi na zemi vyskládali

polštáře na spaní. Ten večer jsem odmítla jídlo a nechtěla jsem

vůbec s nikým mluvit.

První mě napadlo jít za strýčkem Abdussalámem. Byla

jsem přesvědčená, že mě podpoří, postaví se za mě. Ale věděla

jsem, že rodiče by mě ven nepustili. Musela jsem počkat, až

všichni usnou. Proto jsem předstírala, že mě přemohl spánek,

a když už všichni leželi, vstala jsem. Nejdřív jsem hledala boty,

ale pak jsem si vzpomněla, že jsem si je naneštěstí nechala

v pokoji rodičů. Našla jsem jenom strýcovy žabky, na mě pří-

liš velké. Neměla jsem na výběr, a tak jsem je sebrala. Ta noc

byla obzvlášť temná. Tmu ještě prohlubovaly výpadky elek-

třiny. Cítila jsem, jak ve mně kypí nepřekonatelný vztek na

tenhle prokletý stát, který chudým jemencům neprokazuje

žádnou službu.

Často jsem slýchala, jak si dospělí stěžují na nejistotu, ne-

dostatek bezpečí a chudobu. Když jsem si na to vzpomněla,

váhala jsem, jestli mám z domu odejít. Ale najít nějaké řešení

jsem prostě musela.

38

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 39

Z á S N U B y

V té těžké životní chvíli jsem měla jemencům za zlé, že si

všechno nechají líbit a smiřují se s tím, jak politováníhodným

způsobem s nimi stát zachází, že na vládu nijak netlačí, aby

stávající situaci zlepšila. S těmito myšlenkami jsem otevřela

vchodové dveře. Ulice, již jsem sotva poznávala, byla lidu-

prázdná. Slyšela jsem jen štěkot divokých psů. Najednou mě

ovládl strach.

Moje drobné, křehké tělo se roztřáslo a potilo se jako nikdy

předtím. Takhle na mě nikdy nezapůsobilo ani pětačtyřicet

stupňů v tihámském kraji! Kapky potu nedokázal vysušit ani

chladivý závan noci, jež se snesla na San’á. Couvla jsem a roz-

třesenýma rukama dveře co nejrychleji zase zavřela. Zahnala

jsem děsivou představu odchodu v tak nebezpečnou hodinu

a vrátila se do pokoje.

I ve společnosti asi deseti spících bratranců a sestřenic na-

tažených na zemi jsem se cítila strašně sama a nedokázala jsem

přimět svoje napjaté tělo, aby se přestalo chvět. Několik ho-

din jsem si v hlavě z různých stran přehrávala všechny rozho-

vory s rodiči. Ve snaze usnout jsem se dokonce pokoušela po-

čítat od jedné co nejdéle, ale všechno marně. Nebylo to

k ničemu. V hlavě jsem měla zmatek a zoufale jsem se snažila

najít nějaké řešení nebo východisko, abych se z té slepé uličky

nějak vymotala. Bez přestání jsem skákala z jedné myšlenky

na druhou a neustále si představovala jenom to nejhorší.

Abych se uklidnila, myslela jsem na Abdussaláma. To je ta

podaná ruka, která mě určitě zachrání. Musím zůstat v klidu.

jakmile se s ním zase shledám, všechno dobře dopadne. Díky

němu jsem měla ještě nějakou naději, že se z toho dostanu.

Proti vůli rodičů, dospělých, kteří se holedbají, že vědí všech-

no, co je dobré pro jejich děti, bych já sama, malá holka, bez

strýčkovy pomoci nezmohla zhola nic.

Noc nebrala konce. Když se člověku prostě jen nedaří

usnout, mluvívá se o „bezesné noci“, tato noc však pro mě

39

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 40

R A N N í RO S A

byla temná a děsivá. Měla jsem pocit, jako bych v tom pokoji,

kde přitom spalo na deset dětí, byla úplně sama. S pohledem

upřeným na svoje spolunocležníky jsem myslela na jejich bu-

doucnost. Byly mezi nimi dívky, moje malé sestry a moje sest -

řenice. Myslela jsem na jejich osud, který jednou stejně jako

ten můj určí dospělí.

Za několik let budou muset stejně jako já čelit neznámu

a stejným problémům. jejich dětství přeruší a zlomí kruté

a ignorantské uvažování dospělých, kteří jim budou tvrdit, že

jednají v jejich zájmu. Tito dospělí stejně jako můj otec a mo-

je matka nezažili veselé dětství a nikdy neměli prospěch

z opravdového vzdělání. Proto jsem přemýšlela o jejich vědo-

mostech a kompetenci o něčem rozhodovat i o jejich domýš-

livosti, se kterou si myslí, že můj zájem znají lépe než já sama.

jejich dětství také někdo zničil a zlomil. já jsem se však chtěla

bránit a svůj vlastní život chránit stůj co stůj. Chtěla jsem jim

dokázat, že se mýlí. Ale jak?

* * *

Bylo pět hodin ráno. Byla jsem vzhůru dřív, než nás slunce

ozářilo prvními paprsky. Vzala jsem strýcovy velké žabky, kte-

ré jsem našla předchozího večera. Našlapovala jsem neslyšně

bosými chodidly, abych nikoho nevzbudila a neprozradila se.

Opatrně jsem otevřela domovní dveře a vyšla ven. Na ulici

jsem drobnýma nohama vklouzla do strýcových žabek a bě-

žela k hlavní třídě, kde jsem mohla sehnat taxík. Bylo ještě

příliš brzy a ulice zely prázdnotou.

Úzkostlivě jsem si šetřila peníze vydělané na mém posled-

ním hudebním představení, jako kdybych tušila, že mě čekají

horší časy. Ale nikdy bych si nedokázala představit tak obtí-

žnou situaci, jako byla tahle! Byla jsem hrdá, že mi ty peníze

pomůžou dostat se ke strýčkovi Abdussalámovi, protože si za-

platím taxi.

40

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 41

Z á S N U B y

Zamávala jsem na první, které jsem uviděla, ale nezastavi-

lo. Stejně to dopadlo i s druhým a třetím. Všimla jsem si, že

se na mě řidiči dívají dost divně. Měla jsem z toho špatný po-

cit. Chvíli jsem šla, ale po nějaké době mě v těch příliš vel-

kých žabkách začaly bolet nohy. I tak mi bylo milejší trpět

než jít naboso.

Šla jsem dál, zděšená výrazem taxikářů. Hlavou mi běžela

spousta otázek. Proč nechtěli zastavit a vzít mě do vozu? Mys -

leli si snad, že nemám peníze na zaplacení? Nebo se báli na-

brat v tuhle hodinu samotnou malou holku? Určitě je napad-

lo, co tam dělám…

Nohy mě s každým dalším krokem stále víc bolely. Strýc

bydlel ve vzdálené čtvrti a já neměla tušení, jak se tam dostat.

Věděla jsem, že to k němu taxíkem trvá tři čtvrtě hodiny, ale

jak takovou dálku ujít pěšky? Nic mě nenapadalo. Uklidňo-

valo mě alespoň to, že vím, jak se jeho čtvrť jmenuje. jakmile

tam dorazím, najít jeho byt už bude hračka.

Ulice začaly osvětlovat první sluneční paprsky a já viděla,

jak se na listoví stromů třpytí ranní rosa. Tak neochvějně jsem

dřív věřila, že pro svou rodinu, pro tyhle listy a pro celou pří-

rodu díky svému jménu symbolizuji svěžest! Představovala

jsem si, že jsem vzácná, důležitá perla! Toho dne jsem ale byla

jenom křehká postavička, zničená prudkou bouří, kterou vy-

volali moji rodiče, úplně stejně, jako když první paprsky slun-

ce pohltí kapičky rosy. Nohy se mi třásly a srdce mi tlouklo

v prsou jako splašené, ale postupovala jsem vpřed. Neměla

jsem času nazbyt, musela jsem jít dál.

O několik metrů dál, hned u křižovatky, jsem zaznamenala

skupinku mužů čekajících na autobusové zastávce. Zamířila

jsem k nim. Zjevně to byli nádeníci, protože všichni měli

v ruce nějaké nářadí. Slyšela jsem, že někteří z nich prý každé

ráno dlouhé hodiny vyhlížejí nějakého zaměstnavatele, aby

sehnali práci. Toho dne se mi ale nedařilo litovat je, protože

41

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 42

R A N N í RO S A

na tom byli lépe než já. Byli totiž volní a měli svůj život ve

vlastních rukou.

Přijel autobus. Nechala jsem nejprve nastoupit dva muže

a potom jsem proklouzla mezi ostatními, abych se schovala

před řidičem. Bála jsem se, že mě nenechá nastoupit.

Autobus ujel několik stanic. Na každé zastávce jsem zvedla

hlavu a podívala se, jestli tu čtvrť znám. K mému velkému

zklamání jsem však nepoznávala nic. Začínala se mě zmoc-

ňovat úzkost. Všichni cestující mezitím vystoupili a v autobu -

se jsem zůstala jenom já. Řidič si mě všiml ve zpětném zrcát-

ku. Otočil hlavu a zeptal se mě, kam jedu.

„Do Šári’ Hájil,“ odpověděla jsem a usilovně se snažila

nedat na sobě znát strach.

Na to mi řekl, že jsem si spletla autobus, tenhle ulicí Hájil

vůbec nejede. Ale prý mě vyloží kousek od místa, kudy jezdí

autobus, který potřebuju. Zastavil před branou Báb al-jaman,

jíž jsme se strýčkem prošli při mojí první návštěvě San’á. Pak

mi ten autobus ještě ukázal. Zaplatila jsem mu, rychle vy-

stoupila a uháněla k dalšímu vozu. V tu hodinu už byly venku

i ženy, nemusela jsem se tedy skrývat. Nevěděla jsem, kolik

je přesně hodin, ale ulice hlavního města už začínaly být ucpa -

né lidmi, koly, motorkami a auty s jejich troubením, probou-

zejícím město k životu. O dvacet minut později jsem konečně

poznala strýcovu čtvrť. Poprvé od předchozího dne jsem po-

cítila úlevu.

Vyrovnala jsem se s řidičem a vystoupila. K bytu strýce

Abdussaláma jsem uháněla jako o závod. Byla jsem úplně vy-

čerpaná, zato však plná naděje…

* * *

Na dveře jsem zaklepala vší silou, jež mi ještě zbyla. Rytmus

bušení na dveře udával tlukot mého srdce, který se během

minut plynoucích bez odpovědi ještě zrychloval.

42

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 43

Z á S N U B y

Začala jsem volat: „Strýčku Abdussaláme! Otevři mi! já

vím, že spíš, ale otevři dveře! To jsem já, ranní rosička! Prosím

tě, otevři mi!“

Čím větší jsem dělala hluk, s tím větší hrůzou jsem vní-

mala ticho vycházející zevnitř bytu. Na okamžik jsem se za-

razila, abych nabrala dech. Otevřela jsem svoji červenou ka-

belku a hledala telefonní číslo, které mi strýček nechal

společně s telefonem na manažera dětského souboru Abdul -

džabbára a jež jsem si pečlivě uschovala. Seběhla jsem schody,

vyběhla z domu a zamířila k telefonní budce. Vytáhla jsem

několik rijálů a bez počítání jsem je podala chlapci hlídající-

mu kabinu. Ten mi dal znamení, že mohu telefon použít.

Co nejrychleji jsem vytočila číslo. Smůla mě provázela dál –

ani se neozvalo zvonění, strýcův telefon jako by vůbec ne-

fungoval.

Zkoušela jsem to znovu a znovu, ale marně, takže mě ten

kluk, co měl budku na starost, chtěl poslat pryč. Uprosila

jsem ho, aby mě tam ještě chvilku nechal, a já mohla vyzkou-

šet další číslo.

„Dávám ti dvě minuty, ani o vteřinu víc. Už tady zacláníš

snad hodinu!“ odpověděl a tvářil se přísně. I mně samotné se

zdálo, že jsem tam celou věčnost. Tentokrát jsem se rozhodla

vytočit číslo Abduldžabbára. Ten telefon naštěstí vzal. Když

jsem zaslechla jeho hlas, hystericky jsem se rozvzlykala. Ne-

dokázala jsem se udržet. Potřebovala jsem vybuchnout, abych

se zbavila napětí, které jsem v sobě držela od včerejšího dne.

Musela jsem dát průchod zlosti, smutku, strachu a obavám.

„Abduldžabbáre, od rána hledám strýčka. jela jsem k ně-

mu, zkoušela mu zavolat, ale jakoby se po něm slehla zem.

jestli ho nenajdu, postihne mě velké neštěstí. Nevíš, kde je?“

„Copak se děje? Uklidni se,“ odpověděl mi Abduldžabbár

konejšivě. „Kde jsi?“

„Rodiče se rozhodli, že mě provdají, ale já to nechci. Ne-

43

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 44

R A N N í RO S A

můžu najít strýčka a nepřipadá v úvahu, abych se vrátila k ro-

dičům. Buď se zabiju, nebo mě někdo zachrání!“

„Zůstaň, kde jsi. Zkusím zjistit, kde je tvůj strýček. Dej

mi telefonní číslo kabiny, ve které jsi, ať ti můžu za pár minut

zavolat zpátky.“

Na číslo jsem se zeptala toho kluka, co hlídal budku.

Z mého hysterického chování byl chudák dost vyjevený. Ale

byl na mě hodný a číslo té kabiny mi dal.

Abduldžabbár mi za několik minut zavolal zpátky a řekl

mi, že mluvil s několika přáteli, kteří pracují s mým strýcem.

Dozvěděl se od nich, že Abdussalám odjel do Saúdské Ará-

bie, kde našel práci. Měla jsem co dělat, abych se z jeho slov

nezhroutila. Ze strany strýce jsem to vnímala jako zradu, kte-

rá přišla hned poté, co mě zradil otec. Proč mi vůbec neřekl

o tom, že se chystá odjet, a proč se se mnou ani nepřišel roz-

loučit? Tolik jsem mu důvěřovala a byla jsem přesvědčená,

že je jiný než ostatní! Pocítila jsem strašlivé zklamání, o to

horší, že jsem ve strýčkovi spatřovala poslední naději. Ta se

teď rozplynula jako pára nad hrncem. jako by na mě padla

všechna smůla světa. Byla jsem vyděšená a ztěžka jsem polkla.

Z černých myšlenek mě vytrhl až hlas Abduldžabbára. Pora-

dil mi, abych se vrátila k rodičům a chystanou svatbu jim

rozmluvila.

„Nikdy se k nim nevrátím, to radši umřu,“ opáčila jsem.

„Teď mě můžeš kromě strýčka zachránit jedině ty, jsi jediný,

koho znám.“

„Pomoct bych ti mohl, kdybych byl v San’á, ale Hudajda

je odtamtud pět hodin cesty,“ on na to.

„Mohla bych tam za tebou jet,“ navrhla jsem, „ale do hro-

madného taxíku mě řidič samotnou bez doprovodu dospělé-

ho nevezme.“

Na lince zavládlo ticho, cítila jsem, jak mi v hrudi prudce

buší srdce. V zoufalství jsem se rozbrečela. Obávala jsem se

44

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 45

Z á S N U B y

záporné odpovědi a taky toho, že mi odmítne pomoci. Na-

konec jsem ho znovu uslyšela, jak říká: „Běž do restaurace

al-Wádí, víš, kde to je, kousek od místa, kde teď jsi. Počkej

tam. Přijde si tě tam vyzvednout Salwa. Hlavně se odtamtud

ani nehni.“

„Dobře, jdu tam,“ odpověděla jsem roztřeseně, ale bez za-

váhání.

Vyšla jsem z telefonní kabiny s tváří zalitou slzami a očima

opuchlýma od nevyspání. Z pohledu kluka od telefonu jsem

vyčetla, že mě lituje, ale do mých problémů se raději nebude

plést.

S námahou jsem kráčela v příliš velkých žabkách, ve kte-

rých mě nohy bolely ještě víc, a kromě toho mi začala krvácet

odřenina, kterou jsem si v nich způsobila. Ale nebylo to nic

vážného, ve srovnání s mým momentálním duševním utrpe-

ním to bylo tisíckrát snesitelnější.

Vydala jsem se na cestu k místu, které jsem dobře znala.

Došla jsem k restauraci a posadila se. Restaurace al-Wádí se

nacházela kousek od strýčkova bytu. Chodívali jsme tam čas-

to. Moc se mi líbilo sledovat kuchaře, jak před námi pečou

chleba. Hbitými, nepřerušovanými, elegantními pohyby roz-

tahovali těsto na můj oblíbený chléb ve tvaru placky, který

může dosahovat opravdu úctyhodného průměru a jemuž se

říká mulawwah, kořenili ryby a pak je vložili do svislé pece.

jenže od předešlého dne mě nejenom přešla chuť k jídlu, ale

i schopnost těšit se z maličkostí, které mě dřív naplňovaly ta-

kovou radostí. Všechno kolem mi před restaurací, kde jsem

čekala na Salwu, připadalo příšerně pochmurné, ošklivé a bez-

útěšné…

Se Salwou jsem měla to potěšení seznámit se rok předtím

v Hudajdě. Byla to jedna z mladých žen, které nás učily zpívat

a tančit. Pamatovala jsem si na její vlídnou krásu.

Napadlo mě, co asi dělá v San’á. Odvede si mě k sobě?

45

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 46

R A N N í RO S A

Čekání se značně protáhlo. Byla jsem netrpělivá, ale neměla

jsem na výběr. Čas jsem si tedy krátila pozorováním žebráků

před restaurací. Už jsem je viděla dřív, když jsem tam přišla

se strýcem, ale tehdy jsem jim vlastně nevěnovala pozornost.

Teď jsem se však na ty ženy a děti dívala úplně jinýma očima.

Neubránila jsem se představám, jak sama sedím na jejich mís-

tě, a to mě děsilo. Popravdě řečeno, momentálně jsem se ne-

nacházela v nijak zvlášť lepší situaci než ony. Neměla jsem

střechu nad hlavou, ani víc peněz – všechny úspory jsem utra-

tila za cestu autobusem a za telefon.

46

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 47

4.

q

Moje zmizení

TÉMěŘ ČTyŘIADVACET HODIN jsem nic nejedla ani nepila.

Hlady mi kručelo v břiše a kvůli slzám mi úplně vyschlo

v ústech. Napadlo mě, jestli bych si vůbec uměla něco vyže-

brat, abych měla na jídlo. Co když nebudu mít jinou možnost

než vést takový bídný život?

Strýce jsem jednou slyšela říkat, že v tomto roce žije pod

hranicí chudoby 54,4 procent jemenské populace. Víc než

polovina obyvatelstva, dokážete si to představit? V zemi, která

má díky své klimatické rozmanitosti, zemědělství, rybolovu

a dvěma tisícům kilometrů pobřeží tak ohromný potenciál,

aby mohla prosperovat. To je otřesné. Copak se jemenu

v dávných časech nepřezdívalo „šťastná Arábie“, křižovatka

karavan přicházejících z Dálného východu, proslavená ob-

chodem s kořením a kadidlem?

Slyšela jsem dospělé mluvit o tom, že naše země v součas-

nosti nemá ve svém čele poctivého, nezkorumpovaného vůd-

ce, jenž by stavěl zájem lidu nad svůj vlastní. Netušila jsem,

jak rozsáhlá je chudoba v mojí zemi, i když jsem o ní slýchala

celé roky, dokud jsem nevytáhla paty z naší vesnice a dokud

jsem v nejrůznějších krajích, jimiž jsem projížděla, neviděla

47

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 48

R A N N í RO S A

všechny ty zástupy žebrá ků. Viděla jsem dokonce, že pracovat

musejí i šestileté děti, což je věk, kdy člověk normálně začíná

chodit do školy. Ony však už nesly odpovědnost, která jim

nepříslušela.

ještě víc jsem se rozvzlykala při pomyšlení, jak jsem na

tom nejenom já, ale i tyhle děti, kterým nejsou dopřána je-

jich nejzákladnější práva – možnost naplno prožít dětství,

těšit se výhodám školního vzdělání, netrpět podvýživou. Sko-

ro třetina jemenské populace nemá dokonce ani přístup

k pitné vodě. Tyto děti někdy musejí vykonávat práce na je-

jich věk přímo nebezpečné. Používají nářadí, s nímž se ob-

tížně manipuluje, a při práci se tak mohou snadno zranit ne-

bo onemocnět.

V tu chvíli jsem cítila, že se od těchto dětí, které jsem vi-

děla před sebou, vůbec neliším – byla jsem také špatně oble-

čená a špinavá. Nemyla jsem se od předchozího rána a na so-

bě jsem měla stále tytéž šaty, v nichž jsem šla spát. já, která

jsem tolik dbala na hygienu a na to, jak vypadám, jsem se to-

ho dne cítila celá ušmudlaná. Vyhýbala jsem se pohledu na

svůj odraz ve velké výloze restaurace, ačkoli pokaždé, když

jsem tam přicházela se strýčkem, jsem k tomu zrcadlu spě-

chala, abych se ujistila, že vypadám k světu a jsem hezky uče-

saná. Nechtěla jsem vidět, jak jsem špinavá, ani jak se tvářím,

protože se mi v obličeji zračily strach a tíha nespravedlivého

života, který mě srazil na kolena. Musela jsem se podobat těm

malým dětem přede mnou, které už teď připomínaly starce.

Poprvé jsem si všimla bolesti, smutku a tíhy jejich každoden-

ního boje o přežití. Otiskl se jim do tváří. Zaprášené obličeje

se stopami rozmazaných slz, tváře děvčat a kluků, co mě

vždycky předtím otravovali tím, jak se na nás věšeli, když jsme

vcházeli do restaurace nebo vycházeli ven, a jimž jsem tehdy

nevěnovala žádnou pozornost. Ty tváře nyní odrážely moje

vlastní neštěstí. Bylo zbytečné odvracet hlavu, abych neviděla

48

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 49

M O j E Z M I Z E N í

svůj obraz ve výloze restaurace. Realita mi nastavovala stejně

nelítostné zrcadlo.

jejich chování už mi nevadilo. Teď jsme měli něco společ-

ného. Byli jsme nechtěné děti. Naši rodiče nás přivedli na

svět, přestože nebyli schopni nás vychovat a zajistit nám ži-

vobytí.

Sice jsem nepocházela z bohaté rodiny, ale otec měl práci

a ta mu umožňovala slušně nás uživit a poskytnout nám stře-

chu nad hlavou. jenže rodiče přiváděli na svět další a další

děti. Bylo nás devět a oni na nás nikdy neměli čas. Říkali, že

jsme dary od Boha, které nelze odmítnout. Samozřejmě že

mohli odmítnout, pokud nebyli s to převzít za tyto dary od-

povědnost! Bůh jim dal mozek k přemýšlení. Neřekl jim, aby

své děti používali jako nástroje k řešení svých těžkostí. jak po

mně otec mohl chtít, abych chápala, že na něj přišly těžké

časy a že je na mně, abych vyřešila jeho finanční problémy?

Kdyby sestru nenutil ke sňatku s mužem, kterého nechtěla,

nikdy by se nepokusila o sebevraždu upálením a on by teď

nemusel vydávat tolik peněz na její léčbu.

Navíc se chystal spáchat další nespravedlnost: chtěl, abych

za jeho chyby, za řízení osudu, a hlavně za jeho hloupost pla-

tila já. Pokusil se na mě svalit vinu se slovy: „Kdo jiný by mě

měl chápat a pomoct mi než ty, moje dcera?“ Chápat ho, to

jsem rozhodně odmítala, i když mě to nutilo vzepřít se mu.

Nechtěla jsem se upálit jako sestra nebo teta. Ta představa mě

děsila každý den.

* * *

Čím víc jsem o tom přemýšlela, tím víc jsem se na otce a mat-

ku zlobila. Právě ona moc dobře věděla, co to je, vdát se, když

je žena ještě dítě. Zažila to na vlastní kůži. I ona byla vystra-

šená, vždyť nám o svém těžkém životě sama vyprávěla. Říkala

nám přece, že mít tak na vybranou, udělala by všechno jinak.

49

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 50

R A N N í RO S A

Raději by dál chodila do školy a neměla děti tak mladá. Ráda

by si trochu užila života.

A teď chtěla, abych se vdala! Nechápala jsem to. jak mě

mohla ujišťovat, že se budu mít líp? Věřila, že když se vdám

za někoho zámožného, zaručí mi to krásný život. Byla posedlá

Saúdskou Arábií, kde se jí kdysi vedlo tak dobře. Přála si, aby-

chom se i my, moje sestry a já, vdaly za muže, kteří tam emi-

grovali, a žilo se nám stejně, jako se žilo jí s jejími rodiči, díky

nimž nikdy nestrádala. Měla jsem dojem, že v jejích očích zá-

leží jenom na materiálním zajištění.

Copak rodiče vážně nenapadlo, že jsme ještě příliš mladé?

Copak si doopravdy vůbec neuvědomovali, že zatím ještě ne-

jsme připravené na život dospělých, se vší odpovědností s tím

spojenou? Byly jsme teprve děti, které potřebují lásku, pozor-

nost, vzdělání, aby vyrostly a měly ze sebe dobrý pocit. Hně-

vala jsem se na ně kvůli jejich uvažování, pohledu na svět,

kvůli jejich rozhodnutím poznamenaným nevědomostí. Zu-

řila jsem při představě, že mě přivedli do tohoto krutého svě-

ta, který kašle na děti a nechává je vyrůstat v takové bídě

a marasmu, stejně jako ty malé žebráky, na které jsem se teď

dívala.

Ty děti musely od nejútlejšího věku přicházet o svou dů -

stojnost a učit se natahovat ruku ve snaze získat pár drobných

na něco k snědku, jen aby přečkaly do dalšího dne. Tyhle děti

neměly budoucnost ani žádnou jinou ambici než živořit se

zlomenou duší. Cloumal mnou vztek na jejich rodiče i na

stát, který pro ně nedělá zhola nic. Okradli je o jejich dětství,

nevinnost a sny.

Můj hněv s každou další myšlenkou sílil. Slíbila jsem si,

že dokud budu živa, s životem, který jsem si nevybrala, budu

nakládat po svém. I přes mou bolest, ohromnou jako jemen-

ské hory, jsem věděla, že nechci žít stejně jako tyhle děti. Moje

trápení mě k nim sice přibližovalo, uvědomovala jsem si však,

50

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 51

M O j E Z M I Z E N í

že nikdy nedokážu natahovat ruku a žebrat. To bych radši

umřela hlady! Nechtěla jsem být zneužívaná jako stovky ne-

zletilců, kteří denně překračují hranici se Saúdskou Arábií.

Tam je potom týrají překupníci dětí, kteří využívají všeobec-

ného chaosu vládnoucího v naší zemi, a zcela beztrestně je

tlučou, bičují a zacházejí s nimi hůř než se zvířaty. Na to téma

jsem slyšela vyprávět příšerné věci, ze kterých mi naskakovala

husí kůže. Některé z dětí se staly oběťmi pohlavního zneuží-

vání a v Saúdské Arábii je využívali dokonce i překupníci

drog.

Moje malá hlava neuměla pochopit, jak mohli rodiče své

vlastní děti přinutit odejít za prací, aby vydělaly nějaké pení-

ze, a nepomyslet přitom na všechna ta nebezpečí, kterým je

tím vystavili. Copak mohou pud sebezáchovy a hlad člověka

dohnat až k tomu, že se vzdá vlastní důstojnosti, nechá se při-

pravit o duši, a hlavně o svou lásku a své zásady? jak někdo

může žít a nemilovat svoje děti? Přestat se o ně starat? Nebát

se o ně?

Může snad za neschopnost těchto dospělých vychovat svo-

je děti jinak skutečnost, že i oni sami byli připraveni o lás ku,

postaveni před stejný osud a stejně těžký život, a ten se na

nich podepsal? Že je tvrdost takového života připravila o nej-

krásnější ctnosti vlastní lidským bytostem? K čemu jsou pe-

níze, když ztrácíme zásady a morálku?

Hlavou se mi neustále honily tisíce otázek, aniž se mi na

ně dařilo najít smysluplné odpovědi. Nejhorší je, že naše vláda

o tomto problému moc dobře ví, ale nedělá nic a proti téhle

situaci, která ničí jemenského člověka, jeho ideály a sny, není

schopná zasáhnout. já osobně jsem na ten zkorumpovaný

stát, který nepomáhá těm nejslabším a ani se o ně nezajímá,

už vůbec nespoléhala. Stát, který nechrání ty nejzranitelnější,

který se nestará o děti, jejich nejzákladnější práva a jejich

vzdělání, není důstojný.

51

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 52

R A N N í RO S A

Věděla jsem, že mým cílem není jenom přežít. Chtěla jsem

svůj život prožít plnohodnotně a co nejvíc se toho naučit.

Měla jsem naděje a sny, které jsem toužila uskutečnit, až budu

velká. Sice jsem ještě nevěděla, jak to udělám, ale bylo mi jas-

né, že nikomu nedovolím, aby mě o ně připravil, odmítala

jsem stát se obětí. V mém malém, slabém těle se skrývala vel-

ká vnitřní síla. A má zlost jen posilovala moje odhodlání bo-

jovat proti vlastní rodině i této zkorumpované vládě.

52

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 53

5.

q

Po strýcˇkovi se slehla zem

ČEKáNí NA CHOREOGRAFKU SALWU mi připadalo nekonečné.

jak mnou lomcovala zlost, zároveň ve mně sílil pocit, že se

stávám opravdovou bojovnicí, připravenou utkat se s celým

světem. její zpoždění mě ale zneklidňovalo a také postupující

únava nepochybně způsobila, že mě bojovnost na chvíli přešla

a já jsem měla slzy na krajíčku. Ale nechtěla jsem dát najevo

slabost. Abych se uklidnila, musela jsem načerpat vnitřní sílu

ze svého nejhlubšího nitra.

S každou další minutou ve mně narůstala obava, že mě ro-

diče objeví. Uvědomovala jsem si, že jim mé zmizení způsobí

velkou starost a že se mě budou snažit co nejrychleji najít.

Bylo poledne a Salwa stále nikde. Setrvávat dál před restau-

rací, kam proudili zákazníci na oběd, začínalo být nebezpeč-

né. Bála jsem se, že by mě někdo mohl poznat, kdyby po mně

policie na žádost rodičů vyhlásila pátrání. Na to, abych znovu

zavolala Abduldžabbárovi, už jsem neměla peníze. Můj neklid

a nervozita sílily.

* * *

53

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 54

R A N N í RO S A

Najednou kousek ode mě zastavilo auto. Nějaký muž na mě

zavolal: „Nado! Pojď sem!“

Otočila jsem hlavu a dala se na útěk v domnění, že je to

policie. Běžela jsem, jak nejrychleji jsem uměla. Šlo mi o ži-

vot, o který mě chtěli svým způsobem připravit moji vlastní

rodiče.

Musela jsem se tedy zachránit útěkem. Vůz mě následoval

a já jsem zaslechla ženský hlas: „Nado! To jsem já, Salwa! Ne-

boj se!“

Zastavila jsem se, abych popadla dech, a pak jsem zamířila

k autu. S tváří zalitou horkými slzami, které mi v tom šoku

vytryskly z očí, jsem se vrhla dovnitř.

Bolest, úzkost a strach, zadržované téměř čtyřiadvacet ho-

din, se valily ven, nedokázala jsem je ovládnout. Salwa mě vza-

la do náruče a pokusila se mě uklidnit. Sucho v ústech mi

ztěžo valo mluvení, ani jsem pořádně nedokázala vysvětlit, co

se děje.

Salwa, mladá, přívětivá a tichá žena, se mě snažila utišit:

„Nejdřív se nadechni. Abduldžabbár mi všechno vysvětlil.

Neboj se, Nado, vezmu tě s sebou do Hudajdy a uvidíme,

co se dá dělat. Máš vážně štěstí, že jsem zrovna na skok

v San’á. Představuju ti svého bratra, to je ten muž za volan-

tem. Podívej, vzala jsem ti obložený chleba, musíš mít hrozný

hlad.“

Nahromaděná únava mi brala chuť k jídlu, ale Salwa trva -

la na tom, abych snědla aspoň pár soust. Namáhavě jsem je

polkla, protože jsem měla sucho v ústech. Posilněná jsem

usnula v její náruči. Ani nevím, jak dlouho jsem takhle

spala.

Náhle mě probudil hlas vojáka na kontrolním stanovišti.

Když jsem dřív cestovala se strýcem, těmhle kontrolám jsem

nevěnovala pozornost a nechávaly mě v klidu.

Voják se Salwina bratra zeptal, kdo jsou ti lidé vzadu.

54

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 55

P O S T RýČ KOV I S E S L E H L A Z E M

Asi si umíte představit, že jsem umírala hrůzou při před-

stavě, že by mě ten člověk poznal a přinutil vrátit se k rodi-

čům! Okamžitě jsem zavřela oči a zabořila tvář do Salwina

klína, jako kdybych spala. její bratr klidně odpověděl: „Moje

příbuzné.“

„Máte nějaké zbraně?“ otázal se voják ostře.

„Ne,“ prohlásil bratr.

Voják dál udílel rozkazy a pak si nechal otevřít kufr vozu.

Prohlédl vnitřek auta za námi i vpředu. Sevřel se mi žaludek.

Zatajil se mi dech a prosila jsem Boha, aby ho nenapadlo se

o mě zajímat. Tři minuty trvající prohlídka mi připadala jako

věčnost. Nakonec jsem s úlevou zaslechla, jak autoritativním

tónem nařizuje: „jeďte!“

Znovu jsem se normálně nadechla, ale spát už se mi ne-

chtělo. Salwin bratr mi vysvětlil, že vojáci jsou všude, a i když

podobné zátarasy existují už dlouho, teď jsou kontroly ještě

četnější kvůli častým teroristických útoků al-Káidy, která vy-

užívá oslabení centrální moci, a také lidovým bouřím, které

se vzedmuly v roce 2011 proti zkorumpovanému režimu bý-

valého prezidenta Alího Abdalláha Sáliha.

Teroristické útoky měly za následek nejen smrt stovek vo-

jáků, ale i civilistů, jako v jedné nemocnici v San’á, která se

5. prosince 2013 stala dějištěm útoku al-Káidy. Zahynulo

při něm třiapadesát osob, mezi nimi lékaři, zdravotní sestry

i pacienti, ženy, muži, děti. Se strýcem jsem se dívala na zá-

znam zveřejněný na internetu. Sebevražedný útočník za vo-

lantem vozu plného trhavin pronikl bránou dovnitř areálu

nemocnice a způsobil ohromný výbuch. Po něm následovali

další po zuby ozbrojení sebevražední atentátníci. Chladno-

krevně pálili po všech bez rozdílu, po nemocných, návštěv-

nících, lékařích a zdravotnickém personálu. A to všechno ve

jménu Boha! Když jsem ten masakr zachycený bezpečnost-

ními kamerami viděla na vlastní oči, nemohla jsem deset dní

55

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 56

R A N N í RO S A

po sobě spát. Nedokázala jsem pochopit, jak může někdo

mít to srdce zabíjet nevinné lidi, navíc ještě ve jménu Boha.

jak si někdo může osobovat právo připravit jiné bytosti tak

barbarským způsobem o život? jak může lidský tvor, jemuž

je dán soucit, dospět až k takové krutosti a lhostejnosti vůči

ostatním? jak v sobě člověk může mít takovou nenávist?

A hlavně, co se s těmi lidmi stalo, že se proměnili v úplné

zrůdy?

Všechny tyhle otázky se honily mou dětskou hlavou. Pře-

mýšlela jsem, jestli na ně jednou, až budu velká, najdu od-

povědi, které mi umožní pochopit svět dospělých. Ti se tvá-

řili, že vědí, jak se má žít, ale já, tehdy sotva jedenáctiletá,

jsem si myslela pravý opak. jak vysvětlit nesmyslné masakry

páchané dospělými ve jménu Boha a náboženství? Ve škole

jsem se dozvěděla, že zabít někoho je totéž jako zabít celé lid-

stvo, že pouhá myšlenka na zabití, dokonce i když zůstane

jen myšlenkou, už se považuje za zločin. Učili nás tam také,

že jsme si jako lidské bytosti všichni rovni. Vzájemně se mů-

žeme lišit jenom dobrem, jímž můžeme přispět lidstvu a na-

šemu okolí.

Učili nás, že musíme milovat jeden druhého tak, jak máme

rádi sami sebe, a přijímat jej takového, jaký je, i s jeho odliš-

nostmi a kulturou, náboženstvím a tradicemi. Proto jsem stá-

le neuměla pochopit, kde se tihle lidé mohli naučit pravému

opaku! Říkala jsem si, že možná nikdy nechodili do školy.

Nebo dostali vzdělání, které se od toho mého lišilo. Ale trvala

jsem si na tom, že i kdyby jim chyběla výhoda dobrého vzdě-

lání, mohli by přece jen trochu přemýšlet! Mají přece mozek

a srdce, ty by jim měly zabránit dopouštět se takových pří-

šerností. jaký bůh, které náboženství mohou lidem dovolit

páchat takové hrůzy?

Byla jsem teprve dítě a otázkami ohledně takto hrůzostraš-

ného chování bych se správně vůbec neměla zaobírat. A přes-

56

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 57

P O S T RýČ KOV I S E S L E H L A Z E M

to jsem se vzhledem k politické situaci v mojí zemi a vzhle-

dem k situaci s mými rodiči nemohla ubránit pocitu, že se

mě to týká, a na tyto hrozné věci jsem nemohla nemyslet.

U dětí mého věku se obvykle předpokládá, že se nebudou

plést do problémů dospělých; jenže stejní dospělí nás zároveň

nutí, abychom se stali předčasně odpovědnými tím, že se

vzdáme svého dětství.

Ačkoli jsem si myslela, že ke mně rodiče nejsou spravedliví,

když se mě rozhodli provdat a zabránit mi tím v uskutečnění

mých snů, vůbec nemůžu říct, že bych je za to nenáviděla ne-

bo si dokonce přála jejich smrt. Samozřejmě jsem se na ně

zlobila a trvala jsem na tom, že si to své budu bránit za každou

cenu, i když samozřejmě ne za cenu krve, kterou stanovili te-

roristi. Ať už tyhle lidi v životě potkalo cokoli, jejich barbarské

činy nemohlo v mých očích ospravedlnit vůbec nic. Pokud

měli politické požadavky nebo výhrady, mohli je vyjádřit ji-

ným způsobem.

Proč se nepokusili usednout za jednací stůl a nesnažili se

celou věc probrat, jako jsem se to pokusila udělat já se svými

rodiči? Pravda, nepodařilo se mi je přesvědčit. Proto jsem se

vydala hledat pomoc u strýce, a jelikož jsem jej nenašla, obrá -

tila jsem se na lidi, kteří smýšlejí podobně jako on. Ale nená-

vidět někoho, nebo ho dokonce zabít či napadnout nevinné

prostě jenom proto, že jsem se užírala nějakým problémem,

mě nikdy ani nenapadlo. Nedokázala jsem pochopit, jak

mohli být tihle lidé až takto agresivní. Dobrá, možná byli pře-

svědčeni, že jsou bojovníky vystupujícími na obranu nábo-

ženství.

Copak se ale nebáli, že až stanou před tváří Boha, stihne

je trest za vraždu lidských bytostí? Dopustili se odporných

zločinů. Kdo se může hlásit k náboženství tak netolerantnímu

k jiným způsobům víry, k náboženství, které u lidí vyvolává

takový strach a nerespektuje lidská práva?

57

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 58

R A N N í RO S A

* * *

Opravdu věříte, že by Bůh, jenž není nic jiného než láska,

mohl souhlasit se zabíjením lidí jeho jménem? Opravdu vě-

říte tomu, že by si přál, aby byla zabíjena jeho stvoření a mezi

lidskými bytostmi šířen strach a nenávist? Copak nás nežádal,

abychom se navzájem milovali? Může si Bůh opravdu přát

smrt nebo bídný život pro dítě?

Slyšela jsem, že nenasytnost, hlad po moci a peníze některé

lidi nutí, aby zneužívali zaslepenosti a nevědomosti druhých.

Ale stále ještě jsem nechápala, jak je to možné!

Proč se z manipulace, hamižnosti a nevědomosti líhnou

extremistická hnutí, která po světě šíří hrůzu a násilí a ničí

lidské životy?

Pomyšlení na všechnu zmíněnou brutalitu, jíž se dospělí

provinili vůči mojí zemi a nevinným civilistům, trochu zmír-

ňovalo mé utrpení.

Zájem o lidi, kteří se ocitli v mnohem horší situaci, než

byla ta má, mi pomáhal vidět, jak jsou moje vlastní problémy

relativní, a nepropadat zoufalství. Ve srovnání s těmi, kteří

byli zavražděni, a rovněž s těmi, kdo přišli o střechu nad hla-

vou a neměli co jíst, jsem si uvědomila své výhody. I když to

zdaleka nesnižovalo závažnost mé situace, dodalo mi to od-

vahu a posílilo mé odhodlání bít se za svoje práva.

Po několika dalších kilometrech nás znovu zastavili, ten-

tokrát to však nebyli vojáci v uniformách, ale muži v civilu,

ozbrojení kalašnikovy.

Břicho jsem měla stažené strachem, protože jsem si my-

slela, že to jsou teroristé. Z internetu jsem věděla, že unášejí

a zabíjejí lidi. Vypadali podivně, oděni celí v černém, v barvě

jejich vlajky.

Když muži přistoupili k našemu vozu, všimla jsem si, že

na sobě mají tradiční jemenské oblečení – dlouhé šaty v pase

stažené páskem a k němu připevněnou dýku. Tato dýka,

58

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 59

P O S T RýČ KOV I S E S L E H L A Z E M

džambíja, se v jemenu běžně nosí jako symbol mužnosti, ni-

koli agresivity.

Oddychla jsem si, když dali Salwinu bratrovi znamení, aby

pokračoval, a na nic se nevyptávali, zatímco jiným vozům na-

řizovali, aby zastavily na kraji silnice. S údivem jsem si v pro-

tisměru všimla stovek kamionů plných zboží, které přijížděly

z Hudajdy, hlavního jemenského přístavu, a teď stály na kraj-

nici silnice ve směru na hlavní město. Nechápala jsem, proč

skupina po zuby ozbrojených mužů úplně zablokovala prů-

jezd a zastavuje všechny kromě nás. Dobře vím, že u nás v je-

menu bývají civilisté často ještě ozbrojenější než vojáci, ale

své zbraně používají jen velmi vzácně. Národ válečníků ne-

musí být nutně bojechtivý.

Zmítala mnou zvědavost, a tak jsem se na to Salwina brat-

ra ze ptala.

„Kdo jsou ti lidé a proč po nás nic nechtějí?“

„To jsou příslušníci kmene, který je ve sporu s vládou. Ta

se pořád nemá k tomu zjednat spravedlnost v konfliktu,

v němž jejich kmen stojí proti jinému kmeni, který ho při-

pravil o část území a dokonce některé jeho příslušníky zabil.

Žádali vládu, aby ten konflikt vyřešila jemenská justice, která

to má v kompetenci. Ta ale dodneška nic pořádně neudělala,

akorát celou věc kvůli korupci ještě víc zkomplikovala. Z toho

důvodu se tenhle oloupený kmen rozhodl vzít spravedlnost

do vlastních rukou. Takže jako rukojmí bere všechny, kdo pa-

tří k nepřátelskému kmeni, a bude to dělat tak dlouho, dokud

mu vůdcové toho kmene nevydají viníky ke spravedlivému

potrestání. Zastavují i kamiony, aby jejich řidiče přinutili jed-

nat ve svůj prospěch, a hlavně, aby tím vytvořili tlak na vládu.“

„A jak vědí, že zrovna ty nepatříš k tomu kmeni, se kterým

teď bojují? Vždyť na tebe ani nepromluvili!“

„Oni to nevědí. Nás ale na rozdíl od ostatních nezastavili

prostě proto, že v autě jsou ženy.“

59

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 60

R A N N í RO S A

„Takže i kdybys byl příslušník toho nepřátelského kmene,

nechali by tě jet jenom proto, že máš s sebou ženy?“

„Ano,“ odpověděl k mému velkému údivu, „z úcty k nim

se ani nesmějí na nic ptát. Mužští příslušníci kmenů se řídí

kodexem cti, podle kterého je projev neúcty k ženě vnímám

jako ostudný zločin. Toho, kdo takové pravidlo přestoupí,

stihne tvrdý trest.“

Poprvé v životě jsem slyšela, že se ženy těší úctě mužů, pří-

slušníků kmene. A tohle privilegium mě naplňovalo pocitem

velké hrdosti.

„Protentokrát si muži musí přiznat, že je žena může za-

chránit. jejich chování si vysvětluju jako znamení toho, že si

ženu spojují s mírem, a to se mi moc líbí. I když jsou tihle

muži hrubí a nevzdělaní, tak si jich vážím, i kdyby byli lupiči.

Dodržování kodexu cti z nich ale dělá civilizované tvory.“

Salwa a její bratr po těch posledních slovech vyprskli smí-

chy: „Civilizovaní lupiči! To je teda síla!“

Za chvilku jsme se tomu smáli už všichni. Vůbec poprvé

za posledních čtyřiadvacet hodin se na mojí zasmušilé tváři

objevil úsměv. Náhle jsem se na několik vteřin znovu stala

dítětem, což byla moje pravá přirozenost. Mohla jsem se

usmí vat a říkat roztomilé věci.

Okénkem jsem se rozhlížela po krajině ubíhající kolem

nás a uvědomovala jsem si, jak jsem jiná než ta holčička, kte-

rá předtím cestovala se strýcem. Tehdy jsem se na krajinu dí-

vala bezstarostnýma očima. Fascinovala mě krása a veselost

hor a údolí, občas jsem se vylekala při pohledu na dravce

kroužící nad obdělanými terasovitými poli. Tentokrát mě

můj smutek nutil myslet na tuto překrásnou zemi a na lidi,

kteří svým umem a manuální zručností soupeří s přírodou,

když staví své úžasné, úctyhodně vysoké domy, pro někoho

nedostupné, zavěšené na vrcholcích hor nad hlubokými rok -

lemi, jež působí dojmem, jako by se vznášely v prostoru. Tyto

60

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 61

P O S T RýČ KOV I S E S L E H L A Z E M

opevněné vesnice s okny obrácenými jediným směrem, kde

nic nebrání výhledu, mi úplně braly dech. Všechno se zde

zdvihalo k slunci. Místní lidé hory vyzývali na souboj a pak

si je podmaňovali – postavili si na nich domy a obdělávali

spoustu teras připomínajících zelené schody do nebe. Před-

stavovala jsem si, že jsou jako cesta, která mi umožní dojít

až ke hvězdám.

Nepotvrzuje snad tato neskutečná nádhera ryzího génia

jemenských stavitelů, ale také a hlavně jejich velkou citlivost?

jak to, že si tito lidé, kteří se s takovým odhodláním dokážou

postavit drsné přírodě, neumějí poradit s láskou ke svým dě-

tem? Vzbuzovalo to ve mně úžas.

Že je otec schopen vydat své dítě, i když ví, že bude zná-

silňováno a týráno, a myslet si, že je to pro jeho dobro, to

prostě překračovalo moje chápání! Lze snad něco takového

vysvětlit „pouhou“ nevědomostí, škodlivými tradicemi nebo

chudobou? Neměla by však právě láska k vlastnímu dítěti nad

vším zvítězit? Copak nemohl do konečného rozhodnutí za-

sáhnout rozum? Tenhle způsob myšlení jsem nebyla schopná

pochopit. Skličovalo mě to a měla jsem pocit, že se zachmu-

řuje dokonce i okolní krajina, aby na znamení podpory sou-

zněla s mým smutkem.

Náhle mě z černých myšlenek vyrušil mladý orel, který

kroužil na nebi, jako kdyby chtěl svým půvabným tancem

upoutat moji pozornost. Symbolizoval můj vlastní sen: být

svobodná a tančit jako tento hrdý pták, co náhle vzlétl z vy-

sokých hor čnících nad krajinou.

Tehdy jsem si řekla, že právě z těchto hor musím čerpat

svoji sílu. Nesměla jsem ztrácet odvahu, protože cesta do Hu-

dajdy byla ještě dlouhá.

Projeli jsme dalšími zátarasy. Pokaždé jsem předstírala, že

na Salwině klíně spím, aby mě snad někdo nepoznal, pokud

už rodiče o mém zmizení informovali policii.

61

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 62

R A N N í RO S A

Začínala jsem ztrácet trpělivost a znovu mě ovládla úzkost.

Hlavou se mi honily otázky ohledně rodičů. Ptala jsem se sa-

ma sebe, proč mě rodiče nemají rádi takovou, jaká jsem. A ta-

to otázka se mi vracela stále dokola: proč jim tolik vadí, že

bych se stala tím, kým toužím být? Vzpírala jsem se jejich

přá ní, nechtěla jsem se nechat zavřít a přijmout tradice a pra-

vidla, která byla příčinou jejich vlastního utrpení.

Po pěti hodinách jízdy jsme konečně dorazili do Hudajdy.

Byla už tma. Salwa mě odvedla k Abduldžabbárovi. jakmile

jsem ho spatřila, vrhla jsem se mu do náruče a úpěnlivě jsem

jej prosila, aby mě nenechával samotnou, až budu muset

předstoupit před rodinu. Potřebovala jsem jeho pomoc.

Láskyplně mě poplácal po hlavě a povzbuzoval mě slovy:

„Všechno dopadne dobře, nemusíš se bát.“

Přesto jsem z výrazu jeho tváře poznala, že si dělá velké sta-

rosti. Uvědomovala jsem si, že zorganizováním mého útěku

do Hudajdy podstoupil velké riziko a vzal na sebe ohromnou

odpovědnost. Dovedl si představit, jaký o mě rodiče musejí

mít strach. jediným členem mojí rodiny, jehož znal, byl strýc,

ale toho se mu nedařilo zkontaktovat. Každou chvíli bral do

ruky mobilní telefon, aby Abdussalámovi zavolal. Pokaždé se

znovu rozčilil, protože se ozvala jenom strýcova hlasová

schránka, kde jej předem namluvená zpráva informovala, že

linka je zrušena. Neustále opakoval, že na sebe mou přítom-

ností bere velmi vážnou odpovědnost. Spojit se s mou rodi-

nou považoval za nezbytně nutné. jak celou situaci vyřešit?

Bylo mi jasné, že jsem mu pořádně zkomplikovala život. Ale

co jiného mi zbývalo?

Nakonec navrhl, abychom se s Abdussalámem pokusili

spojit přes Facebook. Posadili jsme se k jeho počítači a on mě

nechal na klávesnici zadat strýcovu adresu. Spojení se poda-

řilo, dostala jsem se na svůj profil a poslala strýci zprávu, v níž

jsem mu vysvětlila, že jsem utekla od rodičů, že se bojím a že

62

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 63

P O S T RýČ KOV I S E S L E H L A Z E M

jsem se Salwou a Abduldžabbárem v Hudajdě. Prosila jsem

ho, aby se mi urychleně ozval.

S pomocí Abduldžabbára jsem přes Facebook poslala další

zprávu Chálidovi al-júsufovi a jeho nadřízenému v televizi

Muchtárovi al-Šarafímu. Ten mi okamžitě odpověděl a vyjá-

dřil mi svou podporu. Zároveň mi slíbil, že se také bude po-

koušet spojit se s mým strýcem. „Nedělej si starosti,“ uklid-

ňoval mě, „máš moji plnou podporu.“ Skutečnost, že nám

odpověděl samotný ředitel televize a že se v celé záležitosti

přidává na moji stranu, pro nás znamenala velkou úlevu.

Noc už značně pokročila. Abduldžabbár mě svěřil Salwě.

Šla jsem spát k ní domů.

63

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 64

6.

q

Volám o pomoc

Nazítří velmi časně ráno jsme se dostavily k Abduldžabbárovi,

který nás už očekával s novinkami. Můj strýc zprávu odesla-

nou přes Facebook skutečně dostal a ozval se mu telefonem.

Zároveň dal vědět mým rodičům, že jsem v pořádku a v bez-

pečí a že pro mě osobně zajede autem do Hudajdy. Byla jsem

ráda, že strýčka uvidím, i když jsem se na něj ještě pořád zlo-

bila za to, že odjel ze San’á a ani mi o tom nic neřekl. Pova-

žovala jsem to za zradu a začínala jsem o něm a jeho dobrých

úmyslech pochybovat. Ztratila jsem k němu důvěru a říkala

jsem si, jestli mě neodveze zpátky k rodičům. Přesto jsem se

na něj upřímně těšila.

Abduldžabbár pokračoval: „Ale špatná zpráva zní, že si tvo-

ji rodiče dělají velkou starost a nechali po tobě vyhlásit pá-

trání, v nemocnicích a na policejních stanicích nechali vyvěsit

tvoji fotku. Tvůj strýc Abdulkádir jim dokonce pomohl uve-

řejnit oznámení s tvojí fotkou na internetu spolu se žádostí,

aby je kontaktoval každý, kdo by tě viděl nebo našel.“

* * *

64

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 65

VO L á M O P O M O C

Když strýček dorazil do Hudajdy, nejdřív jsem se s ním od-

mítala setkat, Abduldžabbár mě ale přesvědčil, že je třeba,

abychom si promluvili a problém vyřešili co možná nejdřív.

Měl pravdu, strýc byl jediným členem mé rodiny, se kterým

jsem mohla mluvit. Bylo v mém zájmu dát mu ještě šanci.

Abduldžabbár navrhl, že si s ním domluvíme sraz v jedné ma-

lé restauraci kousek od pláže a dáme si tam snídani. Tam jsme

se s ním tedy setkali. jakmile jsem ho uviděla, rozplakala jsem

se. Řekla jsem mu, jak mě zklamal, když mě opustil a nebyl

tady, když jsem ho potřebovala. Pokusil se mi vysvětlit, že za

to může moje matka, protože mu nařídila, aby se ke mně moc

nepřibližoval, a prosil mě za odpuštění. Cítila jsem, že není

ve své kůži. Rozhlížel se na všechny strany a pozoroval lidi,

kteří vcházeli dovnitř a odcházeli ven. Náhle řekl: „Pospěšte

si s tím jídlem.“

Abduldžabbára i mě to zarazilo a chtěli jsme vědět, proč

se tak chová.

„Když jsem se v neděli v poledne od bratra Abdulkádira,

který dal na internet tvoje fotky, dozvěděl, že jsi utekla, dělal

jsem si velkou starost a taky jsem zveřejnil nějaké tvoje fotky

na Facebooku. Byl jsem zrovna na cestě do Saúdské Arábie,“

vysvětloval. „Pak se mi vybila baterie. Musel jsem počkat, až

večer dojedu k nějaké benzínce, abych si ji mohl dobít a zno-

vu se přihlásit na Facebook. Teprve potom jsem našel tvůj

vzkaz a dozvěděl jsem se, že jsi živá a zdravá. Hned jsem volal

tvým rodičům, abych jim řekl, že jsem tě našel, že jsi v Hu-

dajdě a že ruším svoji cestu a jedu pro tebe, abych tě odvezl

zpátky do San’á. Ale dnes ráno, když jsem přijel do Hudajdy,

jsem se od bratra dozvěděl, že se na mě tvoji rodiče strašně

zlobí. Myslí si, že jsem tě společně s Abduldžabbárem unesl.

Tvoje matka šla proto na policii a zalarmovala všechna kon-

trolní stanoviště v zemi, aby mě zatkli. Abduldžabbár je ob-

viněn z toho, že tvému únosu napomáhal. Chápeš už, proč

65

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 66

R A N N í RO S A

mám takový strach? Bojím se, že mě někdo pozná, protože

moje fotky jsou úplně všude a včera vyšlo v novinách ozná-

mení, že jsem hledaná osoba. Zničehonic jsem se stal slav-

ným, ale ne zrovna tak, jak bych si přál,“ uzavřel ironicky.

Strýcova slova mě ohromila. Z těch zpráv jsem na rodiče

byla rozzuřená ještě víc. Když mě strýc našel, myslela jsem si,

že jsem v bezpečí, chráněná před rozhodnutím rodičů, a že

můžu najít trochu klidu. Ale ukázalo se, že to on potřebuje

ochranu před policií a musí se hájit! Momentálně jsme to byli

my, kdo se provinil, a nikoli otec, který souhlasil, že dá mě,

své dítě, někomu, koho vůbec neznám. Došlo mi, že jsem

svým útěkem všem způsobila jenom samé potíže. Horkem

a nervozitou mi na těle vyskakovaly velké kapky potu. Při-

padla jsem si zahnaná do kouta, ale bylo třeba, abych ve svém

boji vytrvala.

Strýci a Abduldžabbárovi jsem řekla: „Musíme najít nějaký

způsob, jak přesvědčit policii, že to není pravda, že jste mě

neunesli, ale že jsem utekla sama, abych vyhledala pomoc.“

jenže Abduldžabbára všechny ty zprávy rozčilily: „já s tím

nemám nic společného, a hlavně nechci, aby to očernilo moji

pověst. Každý rok si vybírám třicet děvčat na představení,

mám důvěru jejich rodin. A tohle obvinění z únosu mi určitě

uškodí a ohrozí moji práci. Policie nebude brát moje slova

vážně, když proti mně budou stát Nadini rodiče. Musíme na-

jít nějaký způsob, jak se bránit. Pojeďme rychle pryč, jinak

nás tady přede všemi ještě zatknou.“

Zaplatil účet, vstal a my jsme jej mlčky spěšným krokem

následovali až k jeho autu.

* * *

Abduldžabbár nás odvezl ven z města, daleko od lidí, a zasta-

vil na liduprázdné pláži přímo proti nesmírnému Rudému

moři vybledle modré barvy, bez obzoru a jakoby zploštělému

66

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 67

VO L á M O P O M O C

na můj vkus příliš velkým a příliš těžkým nebem. Na pláž se

slétlo ohromné množství havranů a vypadalo to, jako by čí-

hali na každý náš pohyb. Ti ptáci, černí jako noc, se určitě

museli dobře bavit nad tím, jak si my, lidské bytosti, kom-

plikujeme život, jak dokážeme být hloupí, a nepochybně se

ptali, kam se poděla naše pověstná moudrost z dob, kdy se

jemenu přezdívalo „Šťastná Arábie“. Z těch hlubokých myš-

lenek mě vytrhl strýc. S Abduldžabbárem jsme se k němu

otočili čelem: právě se totiž chystal fotografovat. jeho chování

nás dost udivilo. jak může v takové šlamastyce myslet na něco

takového?

„Možná nám tenhle foťák pomůže najít řešení,“ prohlásil.

„A jak asi?“ zeptala jsem se užasle.

Abduldžabbár ale strýcův záměr pochopil a hned se tomu

geniálnímu nápadu pousmál. Abdussalám si fotoaparát na-

stavil do režimu videa a požádal mě, abych vyprávěla svůj pří-

běh. Usadili jsme se v autě. Během několika minut jsem do

kamery vysvětlila, proč jsem utekla z domova, proč jsem se

nechtěla vdát a ukončit svůj život jako moje teta, která se upá-

lila, aby unikla násilnickému manželovi. Mluvila jsem o svých

snech, své touze prožít normální dětství, pokračovat ve studiu

a být opravdu sama sebou. Vysvětlila jsem také, že raději zem-

řu, než žít v podmínkách, které mi chtěla vnutit moje rodina

nebo můj údajný manžel.

Po dokončení nahrávky mě Abduldžabbár nechal skotačit

se strýcem na pláži a šel ji zveřejnit na youTube. Vrhala jsem

se do vln Rudého moře, které mi v tu chvíli připadalo tak vel-

korysé a vřelé.

O několik hodin později zazvonil strýcův telefon a pak už

zvonil nepřetržitě. Video viděla spousta lidí, což nezůstalo bez

reakce: ozývali se novináři, ale i ženy a muži, kteří pracovali

pro nevládní organizace zabývající se ochranou lidských práv.

Všichni mě chtěli chránit a poslechnout si můj příběh. Ab-

67

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 68

R A N N í RO S A

dussaláma s Abduldžabbárem ten mediální humbuk ohromil.

Mohli jsme slavit vítězství nad mými rodiči, kteří oba muže

obvinili z mého únosu.

Nazítří dal můj strýc Abdulkádir na Facebook své a mat-

čino telefonní číslo a totéž udělali i ostatní strýcové, aby na

ně lidé měli kontakt pro případ, že bych se našla. Všichni pak

nestačili přijímat hovory. Všechny rekordy ale překonala má

matka: volali jí pohoršení anonymové nejen z jemenu, ale

i z Egypta, Libanonu, Spojených arabských emirátů, a ptali

se jí, jak mohla mít to srdce, aby souhlasila se svatbou tak

malého dítěte. Někteří se jí dokonce snažili promluvit do

duše.

Ozval se i Abdussalámův šéf, jehož jsem společně s Ab-

duldžabbárem kontaktovala přes Facebook, a vyjádřil nám

svou podporu. Zároveň nám sdělil, že mě strýc musí zavézt

zpátky rodině do San’á, aby se problém vyřešil přímo na mís-

tě. já jsem se však s matkou odmítala setkat, dokud nestáhne

žalobu, kterou podala na strýce, a dokud neuzná, že jsem

utekla ve snaze vyhnout se vnucenému manželství. Strýcovu

nadřízenému jsem se svěřila s obavou, aby policie strýčka ne-

uvrhla do vězení a moji rodiče jej neodsuzovali, protože jsem

si byla jistá, že se mě budou dál snažit přinutit na domluve-

né zásnuby přistoupit. Spojil se tedy s policií a celou situaci

vysvětlil.

Zároveň požádal o povolení, aby se strýc mohl se mnou

beztrestně vrátit do San’á, a o záruky, že mě rodiče budou

chránit. Zprostředkoval nám možnost jednat telefonicky pří-

mo s policií, abychom tak mohli být vyslechnuti a hlavně

abychom mohli poskytnout vlastní verzi celé záležitosti. Poté

co nám strýčkův šéf i policie dali své slovo, jsme se vydali na

cestu do San’á. Strýc rozhodl, že budeme cestovat v noci, kdy

byla menší pravděpodobnost, že nás někdo pozná. Celou ces-

tu jsem prospala. Do hlavního města jsme dorazili v jednu

68

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 69

VO L á M O P O M O C

hodinu po půlnoci, aniž bychom měli sebemenší potíže s vo-

jenskými zátarasy nebo policejními kontrolami.

Když strýc ráno zapnul počítač, s úžasem konstatoval, že

moje svědectví na videu, které Abduldžabbár vyvěsil na in-

ternet, už viděly stovky tisíc uživatelů. Ale o několik hodin

později dostal i reakce, které jej obviňovaly, že celý příběh vy-

konstruoval a unesl mě s cílem soustředit na mou rodinu me-

diální pozornost a ohrozit ji tím.

Někteří lidé jej důrazně žádali, aby té hry rychle nechal,

a hrozili mu právním postihem. jeho chování prý zcela od-

poruje tradicím naší země. Vyzývali ho, aby mě dovezl zpátky

k rodičům.

Strýc se doopravdy vylekal a zařídil mé setkání se zástupci

nevládních organizací, jež dohlížejí na práva dětí, abych zís -

kala oficiální ochranu. Zavedl mě také na ministerstvo vnitra,

na odbor ochrany rodiny a podal tam stížnost na moje rodiče,

kteří mě chtěli násilím donutit ke sňatku, což mě následně

přimělo k útěku. Nějaká žena mě tam vyslechla o samotě, aby

zjistila, jak se věci skutečně mají. Poté ministerstvo kontak-

tovalo moje rodiče a předvolalo si je k pohovoru.

Rodiče ohromilo, že jsem proti nim podala stížnost. Ne-

měli však na vybranou. Museli postupovat podle pokynů mi-

nisterstva a přijít předložit vlastní verzi toho, co se událo.

69

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 70

7.

q

Rodinné rěšení

RODIČE SE NA MINISTERSTVO DOSTAVILI v doprovodu mého

strýce Abdurrahmána. Byli zničeni bolestí a neuměli pocho-

pit, jak se mohlo stát, že se ocitli na straně obviněných. Proč

vůbec mají chodit na ministerstvo? Nebyli si vědomi, že by

se vůči mně něčeho dopustili.

Mně nevládní organizace SEyAj zabývající se ochranou

dětí přidělila právníka Akrama al-Gubádího, který se jednání

rovněž účastnil. Matce se po čtyřiadvaceti hodinách obav

a zoufalství nejprve ulevilo, že jsem se našla živá a zdravá. Teď

však byla vzteky bez sebe, že ji její vlastní dcera vláčí na mi-

nisterstvo a svůj problém vystavuje nejenom před celým je-

menem, ale i před celým světem. Když mě uviděla, nedoká-

zala skrýt svůj hněv. Strašlivě zuřila kvůli tomu, co jsem

udělala a dostala tím do nesnází celou naši rodinu: s otcem

je tady měli vyslýchat jako nějaké zločince!

Na otázku: „Snažili jste se Nadu provdat?“ odpověděli zce-

la spontánně: „Ale jistě, co je na tom špatného? O ruku naší

dcery požádal slušný muž. Věděli jsme, že pochází z dobré

rodiny, že je to odpovědný a počestný člověk, že má dobrou

práci, a nevěděli jsme o žádném nedostatku, který by sňatku

měl bránit. Tak jsme souhlasili.“

70

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 71

RO D I N N É Ř E Š E N í

Vedoucí odboru ochrany dětí a rodiny na ministerstvu

vnitra, která měla můj případ na starosti, se jmenovala Su’ád.

Měla hodnost plukovnice! Udělalo to na mě ohromný dojem

a myslím si, že na rodiče rovněž. Ale ještě působivější bylo,

když do její kanceláře vstoupili nějací důstojníci kvůli pod-

pisu, aby mohli uzavřít jakýsi úkol. Pozdravili ji jako vojáci

velitele – srazili paty, zasalutovali a zvolali: „Ano, plukovní-

ku!“ Působila jako velmi vzdělaná žena a neskrývala, že je mi

nakloněna.

Matku nepochybně děsila, protože měla nejenom moc, ale

navíc dokonale znala práva dětí a tomu, aby s nimi bylo dobře

zacházeno a dostávalo se jim náležité péče, zjevně přikládala

velký význam. Tato žena a její plukovnické prýmky na rame-

nou ve mně vzbuzovaly zvědavost, hlavně její policejní uni-

forma, tady, v budově ministerstva vnitra, tedy resortu tra-

dičně vyhrazeném mužům.

Fascinovala mě natolik, až jsem se jí musela zeptat: „Paní

plukovnice Su’ád, jak může žena dělat policejní kariéru?“

jelikož nevěděla, že chci být zpěvačkou, a myslela si, že mě

láká její profese, pustila se do obšírného výkladu.

„V jižním jemenu působily ženy v policii a armádě už

před opětovným sjednocením Severního a jižního jemenu

v květnu 1990. Oproti tomu v Severním jemenu nic tako-

vého ještě nepřicházelo v úvahu, bylo naprosto nemyslitelné,

aby žena šla pracovat k policii. O několik let později ale ve-

litel státní bezpečnosti jahjá Sálih, synovec tehdejšího prezi-

denta Alího Abdalláha Sáliha, ženám nastupovat k policii

umožnil. Tehdy se toho odvážila jen hrstka žen. Kvůli této

iniciativě se na jahju snesla vlna kritiky, zejména ze strany

jeho strýce, prezidenta republiky. Obvinili ho, že prý je

proutník a že chce poskvrnit pověst jemenských dívek, ohro-

zit jejich čest a nabourávat tradice země. Ale jahjá neochvějně

věřil tomu, co dělá, a na kritické hlasy nedal. Nebál se po-

71

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 72

R A N N í RO S A

stavit ani všemocným náboženským autoritám a pokračoval

v naplňování svého programu. Ženy přijímal dokonce i do

oddělení boje proti terorismu. Některé z těchto dívek odešly

studovat do zahraničí, například na věhlasnou Královskou

vojenskou akademii v Sandhurstu v Anglii. Uběhlo pár let

a svoje dcery se do tohoto programu snažili mermomocí za-

pojit právě ti, kdo předtím přítomnost žen v policii nejvíc

kritizovali. Dnes u policie pracují tisíce děvčat. Bylo zapotře -

bí někoho velmi odvážného a vlivného, aby tuto velkou změ-

nu uvedl do pohybu a bojoval proti přežité tradici a zpáteč-

nickému způsobu myšlení.“

„My jsme se ale nepřišli hlásit k policii. Řekněte nám, proč

nás taháte až sem, i když jsme nikomu nic neudělali? Právě

naopak, chceme pro naši dceru jen to dobré. Tím, koho byste

měli vyslýchat, je její strýc, protože ji unesl a způsobil nám

tím mnoho problémů,“ vložila se do hovoru matka, kterou

moje otázky a má zvědavost popuzovaly.

„Ale copak si to neuvědomujete? Nada je teprve dítě, ještě

vás potřebuje, abyste se o ni starali a umožnili jí získat dobré

vzdělání.“

„jenom jsem dohodl její zásnuby, nepočítám s tím, že by

se vdávala dřív, než jí bude patnáct. Dokonce jsem do smlou-

vy nechal napsat klauzuli, podle které ji manžel musí nechat

pokračovat ve studiu,“ upřesnil otec.

„I v patnácti na to bude ještě příliš mladá. Musíte počkat,

dokud nebude starší. Až dospěje, a pokud bude s vašimi plány

souhlasit, potom to bude v pořádku, ale není dobré ji do tak

zásadního rozhodnutí nutit.“

„Svoje dcery jsem nikdy nechtěl do ničeho nutit. Vždycky

jsem si přál, aby dokončily školu. Ale okolnosti mě přinutily

je zasnoubit. Moje dcery touží otci pomoct a dostat ho z tíživé

finanční situace, takže nemají na výběr a musí souhlasit, aby

mě uchránily před utrpením.“

72

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 73

RO D I N N É Ř E Š E N í

„Provdat dcery není řešení. Myslel jste na neblahé důsled-

ky pro jejich život, jaké by to mohlo mít? Spousta dívek, které

se vdávaly příliš mladé, už nežije.“

Okamžitě jsem si vzpomněla na tetu, která si vzala život.

Svatba mi pořád připadala jako něco hrozného a nebudila ve

mně žádnou radost, právě naopak.

Plukovnice Su’ád pokračovala: „Tisíce dívek zemřely v dů-

sledku násilí, které na nich jejich manželé páchali při pohlav-

ním styku. Při něm může dojít k poranění nezralých pohlav-

ních orgánů a ke krvácení. Ale mnohem vážnější je, když

velmi mladé dívky otěhotní, protože ještě nemají dostatečně

vyvinuté tělo, aby mohly donosit dítě. To způsobuje řadu

komplikací, potraty nebo dokonce i úmrtí způsobené před-

časným těhotenstvím. I když nezemřou, po zbytek života se

potýkají s příšerným tělesným, psychickým nebo citovým

traumatem.“

Z její přednášky o důsledcích dětských sňatků jsem se po-

prvé dozvěděla o děsivých újmách, jež mohou předčasně pro-

vdaným dívkám způsobit.

Matka se neudržela a bez ohledu na její hodnost skočila

plukovnici Su’ád do řeči.

„Mně samotnou provdali ve dvanácti letech, první mimin-

ko jsem porodila v patnácti a vidíte, nic mi není. Můj jediný

problém spočívá v tom, že jsem těch dětí měla moc. Mám to

těžké, protože se musím o všechny postarat a uživit je.“

„Tak to jste určitě měla štěstí. Spousta dívek přinucených

ke sňatku v Nadině věku to ale odnese mnohem hůř.“

Plukovnice Su’ád svá slova doložila statistickými údaji.

Oficiální čísla potvrzovala všechno, co rodičům předtím vy-

světlila. Matka naštěstí uměla číst a psát. Mohla se tak sama

podívat na zprávu vzešlou z šetření zadaného organizací UNI-

CEF. Moji rodiče ani já jsme tehdy netušili, co UNICEF zna-

mená, ale plukovnice Su’ád nám to později vysvětlila.

73

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 74

R A N N í RO S A

Údaje této organizace uváděly, že v zemi jako jemen, kde

jsou děti nuceny k předčasným sňatkům, umírá každoročně

na padesát tisíc dívek. Pokud se těmto praktikám neučiní

přítrž, hrozí, že číslo ještě poroste. Statistické údaje mi vyra-

zily dech a daly mi další důvod, abych se rodičům, kteří věřili

na osud a vůči takovému zločinu zůstávali hluší a slepí, tvrdě

postavila.

„jak můžete svoji dceru připravit o dětství, o vzdělání a vaši

lásku?“ zeptala se plukovnice.

Byla jsem zvědavá, co jí na to rodiče řeknou. Oni se ale

mís to odpovědi jenom zatvářili zahanbeně, jako malé děti, kte-

ré udělaly nějakou hloupost a teď poslouchají kárání rodičů.

V tu chvíli mi došlo, že moji rodiče stejně jako většina ne-

vzdělaných rodičů z venkovských oblastí, tedy celkově větší

část rodičů v zemi (73 procent jemenského obyvatelstva žije

na venkově), vyrostli, aniž by se jejich smýšlení třeba jenom

o kousíček pohnulo dopředu. Sami vlastně neměli žádné dět-

ství a dospěli bez toho, aby získali vzdělání. Nedokázali uva-

žovat stejně jako lidé, kterým se dostalo lásky a pozornosti

a kteří prošli normálním tělesným i duševním vývojem. Proto

nechápali logiku toho, co jim plukovnice Su’ád vysvětlovala.

Zůstávali dětmi v dospělém těle.

Z těchto myšlenek mě vytrhl otcův hlas, když se na úřed-

nici obrátil s otázkou.

„A co teď máme dělat, abychom se dostali z té slepé uličky,

do které nás Nada dostala?“

„jestli chcete, aby se k vám Nada vrátila, musíte podepsat

dohodu zaručující, že zrušíte zásnuby a přestanete trvat na je-

jím sňatku, dokud s ním ona sama nebude souhlasit a nebude

se cítit připravena převzít tuhle odpovědnost.“

Rodiče se tomuto smírčímu řízení nevzepřeli, ale já jsem

se stále zlobila a odmítala se s nimi vrátit domů. Obávala jsem

se, že mi dají co proto za všechny problémy, které jsem jim

74

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 75

RO D I N N É Ř E Š E N í

podle nich způsobila. Chtěla jsem raději zůstat se strýcem Ab-

dussalámem. Ale matka si vzala do hlavy, že dělám jenom to,

co mi namluvil Abdussalám, a proto to odmítala dovolit. Vel-

mi se na něj zlobila.

„Nepřipadá v úvahu, abych svou dceru nechala Abdussa-

lámovi! To mně, její matce, přísluší starat se o Nadu, ne svo-

bodnému muži, co ji nechává celé dny samotnou.“

Na matku, která se stavěla proti mému přání zůstat se

strýčkem v San’á, jsem vrhla zuřivý pohled a vybuchla jsem

vzteky.

Pohrozila jsem jí, že raději spáchám sebevraždu, než abych

se k nim vrátila a žila s nimi. To ji vyděsilo. V přítomnosti

ministerské úřednice, plukovnice Su’ád, strýce Abdurrahmá-

na a právníka nevládní organizace SEyAj už jsem se nebála

říkat, co jsem měla na srdci.

Všichni si uvědomili, jak silně jsem odhodlaná stát si za

svým, a po mnoha debatách nakonec dospěli k dočasnému

řešení: nevrátím se s rodiči na vesnici, ale nebudu smět zůstat

ani s Abdussalámem, neboť všichni uznali, že matka má prav-

du. Většinu času bych totiž byla sama, protože strýc trávil celé

dny v práci.

Rozhodli tedy, že mě na přechodnou dobu umístí do žen-

ského domova v San’á, dokud se nenajde něco lepšího. Zate-

lefonovali předsedkyni Svazu jemenských žen Ramzíje Abbás

al-Irjáníové, pokoj její duši, jež se o mém případu také do-

slechla a souhlasila, že mi velmi ráda pomůže. Tenhle nápad

považovala za velice vhodný. ještě téhož dne mě zavezli do

její ohromné kanceláře, která na mě udělala silný dojem. jak -

mile jsme vstoupili, vstala a přivítala nás. Pozdravila mé ro-

diče i strýce, objala mě a políbila.

Na rodiče hned udeřila: „jak jste mohli svolit k tomu, že

se taková dívenka bude vdávat? Navíc je opravdu drobounká!

je to vážně ostuda a zcela mimo zákon!“

75

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 76

R A N N í RO S A

Rodiče se pokusili bránit a vyložit svůj pohled na věc, ale

paní Ramzíja jim skočila do řeči a vysvětlila jim, že jejich úko-

lem coby rodičů je chránit mě, pečovat o mé vzdělání a můj

blahobyt.

Matka si to nenechala líbit: „já jsem připravená se o Nadu

starat, ale ona se s námi nechce vrátit na vesnici, protože ji

její strýc poštval proti vlastní matce.“

Strýc byl v matčiných očích nepřítelem číslo jedna. Ram-

zíja se tedy obrátila na mě.

„Rodiče ti teď dali záruku, že tě k vdavkám nebudou nutit

a budou se o tebe dobře starat, tak proč se s nimi nechceš vrá-

tit na vesnici?“

„Prostě chci zůstat s Abdussalámem.“

„Souhlasila bys s tím, že bys bydlela s Abdussalámem a ro-

diči na vesnici?“

„Ne, chci bydlet u Abdussaláma ve městě.“

Ramzíja byla velmi inteligentní žena. Kladla mi další otáz-

ky, abych si uvědomila, na čem mi záleží víc: zda na strýčkovi,

nebo na městě, které mi skýtalo tolik možností a příležitost

realizovat své sny. Uvědomovala jsem si, že v naší malé ves-

ničce, kde se nikdy nic neděje a žije se tam naprosto nemo-

derně, bych neměla žádnou šanci poznat něco nového a ně-

kam to dopracovat.

V tu chvíli jsem pochopila, že na strýci tolik lpím, protože

právě díky němu jsem objevila spoustu věcí v Hudajdě,

a hlavně v San’á, a že pro mě bude strašně těžké se všeho

vzdát a vrátit se k jednotvárnému životu na venkově. Ramzíja

mě dobře odhadla. Najednou jsem si uvědomila, že mou

vzpouru proti rodičům nezpůsobilo pouze jejich rozhodnutí

provdat mě. Také a především jsem se bouřila proti životu

na vesnici, který mi už nevyhovoval. Dávala jsem přednost

městu, kde jsem mohla uskutečnit svůj sen a věnovat se své

zálibě: zpěvu a tanci.

76

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 77

RO D I N N É Ř E Š E N í

Ramzíja al-Irjáníová se mě snažila přesvědčit, že matka je

připravena udělat cokoli, aby svou chybu napravila. Matka

mě vzala do náruče a políbila mě. Opravdu chtěla, abych se

s ní vrátila a dál chodila do školy na vesnici, ale já jsem trvala

na tom, že chci zůstat ve městě s Abdussalámem. Už jste nej-

spíš pochopili, že jsem strašně tvrdohlavá. Když si něco vezmu

do hlavy, tak od toho neustoupím. Můj postoj matku rozrušil

natolik, že musela odejít z místnosti. Otec byl vůči neoblom-

nosti, s níž jsem hájila své rozhodnutí nevrátit se s nimi do-

mů, bezradný. Znovu se mě pokusil přesvědčit.

Také Ramzíja zrozpačitěla. Řekla mi: „Musíš si uvědomit,

že nikdo se o tebe nemůže tak dobře postarat a mít tě rád víc

než rodiče. Na druhou stranu vidím, že s nimi už nedokážeš

žít. Než se emoce uklidní, navrhuji, abys zůstala v ženském

domově.“

Zavolala tedy svou asistentu a požádala ji, aby pro mě se-

hnala pokoj.

Když asistentka odešla, vysvětlila mi: „Ty se nechceš vrátit

s rodiči a tvoje maminka zase nesouhlasí s tím, abys žila sama

u Abdussaláma. jsem téhož názoru jako ona, má pravdu

v tom, že tě nechce svěřit strýci. Muž, který žije sám, se o tebe

nedokáže postarat. Pracuje a nebude na tebe mít čas. Nemůžu

tě k němu nechat jít, to si nevezmu na odpovědnost. Musíš

vědět, že tvoji opravdoví opatrovníci jsou morálně i podle zá-

kona tvoji rodiče. je pravda, že vůči tobě nejednali správně,

ale dnes toho skutečně litují. je dobré, že jsi na to upozornila,

protože tím jsi jim zabránila, aby udělali další chybu. Bylo to

od tebe opravdu velmi odvážné. Přála bych si, aby všechny

dívky, které čelí podobné tragické situaci, měly stejnou sílu

charakteru a stejnou odvahu jako ty, aby překonaly strach

a ukázaly svým rodičům, že se mýlí. Tvoji rodiče svou chybu

uznali a slíbili, že už ji nezopakují. jako odpovědná žena bych

tě nejspíš měla poslat zpátky k rodičům a zároveň pozorně

77

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 78

R A N N í RO S A

sledovat, jak se tvá situace vyvíjí. Ale vzhledem k tvému od-

hodlání, hladu po vzdělání a zaujetí pro zpěv a tanec se při-

kláním k variantě, že zůstaneš v domově, dokud nenajdeme

nějaké lepší řešení.“

Tohle rozhodnutí se mi vůbec nelíbilo, ale aspoň bylo lep-

ší, než se vrátit na vesnici s rodiči, kteří se na mě jistě velmi

hněvali.

78

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 79

8.

q

Tvrdá realita

„domovu°“

O NěKOLIK MINUT POZDějI pro mě přišla asistentka paní

Ramzíje a provedla mě mým novým bydlištěm. Byla jsem

smutná, že se musím odloučit od Abdussaláma, a hlavně jsem

se zlobila na rodiče, protože v téhle situaci jsem se ocitla kvůli

nim. Utěšovala jsem se aspoň tím, že i když možná ztratím

svou rodinu, třeba si dokážu vydělávat na živobytí a nepo-

chybně potkám jiné lidi, jako byli ti, kteří mě podporovali

během této tak těžké zkoušky. Pokud by se mi podařilo do-

končit školu a realizovat sny, které pro mě znamenaly to nej-

dražší na světě, tedy mít možnost zpívat a tančit, pak by se

mi tímhle vším rozhodně vyplatilo projít a vyšla bych z toho

vítězně.

Na ubytovně žily samé ženy a nevypadaly šťastně. Zjevně

je opustil buď manžel, nebo přišly o rodinu a neměly se kam

uchýlit, tak skončily tady. Mluvily o tom, jakou měly v životě

smůlu. Ale ve skutečnosti nedělaly vůbec nic, aby se z toho

dostaly. Nechaly veškerou starost na sdružení, které jim

umožnilo přežívat po materiální stránce, ale nevyvíjely vůbec

žádnou snahu někam se posunout a vybojovat si nezávislost,

79

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 80

R A N N í RO S A

vzít budoucnost do vlastních rukou. Připadalo mi, jako kdy-

by už byly mrtvé.

V duchu jsem jim vytýkala rovněž jejich závistivost a žár -

livost. Tyhle ženy mluvily o štěstí paní Ramzíje, jež pocházela

ze vzdělané rodiny, kde se s ženami zacházelo stejně jako

s muži. její rodina ji povzbuzovala k tomu, aby vystudovala

vysokou školu, což jí umožnilo vstoupit do politiky a starat

se o potřebné ženy, jako byly právě obyvatelky tohoto domo-

va. Také jsem se dozvěděla, že paní Ramzíja je spisovatelka

a vydala už několik knih.

Ženy na ubytovně si stěžovaly na svou situaci. Sice měly

kde bydlet, ale cítily se jako vězenkyně. Nemohly si dělat,

co se jim zachtělo, jako kdyby byly doma. V domově vládla

přísná pravidla. Velmi záviděly paní Ramzíje a jejím pomoc-

nicím velkou volnost. Ty si oproti nim se svým životem umě-

ly poradit, měly vlastní auto, samy ho řídily a vydělávaly si

na živobytí, aniž by závisely na nějakém manželovi nebo ro-

dině. A přesně po takovém životě jsem toužila. Smutná

atmosféra „domova“ se mi nelíbila. To nebylo nic pro něko-

ho jako já, kdo má rád život a chce se z něj radovat, kdo rád

zpívá a tančí.

Cítila jsem se tam špatně. Byly jsme tam jen dvě děti –

kromě mě tam žila ještě jedna dívenka přibližně v mém vě-

ku, která následkem těžkého psychického traumatu přišla

o řeč. Slyšela jsem, že byla znásilňována. Bylo mi jí líto. Po-

koušela jsem se s ní komunikovat nebo si s ní hrát, ale její

pohled byl nepřítomný, jako kdyby si vytvořila vlastní svět,

daleko od té husté mlhy, ve které bylo velmi těžké najít svou

cestu, daleko od toho bídného světa, který ji oloupil o dětství

a nevinnost.

* * *

80

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 81

T V R D á R E A L I TA „ D O M OV ů “

Abdussalám za mnou zašel na návštěvu a vzal mě na procház-

ku. Na zpáteční cestě jsem se do ženského domova odmítla

vrátit a rozběhla jsem se, co mi nohy stačily, abych strýci utek-

la. Strýček mě po dvou hodinách našel uplakanou na rohu

jedné ulice. Mezi těmi smutnými ženami, bez vrstevnic, s ni-

miž bych si mohla hrát, jsem se cítila strašně osaměle. Oprav-

du jsem nechtěla jít zpátky.

Po dlouhém rozhovoru mě Abdussalám nakonec přesvěd-

čil, abych se tam vrátila, slíbil mi, že hned zítra vymyslí nějaké

jiné řešení. Řekl, že tam budu už jen tři dny, a i tak mi to při-

padalo jako celá věčnost.

O můj příběh se zajímala spousta televizních stanic, nejen

v jemenu, ale i v zahraničí. Řada médií mi věnovala reportáž,

ve které mě představila jako odvážnou dívku, co zpřetrhala

pouta strachu. Novináři na mě dotírali denně celé dva týdny.

Strýček Abdussalám mě povzbuzoval, abych jim odpovídala.

Nevládní organizace SEyAj mě dokonce pozvala, abych

o svém případu promluvila na tiskové konferenci. Když jsem

přišla do konferenčního sálu, udělalo na mě dojem množství

přítomných lidí, právníků a novinářů, kteří si mě přišli po-

slechnout. Byli tam i moji rodiče. Tváří v tvář všem těm do-

spělým, kteří na mě hleděli s pýchou, jsem si připadala důle-

žitá. Byla jsem pro ně příkladem, navzdory svému věku

a nedostatku zkušenosti. Věděla jsem, že jsem na ně zapůso-

bila hlavně svou odvahou.

Vyprávěla jsem, co mě potkalo, a vysvětlila jsem, proč jsem

se rozhodla vzepřít rozhodnutí rodičů, proč jsem se odmítla

stát obětí zastaralé tradice, která děti nutí snášet násilí a při-

pravuje je o dětství, o možnost vzdělání a lás ku rodičů. Zmí-

nila jsem se rovněž o svém utrpení v ženském domově, kde

jsem se ocitla sama mezi ženami sužovanými ohromnými

problémy. To nebylo zdravé prostředí, ve kterém by mohla

vyrůstat dívka jako já. Vysvětlila jsem, že potřebuji mít nor-

81

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 82

R A N N í RO S A

mální domov, kde bych mohla žít jako všechny ostatní děti.

Když jsem domluvila, ozval se opakovaný potlesk a od zúčast-

něných jsem slyšela spoustu povzbuzujících slov.

Obklopili mě novináři, aby se mnou mohli v matčině a ot-

cově přítomnosti udělat rozhovory. Rodiče museli odpovídat

na otázky ohledně jejich rozhodnutí zasnoubit mě a nechat

mě žít v ženském domově. Matka se nikdy v životě neocitla

v tak těsné blízkosti tolika mužů, navíc ještě novinářů, takže

si to nejspíš dovedete představit. Taková media lizace jí nebyla

vůbec příjemná, a to ani nemluvím o výtkách, jež se na ni

snášely ze všech stran. Ale vždyť i ona souhlasila s tím, že mě

provdají… Ačkoli byla od hlavy k patě zahalená v černém

hábitu, když jsem se na ni pokradmu podívala, v jejím po-

hledu jsem tušila hněv a frustraci.

Novináři ji svými otázkami zaháněli do úzkých, marně se

pokoušela bránit argumentem, že mě nechtěla provdat teď,

ale až později. Pokud jde o mého nebohého otce, ten si

v tomto pro něho zcela novém světě připadal úplně ztracený.

I on se ze všech sil snažil vysvětlit, že taky nechtěl, abych se

vdávala takhle mladá. Tento postoj ovšem zaujal teprve po

skandálu, který vedl ke zrušení mého zasnoubení. Prý se za-

sazoval o to, aby mě do svatby nikdo nenutil, ale abych si

později sama zvolila ten správný okamžik.

Přítomen byl i můj strýc Abdurrahmán. Přišel si se mnou

promluvit a nabídnout mi, že bych mohla bydlet u něho, s je-

ho rodinou v San’á. To se ukázalo jako vynikající řešení: byl

ženatý, měl děti v mém věku a jeho žena se o mě mohla starat.

Bylo to ideální, matka i já jsme takto mohly být jedině spo-

kojené. Samozřejmě bych raději bydlela u Abdussaláma, ale

souhlasila jsem, abych už nemusela zůstávat v ženském do-

mově. Souhlasila i matka, i když by dala přednost tomu, kdy-

bych se s ní vrátila na vesnici.

Těšilo mě, že budu zase s bratranci a sestřenicemi, že si

82

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 83

T V R D á R E A L I TA „ D O M OV ů “

s nimi budu hrát a budu vést normální život dítěte. Rodiče

se tedy usilovně snažili být ke mně vlídní a já jsem si toho

cenila.

Abdussalámovi se ozvaly zahraniční televizní stanice s žá-

dostí o rozhovor se mnou. Některé nás dokonce pozvaly, aby-

chom přijeli do jejich země, například do Libanonu.

Otec mi dal svolení, abych si mohla zažádat o pas. S Ab-

dussalámem jsem se dostavila do kanceláře matričního úřa-

du. Úředník po nás požadoval rodný list. Moji rodiče mě

však na matrice nikdy nenahlásili. Museli jsme proto požádat

dva muže, kteří stáli na chodbě, aby mi dosvědčili datum

mého na rození. Abdussalám tedy oznámil, že jsem se naro-

dila 2. února 2002 v naději, že mi ta čísla přinesou štěstí. Byl

rád, že můžeme odjet a vyprávět můj příběh celému světu.

Pokud jde o mě, cítila jsem spíš vzrušení, protože jsem měla

poprvé letět letadlem. Byl to úžasný pocit, letět nad mraky

v tak obrovském stroji, který se pohyboval jako pták, bez

obavy, že spadne. Strašně jsem toužila dozvědět se, jak je to

technicky možné. Neustále jsem vstávala a chodila po palubě

sem a tam. Všechno jsem si prohlížela s úzkostlivou pečli-

vostí, aby mi neunikla žádná drobnost.

Když jsem se od letušky dozvěděla, že „řidič letadla“ sedí

v kabině, poprosila jsem ji, jestli bych se tam nemohla podí-

vat. Moje prosba ji rozesmála a hned mě opravila: člověk,

který letadlo řídí, není „řidič“, ale „pilot“. „Naučit se profesi

pilota trvá mnoho let,“ vysvětlila mi a dodala: „Vstupovat

do pilotní kabiny je zakázáno.“

Zklamaná její odpovědí jsem se vrátila na místo vedle Ab-

dussaláma, který mě sledoval s pobaveným úsměvem. I on

vypadal, že má z cesty velkou radost. O chvilku později pro-

cházel uličkou mezi sedadly blízko mne vysoký muž, oblečený

jinak než ostatní pasažéři: na sobě měl černé kalhoty a bílou

košili s nárameníky. Vypadalo to na uniformu.

83

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 84

R A N N í RO S A

Těsně za ním šla letuška a se smíchem mi řekla: „To je on,

řidič letadla.“

Ohromeně jsem se nahlas zeptala: „jak může odejít od vo-

lantu? Vždyť letadlo spadne!“

Zjevně jsem nebyla dost diskrétní, protože pilot mě za-

slechl. Vrátil se ke mně a mile se zeptal: „jak se jmenuješ? Ty

letíš letadlem poprvé?“

Přitakala jsem a on mě zavedl do pilotní kabiny a ukázal

mi, jak letadlo letí.

Přišlo mi to úžasně prosté. Bylo třeba co nejbedlivěji sle-

dovat všechny kontrolní ukazatele na obrazovkách, to je sa-

mozřejmé, ale podobalo se to obyčejnému počítači, možná

jen trochu sofistikovanějšímu…

jestliže je třeba tolik let studovat, aby se člověk naučil létat,

tak to přece jen nemohlo být až tak jednoduché! To, že jsem

se mohla podívat do pilotní kabiny a vidět, že pilot nepotře-

buje být neustále u řízení jako řidič auta, byl každopádně

nádherný zážitek.

Po příletu do Bejrútu jsem byla konfrontována s novinkou

zcela jiného rázu. Úplně poprvé jsem viděla ženy v reálném

životě, jak je vídáme v televizi, v oblečení s výstřihem, nalí-

čené, ve společnosti mužů nebo samotné v ulicích nebo na

procházce podél pláže.

Páni! Jakou mají tyhle krásné ženy svobodu! pomyslela

jsem si.

* * *

O několik týdnů později mé rodině zavolala nějaká žena

a chtěla vědět, co je se mnou nového. Zajímala se, jestli cho-

dím do školy. Rodiče odpověděli, že do školy jsem se ještě

nezapsala, ale že se o to má Abdussalám postarat. Tato žena

tedy strýce kontaktovala a informovala jej, že od zahájení no-

vého školního roku uběhl už měsíc, proto je třeba mě co nej-

84

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 85

T V R D á R E A L I TA „ D O M OV ů “

rychleji přihlásit. Abdussalám odpověděl, že právě přišel

o práci a už nemá potřebné prostředky, aby mě mohl posílat

do školy. Dodal, že kdyby mu mohla poslat nějaké peníze,

zapsal by mě.

Žena dala přednost osobnímu setkání se mnou i s mojí ro-

dinou. Domluvila si s námi schůzku v jedné módní kavárně

v San’á. Do té doby jsem o existenci takového místa neměla

tušení.

Normálně se ženy a muži potkávají v rámci práce, na uni-

verzitě nebo doma, pokud mají opravdu blízký vztah. Ale aby

se muži a ženy mohli setkat v kavárně, o tom jsem ještě nikdy

neslyšela!

Když jsem se procházela se strýcem v ulicích, samo zřejmě

jsem si všimla, že v běžných kavárnách a podobných podni-

cích sedávají výhradně muži. Ženy jsem tam nikdy nezahléd-

la. Ostatně zrovna probíhal ramadán a ženy se večer musely

zdržovat doma.

Když jsme tedy toho večera vyrazili ven, ulice mi připadaly

plné života, lidé nakupovali a provoz na silnicích byl neuvě-

řitelně rušný.

Zdálo se, že lidé ve velkých městech žijí během ramadánu

spíš večer než ve dne. Vlastně si to otočili, aby měli místo dne

noc a naopak.

Někteří celý den prospí, aby je netrápil hlad způsobený

půstem, a probouzejí se až těsně před svoláváním k modlitbě

na konci dne, po které je dovoleno půst přerušit.

Přesto jsem se ve škole dozvěděla, že cílem půstu o rama-

dánu původně bylo, aby bohatí lidé pocítili utrpení těch, kte-

rým chybí prostředky a nemohou se najíst do sytosti, aby jim

byli ochotni pomáhat a přiblížili se k nim. Oni se však ne-

přibližovali k nikomu a potřebným nepomáhali. Mysleli si,

že jsou mazaní, a představovali si, že si Bůh neuvědomí, že

podvádějí. Dozvěděla jsem se také, že smyslem půstu kdysi

85

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 86

R A N N í RO S A

bývalo učit se trpělivosti a ovládání hněvu. K mému překva-

pení jsem musela konstatovat opak: lidé se před přerušením

půstu rozčilovali víc než obvykle a dokonce se stávalo i to, že

někdo utrpěl zranění dýkou při hádce způsobené vysílením

a podrážděností od hladu.

86

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 87

9.

q

Vstrˇíc novému zˇivotu

NEMOHLA jSEM SE DOČKAT, až uvidím ženu, která nás pozvala

na schůzku do kavárny, místo aby přišla k nám domů. Když

jsme tam dorazili, objevila jsem místo, jež se nepodobalo žád-

né kavárně, kterou jsem znala. Žádné z kaváren, kam strýc

Abdussalám spěchal každé ráno, aby si dal kávu servírovanou

v plechovce od koly nebo v konzervě s uříznutou horní částí.

Při pití z takového „šálku“ si člověk musel dávat pozor na jeho

velmi ostré okraje.

To místo bylo neuvěřitelně luxusní. Vstoupili jsme do nád-

herného velkého jednopatrového domu s překrásnou terasou

kolem dokola. Stolky a židle byly rozmístěny v zahradě mezi

stromy a vonnými květinami. Uvnitř se nacházelo několik

hezky vyzdobených sálů. Všude, uvnitř i venku, bylo vidět

ženy a muže, kteří spolu seděli a bavili se nebo něco ťukali

do svého počítače.

Na stolech stály roztomilé hrnky a opravdové sklenice

naplněné čerstvou ovocnou šťávou, čajem, kávou, a vedle nich

talířky s lákavě vyhlížejícími zákusky. Rovněž jsem si všimla,

že přímo u vchodu mají velký stůl pokrytý knihami, které

tam jsou zákazníkům k dispozici.

87

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 88

R A N N í RO S A

Napadlo mě, o co všechno jsem přišla, když jsem čekala

tak dlouho, než jsem to místo objevila! Zeptala jsem se strýce,

proč mě tam nevzal dřív. Odpověděl mi, že to zjistím, až si

objednám. Předpokládala jsem, že mluví o ceně – jelikož jsem

nikdy neplatila, neměla jsem žádnou představu o cenících ani

o hodnotě peněz a ani mě to nezajímalo. Každopádně mě tě-

šilo, že si v této moderní kavárně, kde mohli chlapci a dívky

trávit čas společně a kam si lidé chodili číst nebo se připojit

na internet, mohu pochutnávat na lahodné zmrzlině a šťávě

z čerstvého ovoce. Tady měl člověk aspoň jistotu, že bude fun-

govat elektřina – jestli jsem to dobře pochopila, kavárna měla

vlastní generátor, a nebyla tak závislá na elektřině dodávané

státem.

Toho večera během ramadánu jsem se v té kavárně ve spo-

lečnosti Abdussaláma a ženy, díky níž jsme to krásné místo

objevili, cítila neskonale šťastná. Zazpívala jsem jí své oblíbe-

né písně, zejména od libanonské zpěvačky Fajrúz. Připadalo

mi, že ji můj zpěv okouzlil. Když přišla na schůzku, její vzhled

na mě opravdu zapůsobil – neměla na sobě černé roucho jako

místní ženy, ale byla oblečená do barevných šatů, velmi ele-

gantní tuniky, kterou měla přes kalhoty.

Okamžitě jsem jí řekla, že až budu velká, budu se oblékat

jako ona. To na její tváři vyvolalo úsměv a odpověděla: „Moc

obdivuju tvoji odvahu. Když jsem slyšela, co se ti přihodilo,

hned jsem si přála setkat se s tebou osobně a podpořit tě, pro-

tože já sama jsem se v dětství stala obětí dohodnutého sňatku.

Díky odvaze a vytrvalosti jsem se mohla pustit do dlouhého

studia, hlavně na jedné americké univerzitě, a splnit si svůj

sen: jsem režisérka, točím filmy a žiju si po svém. Tvoje

vzpoura proti rodičům je oprávněná. Ale i když jsi teď obstála

ve svém prvním boji, pořád ještě nemáš vyhráno. je třeba po-

starat se o vzdělání, abys mohla být užitečná pro sebe, pro

svoji rodinu a pro svou zemi. Teprve potom se naučíš do -

88

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 89

V S T Ř í C N OV É M U Ž I VOT U

opravdy rozhodovat o vlastním životě, a hlavně ti to umožní

uskutečnit svoje sny, jako se to podařilo mně. Proto jsem dnes

přišla. Zapíšu tě do školy, která ti poskytne pořádné vzdělání

a dobře se o tebe postará.“

Doprovázelo ji nějaké děvčátko a ona mi ho teď předsta-

vila: „Tohle je moje neteř. je o rok mladší než ty. Slyšela tvůj

příběh a chtěla se s tebou setkat, aby ti mohla říct, že při tobě

všichni stojíme.“

Když jsme si spolu během večera hrály a povídaly si, zjistila

jsem, že její neteř je ve třídě premiantka. Povzbudilo mě to

ještě víc, abych následovala jejího příkladu a chtěla pokračo-

vat v učení.

Žena se strýce zeptala, ve které čtvrti bydlíme, a hned na-

zítří mi našla dobrou školu v blízkosti jeho bytu. Přijela nás

vyzvednout, mě, strýce i rodiče, kteří byli stále ještě v San’á

u mého druhého strýce Abdulgháliba. Zapsala mě do sou-

kromé školy, kousek od zdejší univerzity. Dozvěděla jsem se,

že školu založili univerzitní profesoři s úmyslem posílat tam

vlastní děti, aby získaly solidní vzdělání.

Od začátku jsem se tam cítila dobře. Škola byla čistá, pro-

storná a velmi prosvětlená. Všechny třídy s okny obrácenými

do velkého dvora měly poměrně kvalitní vybavení. Do žádné

nechodilo víc jak patnáct žákyň, na rozdíl od veřejných škol,

kde se občas ve třídě mačkala až stovka žáků, jeden vedle

druhého.

V některých veřejných školách dokonce není ani nábytek

a není tam na čem sedět. Když do školy nastoupily moje se-

střenice, musely si kromě aktovky na zádech nosit na hlavě

i židli, jinak by jim nezbylo než sedět na zemi, která bývá v zi-

mě velmi studená – v San’á může teplota klesnout až k bodu

mrazu.

Do téhle školy jsem se okamžitě zamilovala. její ředitelka

Anísa al-Salamíová mě srdečně přivítala.

89

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 90

R A N N í RO S A

Abdussalám chtěl, abych nastoupila rovnou do sedmé tří-

dy, ale ředitelka považovala za lepší řešení nechat mě nejdřív

udělat testy, kvůli zjištění úrovně mých znalostí. Vyplnila jsem

tedy test z matematiky a napsala test z psaní, který ukázal, že

na jejich sedmou třídu nestačím. Navrhli mi zapsat se do páté

třídy.

Abdussalám s tím ale nebyl spokojený a tlačil na mě, abych

odmítla a trvala na tom, že se chci zapsat rovnou do sedmé

třídy. Ředitelka a ostatní pedagogové s tím nesouhlasili. Mat-

ka i paní, která mi platila školné, a vůbec všichni si mysleli,

že mi bude dělat potíže, když budu chodit do výuky, jež ne-

odpovídá mým schopnostem, protože nakonec by mě škola

přestala bavit. Plakala jsem, jelikož jsem strýčka nechtěla zkla-

mat, a trvala na tom, že chci chodit do sedmičky.

Ředitelka si mě tedy odvedla do své pracovny a mezi čtyř-

ma očima mi vysvětlila, že není vůbec žádná hanba chodit do

třídy nižší, než je ta, která odpovídá věku. „Hlavní je dobře

se učit. A když se budeš snažit a dělat rychlé pokroky, můžeš

rychle postoupit do vyššího ročníku.“

Předpokládané znalosti jsem neměla kvůli tomu, že jsem

poslední dva roky do školy nechodila. Ale Abdussalám si ne-

přál, abych to na sebe prozradila. Vlastně ani nevím, proč

chtěl, abych to tajila…

První den, den zápisu, byl pro mě skutečnou událostí. Za-

půjčili mi učebnice a ta paní dala matce peníze na nákup škol-

ní uniformy: nosily jsme bílou košili a přes ni šedivou zástěru,

bílé ponožky a černé boty. Vypadalo to opravdu moc hezky

a velmi elegantně! Všechny žákyně školy byly pečlivě upra-

vené, zdvořilé a dobře vychované. Většinou šlo o příbuzné

profesorů univerzity a děti z dobře situovaných rodin. Byla

jsem moc ráda, že jsem součástí takového prostředí, kde se

o mě všichni moc hezky starají.

* * *

90

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 91

V S T Ř í C N OV É M U Ž I VOT U

První dva měsíce pro mě bylo hodně těžké školu zvládat, a to

nejen proto, že jsem se zapsala s měsíčním zpožděním. její

úroveň byla ve srovnání s ostatními školami v San’á mnohem

vyšší a naprosto nesrovnatelná se školou, kterou jsem navště-

vovala u nás na vesnici. Tam jsem ostatně poslední dva roky

prakticky nedocházela.

Musela jsem tvrdě pracovat, abych se spolužačkami udržela

krok. Měla jsem štěstí na laskavé učitele, kteří se mi věnovali

a byli na mě hodní. Po zápisu jsem se přestěhovala k otcovu

bratrovi, který se jmenoval Abdulkádir. Bydlel ještě blíž škole

a měl velmi vzdělanou ženu. Na vysoké škole vystudovala prá-

va. Dohlížela na to, abych řádně dělala domácí úkoly, a kon-

trolovala mou přípravu na hodiny.

Opravdu se mi věnovala a starala se o mě – dobře mě kr-

mila, prala mi oblečení a česala mě. Záleželo jí na tom, abych

byla dokonalá.

O několik měsíců později Abdussalám potkal jednu krás-

nou mladou ženu, televizní moderátorku nové televizní sta-

nice, kde si našel práci. Zbláznili se do sebe a velmi rychle se

vzali. Strýček pro sebe a novomanželku pronajal dům.

jelikož teď byl ženatý, matka nakonec souhlasila, abych

k němu šla bydlet, protože si představovala, že by se o mě

mohla starat jeho žena. Nevěděla ovšem, že strýcova manželka

také pracuje…

Do nového domova jsem se s nimi nastěhovala v únoru

roku 2014. Bydleli sice daleko od školy, ale jezdil pro mě škol-

ní autobus, i když se to řidiči nelíbilo. Pro mě to znamenalo,

že jsem ráno musela vstávat dřív, ale jelikož jsem školu zbo-

žňovala, nebyl to žádný problém. Učila jsem se spoustu věcí,

které mě nesmírně bavily – hrát na nejrůznější hudební ná-

stroje, zpívat, kreslit.

Paní režisérka, která mě do školy zapsala, mi dokonce svě-

řila malou roli ve svém filmu Jmenuji se Nudžúd, je mi deset

91

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 92

R A N N í RO S A

let a jsem rozvedená, natočeném podle skutečného příběhu

dívky jménem Nudžúd Alíová. Dozvěděla jsem se, že tuto

holčičku v deseti letech pod nátlakem provdali za muže o dva-

cet let staršího. Měla však obrovskou odvahu, podobně jako

já, s žádostí o pomoc se obrátila na soud, a domohla se roz-

vodu.

Při vlastním natáčení na mě zapůsobila ohromná kamera,

z týmu techniků a množství přítomných herců jsem byla

u vytržení. Na natáčení bych byla ráda zůstala déle, ale paní

režisérka si nepřála, abych chyběla na vyučování. Proto jsem

tam strávila jen dvě odpoledne po skončení výuky.

Strýcova manželka Fenon potom dostala nápad. Vzhledem

k úspě chu videa svědčícího proti mým rodičům ji napadlo,

že bych s ní mohla uvádět pořad na youTube, který by natáčel

Abdussalám.

Pořad by se věnoval dětem připraveným o možnost vzdě-

lání nebo žijícím s vážným zdravotním postižením, které po-

třebují peníze na vzdělání nebo léčbu. Na konci každé repor-

táže by se objevilo telefonní číslo, na něž by mohli lidé zavolat

a poslat peníze.

Ta myšlenka se mi ohromně zalíbila, měla jsem chuť po-

dílet se na něčem, co mohlo pomoci lidem v nesnázích. Paní

režisérka si ale myslela, že je potřeba, abych se momentálně

soustředila především na učení a zapomněla na všechny mi-

moškolní aktivity. Navrhla, abych pořady točila výhradně

o prázdninách, a nikoli během školního roku, protože by mě

to odvádělo od učení, které teď podle ní mělo být mojí hlavní

prioritou.

Abdussalám argumentoval, že bych měla dál poskytovat

rozhovory a účastnit se televizního vysílání, abych hájila práva

dětí. Paní režisérka si naopak myslela, že dokud jsem takhle

mladá, není vhodné, abych se tolik zabývala ostatními. Nej-

dřív se prý musím soustředit na učení, získat solidní vzdělání

92

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 93

V S T Ř í C N OV É M U Ž I VOT U

a žít jako ostatní děti. Až školu dokončím a vyrostu, budu

schopna lépe hájit práva ostatních a pomáhat jim. Byla jsem

teprve malá holka a nevěděla jsem, kdo má pravdu, jestli strý-

ček, kterého jsem tolik milovala, nebo paní, jež se starala o mé

vzdělání.

V každém případě jsem od chvíle, kdy jsem do té školy za-

čala chodit, byla doopravdy šťastná. A o prázdninách jsem

s radostí jezdila k rodičům a setkávala se s bratry a sestrami,

kteří mi mezitím moc chyběli.

93

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 94

Doslov

q

PŘED PěTI LETy jsem v novinách objevila příběh malé dívenky

Nudžúd Alíové, která se stala obětí dětského sňatku. Hluboce

mnou otřásl, protože jsem se do ní dokázala plně vcítit. Stejně

jako Nudžúd jsem i já na vlastní kůži poznala, jakým utrpe-

ním si musela projít, a proto jsem se už před mnoha lety roz-

hodla zasvětit život boji proti údělu malých holčiček a žen

v tradičních společnostech.

Naivně jsem věřila, že díky pochopení významu vzdělávání

dívek a uvědomění si, jak neblahý fyzický a psychický dopad

mají dětské sňatky, bude těchto nespravedlivých praktik po-

stupně ubývat.

Na tomto místě je nezbytné připomenout, že v době mého

dětství, v sedmdesátých letech minulého století, naháněl ná-

stup moderního vzdělávání dívek lidem strach. Muselo se za-

čínat od nuly. Kromě řešení materiálních problémů bylo tře-

ba, aby došlo i ke změně myšlení.

Některé rodiny totiž nebylo snadné přesvědčit, aby své

dcery posílaly do školy. Pamatuji si například, že když jsem

nastoupila školní docházku, babička mi řekla, že mi dovolí

chodit na vyučování pouze do té doby, než se naučím odří-

94

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 95

D O S LOV

kávat modlitby. Potom už to bude zbytečné, nebo dokonce

nebezpečné, jelikož jakmile umí dívka číst a psát, posílá

chlapcům milostné dopisy! Není to snad to nejhorší, čím mů-

že dívka pošpinit čest své rodiny? Babička, matka a všechny

ženy a muži jejich generace, kteří neměli možnost chodit do

školy, považovali vzdělání za opravdovou katastrofu. Aby od-

vrátili nejhorší a ochránili mě, rozhodli se mě provdat v době,

kdy mi bylo sotva jedenáct let.

Když jsem o sedmadvacet let později četla příběh Nudžúd

Alíové, všechny smutné, hluboko zasuté vzpomínky znovu

vypluly na povrch. U nás obou šlo o vynucený sňatek ve vel-

mi mladém věku, navíc s mužem, jehož jsme si nevybraly.

Na vlastní kůži jsem poznala všechno ponižování, utrpení

a zoufalství dívky, která se ocitne v takové situaci. Začne ne-

návidět všechny kolem. Nejradši by zabila ostatní i sebe

samotnou.

Vzhledem k medializaci Nudžúdina příběhu, o němž se

psalo v jemenských novinách a potom i v zahraničním tisku,

jsem ke svému velkému překvapení zjistila, že dětský sňatek

ještě dnes postihuje mnoho dívek v jejím věku.

Zveřejnění Nudžúdiných zkušeností odhalilo světu její sta-

tečnost, bez níž by sotva dokázala podniknout konkrétní kro-

ky, najít pomoc a na základě soudního rozhodnutí nakonec

dosáhnout právoplatného rozvodu. Zároveň dodalo odvahu

dalším mladým dívkám, aby se nebály prolomit hradbu mlče -

ní a upozornily svět na to, čeho se na nich dopouští jejich

rodina.

Velmi mě však rozhněvalo, když jsem se dozvěděla, že

vstup do manželství s osobou mladší osmnácti (52 procent

sňatků) a patnácti let (14 procent sňatků), jak uvádějí statis-

tiky OSN, je nadále velmi rozšířeným jevem. jak je vůbec

možné, že tyto praktiky přetrvávají ještě v 21. století? jak je

to vůbec možné, vezmeme-li v úvahu vývoj a pokrok, jehož

95

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 96

R A N N í RO S A

se v jemenu podařilo dosáhnout, a skutečnost, že vzdělání

a zaměstnání už nejsou u ženy považovány za hanbu, jako to-

mu bylo v dobách mého dětství a mládí.

Způsob myšlení ve velkých městech se výrazněl posunul.

Když jsem v sedmdesátých letech 20. století žádala o rozvod,

rodina moje chování odsoudila.

V očích společnosti jsem byla nezdárnou dcerou, která

ostatním dává špatný příklad. V jedenácti letech jsem se ocitla

úplně sama bez pomoci. Musela jsem se bít s tradiční kme-

novou společností, pro niž tu nejdůležitější hodnotu předsta-

vuje čest. Důstojnost muže, kterou neúnavně hájí, znamená

krajně citlivé téma a cokoli, co by ji mohlo ohrozit, je nepří-

pustné. Mým útočištěm se stala škola a později i práce. Ro-

dina mě totiž zapudila, protože jsem jí zničila pověst.

Musela jsem tedy pracovat, abych si vydělala na živobytí.

Moje vzpoura tehdy pro mé blízké znamenala hotové ne -

štěstí.

Trvalo mi mnoho let, než jsem jim dokázala, že já, děvče,

jsem jednala správně, když jsem jejich nespravedlivé rozhod-

nutí, které učinili za mě, nakonec odmítla, a že rodina a spo-

lečnost se mýlily.

Teprve poté, co jsem dokončila studia a sehnala si dobrou

práci, jež mi umožnila starat se o rodinu a podporovat ji, moji

blízcí pochopili, že vzdělání je ta nejlepší zbraň, již lze dívce

dát, aby se jí v životě dařilo.

Od té doby moje okolí povzbuzuje dívky, aby dokončily

vysokoškolské studium a manžela si vybraly až později. Po le-

tech dlouhého boje za své nejzákladnější právo jsem se stala

příkladem hodným následování.

* * *

96

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 97

D O S LOV

To vše vám vyprávím proto, abyste pochopili, že když člověk

doopravdy chce změnit svou situaci, když má v hlavě nějaký

sen a k tomu skutečné odhodlání jít si za ním, může zdolat

všechny překážky, ať se zdají sebevíc nepřekonatelné. V životě

nic není nemožné, stačí jenom najít v sobě odvahu.

Právě proto se mě příběhy těchto dívek tak niterně dotý-

kají. Ráda bych jejich převyprávěním ostatním předala odva-

hu, již měly Nudžúd a Nada, když se odmítly stát obětí. Dnes

už se situace ve srovnání s dobou mého dětství, kdy jsem s tra-

dicí musela bojovat sama, přece jen dost změnila k lepšímu.

Ve velkých městech najdete mnoho vzdělaných žen zasazují-

cích se o práva žen a dětí, ale i mužů, kteří věří ve schopnosti

žen a v jejich význam pro pokrok celé společnosti. Uvědomují

si, že společnost se nemůže vyvíjet a prosperovat bez úsilí

všech svých občanů.

Přesto je žen, které získaly vzdělání, stále ještě nedostatek –

v jemenu jich umí číst a psát pouhých 70 procent.

Pokud však mladé dívky prolomí hradbu mlčení, většinou

najdou někoho, kdo se jich zastane. Například nevládní or-

ganizace, mezi něž patří i SEyAj, hájící práva dětí, a SAF –

Sisters Arab Forum for Human Rights, zastupovaná Amal

Bašao vou. S žádostí o pomoc se mohou obrátit také na mi-

nisterstvo pro lidská práva.

To však na ochranu jejich práv nestačí, pro tyto dívky je

nejdůležitější, aby odpovědnost za jejich ochranu převzal

stát. Hlavní je přijmout zákon, který by dětské sňatky, jež

osobně považuji za znásilnění z nevědomosti, dohodnuté pří-

mo rodiči a s požehnáním vlády, zakazoval celoplošně. Svat-

ba by měla být slavnostní a radostnou událostí, oslavou svaz-

ku dvou dospělých lidí, kteří se milují a mají chuť sdílet

a budovat společný život. Znásilňování dívenky okrádá

o dětství a nevinnost. Nejčastěji k němu dochází v některých

rozvojových zemích, kde vzdělávání dívek nepatří k priori-

97

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 98

R A N N í RO S A

tám státu a kde vládne všeobecná chudoba. Vlády těchto ze-

mí se odvolávají na zastaralé tradice, na pomýlený výklad

náboženství.

Stovky dívek ročně v důsledku vynucených sňatků umírají

na vnitřní i vnější krvácení. Umírají nejen na zranění způso-

bená manželem, ale také kvůli komplikacím během těhoten-

ství, neboť ještě nemají dostatečně vyvinuté tělo, aby mohly

donosit dítě. Ty, jimž se dostalo toho štěstí, že přežily, jsou

vystavovány dalšímu znásilňování a opakovaným těhoten-

stvím, která je ohrožují na životě a způsobují jim závažná psy-

chická traumata.

je úkolem vlád, aby podobné nežádoucí jevy zakazovaly

a postihovaly ty, kdo nedodržují zákon. Právě vlády jsou od-

povědné za osvětu obyvatelstva a přesvědčování lidí o škodli-

vosti praktik tohoto druhu, to ony musí dělat vše pro zlepšo-

vání ekonomické situace společnosti.

Díky místním i mezinárodním médiím, jež příběh Nud -

žúd a jejího vítězství přebírala, mohly jejího příkladu násle-

dovat další dívky a na svoji situaci upozornit.

jemenská sdružení bojující za práva žen to povzbudilo

k vyvinutí tlaku na parlament, s cílem dosáhnout zvýšení vě-

kové hranice pro legální sňatek na sedmnáct let. V roce 2009

jsem se zúčastnila demonstrace organizované místním dět-

ským parlamentem, v jejímž čele vedle sebe kráčeli školní

chlapci a děvčata, ale i Nudžúd a další dívenky, jež se staly

obětí dětských sňatků. Udělala jsem vše, co bylo v mých si-

lách, abych některým z nich pomohla dosáhnout rozvodu,

například Rím al-Numeriové a Nadžat Abdové.

Za tímto účelem jsem kontaktovala vlivné osobnosti této

země a ty díky své moci nebo penězům vyvinuly tlak na ro-

diče a manžely dívek usilujících o rozvod.

Nicméně je nepřípustné, že samy dívky se přímo na soud

prozatím obracet nemohou. Zákon, který by jim zaručoval

98

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 99

D O S LOV

ochranu, doposud neexistuje. jediným způsobem, jak se jim

dalo pomoci, bylo využít známostí s vlivnými lidmi.

Tisíce dívek nemají jinou možnost, jak takovému osudu

uniknout, než získat kvalitní vzdělání. Avšak to většině z nich,

dokonce i v hlavním městě, zůstává odepřeno, protože na ně

nejsou prostředky. Když jsem ještě pracovala na jemenském

velvyslanectví v Paříži ve funkci kulturního a tiskového atašé,

anebo později jako ředitelka kulturního střediska, můj příjem

mi umožnil založit nadaci My Future1, která platí malým děv-

čatům školné. Pro ně a jejich matky rovněž organizujeme růz-

né aktivity a osvětu ve snaze poukázat na nebezpečí dětských

sňatků a význam vzdělávání, a informovat je o jejich právech

a podobně.

Když jsem z velvyslanectví odešla, moje veliká přítelkyně

Ségolène Blondelová-Bélierová přišla s myšlenkou, která mě

na samém počátku úplně nenadchla. Šlo o prodej jemenských

výrobků, z něhož by nadace mohla být nadále úspěšně finan-

cována.

Dnes nám však tento prodej každoročně pomáhá hradit

školné pěti stům padesáti školačkám, přičemž doufáme, že

v budoucnosti dokážeme ještě víc. Vycházíme přitom z prin-

cipu, že vzdělání jedné dívky svým významem odpovídá to-

mu, jako kdybychom vzdělávali celou společnost.

* * *

Na demonstraci stovek dětí, dívek a chlapců, se nás v roce

2009 sešlo opravdu hodně. Děti nesly několikametrový trans-

parent s podpisy tisíce rodičů, kteří podpořili petici proti dět-

ským manželstvím. Kráčeli jsme v rytmu dětských hlasů,

skandujících: „Ne dětským svatbám, ano zákonu na naši

ochranu!“ Před vchodem do jemenského parlamentu jim

1 www.myfuture-yemen.org

99

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 100

R A N N í RO S A

transparent z rukou vytrhl člen extremistické strany, rozcu-

poval jej na kousky a pošlapal. Přitom vykřikoval, že se děti

nechaly zmanipulovat Západem a Amerikou. Agresivní cho-

váním člena instituce považované za obhájce zájmů těch, kte-

ré zastupuje, dětem vyrazilo dech. Ani já jsem nepochopila,

co tím ten dospělý muž, jenž by měl být schopen rozlišovat

mezi dobrým a zlým, vlastně sledoval. jak někdo může obvi-

ňovat děti demonstrující za svoje práva a proti zločinu pácha-

nému dospělými, že jsou zmanipulované Západem? jak může

takto vykládat ryze lidskou záležitost, bezprostředně souvisejí -

cí s právy dětí? Byl ten člověk omezený, nebo úplně zaslepený?

Nedokážou si snad i děti samy uvědomit závažnost a ne-

šťastné důsledky nepřirozeného svazku, který znamená konec

jejich dětství a ohrožuje jejich základní práva?

V době, kdy jsem se vzbouřila proti rodině, jsem ani ne-

věděla, co to ten Západ je. Ani o sedmadvacet let později ne-

mají dívenky žijící v těch nejodlehlejších vesnicích, daleko od

měst a moderního způsobu života, jež se ocitly v podobné si-

tuaci jako Nudžúd a Nada, nejmenší tušení, co je to Amerika

nebo Západ.

K tomu, abychom se bouřili a odmítali nespravedlnost,

nás instinktivně vede cosi v nás. Nepotřebujeme být nikým

ovlivňováni.

jako lidské bytosti jsme se všichni narodili svobodní. Na-

ším přáním je vést důstojný, zcela svobodný život a těšit se

po celém světě skutečné spravedlnosti.

Proč lidé jako onen poslanec trpí takovým komplexem vů-

či Západu, místo aby se stavěli čelem k sociálním, ekonomic-

kým a politickým problémům svých zemí a snažili se je řešit?

Odpovědnost za svoji bídu raději hází na druhé a Západ po-

užívají jako obětního beránka, aby se vyhnuli vlastním povin -

nostem vůči občanům.

* * *

100

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 101

D O S LOV

Západ si prošel stejnými boji. Ženy ze Západu snášely a ještě

dnes snášejí různé druhy diskriminace. Nesmíme zapomínat,

že před sto lety bývaly ženy na Západě nuceny k dohodnutým

sňatkům, do nichž občas vstupovaly velmi mladé. Například

ve Francii získaly hlasovací právo až 21. dubna 1944, ačkoli

tato země jako jedna z prvních zavedla všeobecné volební prá-

vo pro muže.

Bylo zapotřebí dlouhého procesu, než se toto právo rozší-

řilo i na ženy a než byly ženy uznány rovnými mužům. Zá-

ruka rovnosti práv ve všech oblastech byla ve francouzské

ústavě zakotvena až 27. října 1946.

Dosažení těchto práv ve Francii stejně jako v jiných zemích

Evropy a Ameriky se neobešlo bez dlouhotrvajících a ne-

smlouvavých názorových střetů, do jejich čela se díky vzdělání

vedle mužů stavěly i ženy. Země, které ženám přiznaly místo,

jež jim náleží, tak urychlily svůj vývoj a pokrok.

Pokud onen extremista z jemenského parlamentu opravdu

věří v Boha, měl by vědět, že nás všechny stvořil stejný Bůh,

že jsme lidské bytosti, jež jsou si navzájem rovny a požívají

stejných práv. Všichni máme stejné touhy a stejné sny. Mezi

intelektovými schopnostmi mužů a žen není žádný rozdíl. je-

diná věc, jíž se lišíme, je způsob, jakým se dáváme do služeb

lidstva.

Tomu náš učí všechna náboženství. Pokud onen po slanec

nechápe základní práva dětí, pro lidstvo a současně i pro Bo-

ha to znamená vážný problém. jaký Bůh, jaké náboženství

může tolerovat a zaručit se za takové chování? Pokud sku -

tečně věří v Boha, jak se může srovnat se svým svědomím?

Když tupí samotnou boží vůli zaručovat svobodu a práva

všem lidem?

jak mohou být tato základní práva, daná a zaručená Bo-

hem každé lidské bytosti, překrucována a redukována na cosi,

co k nám pouze exportuje „prohnilý“ Západ? jak mohou být

101

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 102

R A N N í RO S A

děti a všichni, kdo se v zájmu jejich ochrany snaží domáhat

zákona, který by jejich práva zaručil, obviňování ze spřažení

se Západem?

Co je to za hodnoty, jež umožňují znásilňování dětí, a do-

konce k němu ještě podněcují a připravují dítě o základní

právo na dětství a na vzdělání?

Ideologie extremistů je zotročením rozumu, svědomí a lid-

ských bytostí.

Člověk bohužel náboženství špatně interpretuje, protože

je dává do služeb vlastního egoismu, vlastního zájmu, své

vlastní moci a využívá jej jako prostředku k šíření nenávisti.

Ale chtěl Bůh opravdu tohle?

* * *

Několik dnů po naší demonstraci zmobilizovali fundamenta-

listé stovky žen. Tyto ženy potom demonstrovaly proti vyhlá-

šení zákona zakazujícího manželství uzavíraná v dětském věku.

Další důkaz, jak mohou být nevzdělané ženy zneužity jako ná-

stroj k prosazování potřeb a zájmů mužských odpůrců změn.

Zajímalo by mě, zda byly tyto ženy o svém konání oprav-

du přesvědčeny, a hlavně zda svým požadavkům vůbec rozu-

měly. Uvědomují si vůbec, že jsou stejně jako jejich dcery

prvními oběťmi obrovské manipulace? Uvědomují si tyto že-

ny, které by tolik chtěly zlepšit svůj úděl, že mají schopnost

věci změnit?

Parlament nakonec pod nátlakem fundamentalistů a za-

stánců tradic v roce 2009 odmítl přijmout zákon, s jehož ná-

vrhem přišly nevládní organizace a aktivistky a který měl vě-

kovou hranici pro uzavírání manželství posunout nejméně na

sedmnáct let. Vzhledem k dosavadní neexistenci takového zá-

kona jsou vinou nezodpovědných mužů, lidí bez srdce a sou-

citu, denně pohřbívány desítky dívek. Každý den se z tisku

dozvídáme o nových obětech.

102

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 103

D O S LOV

Před třemi lety ovládlo jemenská města „arabské jaro“ a ti-

síce nadšených žen vyšly po boku mužů do ulic a volaly po

demokracii a svobodě. Poprvé v historii jemenu, v zemi, kde

je žena vyjadřující svůj názor považována za nepočestnou, vy-

šly ženy v hojném počtu ze svých domovů, aby vyjádřily

svou vůli.

Byla jsem tam s nimi a filmovala je, takže jsem si mohla

všimnout fascinovaného pohledu v očích ohromených mužů.

Dřív naprosto nepředstavitelná situace. Ženy nepozvedly svůj

hlas pouze proti politickému útlaku, jímž trpěly stejně jako

muži, ale také proti nadvládě těch samých mužů, kteří teď

stáli kolem nich. Nebylo důležité, co si o tom muži myslí. Už

neměli moc zabránit jejich duši, aby se vznesla k nebi a tančila

tanec svobody, vykřičela své uvěznění a vymítala tlak, který

je dusil po staletí.

Ty ženy na sobě nedávají znát bolest a mnohdy si ji ani

neuvědomují. Časté spojování jejich ženskosti s různými tabu

a hanbou je základem hlubokého pocitu nespokojenosti, kte-

rý jim může zničit život a stát se překážkou nejen pro jejich

štěstí, ale i pro štěstí mužů.

* * *

Toto povstání bylo pouhým začátkem cesty, na jejímž konci

čeká přetnutí řetězů strachu, uchopení vlastní ženskosti a pro-

citnutí vnitřní ženské síly. Tato na povrch vystupující ženská

síla však muže velmi rušila. Dokonce i ti, kteří požadovali

svobodu a demokracii, neváhali udílet ženám rozkazy nebo

hlásat směšné požadavky, jako že je nutné postavit zeď, aby

od sebe mohla být obě pohlaví při demonstracích oddělena.

Někteří muži, již se ke změnám stavěli nepřátelsky, dokonce

šířili zvěsti, že jejich ženy přišly během smíšených demonstra-

cí do jiného stavu. Lze najít lepší způsob, jak zničit pověst že-

ny a její rodiny?

103

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 104

R A N N í RO S A

Avšak protentokrát se ženy vydíráním nenechaly zastrašit

a navzdory všemu vyšly do ulic demonstrovat po boku mužů.

Extremisté, šílení vzteky, protože se jejich hrozby minuly

účinkem, se tehdy rozhodli vsadit na náboženství a místo zá-

konů a důkazů se uchýlili k fatvě, nábožensko-právním sta-

noviskům. Fatva činí přítrž každé debatě či argumentaci, ne-

boť díky ní je možné kohokoli prohlásit za bezvěrce, a tudíž

beztrestně prolít jeho krev. Třebaže ženy čelily brutálnímu na-

padání a urážkám ze strany extremistů, nic jim nezabránilo

pokračovat písemnými prohlášeními a protestními akcemi

v boji.

Po měsících ostrých protestů požadujících odstoupení hla-

vy státu, a poté co se do věci aktivně zapojily země Perského

zálivu, podepsal prezident Alí Abdalláh Sálih 23. listopadu

2011 dohodu. Moc okamžitě přešla na jeho zástupce a do

čela státu se v únoru 2012 postavil jeho dosavadní viceprezi-

dent Abd Rabbu Mansúr Hádí s prozatímním mandátem na

dobu dvou let. Dohoda zmiňovala uspořádání konference ná-

rodního dialogu 18. března 2013 v San’á. Na konferenci pad-

lo rozhodnutí shromáždit během šesti měsíců několik set de-

legátů zastupujících jak politické strany, tak povstalecká hnutí

a občanskou společnost, aby se otevřela cesta pro přípravu

nové ústavy, parlamentních voleb a volby prezidenta konané

v roce 2014.

Kromě demokratické a institucionální konsolidace, posí-

lení národní soudržnosti a ochrany práv pro všechny mělo

toto přechodné období také položit základy budoucímu hos-

podářskému a společenskému rozvoji země.

Díky aktivistkám na všech frontách – političkám, bývalým

nebo úřadujícím ministryním, poslankyním, úřednicím, ale

také právničkám, představitelkám občanské společnosti či

novi nářkám – se ženám podařilo získat na této konferenci

27pro centní zastoupení. Některým mužským účastníkům

104

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 105

D O S LOV

dělalo potíže smířit se s přítomností tolika žen, tím spíš, že

některé z nich byly zvoleny do čela významných komisí – na-

příklad komisi práv a svobod předsedala Arwa Orthmanová,

aktivistka, kterou extremisté během demonstrací uráželi,

ohrožovali a dokonce i zbili.

Ženy kvůli významnému postavení na této konferenci za-

koušely četné a ostré útoky. Nepochybně však mužům své ze-

mě vyslaly velmi silný signál a dokazovaly, že jejich přítom-

nost má smysl a že své místo zaujímají oprávněně. Dodejme

ještě, že ženy tvoří 51 procent jemenského obyvatelstva. Zís -

kaly si respekt a daly jasně najevo, že jsou schopny přispět

k rekonstrukci země.

Zasadily se rovněž o to, že množství tematicky zaměřených

diskusí poskytlo příležitost debatovat o údělu ženy v jemenu

jak na poli politickém a právním, tak i ekonomickém a spo-

lečenském.

* * *

Díky aktivnímu přičinění žen přijali 2. října 2013 členové

komise pro práva a svobody za předsednictví Arwy Orthma-

nové jednohlasně doporučení číslo 48, navrhující posunout

minimální věkovou hranici pro uzavření manželství na osm-

náct let. Pro dívky v jemenu by to znamenalo významný his-

torický mezník.

Toto doporučení se mělo stát základem pro budoucí zákon

v rámci nové ústavy, kterou měla v roce 2015 připravit ko-

mise jmenovaná prezidentem, složená z mužských a ženských

zástupců politických stran a občanské společnosti. Tento vý-

voj je ale momentálně zcela zastaven.

Konference skončila 25. ledna 2014 po deset měsíců trva -

jícím dialogu (místo plánovaných šesti měsíců) přijetím do-

hody zavazující jemen vydat se cestou sjednoceného státu,

založeného na principech federalismu a demokracie. Navíc

105

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 106

R A N N í RO S A

potvrdila, že budoucí ústava bude respektovat lidská práva,

individuální svobody a práva všech obyvatel jemenu. Politic-

kým aktérům se podařilo nalézt shodu a prostor k vytvoření

společné platformy.

Dnes se celá společnost nachází v hluboké krizi a vše se

musí začít budovat od začátku. Největšími překážkami hos-

podářského a společenského rozvoje se staly ozbrojené a po-

litické konflikty a hrozba terorismu. Největší starostí jemen-

ských občanů je nejistota, jež se dotýká především žen a dětí.

Tato nejistota, způsobená lidmi lačnícími po moci, připravuje

zejména matky o sny a naděje týkající se budoucnosti jejich

dětí a mužů.

Al-Káida rozsévá mezi občany strach a ten má obrovský

dopad na hospodářství. V zemi pustošené korupcí vládne

hlad – v některých oblastech trpí podvýživou dokonce každé

třetí dítě. Problém tkví ve způsobu uvažování a v zákonech.

Z této bídy se nebude možné vymanit, dokud nedojde k zá-

sadnímu obratu v myšlení a k zajištění dostupného vzdělání

pro všechny.

Hlavní je, aby chlapci od nejranějšího věku pochopili, že

jejich sestry jsou jim rovny, a aby si muži uvědomili, že spo-

lečnost, jež ženám brání v rozvoji, neumožní plný rozvoj ani

mužům, i když se může zdát, že mají více práv. Žena, plno-

právná lidská bytost, matka, sestra, druhá polovička, je dnes

ze strachu odsouvána do pozadí.

Proč by měly být ženě upírány její schopnosti, proč by se

měla podřizovat muži, který se chová jako její pán, navzdory

Bohu, zdravému rozumu a přírodě, jež ji stvořila z téže pod-

staty jako jeho?

jak můžeme za stávajících představ založených na mocen-

ském vztahu mužů vůči ženám doufat v budování spravedli-

vého demokratického státu? Není snad základem, na němž

stojí demokratická společnost, právě tolerance, jež umožňuje

106

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 107

D O S LOV

přijímat druhého a respektovat jeho jinakost, uznávat jej jako

občana se stejnými právy?

Věhlasná jemenská básnířka Ghazál al-Maqdašíja, jež žila

v devátém století, v jedné písni říká: Rovna, rovna je bytost

lidská, člověk se nerodí jednou svobodný, jednou zotročený. její básně často přebírali i samotní muži, protože v nich nacházeli

moudrost a řešení pro své vlastní neshody.

Budoucnost této země závisí hlavně na ženách – ty během

celé dlouhé historie jemenu prokazovaly, že jsou díky velké

moudrosti a mírumilovnosti schopny navrátit své zemi bla-

hobyt, jako to dokázala královna ze Sáby, „Bilqís“, jež žila

v jemenu kolem 10. století před naším letopočtem, a po ní

královna Arwa vládnoucí na území dnešního jemenu v letech

1085 až 1138. jemenci – muži a ženy – jsou na tato období

své historie pyšní. Což není v každé rodině dívka, která se na

památku některé z těchto panovnic jmenuje Bilqís, Sabah ne-

bo Arwa? Rodiče se ujišťují, že jejich dcery rozumí smyslu

svého křestního jména, a podvědomě se tak nostalgicky vzta-

hují k někdejší době rozkvětu, jako by si přáli, aby se jim pro-

střednictvím jejich dcer vrátila.

A tato naděje zde bude žít tak dlouho, dokud se Arwa, Bil-

qís, Nudžúd, Nada, Džamíla, Amal, Bušra, Amat a další tisíce

jejich následovnic, jež po nich zdědily vnitřní sílu, moudrost

a lásku, dokážou postarat, aby jejich hlas nezůstal oslyšen.

Chadídža al-Salamíová

leden 2015

107

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 108

Poděkování

q

PŘEDEVŠíM ByCH RáDA VyjáDŘILA hluboký vděk své přítelky-

ni Irène Albesové a její dceři Safy za jejich podporu, povzbu-

zování a připomínky po celou dobu psaní této knihy. Myslím

si, že je zajímavé zmínit, že Irène se v roce 1972 provdala za

báječného muže, jemence Ahmada Abdu Sa’ída, který v pa-

desátých letech osobně požádal imáma o svolení odjet z je-

menu, aby mohl studovat. Díky tomu navštěvoval školy

v Etio pii a v Bejrútu, poté vystudoval ve Spojených státech

na univerzitách v Cornellu a v Chicagu. Byl přesvědčen, že

jedině nová generace, jež bude vybavena kvalitním vzděláním,

umožní jemenu vymanit se ze stagnace, do které zemi uvrhl

imám. V roce 1971, ihned po revoluci, proto v Ta’izzu založil

školu, jež měla mladým jemenkám umožnit důstojné vzdě-

lání, aniž by musely odejít od svých rodin. V době, kdy Irène

přijela do jemenu, se v jejích šesti třídách, od první do šesté,

učilo celkem sto žáků, dívek a chlapců. Společně s manželem

pak pomáhala školu zvelebovat, takže v roce 1980 už měla ti-

síc žáků, dívek a chlapců, kteří ji navštěvovali od mateřské

školy po poslední, závěrečný ročník lycea. Poskytovala tedy

úplné základní a všeobecné střední vzdělání zakončené me-

108

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 109

P O D ě KOVá N í

zinárodně uznávanou maturitní zkouškou, jež jejím absol-

ventům otvírala dveře k univerzitnímu studiu v mnoha ze-

mích.

* * *

Svůj hluboký dík chci vyjádřit rovněž francouzskému vyda-

vateli Michelu Lafonovi, který si navzdory velké zaneprázd-

něnosti a mnoha pracovním povinnostem udělal čas a osobně

navštívil jemen, kde se řadu dní věnoval vyřizování všeho po-

třebného k tomu, aby Nudžúd Alíová mohla začít nový ži-

vot – Nudžúd a její sestře zajistil možnost navštěvovat školu,

nedaleko od školy koupil dům. Nespokojil se s tím, že jej vy-

bavil moderním zařízením, její rodině navíc ukázal, jak fun-

guje vysavač, což nikdy předtím neviděla. Muž uklízející v do-

mácnosti rodinu naprosto ohromil. V jemenské kultuře je to

něco zcela nemyslitelného…

To ale ještě není všechno. Tento velkorysý muž neváhal

a vypravil se do Hudajdy, od San’á vzdálené pět hodin cesty

autem, aby pomohl Nudžúdinu staršímu bratrovi dostat se

z vězení, kde si odpykával trest za to, že při automobilové ne-

hodě zavinil smrt dvou lidí. Ve vězení by totiž zůstal na do-

životí, pokud by rodinám obou obětí nezaplatil odškodnění,

podle islámského práva šaría nazývané dija, „cena krve“. Ve

snaze potěšit Nudžúd a její rodinu udělal Michel všechno pro

to, aby se její bratr mohl vrátit ještě téhož dne společně s ná-

mi. Micheli, děkuji Vám za Vaši nesmírnou lidskost, která se

mně hluboce dotýkala po celou tuto „surrealistickou“, ale zce-

la reálnou cestu.

Obzvlášť mě dojalo, jak dokážete chápat, že v životě není

vše jenom bílé nebo černé, ale že jsou v něm různé odstíny

s celou paletou barev.

Nezapomenu ani na to, že jste navzdory z komerčního hle-

diska nepochybně zajímavějším nabídkám společně s vaší edi-

109

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 110

R A N N í RO S A

torkou Margaux Mersiéovou kývl na riskantní projekt a dal

mi možnost realizovat film inspirovaný Nudžúdiným příbě-

hem, ačkoli jsem na něj neměla finanční prostředky. Věděl

jste, že se jedná o mimořádně choulostivé téma a že jsem při-

pravena vynaložit největší možné úsilí, věnovat se mu tělem

i duší, neboť se mě tento projekt dotýká v mém nejhlubším

nitru.

Pochopil jste, že bych do něj mohla vnést autentický, silný

pohled a vyhnout se jakémukoliv zkreslování. Proto vám, Mi-

cheli a Margaux, ještě jednou upřímně děkuji za Vaši důvěru

a pomoc, která mi umožnila pokračovat v mém nelehkém

boji, tentokrát filmem Jmenuji se Nudžúd, je mi deset let a jsem

rozvedená.

I přes zdánlivě nepřekonatelné obtíže jsem do něj vložila

všechnu svou energii a emoce. Příběh Nudžúd je i mým pří-

během a příběhem tisíců dalších dívek. Prostřednictvím ob-

razů a psaných textů se snažím napomoci změně myšlení, do-

dávat sílu a odvahu, ale také informovat co možná nejširší

veřejnost, aby se snažila lépe porozumět jemenské společnosti

v celé její hloubce a složitosti.

Dělám to v naději, že oslovím co nejvíc lidí a přesvědčím

je, aby se k nám připojili a pomohli nám v našem boji za spra-

vedlivější a lepší život.

* * *

Můj velký dík za cennou pomoc patří všem ženám, jež nám

prostřednictvím nadace My Future (www.myfuture-yemen.

org) umožnily financovat školní docházku pěti stům padesáti

dívkám. jsou to Sheikha Prohaska-Alatasová, Ségolène Blon-

delová-Bélierová, Madeleine Shaffnerová, Chantal Violletová,

Sandra Lecointeová, Françoise Durandová, Graciane Thie -

bautová, Isabelle Bauretová, Marie Brunonová, Anndi Hoff-

manová, Liliane Tucciová, Christine Hameuová a Virginie

110

ranní rosa_Sestava 1 12.01.17 15:58 Stránka 111

P O D ě KOVá N í

Fuertesová, s níž mi bylo velkým potěšením pracovat na této

knize.

Samozřejmě nezapomínám ani na tisíce žen v jemenu, kte-

ré každý den bojují za svá práva.

111

ranní rosa_Sestava 1 25.01.17 16:19 Stránka 112

Nada al-Ahdalová, Chadídža al-Salamíová

RANNÍ ROSA

Z francouzského originálu La rosée du matin, vydaného

nakladatelstvím Éditions Michel Lafon v Paříži v roce 2015,

přeložila Šárka Belisová

Redigoval Vít Mlejnek

Jazyková revize Kateřina Teodosijevová

Obálku zhotovila Gabriela Janovská

Odpovědná redaktorka Leona Macháčková

Technická redaktorka Lenka Gregorová

Počet stran 112 + 4 strany obrazové přílohy

Překladatelka děkuje Petru Felčerovi za revizi arabských výrazů

Vydala Euromedia Group, a. s. – Ikar

Nádražní 30, 150 00 Praha 5

v roce 2017 jako svou 8870. publikaci

Sazba Spojené Grafické Továrny, Dobříš

Tisk TBB, a. s., Banská Bystrica

Vydání první

Naše knihy na trh dodává Euromedia – knižní distribuce,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5

Zelená linka: 800 103 203

Tel.: 296 536 111

Fax: 296 536 246

objednavky-vo@euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetovém knihkupectví

www.knizniklub.cz

Table of Contents

Start