Přeložil:

LUMÍR MIKULKA

Michelle Adams: Ta druhá

Vydání první

Copyright © 2017 Michelle Adams

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2120. publikaci

Přeloženo z anglického originálu My Sister, vydaného nakladatelstvím HEADLINE PUBLISHING GROUP, Londýn v roce 2017

Český překlad © 2017 Lumír Mikulka

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2017 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2017 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0676-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0677-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Michelle Adams

TA DRUHÁ

První výtisk tohoto románu věnuji tobě, Stasinosi, protože bez tebe by nikdy nevznikl.

Všechny další náležejí těm, kdož si někdy připadali bezcenní. Věřím, že nyní již víte, že jste se mýlili.

1

Bzučení mého telefonu je jako cupitání švába pod postelí. Žádné skutečné nebezpečí nehrozí, ale přesto jsem vyděšená. Je to stejný strach, jaký přináší zaklepání na dveře těsně předtím, než si jde člověk lehnout. Vždycky tam čeká nějaká špatná zpráva nebo vrah stvořený naší vlastní fantazií. Ohlédnu se a vidím Antonia spícího vedle mne. Je nahý až na bílou deku, kterou má přehozenou přes boky jako uvolněnou tógu. Poklidně dýchá. Vím, že se mu zdá něco hezkého. Občas sebou cukne jako spokojené miminko. Letmo pohlédnu na červené číslice zářící na budíku. 02:02. Varovné znamení.

Pomalým pohybem sáhnu po telefonu a pohlédnu na displej. Neznámé číslo. Stisknu zelené tlačítko, abych přijala hovor, a uslyším veselý optimistický hlas. Je to ale klam, který má člověka ošálit či cosi zakrýt. „Ahoj, to jsem já. Haló?“ Hlas čeká, až odpovím. „Slyšíš mě?“

Vytáhnu si deku výš ve snaze ochránit se před mrazením šířícím se mi po kůži. Zakrývám si ňadra. Levé mi visí o něco níž než pravé. Okrasa, kterou mi věnovala skolióza. Vychýlení páteře o patnáct stupňů. To, co slyším, je hlas Elle. Právě ten, o kterém jsem věděla, že se jednou ozve. Poslední zbývající pouto s minulostí, na kterou jsem se snažila zapomenout. I po těch šesti letech, po něž jsme se neslyšely, se jí ale podařilo zdolat hradby lemující propast, kterou jsem mezi námi vyhloubila. Provrtala se jimi jako žížala hlínou a našla si mne.

Natáhnu ruku a rozsvítím lampu, která ozařuje i ty nejtemnější kouty v pokoji. Když zvednu telefon k uchu, stále slyším na druhé straně její dech, plížící se ke mně odkudsi ze stínů a čekající, až promluvím.

Převalím se dál od Antonia. Cuknu sebou, když při tom pohybu ucítím bodnutí bolesti v kyčli. „Co chceš?“ zeptám se a snažím se o sebejistý tón. Už jsem se naučila nebýt zdvořilá, nedávat najevo zájem. Pomáhá to, abych ji k ničemu nepovzbudila.

„Mluvit s tebou. Takže se neopovažuj mi to položit. A proč šeptáš?“ Slyším, jak se zachichotá. Jako kdybychom byly kamarádky. Jako kdyby to byl normální rozhovor mezi dvěma dospívajícími puberťačkami. Jenže není. Obě to víme. Měla bych navzdory její pohrůžce zavěsit, jenže to nedokážu. Na to už je příliš pozdě.

„Je skoro ještě půlnoc.“ Slyším, jak se mi chvěje hlas. Třesu se. Ztěžka polknu.

Zašustí to, jak se dívá, kolik je hodin. Kde je? Proč mi chtěla volat v takovou dobu? „Ve skutečnosti je brzy ráno. Ale to je fuk.“

„Co chceš?“ ptám se znovu. Vnímám, jak se mi vkrádá na kůži a chtěla by proniknout pod ni.

Elle je moje sestra. Má jediná sestra z předchozího života, ze kterého mi zůstala jen hrst vzpomínek. Ty vzpomínky, které mám, jsou rozmazané, jako kdybych nahlížela do minulosti oknem, které zmáčel prudký déšť. Nejsem si už vlastně ani jistá, jestli jsou založené na realitě. Devětadvacet let je dlouhá doba, aby se jejich podoba proměnila a ony se přetvořily v cosi naprosto jiného.

Můj druhý život, ten, v němž jsem uvízla nyní, začal, když mi byly tři roky. Byl jasný jarní den. Ledy po zimě začaly tát a zvířata z blízkých lesů se poprvé odvážila ze svých doupat. Byla jsem zachumlaná do silného vlněného kabátku a na sobě měla tolik vrstev oblečení, že jsem skoro nemohla hýbat klouby. Žena, která mi dala život, mi bez jediného slova natáhla na ruce červené vlněné palčáky. Co si dokáže zapamatovat tříleté dítě.

Vedla mne po suché prašné cestě porostlé uprostřed travou, až jsme došly k autu, které čekalo vpředu před námi. Byla jsem opožděná ve vývoji a některé části mého těla, jako třeba kyčle (chabě zformovaná klouby držící pohromadě jen díky volným šlachám připomínajícím provázky), se ještě pořádně nevyvinuly vůbec. Nevzpírala jsem se, když mě nacpala na zadní sedadlo a připoutala mne tam. Nebo si aspoň nemyslím, že bych to dělala. Možná si ale ve skutečnosti vůbec na nic nepamatuji a tohle všechno je jen iluze, v níž mne udržuje má vlastní paměť, abych měla pocit, že nějakou minulost mám. Že mám život, v němž jsem měla rodiče. Minulost, v níž figuroval i někdo jiný než Elle.

Někdy si myslím, že si dokážu vzpomenout na matčinu tvář. Byla jako moje, jen starší, červenější a s vráskami připomínajícími pavoučí síť utkanou kolem jejích rtů. Jindy si ale nejsem tak jistá. Vím však určitě, že mi nenabídla žádnou poslední radu – něco jako abych se chovala jako hodná holka, a ani mne ještě rychle nepolíbila na tvář, abych to všechno zvládla. Tohle bych si přece zapamatovala, nebo ne? Místo toho jen zabouchla dveře auta, ustoupila a moje teta se strýcem mne od ní odvezli, jako kdyby to byla ta nejnormálnější věc na světě. Už tehdy jsem ale věděla, že něco skončilo. Odložili mne. Zavrhli. Zahodili.

„Posloucháš mě, Irini? Řekla jsem ti, že s tebou chci mluvit.“ Její ostrý hlas mnou projede jako čepel a vrhá mne zpět do přítomnosti.

„O čem?“ zašeptám a vím, že už to zase začalo. Cítím na sobě, jak vklouzává tam, kde kdysi byla.

Slyším, jak se nadechuje, a snažím se uklidnit. „Jak je to dlouho, co jsme spolu mluvily?“

Posunu se dál od Antonia. Nechci ho probudit. „Elle, jsou dvě hodiny ráno. Zítra musím do práce. Na tohle teď nemám čas.“ Je to chabý pokus, ale zkusit to musím. Poslední ždibec snahy udržet si ji od těla.

„Lhářko!“ vyprskne. Vím, co jsem udělala. Rozzuřila jsem ji. Shazuji ze sebe deku a protírám si oči. Srdce mi buší jako o závod. Svírám mobil u ucha. „Je neděle ráno. Do žádné práce nemusíš.“

„Prosím tě, pověz mi prostě, co chceš.“

„Jde o mámu.“ Dráždí mne, s jakou nenuceností to slovo pronese. Utrousí je, jako když kamarádka prohodí jen tak něčí přezdívku. Připadá mi cizí a já se cítím jako vydaná napospas. Máma, řekne si ona. Jako kdybych ji znala. Jako kdybych s ní měla cokoli společného.

„Co je s ní?“ šeptám.

„Zemřela.“

Chvíli trvá, než se znovu nadechnu. Ona je po smrti, pomyslím si. Znovu jsem ji ztratila. Zakryju si ústa zpocenou dlaní. Elle čeká na mou reakci, ale když nic neříkám, nakonec se zeptá: „No tak dobře, hodláš teda přijet na její pohřeb?“

Je to logická otázka, jenže já na ni nemám odpověď. Protože pro mne není matka nic víc než představa. Dětská naděje. Sen. Pak ve mně ale začne hlodat zvědavost. Existují věci, které potřebuji vědět.

„Asi ano,“ zakoktám.

„Nepřemáhej se. Nebudeš jim tady chybět, když se neukážeš.“

Toužím, aby to tak nebolelo, ale vědomí, že mne nebude nikdo postrádat, je i po všech těch letech bolestnou připomínkou reality. „No tak proč po mně chceš, abych tam jezdila?“ ptám se. Vím, že má maska sebejistoty sklouzává.

„Protože já tě tam potřebuji.“ Pronáší to tónem, jako kdyby ji překvapilo, že mi to pořád ještě nedošlo. Jako kdyby nevěděla, že jsem se vyhýbala telefonickým hovorům s ní, že jsem si třiadvacetkrát změnila telefonní číslo a že jsem se přestěhovala, jen aby mne ona nemohla najít. Šest let jsem si ji dokázala držet od těla. Až dosud to byl můj nejlepší výkon. Jenže teď ztrácím sílu. A při vědomí, že mne potřebuje, ochabuji. Poddávám se jí. „A ty mi to pořád dlužíš, Irini. Nebo jsi zapomněla, co jsem pro tebe udělala?“

Má pravdu. Dlužím jí to. Jak bych na to mohla zapomenout? Naši rodiče mne možná odložili, ale Elle to nikdy nepřijala. Celý život trávila tím, že si ke mně prorážela cestu. Její přítomnost zaplňovala mou minulost jako hromady suti, které zůstanou po hurikánu. „Ne, nezapomněla jsem,“ přiznávám a obracím se, abych se podívala na stále tvrdě spícího Antonia. Pevně sevřu víčka, jako kdybych mohla to vše zahnat kamsi pryč. Nejsem tady. A ty mne nemůžeš vidět. Je to dětinské. Slza sklouzne, zatímco svírám v sevřené pěsti deku. Chci se jí zeptat, jak tentokrát získala moje číslo. Někdo ho musí mít. Snad teta Jemima. Jediná žena hrající roli matky, kterou jsem kdy znala. Kdyby mi ještě zvedala telefon, zavolala bych jí, abych se na to zeptala. A abych jí řekla, co si myslím o téhle poslední rodinné zradě.

„Zavolej mi zítra, jestli přijedeš,“ přikazuje Elle. „Doufám, že můžeš. Nenuť mě, abych si tě musela v Londýně najít osobně.“ A zavěsí dříve, než mám možnost jí odpovědět.

2

Sedím ohromená na okraji postele a sleduji, jak se čas na hodinách mění z 02:06 na 02:07. Pouhých pět minut stačilo, aby přišlo vniveč šest let úsilí. Nyní je Elle zase zpátky v mém životě, jako kdyby z něj nikdy nezmizela. Vstávám na nejistých nohou, jako kdyby se i gravitace nějak posunula. Zahalím se do županu a pevně si ho zavazuji. Vyhýbám se sbalené tašce položené u nohou postele. Antonio má nepochybně v plánu někam odjet.

Postrčím jeho tašku o kousek stranou a zasouvám nohy do šedivých kašmírových trepek. Byl to dárek. Jeden z mnoha, které mi Antonio dal během tří let, co jsme spolu. Zpočátku se to všechno zdálo snadné, ale pak se mezi nás pozvolna vkrádala realita a představa, že se Elle může kdykoli objevit, aby všechno zničila, si začala vybírat svou daň. Samozřejmě že tehdy o ní nic nevěděl, takže v době, kdy se to začalo kazit, si myslel, že by dárky mohly pomoci. A teď, když se na něj dívám, jak spí, s cestovní kabelou sbalenou jako tolikrát předtím, a myslím na to, co bylo, uvědomuji si, že ani sebevíce dárků by nedokázalo překlenout vzdálenost mezi námi dvěma. Elle je mým osudem. Nikdy před ní neuniknu. A teď je zpátky, aby všechno zničila. Právě tak, jak jsem věděla, že to udělá.

Tiše našlapuji na laminátové podlaze ve svém depresivním řadovém domku, posledním v řadě v temném koutě Brixtonu, a vycházím z ložnice. Vyhlížím z okna na ulici. Je zahalená ve stínech, nikde ani živá duše. Siluety domů se táhnou do dálky. Teplá, sotva viditelná zář města, mi připomíná, kde jsem. Ve městě, které je tak veliké, že se v něm člověk může ztratit doslova všem před očima. Takřka.

Pokud by byl Antonio vzhůru, objal by mě, poslouchal by, co mu vyprávím, a potom by mi řekl, že nyní bych se měla cítit lépe – když jsem si ulevila. Ten výraz si osvojil, jak se to lidem stává, když se učí nový jazyk, a pak používají jisté fráze v nevhodných okamžicích. Fráze, které znějí v dané situaci jako až příliš velké klišé. Jako tehdy, když jsem mu líčila, jak Elle jednou zabila psa. Svého psa. Také tehdy prohlásil, že teď už to bude dobré, když jsem si ulevila. Jako kdyby stačilo o tom promluvit a všechno bude rázem pryč. A pes s promáčknutou hlavou se přiřítí tryskem nazpátek, s vyplazeným jazykem, vzrušený jako psík Toto z příběhu o čaroději ze země Oz. Není další takové místo jako domov. Jak strašná pitomost tohle všechno je.

Sestupuji po dřevěném schodišti, opatrně našlapuji ve tmě a s jednou rukou šmátrající na stěně nakonec dojdu až do kuchyně.

A je to, pomyslím si. Moje matka je mrtvá.

Stojím u desky kuchyňské linky a pohrávám si se špinavou skleničkou od vína. Proháním na jejím dně kolem dokola několik posledních kapek chianti. Pak ji odkládám a vytahuji z kredence dva hrnky a dávám si záležet na tom, abych při tom nadělala trochu hluku. Možná se Antonio probudí, když mě uslyší. Možná přijde a sedne si tady se mnou a poví mi, že všechno bude v pořádku, jak to vždycky říkával. Mohlo by mi to pomoci. Možná by to potlačilo paniku, kterou ve mně vyvolal návrat Elle. Vykročím dokonce k ložnici. Jsem si jistá, že jeho přítomnost by zmírnila můj pocit osamělosti. Pak si ale vzpomenu na kabelu na podlaze čekající na jeho odchod. Místo toho tedy znovu otevřu kredenc a tiše vracím druhý hrnek zpátky na místo. Chystá se mne opustit? Možná. Prostě osud, předpokládám. A až odejde, budu si muset zvyknout na to, že jsem sama. Plním kávovar, a když se na přístroji rozzáří červené světlo, beru si šálek. Pára mne udeří do tváře, když usrknu horkého nápoje spalujícího mé rty.

Sunu se podél zdi a rozsvítím všechna světla, než se posadím ke svému z hlediska emocí dokonale asepticky působícímu stolu se skleněnou deskou a zapnu počítač. Dávám přednost novému nábytku, jako je i tenhle kousek. Neslaným nemastným věcem, které v sobě neskrývají žádnou minulost či příběh, jenž by chtěly vyprávět. Věcem, jichž se člověk bez problémů dokáže vzdát. Postavím hrnek s kávou vedle sebe a otevírám webový vyhledávač. Můj obličej se koupe v chladném modrém světle. Chvíli se ani nehnu, jen hledím na obrazovku. Skoro ani nedýchám. Co to vlastně dělám? Opravdu tam chci? Najednou se mi zdá, že za sebou slyším cosi jako kroky. Otočím se s nadějí, že to bude Antonio, ale nikoho tam nevidím. Zakloním se, podívám se nahoru po schodech, abych se ještě jednou přesvědčila, ale tam, odkud jsem přišla, nevidím nic než tmu. Znovu se otočím k počítači a do vyhledávacího pole napíšu slovo Edinburgh, abych zjistila, kdy bych mohla letět. Stále si ale ještě nejsem jistá, zda jsem dostatečně vzhůru na takové rozhodnutí. Opravdu se tam chci vrátit? Políčko vedle: zpáteční nebo jedním směrem?

„Co tady děláš?“ zeptá se Antonio.

„Zatraceně!“ vyjeknu a vyskočím ze židle. „Nemůžeš se mi tady takhle plížit!“ Srdce mi tluče v hrudi.

„Kriste pane, Rini.“ Překvapeně zaklopýtá o kousek dozadu. „Vždyť ses tu sama plížila po tmě. Vystrašila jsi mě.“ Má na sobě bílé trenýrky, které vypadají, jako by mu byly malé, a v ruce drží jako zbraň moje lodičky na vysokých podpatcích. Jeho hlas je hutný jako čokoláda a silný jako moje espresso. „Tak co tady děláš?“

„Hledám něco na internetu,“ odpovím a stále nemohu popadnout dech. Přistoupí blíž, položí botu na stůl. Když se nade mnou nakloní, ucítím na jeho kůži svůj parfém. Přejede mi dlaněmi po ramenou, a když ho neodstrčím, mne mi chvíli krk, než nechá své prsty sklouznout k horní straně mých ňader. Má rád doteky. A i když se na mě zlobí, chce být blízko mne.

„Prostě se uklidni, dobře? Zhluboka se nadechni,“ říká a hněte mi konečky prstů kůži. Pamatuji si, co jsme dělali před pouhou hodinou, a přála bych si, abychom se k tomu mohli vrátit bez ohledu na to, jak trapný bývá sex následující po hádce. Nic mezi námi už není snadné. Dál mi masíruje ramena, zatímco se předklání a čte, co vidí na obrazovce. Pak přestane a podívá se na mne. Vidím záblesk nedůvěry. „Ty se někam chystáš?“

Znovu pomyslím na jeho sbalenou kabelu a na to, jak bych mu mohla položit stejnou otázku. Místo toho si znovu usrknu kávy, prostě jen ráda, že už nejsem sama. „Cassandra umřela,“ oznámím mu.

Trvá mu chvíli, než si jméno zařadí, neboť není zvyklý je ode mě slýchat. „Kdy?“ zeptá se, jakmile všechny kousky skládačky zapadnou na svá místa. Nahrbím se, župan se mi rozhrne a odhalí mé nohy spolu s dolním koncem jizvy. Přejíždí silnou rukou po mém slabším levém stehně až nahoru k široké rudé ráně. Zadívá se mi do tváře, aby zjistil, jak tuhle novinu beru. Já si připadám jako čistý list papíru. „A jak?“ zeptá se, když jsem se od něj odtáhla. Konečky jeho prstů podráždily vystouplé místo na mé zjizvené kyčli.

Teprve nyní si uvědomuji, že jsem se Elle nezeptala, co se matce stalo. Nevím, jestli usnula ve spánku nebo v zakrváceném vraku auta. Nevím, zda zemřela v bolestech, nebo zesnula v klidu a míru. Moc ráda bych řekla, že jsem se na to neptala, protože mi na tom nezáleží, ale vím, že mi to není jedno. Pořád mi na tom záleží, třebaže se snažím devětadvacet let, aby tomu tak nebylo.

„Nevím.“

Antonio dál nenaléhá, třebaže vím, že ve skutečnosti nechápe můj odstup. Má příliš mnoho vlastních představ spojených s rodinou. A všechny začínají sňatkem. Teď je ale zde a odpustil mi hádku, kterou jsem předchozího večera vyvolala – šlo o cosi, co začalo jeho laxním přístupem k čemusi v domácnosti a skončilo mou neochotou stát se matkou.

„Chceš tam jet?“ zeptá se.

Pokrčím rameny. Je tolik důvodů, abych to nedělala. Pořád se z toho všeho mohu vyvléci. Změnit telefonní číslo a odstěhovat se rychleji, než bude mít Elle šanci zjistit, kde bydlím. Předstírat, že jí nic nedlužím. Pokud tam ale pojedu, mohl by mi otec povědět pravdu o některých věcech. Jak bych si mohla nechat uniknout šanci dovědět se, proč se mne vzdali a nechali si Elle.

„No, já si myslím, že musíš,“ řekne Antonio. Sáhne po myši a začne rolovat stránkou s lety, z nichž si mohu vybrat. Nastaví čas ve výběru na 15:30 a pohybuje kurzorem v kruhu, aby přitáhl mou pozornost. „Tenhle vypadá dobře. Pozdě odpoledne bys tam mohla být.“

S úsměvem přikývnu. Chápu jeho víru, že jediná správná věc, kterou mohu udělat, je být tam. „Podej mi peněženku,“ říkám, zatímco třesoucí se rukou klikám na odkaz. Vybírám volbu pro cestu pouze jedním směrem, neboť nevím, kdy se budu moci vrátit, a okamžitě se cítím mnohem méně sebejistě. Antonio nenavrhuje, že by chtěl jet se mnou. Možná bude jen rád, když získá trochu prostoru. A možná to platí pro nás oba.

„Tak, a teď se vrať zase zpátky do postele,“ říká.

Do ložnice se vracíme spolu. Antonio jde první a drží mne za ruku, jako kdybych byla nedospělá holka, která se jde poprvé s někým milovat. Vklouzneme pod deky a on mne obejme oběma pažemi. Právě tohle mi chybí v těch týdnech, kdy se chová chladně a s odstupem. Přitulím se k němu a toužím, abych se cítila tak jako předtím. Jenže to nejde. Jeho dotyk jako by měl hrany. Jako kdybychom byli dvěma kousky skládačky, které do sebe nezapadají. A jeho přítomnost už ani nerozmazává vzpomínky na minulost, jako to dokázala dříve.

Dívám se na hodiny, na nichž je nyní 02:46. Čas jako by zpomaloval a stahoval mne dolů pod hladinu bez ohledu na to, s jakou silou se snažím bojovat a kopat. Už brzy začne odtikávat pozpátku. Tak-tik, tak-tik, až se ocitnu tam kdesi s tou tichou ženou, která mi měla být matkou. A teď, ve tmě ložnice a v Antoniově náruči, žasnu, co to zatraceně dělám.

Měla jsem Elle povědět, že nikam nepojedu. Měla jsem ignorovat ten hlas, který mi tvrdil, že jí cosi dlužím. Měla jsem před ní prchat stejně, jako jsem to udělala před patnácti lety, v pyžamu a se slzami tekoucími po tváři a krví stékající mi po ruce. Tehdy jsem věděla, že jediná šance na budoucnost spočívá v tom, že jí dám sbohem. To, co se stalo onoho dne, nás donutilo, abychom se rozdělily. Ale současně nás to navždy připoutalo k sobě. Toho dne mě zachránila a současně vyděsila k smrti.

Není to ale jen má touha po pravdě, co mne vábí zpátky. Chci také Elle. Táhne mne to k ní, navzdory nebezpečí. Nedovedu to potlačit. Po všechny ty roky jsem si myslela, že jsem se od ní dokázala odstřihnout, ale není to tak. Myslela jsem si, že ji nepotřebuji, jenže opak je pravdou. Což mi nahání hrůzu, protože když mi Elle vysvětlovala, že naše matka zemřela, měla jsem pádný důvod, proč jsem se nezeptala, jak se to stalo. Předpokládala jsem, že to už stejně vím; že to byla Elle, kdo ji zabil.

3

Naposledy, když mne Elle našla, k tomu došlo na oddělení pohotovostního příjmu nemocnice, kde jsem tehdy pracovala. Sledovala jsem z bezpečí u okna v přízemí, jak si probojovává cestu přes parkoviště. Když udeřila do tváře sestru, která se ji snažila zadržet, jedna z mých kolegyň zažertovala, že nepochybně utekla některá z pacientek z psychiatrického oddělení. Zasmála jsem se spolu s ní a přisadila několik jedovatých poznámek o tom, jak je dotyčná oblečená. Jen pro ujasnění: Elle na sobě měla pro dané roční období naprosto nevhodný vlněný svetr, jehož části jí vykukovaly zpoza manžet a límečku čehosi, co působilo jako halenka ze školní uniformy, kterou měla nataženou a špatně zapnutou přes horní polovinu těla. K tomu extrémně krátké šortky a martensky. Vymóděná, jako kdyby mířila na divoký mejdan uprostřed vrcholící zimy. Jenže tehdy byl červen a slunce jasně zářilo. Volala mé jméno, natahovala směrem ke mně ruce a mlátila jimi kolem sebe, zatímco se sestra vedle ní hroutila k zemi. Nakonec Elle složila ochranka, odvlekla ji přes parkoviště a ještě jí roztrhla halenku. Nehodlali nic riskovat – vzhledem k noži, který svírala v ruce.

Onoho dne se ke mně nedostala, aby se mnou mohla mluvit. Jenže už věděla, že tam jsem. Měla jsem pocit, jako kdyby se mi kůže na těle stahovala, když se její oči zahleděly na sklo, za nímž jsem stála. Žádost o přeložení jinam jsem podala ještě před odchodem domů a po následujících šest let jsem se snažila prchnout tak daleko, jak jsem dokázala. Moc mi to nepomohlo.

Protože teď jsem tady. Navzdory všemu, co o Elle vím, ji jedu najít. Do Nemocnice při královnině koleji jsem zavolala cestou na letiště a vyřídila si tři dny dovolené kvůli neodkladné situaci. Neřekla jsem jim jen to, že tím, kdo se ocitl v tísni, jsem já.

Sedám si na místo 28A a pevně si utahuji pás přes klín. Malá kabina se začíná třást, zatímco kodrcáme ke startovací dráze. Pak cítím, jak se mi obrací žaludek, zatímco se odlepujeme od země. Na poslední chvíli si ještě přeju, aby se nám ohnulo křídlo, nebo abychom se zřítili z oblohy a vše skončilo zničující katastrofou, díky níž se dostaneme do médií. Mé přání ale není vyslyšeno. Místo toho stoupáme výš a výš, Londýn necháváme pod sebou jako miniaturní město, až trhaně vlétneme do husté vrstvy šedivých mraků.

V zavazadle mám dvoje oblečení na převlečení, krabičku cigaret, neoznačenou lahvičku valia, kterou jsem propašovala dnes ráno z nemocnice, a knihu, o níž vím, že ji nebudu číst. Otevírám lahvičku, vytřepu si do pusy jednu tabletu a spláchnu ji brandy. Taková směsice narkotik by některé lidi porazila, ale já jsem zvyklá. Coby anestezioložka mám možná větší odvahu, pokud jde o předepisování léků pro sebe samu. Pocit slabosti ve mně vyvolávají jen myšlenky na vlastní rodinu. Valium funguje a obrušuje strach na úroveň, kdy přestávám skřípat zuby.

Vytahuji telefon a listuji zprávami. Uvědomuji si, že jsem si předtím nevšimla té, která mi přišla od Antonia. Tisknu ikonu obálky a objeví se text.

Přeju bezpečný let. Dej mi vědět, až přistanete. Ti amo, A., pusu.

Seznámila jsem se s ním, když jsem byla na konferenci o potlačování bolesti. Servíroval večeři, rozdával pečivo a nechával za sebou cestičku z drobečků. V oněch prvních blažených týdnech jsem neměla ani ponětí o usedlé přítelkyni, kterou přede mnou tajil. Pak se o mně ale dotyčná dověděla a vykopla ho, zatímco jsem já čekala v autě venku před domem. Téhož dne se nastěhoval ke mně a líčil, jaká je to úleva být konečně svobodný. Podával to, jako kdyby se mu splnil sen, jenže když o tom zpětně uvažuji, neměl vlastně, kam by jinam šel. Nedokázala bych uvěřit, jak snadno mi to došlo, či jak chápavá jsem byla. Když jsem pak ale ležela v posteli s jeho nahými nohami přehozenými přes moje, mohla jsem zapomenout na vlastní minulost a předstírat sama sobě, že celý můj život začíná vlastně až teď. Měla jsem pocit, jako kdyby mne celou pohltil. S Antoniem se mi zdálo, jako kdybych přestala existovat. Jenže právě to bylo dobré. Nemusela jsem už být sama sebou, tou starou osamělou chudinkou Irini. Místo Irini jsme tady byli my. Rozplynula jsem se v nás dvou. Trochu to na mě hrál. A skvěle. Ne snad, že by mi ale udělal cokoli, co by se dalo srovnávat s tím, co mi provedla má vlastní rodina. A kromě toho mne chtěl.

Měli jsme štěstí, že jsme se poznali v době, kdy Elle nebyla v dohledu, protože nám to poskytlo svobodu, abychom si žili vlastní prosté životy naplněné společnou láskou k dokumentům o přírodě a jeho domácímu jídlu. Skoro celé dva roky jsem mu nepověděla, že mám sestru, a žít s touto lží mne naplňovalo blahem. Jakmile jsem měla jeho, přestala jsem potřebovat ji.

Bylo to po cestě do Itálie, abych se seznámila s jeho rodinou, kdy začal mluvit o svatbě a dětech. Odmítla jsem. Jaká bych byla matka, když jsem nikdy neměla žádnou vlastní, od níž bych se mohla učit? Od té doby se to mezi námi začalo hroutit. Ve skutečnosti byly ony poslední dny našeho lenivého italského léta, v nichž jsme se k sobě choulili na jedné pohovce a pozorovali slunce zapadající za obzor, posledním obdobím, v němž si vzpomínám, že jsme prožívali cosi podobného štěstí.

Nejdříve jsem myslela, že odejde. Zůstal ale, brečel a tvrdil, že by beze mne nemohl být. Mně se ulevilo, neboť jsem si nebyla jistá, jestli bych dokázala zůstat bez něj. Co bych si počala sama? Pohroužit se do knih a práce byla jedna z možností, ale to jsem dělala už v minulosti a znala jsem prázdnotu, jež s tím byla spojená. Ochutnala jsem, jaké to je být s Antoniem, a věděla jsem, že i nejistý vztah s ním je příjemnější než odloučení. Nechtěla jsem být znovu Irini, dívkou bez rodiny a bez přátel.

Nyní se ale všechno měnilo. Spolu s tím, jak se všechno mezi námi kazí a chátrá, stávám se pomaličku zase Irini a spojení, za nímž jsem se skrývala, se vytrácí. Antonio nechápe mé rozhodnutí škrtnout z naší budoucnosti manželství a děti a já mu nedokážu přiznat, že ve skutečnosti chci rodinu stejně jako on. Protože už ta samotná touha mi připadá nebezpečná. Nemohu mu povědět pravdu, a tak házím telefon zpátky do kabelky a objednávám si další brandy.

Letoun přistává, zaznívá zbytečný potlesk a já vstávám. Kulhám vpřed, kyčel mne bolí z nepříjemné polohy. Cítím, jak má nervozita narůstá spolu s tím, jak se blíží setkání. Žaludek se mi zvedá a špatně se mi dýchá. Připomínám si, že to všechno bude jen krátký výlet, že budu bydlet v hotelu a že se musím ukázat jen na pohřbu. Říkám si, že cestovat sem bylo mé rozhodnutí. A že se ani nemusím vidět s Elle o samotě, pokud nebudu chtít. Smlouvání na poslední chvíli s vlastními nervy a vzpomínkami. Pocity vybublávající na povrch. Když ale procházím odbavením, vidím ji, jak čeká u východu, třebaže jsem jí neřekla, kterým letem budu cestovat.

Uvědomuji si, jak se její vzezření během těch posledních let, kdy jsme se nevídaly, změnilo. Navzdory suchu v krku a zpoceným dlaním si dopřávám naději, že jde o náznak, že by se mohlo něco změnit. V minulosti bylo na jejím zevnějšku vždy cosi nepatřičného. Bylo to v její neschopnosti podřídit se ideálům společnosti, fyzicky i duševně. Každý to viděl. Incident před nemocnicí byl jen příkladem. Nyní ale působí kultivovaně. Vlasy čisté a blond, zastřižené na výrazné mikádo. Přiléhavý sportovní oděv kopíruje její pružnou postavu, v ruce svírá láhev vody Evian. Na uších má perly velikosti kuliček. Velké, jako kdyby je někdo vyřezal z kostí. Dokonalá stepfordská panička, možná se dvěma dokonale vychovanými dětmi, pečení v troubě a chováním skutečné dámy, která si způsobně otře rty, když vám to udělá pusou. Je možné, aby se tak změnila? Opravdu vidím, jak se usmívá? Tváří se jako někdo, kdo vnímá svět kolem. Jako někdo, kdo při pohledu do zrcadla uvidí totéž, co vidí všichni ostatní. Jediná věc, která se nezměnila, je růžová trojúhelníková jizva na jejím čele. Ani jedné z nás se jizvy moc dobře nehojí. Špatné léčitelky.

Přistihuji se, že uvažuji, kdo je vlastně skutečná Elle, skrývající se pod vnější slupkou. Při zběžném pohledu je vším, čím já nejsem. Jde s hlavou vysoko zdviženou, zatímco pozůstatky mého kulhání způsobeného dysplastickou kyčlí se zhoršují, když je chladno. Ona je štíhlá, zatímco já balancuji na hraně, za níž by se dalo mluvit o boubelce. Až na levé stehno, které neroste navzdory veškeré péči, které se mu dostává. Antonio na ně nikdy nezapomíná. Při milování je líbá a hladí, přejíždí rukama po jeho vrásčité kůži, jako kdyby to byla jedna z mých erotogenních zón. Ne, není. Možná mi to ale má připomenout, že jsem mrzák a že bych mu měla být vděčná za lásku a projevovat větší snahu, když mne žádá o ruku. Dělat něco takového s Elle by se žádný muž neodvážil.

Když se ale dostanu blíž, rozeznávám její pevně sevřenou čelist, zaťaté zuby. To nebyl úsměv, co jsem viděla. Sleduji sestřiny oči, jak bez jediného mrknutí pátrají v davu. Přidám do kroku a proklouznu kolem přepážky. Polykám knedlík, který se mi dělá v krku. Elle mne zahlédne. S očima přibitýma k cíli se protlačí kolem ženy se řvoucím batoletem a naráží do sporťáku. Netrpělivě mlaskne, jak to dělají bezdětní dospělí, aby zahanbili rodiče, když jejich děti bezděčně zazlobí. Připomene mi to její bezcitnou jistotu. Na rozdíl ode mne nikdy nezapochybovala, kým doopravdy je. Ta sebedůvěra je uhrančivá a já si uvědomuji, že se nic nezměnilo. Možná vypadá jinak, ale je to stále Elle. Připomíná mi to, že v souvislosti s mou sestrou existuje pouze jedna věc, kterou si mohu být jistá: jedná se o jedinou osobu, kterou nikdy neunavila snaha najít mne.

Zpočátku jsem jí to nekomplikovala. Prostá změna telefonního čísla. Nová adresa ve stejném městě. Být sama bylo těžké a bez ohledu na to, co se stalo a co mne donutilo, abych od ní v osmnácti utekla, mi vědomí, že ona po mně pátrá, přinášelo dobrý pocit. A tak jsem jí to začala komplikovat falešnými stopami. Nutila jsem ji, aby se pokaždé musela o trochu více snažit. Vědomí, že mě hledá, fungovalo jako droga a já jsem byla závislá. Je to nádhera, když vás někdo chce. Skutečná radost. Přesto ale platilo, že jedinou věcí horší než život bez ní byla její přítomnost.

„Už jsem uvažovala, jak dlouho mě necháš čekat,“ oznamuje. „Jsem tady od chvíle, kdy jsem dostala tvou zprávu.“ Změří si mne pohledem, ohodnotí můj vzhled, čelisti stále pevně sevřené, rty stažené do mdlého úsměvu. Usměju se. Snažím se působit přátelsky. Jako kdybych se jí po většinu života nesnažila vyhýbat.

„Nejsem tady dlouho. Právě jsem tě zahlédla,“ hájím se a hraju si s uchem hnědé kabely. Nejsem ještě schopná plného očního kontaktu. Pak se ke mně Elle natáhne a nečekaně mne obejme. Potácím se k ní na churavé levé kyčli. Jakýsi muž středního věku s napuchlým břichem se na nás usmívá, jak radostně prožívá naše opětovné shledání. Elle si ho rovněž všimne a snaží se ještě více. Tiskne mne k sobě ještě větší silou a vydává u toto zvuk vyjadřující spokojenost, jako když přede kočka. Má tvář se tře o její studený krk a po páteři mi přeběhne mráz. Její falešný úsměv je připraven, jakmile si uvědomuje, že má obecenstvo, kterému by se mohla zavděčit. Pak se odtáhne, uchopí mě jednou rukou a táhne mne za sebou. Snažím se přesvědčit samu sebe, že její sevření není silnější, než by bylo nutné, ale již cítím, jak se má sebedůvěra třepotá jako bouří utržená plachta na lodi, rozervaná a k ničemu.

Ty ses rozhodla sem jet, připomínám si. Chceš znát pravdu. Co ale bude dál? Jsem zde pět minut a zase podléhám jejímu kouzlu, když ji slepě následuji tam, kam mě vede. Kdo ze mne bude do zítřka?

„Podívej se na sebe,“ říká. Míříme k východu. Její slova přetékají falešnou nostalgií. „Jak ty jsi ztloustla!“ pronese s neskonalým nadšením, a dokonce mne dloubá špičkami prstů s dokonale upravenými nehty do tváří. Sebere mi z ruky kabelu a já se nezmůžu na odpor. Proráží si cestu davem a vleče mě za sebou.

Vycházíme ven, fouká silný vítr a začínám slzet. Otírám si koutky očí hřbetem ruky. Zastavuji se a donutím ji, aby udělala totéž. „Elle, než půjdeme dál, chci se tě na něco zeptat.“

Nezdá se ale, že by mne vnímala. „Je to už tak strašně dlouho,“ říká a obrací se, aby se na mě podívala. Ztěžka polkne a na okamžik si myslím, že se rozpláče. Pocítím bodnutí soucitu, dokonce snad pocit viny. Vím ale, že to je jeden z jejích triků. Schopnost, kterou je obdařená a díky níž mne dokáže donutit, abych si myslela, že mě potřebuje.

Zkusím to znovu. „Elle,“ říkám tiše. Vím, že pokud se nezeptám nyní, síla udělat to mne opustí. „Jak umřela?“

Elle na mne hledí a v jejích chladných, ledově modrých očích se zableskne. Vezme mě za ruku a proplete své prsty s mými, jak by to možná dělala, když jsme ještě byly děti, pokud bychom dostaly šanci být sestrami. Cítím její stisk. Vůbec nic ale neříká, vede mne přes parkoviště a na levé polovině rtů se jí objevuje a zase mizí úsměšek. Jsem si jistá, že její mlčení je důkazem viny, a cítím, jak se to, co dosud zbylo z mé sebejistoty, vytrácí kamsi pryč.

Uvědomuji si, co se právě děje. Všechna ta léta bez Elle mi umožnila, abych zapomněla na to, kým doopravdy jsem. Předstírám, že jsem někým jiným než tou malou holčičkou, kterou kdysi všichni opustili. Ovšem teď, když jsme se znovu shledaly, už zase existuji. Přišla jsem si sem pro pravdu a nyní, po prvních několika minutách s Elle, se mi dostává její první části: vždycky budu tou malou holčičkou. Tou, o níž se rozhodli, že ji nechtějí. Je úplně jedno, jak moc s tím bojuji, nebo jak nalhávám sama sobě, že vztah s Antoniem je všechno, co potřebuji.

Myslím na celou tu dobu, po níž jsem utíkala před Elle, snažila se uprchnout někam pryč a konečně být sama sebou. Na celou tu dobu s Antoniem, kdy jsem si myslela, že jsme našli cosi dobrého, že právě my dva patříme k sobě a že jsem dala konečně sbohem té ubohé Irini Prasečí noze. Na roky studia, abych se stala lékařkou a získala masku, díky níž lidé neuvidí, kým jsem ve skutečnosti. Myslím na všechnu tu promarněnou dobu. A už teď cítím, jak Elle proniká do prasklin v mém životě jako jed, jak mne naplňuje a jak dotváří to, kým jsem. Chce se mi brečet, když se dívám, jak sebou její ostře zastřižené mikádo při každém kroku švihne jako nůž. Protože jsem si právě nyní uvědomila, že existuje jediná osoba, jíž mám právo být. A tou osobou jsem já, nechtěná malá holčička. Právě taková, jakou jsem od svého narození.

4

Elle mi podá kabelu, když nastoupíme do olověně šedého mercedesu třídy E, v němž se můžeme schovat před ostrým skotským větrem. Otočí klíčkem a z reproduktorů se rozezní refrén operní melodie, zatímco se motor vozu probouzí se zaburácením k životu. Natáhne se k CD přehrávači a vzápětí se kolem rozhostí ticho. Uvnitř je zima, i když je topení puštěné naplno. Vzduch z něj mi prudce fouká do tváře a vymačkává mi z očí slzy. Sedím jako blbec na sedadle spolujezdce a nenapadá mne, co bych měla říci, protože ona stále ještě neodpověděla na mou otázku.

„Elle,“ říkám tiše omluvně znějícím hlasem a současně si odhrnuji ofinu z očí. „Žádala jsem tě, abys mi pověděla, jak umřela.“

Zapíná si bezpečnostní pás a nastavuje si jeho utažení přes prsa, jako kdybych vůbec nic neřekla. „Mám tě tam hodit, aby ses na ni podívala?“ ptá se a kontroluje ciferníky a páčky se stejnou pečlivostí, s jakou možná pilot před startem kontroluje přístroje ve svém kokpitu. „Myslím, že by pro tebe bylo hezké se s ní setkat,“ nadhodí. S prázdným pohledem se mdle usměje. „Když se malý motýlek po všech těch letech vrací do hnízda.“

„Já si to nemyslím,“ odpovím a rychle zavrtím hlavou. Oči mám doširoka rozevřené a jsem nervózní. Znám ten pocit už z dřívějška. Ty chvíle, které jsem prožívala jako ještě nedospělá holka, když jsem si nebyla jistá, kam mne Elle vlastně vede. Teď zkouší stěrače, třebaže neprší. Trhaně dřou po předním skle, Vžžžmmm, brrrm, vžžžmmm, brrrm, než na ně konečně stříkne trochu pěnící zelené vody. Ohlédnu se ještě k odletové hale a Elle přitom vyjíždí. Dívám se na cestující, kteří mají namířeno kamsi pryč na nová místa. V jejich tvářích září úsměvy a smích. „Proč bych měla chtít vidět její tělo? Zvlášť když jsi mi ani neřekla, jak zemřela.“

„Ona je prostě mrtvá, stačí ti to? Mrtvá. Je M R T V Á – do prdele MRTVÁ. Co víc ještě potřebuješ vědět?“ Povzdechne si. „No tak kam tě mám odvézt, když nechceš vidět naši mrtvou matku?“ Připadá mi, jako kdybychom se dohadovaly, jestli máme zajít na kávu do Costy nebo do Starbucks. Plynule najíždí na nejbližší dálnici směřující k anglické hranici. Navzdory rozčilení řídí bez jediné chybičky.

Otevřená zelená krajina se zdá nekonečná, jen občas se mi naskytne pohled na vyvýšený hrad a na hodinovou věž hotelu Balmoral probleskující v místech, kde živý plot vedle cesty není tak hustý. Tam bych to mohla zvládnout, pomyslím si. Pohlcená uprostřed betonu a davů, navzdory všem vzpomínkám, jež se mi vybavují, když jsem v tomhle městě s Elle. Venkovská krajina je ale jako otevřený širý oceán. Hluboký, rozlehlý a člověk se nedokáže ani nadechnout. Jako kdyby odtud nebylo úniku. „Pokud ji nechceš vidět, pojďme něco podniknout spolu.“ Poplácá mne po noze, jako když se matka snaží vlídně povzbudit dítě. Právě tak, jak jsem to jednou viděla udělat tetu Jemimu, když byla s jedním ze svých vlastních dětí. S jedním z těch dětí, které – jak mi ráda připomínala – byly vždy součástí plánů, které si dělali. Po Ellině doteku mi ale jen přeběhne mráz po zádech a celá ztuhnu. Připadám si napjatá jako stlačená pružina.

„Chci teď do hotelu,“ říkám a snažím se o sebejistý tón. Pokouším se vzpomenout si na tu osobu, kterou jsem se snažila být po celé roky předcházející tomuto okamžiku. Chci se vykoupat a vyspat. Trochu si zakouřit a dát si skleničku vína. Hodit do sebe trochu valia. To by mi opravdu pomohlo. Cokoli, v čem nebude figurovat Elle, mi pomůže. Její mlčení, které následuje po mé žádosti, mne ale naplňuje nervozitou. Cítím, že pokus uchovat si jistotu je odsouzen k nezdaru. Teď už vím, že jsem se sem vůbec neměla vydávat. „Do nějakého, který je poblíž. Do kteréhokoli, který tě napadne,“ dodávám nervózně v nepřesvědčivém pokusu zamaskovat nepříjemný pocit.

Aniž by se podívala na hodinky, odvětí: „Je teprve pět minut po páté. Co bys dělala tak brzy v hotelu, když jsme se sotva daly zase dohromady?“ Obrátí se a pohlédne mi přímo do očí, zatímco dál uháníme po dálnici rychlostí přes sto dvacet kilometrů za hodinu. „Po šesti letech? Teď můžeš jet jedině ke mně.“ V tu chvíli mi dojde, že nejsem jediná, kdo zápasí se smíšenými pocity. Obě v sobě zadržujeme emoce, které zůstávají kvůli zachování zdvořilosti skryté.

„Jsem unavená z letu,“ trvám si na svém, ale už když to říkám, vím, že tenhle spor jsem prohrála. Čekala šest dlouhých let, aby mne zase viděla. Pro obě bylo snadnější, když jsem byla mladší. Bývala jsem tehdy svolnější. Ale kdo není, když je mu teprve třináct?

Tolik mi bylo, když se Elle poprvé objevila bez ohlášení navzdory veškeré snaze rodičů udržet nás dvě od sebe. Vkročila do mého života jako hrdina a zachránila mne před Robertem Kneelem a jeho bandou násilníků. Jak ten litoval, že si ze mě udělal terč, toho dne, kdy s ním byla Elle hotová. A pak následovaly pozdně noční vycházky do parku, když si teta Jemima myslela, že spím ve své posteli. Věci, které pro mne Elle kradla v obchodech. Alkohol, který pro mne kupovala, a pak i provizorní péče, když jsem to všechno vyblila.

„V žádném hotelu nebudeš,“ rozhoduje. Vzduchem letí slina a jí začíná docházet trpělivost. Vím, co se mi chystá povědět. Chce, abych zůstala s ní, u nich v domě. V domě, kde jsem málem mohla být doma. Jenže ubytovat se na místě, které se nemohlo stát mým domovem, je pro mne nemyslitelné. Je to jako vtip. „A kromě toho bydlíme uprostřed naprosté země nikoho. Tam ani žádné hotely nejsou. Zůstaneš v tom domě se mnou.“ Otevírám pusu, abych něco namítla, ale jsem žalostně bezmocná. Jako kus dřeva, jehož se zmocnila vlna a které je vydáno na milost a nemilost moři. Znovu mne poplácá po noze, vrací se jí klid a mlčky jedeme dál. Nedokážu uvěřit, jak snadno jsem jí tentokrát dokázala podlehnout.

Po tiché hodince na silnici cítím, že zpomalujeme a sjíždíme na užší cesty, po nichž dojíždíme do vesnice, o které se dovídám, že je těsně na severu u hranice. Poprvé od chvíle, kdy mi oznámila, že mne veze sem, se letmo podívám ven. Vidím ale jen sotva něco více než přerostlé živé ploty podél cesty a vzdálené hory, vše pod příkrovem nízké vrstvy depresivně působících šedivých mraků, které vypadají, jako kdyby mne chtěly spolknout. Není se tady kde skrýt. Žádná oranžová městská záře, díky níž bych si připadala jako v Londýně. Nevidím dokonce ani slunce. Vidím ale tabuli u cesty, ušpiněnou od bláta a obklopenou růžovými náprstníky. Vítejte v Hortonu. A já vím, že tohle je to místo. Už jsme skoro tady.

Ve chvíli, kdy se ocitáme u vjezdu do rodinného sídla, už mám okousanou kůži kolem nehtu na palci. Je to zlozvyk z dětství, kterého jsem se nikdy úplně nezbavila. Když projíždíme kolem břidlicové desky, do níž jsou vytesaná slova Mam Tor, Mateřská hora, kůžička je odchlípnutá a zpod ní vytéká krev. Tisknu kolem poraněného palce ostatní prsty a mám strach zvednout pohled a podívat se ven, protože podvědomě cítím, že jsme v cíli. Jedeme po dlouhé příjezdové cestě plné výmolů. Pak zpomalíme, když se ocitneme u brány, a já se přiměji podívat ven. Za tunelem tvořeným vypínajícími se stromy vidím dům. Cítím, jak se mi zvedá žaludek, když míříme k němu.

Sídlo, k němuž jedeme, je obrovský dům s velkými okny po obou stranách předního vchodu. Je dost velký, aby v něm mohlo bydlet pět rodin. Když projedeme bránou, zahlédnu po levé straně skleník a dál za ním zahradu plnou stromů. Napadá mne, že to bude ovocný sad. Za ním visí ve vzduchu mlha. Pohlédnu doprava a spatřím další budovu. Garáže, celkem je jich šest. Šest mizerných garáží.

„Tohle postavila stavební firma mého otce v sedmdesátých letech,“ sdělí mi Elle tónem turistické průvodkyně. Vzápětí se zasměje. „Promiň, chtěla jsem říct našeho otce.“ Mé rty se zkřiví do čehosi mezi úsměvem a grimasou provázející epileptický záchvat. Velká okna jsou zasazena v imitacích viktoriánských arkýřů. Za nimi dokážu rozeznat velké a těžké závěsy lemující okenní rámy. A pak už nic, jako kdyby to celé byla jen jedna obrovská černá díra, která čeká, až mne bude moci nasát do svého nitra.

Elle zastavuje u garáží. Štěrk vrže pod pneumatikami. Vystoupí a bouchne dveřmi, až se vůz zatřese. Pak se zvolna rozběhne. V běžeckých botách a sportovním oblečení podle poslední módy se pohybuje pružně jako pírko ke dvojitým vstupním dveřím. Ve stínu tohoto domu se její drahé oblečení a boty stávají něčím, co je najednou důležité jako nikdy předtím.

Protože předtím bylo snadné, abych sama sobě tvrdila, že moje skutečná rodina je chudá. Chudá a k tomu duševně narušená tak jako Elle. A že mi je ku prospěchu, když s nimi nejsem. Jenže to tak není. Aspoň pokud jde o tu část týkající se chudoby. Když si uvědomím, jak jsou bohatí, chce se mi zvracet. Napadá mě, zda by mne Elle podržela za vlasy a utřela mi tváře, jak to vždycky dělávala, kdybych to udělala.

To její oblečení je důležité, protože já jsem byla vždycky dítětem, které nosilo věci po druhých. Neznačkové šaty, které škrábou na kůži a nikdy pořádně nepadnou. Odložené věci pro odložené dítě. Teta Jemima neměla nikdy přílišnou chuť utrácet kvůli mně rodinné peníze. Místo tohoto se rozhodla, že musím vystačit s příspěvkem, který jí posílal můj otec a který podle všeho nebyl nikdy nijak valný. Jednou jsem dostala pár reeboků. Byly hnědé a ošoupané, protože už je přede mnou nosil někdo jiný. Ale i tak to byly reeboky. A já se poprvé v životě cítila hrdá. Když jsem toho dne vešla do tělocvičny, připadala jsem si jako v sedmém nebi. Jako kdybych tančila v oblacích. Jenže co jsou jedny boty proti tomuhle domu. Ten dům je tak veliký, že každý, kdo v něm bydlí, by si mohl dovolit stovky nových reeboků.

Vystupuji, zabouchnu za sebou dveře auta a zachytím si do nich okraj vlněného kabátku. Vyškubnu ho a dívám se, jak se z něj vytáhlo stříbřité vlákno. Nadechnu se a nutím se ke klidu. „Jsi tady, aby ses dověděla pravdu,“ zašeptám si. Podívám se dovnitř do auta, skrze svůj vlastní odraz a odraz domu, a vidím, že jsem tam nechala kabelu. Zatáhnu za kliku, ale vůz je už zamčený. „Moje taška!“ volám na Elle a čekám, až se otočí a stiskne tlačítko na klíči. Světla auta bliknou a já zkouším znovu kliku. Dveře jsou pořád zamčené. Slyším, jak se Elle směje a jak si ze mě dělá legraci, zatímco mizí uvnitř v domě.

Jdu po příjezdové cestě a pod nohama mi to skřípe. Zvuk lámaných kostí. Ohlédnu se, když uslyším vrzání kovu a kov, a vidím, jak se za mnou zavírá železná brána. Stromy lemující příjezdovou cesty se kroutí a proplétají do živého baldachýnu. Za skleníkem se terén prudce zvedá a nabírá podobu kopce posetého skalními útesy. Zem je černá a nasáklá vodou po nedávném dešti.

Elle nechala dveře domu pootevřené. Jsou z dubového dřeva a jsou těžké. Zatlačím do nich, abych je otevřela. V chodbě za nimi nevidím nic kromě dlouhých protáhlých stínů a oblaků prachu. Slyším, jak kdesi vzadu tikají hodiny, a zatlačím do dveří, aby se ještě o něco více otevřely. Ne abych vešla dovnitř, ale aby tam mezerou ve dveřích proniklo o něco více pozdně odpoledního světla. Nechci vcházet do tmy.

Stěny zdobí staré olejomalby, směsice ušlechtilých tváří, které vypadají všechny tak nějak stejně. Zdá se mi, že oči těch lidí nejsou nepodobné mým. Předkové? Rodina? Na obelisku vedle dveří je upevněna čínská váza. Celé mi to tady připomíná muzeum, včetně zatuchlého pachu. Svým způsobem to ani nic jiného není. Muzeum mé minulosti. Minulosti, kterou jsem nikdy nesměla poznat. Jsem teď jako nějaký archeolog, jako Indiana Jones bez toho super klobouku a věrného parťáka, a prokopávám se nejstaršími léty svého života. Zalétnu pohledem před sebe a najdu široké schodiště vinoucí se do horních pater domu. Nechci vědět, co tam je.

Elle přikvačí lehkou pružnou chůzí, v ruce svírá vodu Evian. Plácne po vypínači a lustr se rozzáří ostrým světlem, jehož odlesky tančí kolem jako z papíru vystřižené sněhové vločky.

„Kde máš tašku?“ ptá se. Pronáší otázku smrtelně vážným tónem, jako kdyby čekala, že ji sem donesu.

„Auto je zamčené. Ty jsi ho zamkla.“

„Aha. Ale ty ji budeš potřebovat, ne?“

Nabízí mi láhev s vodou, ale já ji bez ohledu na to, jakou mám žízeň, odmítám. „Díky, nechci,“ říkám, s jednou nohou už uvnitř domu. Zlehka ke mně přistoupí, vtáhne mne dál a pak zavře přední dveře. Na vteřinu se rozhostí ticho. Jsme zde jen my dvě, samy. A pak uvidím jeho. Stojí tam bez pohybu a prohlíží si mne z poloviny schodiště.

„Irini.“ Musí to být on, můj otec, třebaže ho pořádně nevidím, neboť jeho tvář je ukrytá ve stínu. Otevírám ústa, abych promluvila, a cítím, jak Elle sevře o něco silněji mou paži. Pohnu rty, ale z úst mi nevyjdou žádná slova. Co bych měla říci? Kde bych měla začít? Pak vydám jakýsi zvuk, ale je to jen vypísknutí. „Ty jsi tady.“ Říká to… laskavě. „Co kdybychom připravili trochu čaje a můžeme…“ začne, ale Elle ho nenechá dokončit větu. Ustoupí o krok, když se otočí čelem k němu.

„Je unavená po cestě,“ říká mu. Cítím, jak mnou proběhne zamrazení, jako prasklina kusem ledu, když mne Elle poplácá po hřbetu ruky a odvádí pryč. Ani na chvíli nespouští z otce oči. Sklopím pohled, když mne vede. Sestra mě pevně drží a já se kradmo rozhlížím kolem. Ačkoli bych se chtěla zoufale zeptat Proč? Proč já?, neřeknu nic. „Dovol mi, abych ti ukázala tvůj pokoj.“

„Jistě, tak to možná bude nejlepší,“ volá za námi ještě otec, když odcházíme, a popojde o dva schody níž. „Můžeme si popovídat, až se na to budeš cítit.“ Mám pocit, jako kdyby se mi zastavilo srdce, a nedokážu ani otevřít ústa. Zalapám po dechu, ale do plic mi neproudí žádný vzduch. On se mnou chce opravdu mluvit.

Elle mne vleče do kuchyně a zavírá za námi dveře. Je zde více světla než v chodbě a také vzduch je tady čistější, není tak moc cítit zatuchlinou. Stále myslím na otce, ale když si všimnu prázdného okna bez záclon a vzorku z kachliček na podlaze, udeří mne v mysli vzpomínka. Přilétne jakoby odnikud a vlepí mi facku do tváře. Se zakolísáním couvnu a snad jen Ellino sevření mne zachrání před pádem. Vidím sebe samu jako maličké děvčátko. Vleču své neduživé tělíčko po černobílé podlaze a směju se, když za mnou kdosi volá výborně! Ženský hlas. Silné paže, myslím si. Vždycky jsem měla silné paže. Musely být silné, protože jsem nedokázala chodit. Pamatuji si, jak studená ta podlaha bývala. Až na jednu kachličku kousek od dřezu, kde unikala z trubky teplá voda. Je to skutečné? Je možné, že mám vzpomínky spojené s tímto místem?

Elle mne táhne dál a bortí mou vidinu. Ohlédnu se ještě za sebe, než se protáhneme dalšími dveřmi. Vzpomínka, pokud to byla vůbec vzpomínka, je ale už pryč. Elle mi škubne rukou a vede mne dlouhým labyrintem chodeb táhnoucím se domem jako klikatá síť tunelů, které jsou stále temnější a užší, dokud se neocitneme u schodiště. Cítím prach v hrdle. Je to, jako kdybychom vstoupily do nepoužívaného křídla starého zámku. Do míst vyhrazených práci a služebnictvu. Slyším dokonce, jak tady někde tiká bojler. Ve srovnání se schodištěm vedoucím ze vstupní chodby jsou tyto schody malé. Jsou rovné a táhnou se vzhůru podél stěny. Ani o žádné velké výzdobě zde nemůže být řeč. Tyto stěny nezdobí žádné portréty, olejomalby ani skvostné rodinné cennosti.

Stoupáme po schodech pokrytých hlubokým červeným kobercem, jenž vypadá, že je tady od okamžiku, kdy byl tento dům postaven. Lišty jsou zdobené hranami a obloučky. Jemná práce, jejímž úkolem je zaujmout. Všechno zde působí staře, snad až staromódně, jako kdyby to zde po celé roky nikdo nepoužíval. Naprosto se to liší od mého londýnského domu, kde jsem stále dělala, co bylo v mých silách, abych ze všeho dostala třeba i nepatrnou stopu osobitosti. Ocitáme se na odpočívadle, osvětleném stejně mdle jako vstupní chodba. Jsou zde dvoje dřevem vykládané dveře s elegantními litinovými klikami a kromě nich ještě jedna slepá chodba, dlouhá nejvýš metr. U zdi v ní stojí velká komoda s do výšky se táhnoucími policemi plnými fotografií. Natáhnu se, abych se podívala, ale Elle se postaví přede mne.

„Koupelna,“ vyštěkne a ukáže jedním směrem. „Ložnice.“ Ukáže na opačnou stranu. Její nonšalantní pyšné chování je to tam. Jako by jí na ramenou spočívala jakási tíha. Je nahrbená a tichá. Protáhne se kolem mne a zmizí dolů po schodech, aniž by řekla cokoli na rozloučenou. Dívám se za ní. Nepřekvapuje mne, jak rychle se změnila její nálada. Je to pro mě jen další připomínka, že mám stále co dělat s tou starou Elle. Obracím se a dívám se na fotografie. Zajímá mne, jestli na některé z nich jsem i já. Když ale uslyším z kuchyně zvýšené hlasy Elle a otce, přemůže mne nutkání zmizet odtud pryč. Možná chci znát pravdu, ale teď mám pocit, že toho bylo příliš mnoho a příliš brzy.

Zkusím otevřít dveře ložnice. Zalomcuji ztuhlou klikou, a když dveře povolí, vidím, že uvnitř místnosti to nevypadá o moc lépe. Cítím vlhkost a plíseň. Postel mi připadá nízká, a sotva se posadím na okraj, je vzduch kolem mne plný prachu. V ložnici je pár kousků starého nábytku a na stěnách jakýsi nevalně vyhlížející obrázek s motýly vyvedený tlumenými či snad již vybledlými barvami. Nad postelí vidím hák, který byl asi součástí starého závěsu na světlo. Okno vypadá jako úzká škvíra. Dvojité, nepříliš kvalitně zasazené sklo, které zdobí kosočtvercový vzorek. Venku hvízdá lehký vánek, a když zkusím okno otevřít, všimnu si, jak chatrný je okenní rám. Kdyby se o něj opřelo dítě, mohlo by vypadnout ven. Otevírám okno a nechávám dovnitř proudit vzduch. Je to vítaná úleva. Konečně mohu dýchat.

Úplně vlevo za garáží pro šest aut vidím dělníky v plné práci na lešení. Sleduji, jak ořezávají jehličnaté stromy lemující vstup do nedalekého lesa. Pátrám v paměti po dalších vzpomínkách. Vybavují se mi i tyto stromy? Snažím se představit si je o třicet let mladší, jak se tam krčí coby keře. Možná tehdy ještě nestála ani garáž. Nic dalšího se mi ale nevybavuje. Nic, co by se podobalo vzpomínce z kuchyně. Zahlédnu dalšího muže, jak pracuje před garážemi, kde leští auto, kterým jsem přijela. Má otevřené dveře a uvnitř vidím svou tašku. Se dvěma svetry a rezervním spodním prádlem. A také s cigaretami a valiem. A mobilním telefonem. Ztracené pojítko s vnějším světem, v němž pro mne neexistuje žádná minulost. Kde na mne nevyskakují žádné vzpomínky prostě proto, že tam jednoduše žádné neexistují. Najednou mi dojde, že jsem měla s Antoniem vše nějak lépe urovnat, než jsem odjela sem. Protože právě nyní mne on jediný spojuje s osobou, kterou chci tak strašně moc být. Zůstal tak mým posledním záchranným člunem, který mám. Dívám se do otevřených dveří auta a chci sejít dolů. Opravdu chci ten telefon a opravdu bych si měla promluvit s Antoniem. Jenže teď, když jsem v tomto pokoji, si připadám jako v pasti.

Rozhlédnu se a spatřím starý telefon na nočním stolku. Je černý. Šňůra vypadá chatrně a na některých místech chybí izolace. Starý telefon s číselníkem na vytáčení. Znovu usednu na postel a do vzduchu se zvedne prach, když pode mnou zavrže a zaúpí matrace. Kolena se mi ohnou vzhůru, protože postel je tak nízká. Zvednu sluchátko, abych zavolala Antoniovi. Místo tónu fungující linky ale uslyším hlasy.

„Ano, ona je tady,“ říká první. Nějaký muž. On? Můj otec?

„Takže ona na tom trvala?“ ptá se druhý muž.

„Jistě.“ Následuje dlouhá odmlka. Slyším dýchání. „Nebude to ale trvat dlouho. Doufám, že se bude dát i nadále zvládnout.“

„Brzy se jí zbavíte, Maurici. Už to nebude trvat dlouho.“

Maurice. Ano, Maurice. Tak se jmenoval. Maurice a Cassandra. Mí skoro rodiče.

„Přesně tak. Jak rychle se sem můžeš dostat, abys dokončil ty dokumenty?“

Pomalu přitlačím prst na vidlici a pak do ní vrátím sluchátko. Natáhnu se na postel, ruce si tisknu na uši.

„Já tady nechci být,“ šeptám, ale i když to říkám, vím dobře, že to není pravda. Hluboko ve svém nitru vím, proč jsem přijela. Abych objevila pravdu, kterou mi nikdo nikdy neřekl. Ani Elle a ani teta Jemima. Přijela jsem, protože potřebuji vědět proč. Proč jsem musela opustit toto místo a svou rodinu a žít se ženou, která mne nechtěla. Proč si nechali Elle, a mě poslali pryč? A nyní, po všech těch letech, co je tak špatného, že se nemohou dočkat, až zmizím? Přijela jsem, abych tady našla ten kousek mého já, který mi chybí. Tu část, kterou jsem ztratila a o níž jsem vždycky věděla, že ji nedokážu najít nikde jinde než tady.

5

Když si mne Elle našla poprvé, stalo se tak u naší školy v mých třinácti letech. Odkládala jsem okamžik, kdy ze školy odejdu, neboť tam byl jistý kluk, Robert Kneel, jenž nesnášel způsob, jakým jsem chodila. V té době jsem se znatelně nakláněla na pravou stranu a kompenzovala to dlouhými kroky pravé nohy. Pokud se k tomu připočítá fakt, že jsem měla mírně nahrbená záda, vysloužilo mi to přezdívku Bizon, což byla méně příjemná alternativa k Prasečí noze Irini.

Kneel byl malý vychrtlý skrček. Jeho ruce byly příliš dlouhé na košile, které nosil, a z kalhot mu trčely kotníky. Byl chudý a bylo to znát. Jeho kůže měla vždy nezdravě šedavě bledý odstín, jako kdyby v obědech, jež dostával ve škole, neměl dost železa. Musel je jíst, protože jeho rodiče si nemohli dovolit ho živit. A den co den, bez jediného vynechání, se poflakoval před vraty školy, aby si na mne počkal.

Myslela jsem si, že jsem už čekala dost dlouho, jenže i čtyřicet minut po posledním zvonění tam stále číhal. Ve chvíli, kdy jsem ho spatřila, pro mě již nebylo cesty zpět. Sklonila jsem proto hlavu a přidala do kroku. Kchrrrrrrrrrrr, ozval se zvuk imitující bizona. Hrdelní a hluboký, jak mu to jeho mutující hlas dovoloval. Kchrrrrrrrrrrrr přidala se tlupa jeho tří nohsledů a záhy se rozeznělo jejich sborové skandování. Nechali mne projít, což byla obměna hry, která mě zneklidnila ještě více. Netrvalo ale dlouho a měla jsem je těsně v patách.

A tehdy se přede mnou objevila Elle. Něco takového jsem ještě neviděla. Bylo jí tenkrát sedmnáct. Růžové vlasy stažené do culíků a v nose se jí zatřpytil kroužek, když na něj zasvítilo slunce. Zprvu jsem myslela, že to je nějaká cizí holka, ale pak jsem si všimla trojúhelníkové jizvy na čele, která ve mně probudila matnou vzpomínku z dětství. Ta vzpomínka byla spojená s naším jediným předchozím opětovným setkáním, k němuž došlo, když mi bylo devět. Ono setkání zorganizovali mí rodiče, kteří toho měli od té doby navždy litovat. Teta Jemima poté prohlásila, že se musíme přestěhovat jinam, aby nás Elle nedokázala už nikdy znovu najít. Odstěhovala by se i do jiné země, pokud by s tím strýc Marcus souhlasil. Pak ale Elle našla jednu z našich sestřenic v Edinburghu a sledovala ji až k našemu novému domu. Najít pak mou školu pro ni bylo snadné.

„Ahoj,“ pozdravila mne tak vesele, jak si jen dokážete představit. Tlupa kluků za mnou se zastavila, rukama se opírali o kolena a lapali po dechu. Elle pronesla pozdrav, jako kdybychom byly staré kamarádky. Jako kdybych ji znala.

„Ahoj,“ odpověděla jsem. Hlas se mi třásl, protože jsem měla slzy na krajíčku. Tváře mi zrůžověly od námahy, bolesti a z rozpaků. Ona ale prošla kolem mě, zamířila rovnou k Robertu Kneelovi a z její tváře zmizely veškeré stopy po dobré náladě. Kluci se pokusili utéct, neboť si uvědomili, že hra skončila, ale ona chytila Roberta za kapuci mikiny. Tvrdí hoši tak tenkrát v roce 1996 do školy chodili – nosili nepovolené mikiny pod saky školní uniformy. Dokonce i ti opravdu hodně chudí.

„Ty jsi takový malý hajzlík,“ řekla a vlepila mu facku do tváře. Vzpíral se a kroutil, máchal nohama ve vzduchu a kopal. Já jsem zatím myslela jen na to, že zítra, až tady ona nebude, si to opravdu odskáču. Napadlo mne, že mě možná i zabije.

„Nesahej na mě, ty praštěná děvko,“ vykřikl. Sotva stačil dokončit větu, když s ním Elle udeřila o zem. A myslím tím skutečně udeřila. Jako když hodíte koulí na kuželky nebo mrštíte talířem o podlahu s cílem ho rozbít. Vyjekla jsem a poskočila, když narazil do země. Jeden z předních zubů mu vylétl z úst jako vystřelená kulka, následován pramínkem krve stékajícím po bradě. Elle se otočila ke mně, usmála se a o trochu povytáhla obočí. Pak ho kopla rovnou mezi nohy. Vykřikl bolestí, ale ona se jen zasmála. Nedokázala jsem tomu uvěřit. Rozhlédla jsem se kolem, jestli se někdo nedívá, jako kdybychom to bývaly zavinily my. Nikdo ale nebyl nablízku. Žádné domy nelemovaly tento úsek cesty. Vybrala si místo dobře.

„Takoví hajzlíci nemají nárok na kulky mezi nohama,“ prohlásila Elle a znovu ho nakopla. „Sleduju tě už pár týdnů!“ Kopla ho ještě dvakrát, než mě chytla za ruku a rozběhla se. Vlála jsem za ní, batůžek mi na zádech poskakoval nahoru a dolů, počmáraný klikyháky nadrápanými před lety mou sestřenicí.

Doběhly jsme k zelenému volvu zaparkovanému hned za rohem. Vzpomínám si, jak jsem si pomyslela, že to je štěstí, protože moje kyčel by o moc větší námahu nevydržela. Posadila jsem se na sedadlo vedle řidiče a dívala se na ni, jak nás veze k McDonaldovi. Nedokázala jsem uvěřit tomu, co právě udělala. Daly jsme si bigmeky a k tomu společně šest porcí hranolků. Elle se smála tomu, jak ublížila Robertu Kneelovi. Já se smála s ní, ale nepříliš přesvědčivě. Nedokázala jsem se soustředit. Mou mysl plnil nezvladatelný strach z toho, co mne čeká následující den. Elle mi pak ještě koupila jablečný koláč a já, protože jsem toužila dát najevo vděk, jsem si o něj popálila pusu. Po celou tu dobu, co jsme jedly, si dávala ke konečkům prstů hořící sirky. V jedné chvíli jsem dokonce ucítila pach jejích nehtů, když je olízl plamínek.

„Ty víš, že jsem tvoje sestra, že?“ zeptala se později, když jsme seděly na lavičce a házely štěrk po hladových kachnách. Cítila jsem na sobě její pohled, zatímco jsem se dívala na zčeřenou vodu, ale co jsem měla říci? Nebyla jsem si jistá, a tak jsem po dlouhém mlčení jen přikývla, aniž bych věděla co dál. „To znamená, že musíme být spolu.“ Natáhla ruku k mému obličeji a obrátila ho k sobě. Odhrnula mi prameny vlasů z očí. Zahleděla jsem se na kroužek v jejím nose, neboť jsem si nebyla jistá, kam se mám dívat. „Oni to nechtějí, rozumíš. Od té doby, co jsme se setkaly posledně. Pamatuješ si, co se stalo posledně, ne?“

Tentokrát jsem přikývla bez otálení. Nechtěla jsem myslet na to, co se stalo onoho dne, když mi bylo devět let. Ani na sanitku, ani na zimu a ani na to, že se celá rodina tety Jemimy musela přestěhovat, aby mne udržela mimo její dosah. „Ano, pamatuji si.“

„Dobře. Protože oni nás nedokážou zastavit, Irini. Nikdo to nedokáže,“ naklonila se a dala mi pusu na rty. Cítila jsem, jak mi její jazyk vnikl do úst. Vlhký, sladký po jablečném koláči, který právě snědla, ale přesto studený od čokoládového koktejlu. Nepohnula jsem se. Nebylo v tom nic sexuálního. Podobalo se to spíše tomu, jako kdyby žába chytala mouchu. Myslím si prostě, že chtěla zjistit, jestli jí to dovolím udělat. Po tom, jak jsem ji viděla kopat Roberta Kneela do koulí, bych jí dovolila úplně cokoli. Nemohu ale popřít, že kromě strachu ustavičně přítomného v pozadí pro mne byla i hrdinkou, a tak to zůstalo po následujících pět let. „Nás dvě nic neudrží rozdělené, to musíš vědět. Bude to ale naše malé tajemství,“ řekla, než mne tam nechala s koktejlem a bez možnosti, jak se dostat domů.

Robert Kneel mne už nikdy neotravoval. Rodiče ho odvezli do nemocnice, kde mu chirurgicky odstranili jedno varle, neboť se obrátilo a začalo černat. Všichni mu od té doby říkali Jednokulčák. Ve škole se mě na celý incident vyptávali a já jsem přiznala, že jsem u toho byla. Prohlásila jsem ale, že nemám ponětí, kdo byla ona útočnice, a že jsem jí utekla, když jsem ji předtím praštila batůžkem. Pomohlo i to, že podle jednoho z těch kluků měla růžové vlasy, zatímco druhý tvrdil, že byly modré. Když jsem Elle uviděla příště, měla vlasy černé.

A tím to skončilo. Elle s tím musela přestat. Teta Jemima samozřejmě znala pravdu a mezi ní a strýcem Marcusem došlo k několika hádkám týkajícím se té zasrané rodiny jejího bratra. Teta Jemima se chtěla znovu přestěhovat, ale strýc Marcus odmítl. Chtěli, abych změnila školu. To jsem odmítla já. Mělo by mi jich být nejspíš líto kvůli všem potížím, které jim má přítomnost způsobovala. Jenže nebylo. Snažili se mi koneckonců zabránit ve styku s mou hrdinkou. S Elle.

A mělo by mi být líto i Roberta Kneela, ale lítost k němu jsem necítila nikdy. Ani teď, jako dospělá, v sobě nedokážu najít žádný soucit s jeho ztrátou, třebaže se mi o něm nejméně jednou za měsíc zdá. Vlastně si myslím, že by měl být vděčný Elle za to, co mu udělala, protože když později došlo na pomstu vykonanou na Margot Wolfeové, další z osob, které mne nenáviděly, nechodil Robert Kneel ještě do školy a zotavoval se po operaci. Jinak by možná skončil jako pachatel znásilnění s jednou koulí.

6

Stojím u okna a ztěžka do sebe nasávám mrazivý večerní vzduch. Tady na severu je mnohem chladněji, chybí zde teplo vyzařované ve městě betonem, jež by mne zahřálo. Zašmátrám v kapse, vylovím krabičku cigaret a jednu si zapálím. Vdechnu kouř a vtáhnu ho do sebe. Když kouř vyfouknu, podívám se znovu ven. Všimnu si, že malý muž, který se staral o mercedes, nechal vůz bez dozoru, s dveřmi otevřenými dokořán. Ještě jednou zhluboka vdechnu cigaretový kouř, pak zamáčknu cigaretu o zeď, vyfouknu kouř z okna a zamířím ke dveřím pokoje. Sbírám síly ke střetu s kýmkoli tam venku, napínám uši, zda něco nezaslechnu, a prudce otevírám dveře. Nic ale neslyším a nikoho nevidím. Nesnažím se jít tiše a dávám místo toho přednost rychlosti, zatímco spěchám domem po červeném koberci, jako kdybych byla nějaký VIP host. Až do té chvíle jsem měla za to, že ironie by měla být zábavná.

Pohybuji se chodbami a přeju si, abych věnovala větší pozornost cestě, když mne sem Elle vedla. Mohu si vybrat jednu ze dvou stran, kam zahnout. Na obou to ale vypadá stejně a představa, že v případě špatné volby vklopýtám do cesty dalšímu členu domácnosti, mne právě nenaplňuje nadšením.

Odbočím doleva a štěstí stojí při mně. Dostávám se do kuchyně. Znovu se mi vybavuje stejná vzpomínka jako při cestě sem. Znovu vidím samu sebe jako malé dítě lezoucí po podlaze. Výborně. Statečná holka! A teď roztáhni křídla, slyším, jako kdyby ta dotyčná, ať už se jednalo o kohokoli, zde byla se mnou.

Pokračuji do chodby. Odkudsi zezadu slyším hlasy zalétající ke mně z jednoho z přilehlých pokojů. Jsem si jistá, že jeden z nich jsem slyšela v telefonu. Elle zde tentokrát není, aby mi v tom zabránila, a mohla bych za ním zajít, abychom si promluvili. Jenže já musím dostat svůj telefon. A tak nemotorně zamířím ke dveřím a znovu se nadechnu, teprve až se dostanu ven.

Když se přiblížím k autu, slyším, jak se kdosi pohybuje v jedné z garáží. Nechci, aby mne zde někdo viděl, a tak se natáhnu do vozu, popadnu tašku a zamířím zpátky do domu. Prohrabuji tašku, abych zkontrolovala její obsah, a zjišťuji, že můj mobil v ní není.

„Hledáte tohle?“ Obracím se a spatřím statného muže, který předtím čistil vůz. Ukazuje mi můj telefon.

„Jo, přesně tohle.“ Vyškubnu mu ho z ruky. Uprostřed displeje zeje díra a dokola kolem ní několik zubatých prasklin.

„Musel vám vypadnout cestou od auta.“ Vytahuje zpoza opasku špinavý hadr a začne si utírat dlaně. Zlehka si potřeseme rukama, a on pak ukáže na zem. „Našel jsem ho právě tady.“ Vrátí hadr zpátky za opasek a zastrčí si tričko. Je špinavé, na břiše má šmouhu od toho, jak se opakovaně otřel o boky auta.

Dřepnu si a přejíždím prsty po zemi jako detektiv pátrající po stopách . Najdu střepy a souhlasně kývnu hlavou, než se zase postavím. Několikrát stisknu tlačítko sloužící k zapnutí mobilu. Obrazovka zazáří zábleskem světla, jako když srdce ještě jednou naposledy zabuší, než nastane definitivní smrt. Mobil je v háji a mnou začíná cloumat zlost jako vzteklou puberťačkou. „Nedokážu uvěřit, že je rozbitý.“

„Možná jste na něj šlápla,“ říká a podívá se na telefon, aby si ho pozorněji prohlédl.

„To si nemyslím.“ Zvedám svou malou levou nohu, aby se na ni podíval, jako kdyby její rozměry měly být důkazem mé neviny. „Kdo ví? Ale to je už jedno, každopádně vám děkuji,“ zamumlám, aniž by v mém hlase znělo aspoň vzdáleně cosi jako vděk. Když už se začnu šourat pryč, s kabelou přes rameno, uslyším, jak za mnou muž zavolal.

„Slečno Irini,“ osloví mne. Zvláštní pocit slyšet na tomto místě někoho vyslovit mé jméno. Jako kdybych sem patřila, jako kdybych měla své místo v životě, jenž se zde odehrává. Otočím se a vidím ho, jak si špičkou boty pohrává s kaménkem na příjezdové cestě. „Pokud budete během pobytu tady u nás cokoli potřebovat, rád vám vyhovím. Kdykoli budete chtít odjet pryč, stačí říct. Odvezu vás, kamkoli budete chtít.“ Přikývnu a vděčně se usměju. „Ale dokud tady budete, buďte opatrná, pokud jde o slečnu Eleanor. Ona je, ehm…“ Odmlčí se a já uvažuji, co je to za věc, která se mu tak špatně říká nahlas. „Jí se moc nelíbí, když má komukoli na cokoli odpovídat. Vím, že to tady může působit trochu klaustrofobicky. Celá ta atmosféra…“ Jeho hlas se vytratí, a vrátí uvolněný kamínek zpátky na místo. „No páni…“ usměje se a pak se přidušeně zasměje. „Mluvím, jako bych snad chtěl, abyste hned odjela, sotva jste se tady objevila.“

„To je v pořádku,“ odpovím. „Ale jak jste to myslel?“ Už předtím mi bylo jasné, že tento dům skrývá tajemství, a cosi v tom, jak se na mne ten muž dívá – s jakýmsi soucitem –, ve mně vyvolává jistotu, že přinejmenším některá z oněch tajemství se týkají mě.

„Ale, vždyť to znáte. Je to prostě velký starý dům.“ Přidušeně se zasměje, ale netváří se vesele. „Skřípot a rány během nocí.“ Ohlédnu se a zadívám se na dřevěné obložení horního patra ve stylu sedmdesátých let, na nevzhledná okna arkýřů a na korintské sloupy podpírající verandu. V dnešním šedivém dni působí to všechno ještě ošklivěji, než by to možná vypadalo někdy v létě. Mišmaš vytvářející dohromady styl, který mým rodičům snad kdysi připadal elegantní. „Každopádně ale platí, že pokud byste cokoli potřebovala, stačí říct. Jmenuju se Frank.“

„Tak dobře. Děkuji vám, Franku,“ odpovím a vykročím od něj pryč. Když dojdu ke vstupním dveřím, letmo se ohlédnu a zjistím, že tam stále stojí a dívá se na mne. V jeho pohledu vidím soucit, kterému nerozumím, neboť zde nejsem nic víc než cizinec.

Vrátím se do svého pokoje a hodím kabelu vedle postele. Lehnu si, nohy mám skrčené a chodidly se dotýkám zadního čela postele. Pak se obrátím na záda a hledím do stropu. Je bílý, tu a tam na něm vidím hnědé fleky po vodě, která sem musí zatékat už celé roky. Přejíždím očima po předmětech v pokoji a hledám detaily, na něž bych se mohla soustředit. Dívám se na obraz s vybledlými motýlky a vzpomínám na slova, která jsem slyšela v kuchyni. Výborně! Statečná holka! A teď roztáhni křídla. Po chvíli vstanu z postele a sundám obraz. Na zdi po něm zůstane čisté, citronově žluté okénko. Strčím obraz za prádelník. Vezmu do ruky sošku postavenou na prádelníku. Malý chlapec sedící na hřibu, hladící srst králíka u svých nohou. Otevřu zásuvku a strčím sošku dovnitř.

Zvednu sluchátko starého telefonu s otočným číselníkem. Vytočím číslo domů a doufám, že to Antonio zvedne. Potřebuji mluvit s někým mimo tento dům. Koho jiného mám? Antonio to zvedne po třetím zazvonění.

„Ahoj,“ řekne.

„Ahoj,“ odpovím překvapeně. „Jak jsi věděl, že to jsem já?“

„Ahoj, Rini.“ Odmlčí se. „Podle volajícího čísla… meziměstský hovor. Řekl bych, že jsem to odhadl správně.“

Následuje ticho a já vím, že je na mne pořád ještě naštvaný. Ne kvůli hádce z předchozího večera, ale kvůli věcem, které zůstaly nevysloveny. „Já jsem to zvládla v pořádku,“ prohlásím a snažím se začít něčím bezproblémovým. Říkám proto cosi, co je tak jako tak zjevné. „Rozbil se mi ale mobil.“

„Jsem rád, že ty jsi v pořádku.“ Znovu se na dlouhou chvíli odmlčí, pak ale slyším, jak se uvolní. Jeho hlas zní laskavěji. Vlídněji. „Jak to jde?“

Teď se odmlčím na oplátku já. S vědomím toho, jak je vše mezi námi křehké, se uchyluji ke lži. „Jsem v pohodě. Žádné problémy.“

„To je dobře,“ odtuší. Jistě, všechno je v pořádku. Bez problémů. Skvělé a báječné. Dva idioti, kteří si navzájem lžou, neboť ani jeden z nich nechce pohlédnout do očí pravdě. Na jazyku mám slovo „promiň“. Mám pocit, že by bylo správné ho právě nyní vyslovit, ale nejsem si úplně jistá, za co přesně se chci omlouvat. Nevím určitě, že bych věděla, u čeho mám začít. „Let proběhl v pořádku. Vyzvedla mě na letišti.“

„Tvoje sestra? Vážně?“ zareaguje a nečeká ani, až mu to potvrdím. „A jak to tam všechno jde?“ ptá se znovu. Zhluboka se nadechnu, než odpovím.

„Myslím, že to je v pohodě.“ Odmlčím se. „Odvezla mne sem do domu. Jsem tady ubytovaná v jednom pokoji. Použila jsem jejich telefon.“ Na okamžik nic neříká, ale pak se snaží rychle zamaskovat, jak je šokovaný tím, co právě uslyšel.

„Jaký je ten pokoj? Máš tam pohodlí?“

„Je to v pořádku.“ Sedám si na okraj postele a svalím se na polštář. Přestávám poslouchat známky rodinného života odehrávajícího se za čtyřmi stěnami pokoje a místo toho se dívám na vrcholky stromů vypínající se za garážemi, které právě zastřihují dělníci. Cítím, jak mi z očí tečou slzy, a doufám, že můj hlas neprozradí, jak se doopravdy cítím.

„Kdy je pohřeb?“ ptá se. Slyším ho, jak si zapaluje cigaretu, a dostávám na ni taky chuť. Zašmátrám v kapse, vytáhnu krabičku červených marlborek a zuby si jednu vytáhnu.

„Já nevím,“ odpovím a vstanu z postele, abych si cigaretu zapálila. Zvednu telefon a nesu si ho s sebou, zatímco zamířím k oknu. Šňůra od telefonu, kterou za sebou vleču, vytahuje zpoza prádelníku další chuchvalce prachu. „Myslím ale, že bude brzo.“

Opírám se o okno a hledím ven. A v té chvíli spatřím otce. Na těle mi naskočí husí kůže. Cosi drží v ruce. Kalíšek s čímsi hnědým. Začnou se mi sbíhat sliny. Otec pozoruje pracovníky věnující se stromům, občas potáhne z cigarety. Přijíždí automobil a vystupuje z něj další muž. Malý s velkým břichem, jasně červenými tvářemi a křiklavě rezavými vlasy. Otec mu jde naproti, aby ho přivítal. Potřesou si rukama. Druhý muž vytáhne z auta aktovku. Když zamíří do domu, otec na mne letmo pohlédne. Tentokrát už žádné stíny nedeformují to, co vidím.

Uskočím zpátky do pokoje. Nejsem připravená dát pravdivou podobu své představě, jak vypadá. Mnohokrát jsem si ho představovala coby postavu hrající svou roli v mých fantaziích o rodině. Vždycky byl silný, se širokými rameny a já jsem byla pokaždé malá a potřebovala jsem jeho pomoc. Dokonalá dvojice, otec a dcera. Kdykoli jsem si odřela koleno, představovala jsem si, jak mne ošetřuje, zatímco teta Jemima mi náplastí zalepovala ránu. Představovala jsem si jeho velké dlaně na tvářích a jak mi říká, že všechno bude zase v pořádku. A stejné to bylo, když jsem se probudila po nějakém děsivém snu. Jenže teď je tady přede mnou. Menší, než jak jsem si ho vysnila. Zavírám okno, abych se proměnila v pouhý stín za sklem. Jsme dvojice cizinců, ale on musí vědět, že to jsem já. Stejně jako já vím, že to je on. Říká nám to DNA v našich kostech.

Navzdory váhání popojdu dopředu, hledím dolů a znovu se objevím v okně, jehož sklem procházejí poslední záblesky denního světla. Uvědomuji si, že ačkoli mi jeho tvář není nijak povědomá, vypadá stejně jako portréty na stěně v chodbě. Dovedu i odtud rozeznat, že má stejné břidlicově šedé oči jako tváře na obrazech a jeho kaštanově hnědé vlasy připomínají mé. Ani trochu se nepodobají slámově žluté barvě vlasů Elle. Jeho dlouhý hranatý nos, ostrý jako sekáček na maso, mu vrhá stín na tvář.

„Rini, jsi tam?“ ozve se hlas z telefonu. Dívám se ale dál, dokud dvojice mužů nezmizí v domě. „Rini, slyšíš mě?“

Vrátím se do nitra pokoje a schoulím se na posteli jako plod v děloze, zatímco poslouchám Antoniův hlas. Opětovné shledání s otcem neprovází žádný pocit štěstí. Nejdřív jsem si myslela, že má radost z toho, že mne vidí, ale když jsem vyslechla telefonní hovor, uvědomuji si, že nejsem ničím, po čem by toužil. Nejsem někým, kvůli komu by plakal po nocích. Poprvé se ptám sama sebe, zda vůbec existuje to, co jsem doufala, že tady najdu. Přinejmenším teď ale nemůže předstírat, že neexistuji. Možná tak povýším ze vzdálené vzpomínky na bolestnou připomínku chybného rozhodnutí. Možná mne bude cítit v žaludku jako bodavou bolest vycházející z vředu. Připadalo by mi to lepší než vůbec nic.

„Rini, jsi tam?“ V Antoniově hlasu slyším zoufalství.

„Jsem,“ zašeptám třesoucím se hlasem. „Jsem pořád tady. Byla jsem…“ Nejsem si ale jistá, jak přesně pokračovat. Zhluboka se nadechnu, než tlumeně zašeptám: „To byl on.“

„Kdo? Tvůj otec?“

„Ano,“ odpovím a hraju si se šňůrou od telefonu. Rozhlížím se po pokoji a hledám něco, co by mne utvrzovalo v tom, že sem patřím. Nic ale nenacházím. Na telefonu mám Antonia, ale přesto si připadám sama. Cítím slzy, které mi stékají po tvářích. „Budu už muset končit, kdyby náhodou zvedli telefon. Zavolám ti později.“

Zavěsím ve chvíli, kdy Antonio stále ještě mluví. Stojím, beru tašku a spěšně mířím ke dveřím. Dokonce je i otevřu, jako kdybych chtěla skutečně odejít. Mohla bych sejít dolů a přesvědčit Franka, aby mě odvezl pryč. Nejdřív bych ale musela projít dveřmi. Jenže to už nedokážu, protože kam bych pak vlastně šla? Zpátky k Antoniovi? Domů? A pokud bych to udělala, co by pak bylo s důvodem, kvůli němuž jsem sem především přijela? Musím se dovědět, proč toto místo přestalo být mým domovem a proč mí rodiče strávili tolik let snahou udržet mne co nejdál. Hodím tašku na postel a beru si další valium.

Ukonejšena chemickými látkami se odvažuji dolů ze schodů a do kuchyně. Nedokážu už snášet pocit, že se skrývám, jako kdybych se snad měla stydět za svou přítomnost zde. Přijela jsem sem s jistým záměrem a ten musím naplnit. Postupuji tedy směrem k chodbě a sbírám každičký drobek sebedůvěry, který mi zbývá, abych dokázala dál pokračovat směrem za hlasy. Jsem si jistá, že pokud na něj dokážu promluvit, mohlo by to být snadnější. Jsem už dost blízko, abych slyšela zvuky hlasů, ale nikoli dost blízko, abych rozuměla jednotlivým slovům. A když pak popojdu ještě dál tmavou chodbou, uvidím je: dva muže, z nichž jeden je můj otec. Ukrývám se ve výklenku chodby a chvíli ho pozoruji.

„Jen jednou. Tady.“ Můj otec se naklání nad stolem v mdlém světle ze staré mosazné lampy. Píše cosi podle pokynů druhého muže.

„A tohle taky?“ ptá se.

„Ano. Nechám si kopii,“ odpovídá druhý muž. „Bude to tak lepší, kdyby kolem toho udělala nějaký poprask.“

Otec přikývne na souhlas, ale zašeptá. „Mluvte potichu. Ona je nahoře. Nechci, aby něco zaslechla.“ Urovná papíry a obrátí se. Slyším ho, jak říká: „Ne, děkuji vám. To bude všechno.“

Pokouším se popojít ještě blíž, ale právě když se začnu plížit k nim, vyklouzne z místnosti jakási starší žena v šatové zástěře s podnosem v rukou. Nejdříve mne nevidí. Když ale zvedne pohled a zahlédne mě, jak se snažím schovat za velkými pendlovkami, spěšně se vrátí dovnitř a zavře dveře. Nemám šanci dostat se dál. Má sebedůvěra se hroutí, chřadne jako vadnoucí květina. Ustupuji do kuchyně a zavírám za sebou dveře. Zůstalo tady pro mne ještě něco?

Prohrabuji kredenc, až najdu starou láhev sherry schovanou za pytlíkem ztvrdlé mouky. Když uslyším kroky blížící se chodbou, spěšně se vrátím do ložnice. Choulím se pod zaprášenými dekami. Levá noha mi visí ven z postele, bolavá od schodů a ustavičného běhání. Je mi zima, a tak si vytáhnu z tašky ještě jeden svetr a natáhnu si ho přes ramena. Pak už zůstávám nehybná a jako bez života, podobná čemusi tak zbytečnému a snadno zapomenutelnému, jako jsou obrazy a ozdoby ponechané v této místnosti, aby zde vybledly. Tento pokoj i já sama jsme uvízly v minulosti. Jako zavřená kniha či pevně zamčená truhla. Jsem to jen já, kdo pořád ještě pátrá po lidech, kteří podle všeho ani neexistují.

Těsně předtím, než usnu, slyším zvuk automobilu. Posadím se a letmo pohlédnu z okna. Vidím čtyři muže, silné a oblečené ve tmavých oblecích. Okamžitě vím, o koho se jedná a proč jsou zde. Sleduji, jak otevírají záď vozu a vysunují z ní černou rakev. Nesou ji nízko nad zemí a mizí s ní v předních dveřích domu.

7

Následujícího dne se probudím s hlavou těžší než olovo a plnou lítosti. Po všechna ta léta jsem mylně věřila, že návrat domů by mi mohl dát pocit, že někam patřím. Byl to ale dětinský nesmysl. Přítomnost zde mi nepřináší klid ani úlevu, jež by utišila mou bolest. Jsem stále Irini.

Kručí mi v břiše, zuřivě se dožadujícím jídla. Je to už spousta hodin, kdy jsem naposledy něco snědla. Natahuji se po mobilu na nočním stolku, než si uvědomím, že ta věc je rozbitá. Podívám se na starý místní telefon a uvažuji, že bych zavolala Antoniovi. Nakonec však tu myšlenku zavrhnu, třebaže si pamatuji, jak jsem mu říkala, že se ještě ozvu.

Oknem proudí dovnitř světlo a mou pozornost upoutá malá citronově žlutá plocha na stěně v místě, odkud jsem sundala obrázek s motýly. Posadím se a spustím nohy z postele. Je nádherný den. V dálce vidím hory a o něco blíž je vesnice s kostelem. Na nejbližších kopcích je roztroušeno několik impozantně vyhlížejících domů. Skutečně malebný výhled. Sahám po tašce a vytahuji lahvičku s valiem. Pak ji ale zase vrátím zpátky, aniž bych si cokoli vzala.

Dnes je nový den, říkám sama sobě.

Ve vnitřní kapse tašky nacházím zastrčenou malou fotografii v rámečku. Antonio mi ten rámeček koupil přede dvěma lety. Dal do něj fotografii nás dvou a zpravidla ho má postavený na svém nočním stolku. Musel mi ho propašovat do tašky, když jsem se nedívala. Uvažuji, že nechám rámeček v tašce, ale zde, na tomto cizím místě, ve mně přítomnost Antoniovy tváře nevyvolává pocit bolesti. Pohled na nás dva na této vzpomínce na Itálii mi přinejmenším připomíná, že jsem byla schopná budovat si vlastní život. Bez ohledu na to, jak chatrný možná byl. V době pořízení tohoto snímku jsme byli dokonce i šťastní. Vytahuji rámeček a pokládám ho vedle sebe.

Rychle procházím přes odpočívadlo na konci schodiště a stříkám si na tvář horkou vodu. Kdysi dávno byla tahle koupelna vymalovaná jemným odstínem světle modré barvy. Nyní je už malba stará, a jak se loupe, dělají se na ní obrovské fleky připomínající ekzém. Opláchnu si ústa, přejedu si mokrou rukou vlasy a pak se musím chytit okraje umyvadla, neboť najednou cítím slabost v nohou. Přejedu dlaní po zrcadle, a když se objeví můj odraz, připomene mi, jak málo se podobám otci.

Natáhnu ruku a zavírám kohoutek. Jakmile přestane téct voda, zavržou na druhé straně dveří prkna v podlaze. Podívám se dolů a zahlédnu, jak se tam pohybuje stín. Je vidět škvírou v místech, kde dveře nedoléhají k podlaze. Možná je to ta starší žena ze včerejšího večera. Možná je to Elle. Stihnu zajistit dveře zevnitř právě ve chvíli, kdy uslyším, jak zvenčí kdosi zkouší kliku. Uskočím, když dveře zadrnčí.

„Jsi tam, Irini?“ Je to Elle. Ještě jednou zkusí vzít za kliku a zatlačí svou vahou do dveří. Vidím, jak se dveřní rám o kousek prohýbá, a slyším slabé zapraskání dřeva. Zatlačím proti ní, odhodlaná ji zastavit. Co chce?

„Jsem tady,“ odpovím a odstoupím od dveří, když Elle uvolní kliku. Proč se chce dostat dovnitř? „Zrovna jsem vylezla ze sprchy.“

Skočím zpátky, když se znovu pokusí otevřít dveře. Poté, co se jí to nepodaří, řekne: „Pojď na snídani. A pospěš si.“ V jejím hlase slyším více než jen lehkou stopu podráždění.

Z místa, kde stojím, těsně u toalety, pozoruji stín její nohy. Když si jsem jistá, že už odešla, počkám v tichosti dalších pět minut, než se odvážím opustit koupelnu. Mám pocit, jako kdyby mi zase bylo třináct a schovávala jsem se na školních záchodech v naději, že Roberta Kneela unaví na mě čekat. Jenže tentokrát se ukrývám před Elle, která bývala tehdy dávno mou hrdinkou. Od té doby se toho ale hodně změnilo. A spousta se toho stalo ode dne, kdy mne zachránila.

Vyjdu na chodbu a přejdu do ložnice. Po očku dávám pozor na schody pro případ, že by tam na mě čekala. Naposledy se podívám na fotografii mě a Antonia, jak sedíme před Fontánou di Trevi během cesty do Říma, kterou mi připravil jako překvapení, zaplacené z mých peněz. Zprvu mi připadalo logické, že jsem mu umožnila přístup ke svému bankovnímu účtu. Věděla jsem, že nevydělává moc, a zoufale jsem toužila, aby zůstal. Jenže za dobu, co jsme spolu žili, jsem si pak jeho prostřednictvím nakoupila spoustu italských pašmínových šál, které jsem nikdy nenosila. A k tomu ještě cesty do zahraničí. A jídla v restauracích. Zprvu mi to nevadilo. Jenže on si pak začal kupovat dárky i pro sebe. Byla jsem donucena otevřít si tajný účet, na který jsem přesouvala dost peněz na to, abych dokázala zaplatit účty. Uvědomila jsem si, že peníze byly jednou z věcí, které na mně miloval. A když se prostředky ztenčily, stalo se totéž i s jeho city.

Pocit podráždění pramenící z tohoto faktu ale odsouvám stranou, neboť si jsem jistá, že rámeček je nyní v jiné poloze, než v jaké jsem ho zde nechala. Podívám se na tašku ležící na podlaze. Jsem si jistá, že jsem ji nechala na konci postele. Může snad valium, které jsem si včera vzala, za to, že mám vidiny? Anebo tady byla Elle a hrabala se mi ve věcech?

Při vstupu do kuchyně se mi tentokrát nevybavuje žádná vzpomínka. Místo ní se zde setkávám s jakousi malou ženou v plné práci u kuchyňského dřezu. Je vrásčitá a dost stará, aby mohla být v penzi. Na sobě má šedé šaty a přes ně bílou zástěru. Buď mne ignoruje, nebo neslyší, když vstupuji do kuchyně. Když ale procházím kolem, zaregistruje koutkem oka pohyb. Obrátí se usměje se. Jedna polovina tváře se o něco povytáhne, druhá zůstává nehybná.

„Dobré ráno,“ říkám. Má vlídnou, prostou tvář, ničím nepřikrášlovanou. Tvář, jakou by člověk chtěl, aby měla jeho babička. Pleť beze stop po líčidlech, žádná snaha o vylepšování vlasů zastřižených na mikádo – až na dvě sponky, které je drží za ušima. Tahle žena kdysi prodělala mrtvici. Její levá ruka nevypadá tak silná jako pravá, pohupuje se bezúčelně po jejím boku vedle nohy. Cítím přirozenou spřízněnost s lidmi, kteří jsou postižení, a tak kráčím, aniž bych se snažila zakrývat kulhání, které je po poslední noci vyplněné spánkem připomínajícím kóma v příliš malé posteli horší než obvykle.

„Dobré ráno,“ odpovídá s jen velice slabým náznakem špatné artikulace. Nejspíš měla dobrého hlasového terapeuta, který jí pomohl překonat tento následek mrtvice. „Máš hlad, Irini?“ Přijde ke mně a bere mou ruku do svých dlaní. Měří si mne celou pohledem a všímám si, jak věnuje zvláštní pozornost mé vyčnívající kyčli. „Jaká nečekaná radost vidět tě za těch nejsmutnějších okolností. Určitě z toho všeho musíš být strašně zmatená.“ Nečeká na odpověď, ve skutečnosti se tváří jaksi rozpačitě. Možná kvůli tomu, jak přede mnou předchozího večera zavřela dveře. „Pokud hledáš slečnu Eleanoru, tak běž rovně a pak do třetích dveří po pravé straně.“ Pokyne směrem k chodbě, načež se odvrátí, jako kdyby se najednou zastyděla. „Oni snídají tam.“

Přikývnu a stará žena mi nabídne další, na jednu stranu pokřivený úsměv. S očima sklopenýma k podlaze procházím chodbou s obrazy a kolem schodů. Pokračuji stále rovně, míjím několik místností, ale do žádné z nich ani nenahlédnu, neboť mám strach, co bych tam mohla najít. Nejsem si jistá, zda mi větší hrůzu nahánějí živí nebo ta mrtvá. Když se blížím ke třetím dveřím po pravé straně, otevřou se.

Můj otec se zastaví v téže vteřině, kdy mne spatří. Je zpola uvnitř místnosti a zpola venku. Couvnu dál do chodby za sebou. Letmo pohlédne doleva a doprava ve snaze rozhodnout se, kudy má zmizet. Tváře má jasně růžové, jak zapomněl dýchat. Jelikož znám ten pocit, jako když se člověk dusí, až příliš dobře, vyjdu vstříc jeho potřebě a ustoupím stranou, aby se na mě nemusel dívat. Čekám, že kvapně zmizí. Třeba si drobně upravit vázanku, aby se vyhnul nepříjemnému pocitu. Otec ale příležitost, kterou jsem mu nabídla, nevyužije. Místo toho si mne pozorně měří odshora dolů očima, v nichž vidím rozpaky, kdykoli po mně přejedou. Pohlédne na koleno, pak jeho oči zatěkají stranou k podlaze. Podívá se na prsty a zase zpátky k podlaze. Zjizvenou kyčel, pokud zapojí fantazii nebo si vybaví vzpomínky, které nás dva nespojují. Srdce mi buší jako o závod, žaludek se uklidňuje. Protahuji se kolem něj podél tkané tapety a přejíždím po ní dlaněmi, jako bych hladila kočku po srsti. Znovu zvedne pohled, podívá se mi na hruď, pak na bradu a nakonec jeho pohled spočine na kratičký okamžik na mé tváři. Otevře ústa, jako kdyby chtěl promluvit, ale než mu vyjdou z úst jakákoli slova, šourá se k nám stará žena z kuchyně se servírovacím stolkem rovnou ze sedmdesátých let – na jeho zlatých nožkách je bílý tác z umělé hmoty – a tlačí ho mezi námi.

Přítomnost ženy přeruší napětí či snad vzájemné spojení nebo co nás tam vlastně oba drží. Muž odcupká pryč, jednu ruku drží zvednutou ke skloněné hlavě. Stará žena mne vede do jídelny. Pomáhá si servírovacím vozíkem, aby mne nasměrovala tam, kam chce, jako když farmář vede nazpět zaběhnuté jehňátko. Ohlédnu se přes rameno a vidím otce, jak klopýtá chodbou. Přála bych si, aby se otočil. On ale zmizí za neznámým rohem. Nyní už nic dalšího nerozptyluje mou pozornost a já se nechám dostrkat dovnitř.

V jídelně spatřím Elle. Sedí za velkým oválným stolem a sleduje celý ten výjev, který se před ní odvíjel. Svírám rukama lem svetru, dlaně mi při pohledu na ni vlhnou, a sedám si. Z místnosti je výhled na rozhlehlý trávník. Je dokonale upravený a dokonce i jeho barva působí, jako by mu ji vtiskla lidská ruka. Na okamžik mám dojem, že jsem zachytila vůni trávy. Cítím vlhkou hlínu na kolenou, jak vleču své tělo vpřed pomocí silných rukou. Další vzpomínka? Zvuk dveří, které se za mnou zavřely, naruší mé soustředění. Když zvednu zrak, Elle na mě hledí. Čelo má stažené a oči upírá na mne. Cítím, jak její sukovité prsty svírají můj mozek a snaží se prohrabávat v mých myšlenkách.

„Tvá přítomnost ho rozrušuje,“ řekne, aniž by dala najevo, zda chápe, že přítomnost otce stejně tak rozrušuje mne. Nemám ponětí, zda se jej snaží omluvit, přimět mne, abych se cítila lépe, nebo jestli mi prostě říká pravdu. Kterákoli z uvedených možností by mohla být pravdivá. Existuje ale ještě čtvrtá možnost: že mi chce skutečně způsobit bolest. Poslední možností se ale nedokážu zabývat, neboť nemohu snést pomyšlení, že jsme se ocitly na místě, kde si ona užívá mou bolest.

Stará žena přede mne staví talířek s toustem a míchanými vajíčky a pak ještě sklenici s vodovatým džusem. Vrtím se na dřevěné židli a snažím se najít pohodlnou polohu. Vajíčka vypadají studená, ale to, jak se žena usměje, když se na mne podívá, ve mně vyvolává touhu potěšit ji. Vložím si do úst velké sousto a snažím se dát najevo vděčnost. „Velice dobré,“ zamumlám. Žena se znovu usměje a položí mi ruku na rameno.

„To těžko,“ komentuje mou pochvalu Elle, která rýpe do desky stolu špičkou svého nože. „Od té doby, co skoro umřela, už nemá tak jistou ruku. Vždycky všechno přesolí.“ Třpyt čepele mne přenáší do dne, kdy mi bylo osmnáct a kdy jsem pochopila, že nemám jinou možnost, než odstřihnout Elle od svého života. Dodnes slyším její slova, jako kdyby to bylo včera. Já tě tím do prdele zapíchnu, to ti slibuju. Podřežu tě, jestli se k němu ještě jednou znovu přiblížíš. Ruka se mi bez varování zvedá a sahám si na hrdlo. Do její tváře se vplíží zlomyslný úsměšek. Vím, že na to myslí taky. A na to, co udělala. Prostě to vím. Dokážu to vycítit, jako kdybychom byly jedinou bytostí a sdílely společně myšlenky.

Tlačí nůž do dřeva a ani na okamžik nespouští oči z kuchařky. Jsem v šoku, ale zoufale se snažím zvládnout situaci. Usměju se, polykám přesolené sousto a dotýkám se ženiny ruky, abych odvedla její pozornost od Elle. Vím ale, že Ellina slova ženu ranila. „No co?“ pokračuje Elle nestydatě. „Ty si myslíš, že jsi stejná jako před tím? Otec se tě měl zbavit. Stejně jako to měli doktoři nechat všechno skončit. Nevím, co si mysleli, že se vlastně snaží zachránit.“ Dívá se na mne, jak splachuji vajíčka hltem džusu. „Samozřejmě odhaduji, že ty nebudeš souhlasit,“ pokračuje, „jsi koneckonců taky jedna z nich. Doktorka. Myslíš si, že můžeš spasit svět a že jsi pro nás ostatní až moc dobrá.“

„Je to velice dobré,“ opakuji tiše, zatímco se stará žena plíží z jídelny a tlačí servírovací vozík zpátky do kuchyně. Když zavře dveře, dodám ještě: „To bylo neomalené.“ Doufám, že mluvím dost nahlas, aby to bylo slyšet i na druhé straně dveří.

„Kdysi se ti to na mně líbilo,“ odtuší Elle, bere si trojúhelníkový toust a maže si na něj máslo a džem. „Řekla jsi mi to. Líbilo se ti, jak dokážu lidi rozhodit. Jak dokonale jsem uměla ublížit našim rodičům.“

„To nejsou mí rodiče,“ odtuším nepřesvědčivě. Vložím si do úst další sousto přesolených vajec.

„Ale jsou. Pamatuji si na ten den, kdy jsi vyklouzla z té mrtvé právě tady, hned ve vedlejším pokoji.“ Zakuckám se, pustím vidličku a prskám kousky vajíčka na sněhobílý plátěný ubrousek. Sestra se jedovatě zachichotá – zní mi to stejně nepatřičně, jako kdyby to udělala na pohřbu. Slyším, jak mi v hlavě zní ozvěna mého dětského přání: Ať mě chce. Ať mě chce. „Takže,“ pokračuje a úhledně odloží nůž a vidličku na talířek. „Máme pár věcí, které musíme probrat. Ona už je tady. Přivezli ji včera večer, když jsi byla nahoře se sherry a valiem. Je v hlavním obývacím pokoji a ty se na ni pak podíváš. Pohřeb bude za dva dny.“ Pokládám ubrousek zpátky na stůl a dávám jej vedle nepoužité lžíce na cereálie. „Budeš potřebovat nějaké šaty, protože sis s sebou nevzala nic přijatelného. Není třeba, aby ses tvářila překvapeně nebo dotčeně. No co? Podívala jsem se ti do tašky. To je toho. Jsme přece sestry.“

„Proč?“ ptám se, aniž bych očekávala odpověď.

„Ozvala jsem se, abychom si promluvily. V poslední době k tomu nemám moc příležitostí – od té doby, co jsi mi přestala brát telefon.“ Artikuluje slova, aby bylo naprosto jasné, čí je to chyba, že se mezi námi přerušil kontakt. Chce mít nade mnou navrch a hraje roli ublížené oběti. „Je to šest let, co jsem věděla, jak se s tebou mohu spojit. Až teď mi dala teta Jemima číslo. A udělala to jenom proto, aby s tebou nemusela sama mluvit.“ Bere si ze stolu další toust, zaboří nůž do másla a namaže si ho. Zmínka o tetě Jemimě stačí, abych zmlkla. Věděla jsem, že to musela být ona, kdo jí dal mé telefonní číslo. Měla bych se kvůli tomu zlobit. Předevčírem v noci jsem naštvaná byla. Roznítit v sobě ale tentýž vztek zde, na tomto místě, není tak snadné.

Teta a strýc se mi snažili navzdory zjevným výhradám pomáhat, i když jsem odešla na univerzitu. Hra na kočku a myš, jež se odehrávala mezi mnou a Elle a která byla spojená s věčným stěhováním a změnami telefonních čísel, jim to ale neulehčovala. Až jednou přišli a zjistili, že jsem se odstěhovala a nenechala žádnou adresu na přeposílání pošty. Nakonec jsme prostě ztratili kontakt. Jednou jsem se vše snažila oživit, bylo to krátce před tím, než do mého života vstoupil Antonio. Už to ale nebylo stejné. Jako dospělá jsem k nim patřila ještě méně, než když jsem byla dítě.

„Nezbývalo mi než tě překvapit,“ pokračuje Elle. „Musela jsem volat brzy ráno a z neznámého čísla. Nejsem si jistá, co jsem ti udělala, že mě tak strašně nenávidíš. Kromě toho, že mě naši rodiče chtěli.“

Tváře mi rudnou rozpaky. „To nejsou naši rodiče,“ říkám. „Jsou tví. Jenom tví. Kolikrát ti to musím říkat?“

„Mě ty tvoje lži neoklamou, Irini, ale dobře. Jak chceš.“ Pohodí nedojedený trojúhelník toustu na talířek. Najednou se tváří vesele, dokonce si mne ruce, jako kdyby se jakýsi dobrý plán právě blížil ke svému naplnění.

„Takže jak jsem říkala. Má matka se sem včera večer vrátila. Brzy se na ni půjdeme podívat. A pak ti zajedeme koupit nějaké šaty.“ Přelétne pohledem můj neforemný černý svetr, pak zavrtí hlavou, jako kdyby to, co ji právě napadlo, nepřipadalo v žádném případě v úvahu. „Nemusíš si dělat starosti, můj otec má spoustu peněz. Já ti ty šaty koupím.“ Pak se odmlčí, jako kdyby si v duchu procházela seznam úkolů spojených s Irini a přepočítávala si je na prstech. Operace Připravit Irini na pohřeb. „Pak zajdeme do fitka. Od doby, co jsem tě viděla naposled, jsi vážně přibrala. Musíš cvičit. Poslední věc, kterou potřebujeme, je, abys nás ztrapnila.“

Vstane, přejde ke mně a s výrazem naprosté nespokojenosti ode mne odsune talířek, zatímco já polykám poslední sousto vajec. „Za chviličku si tě přijdu vyzvednout.“

Vyklouzne z místnosti a nechává mne o samotě. Nevím, jak z toho všeho ven. Rozpadám se na kusy. To všechno tady mě rozkládá. Tohle místo mne ničí, místo toho, abych nacházela odpovědi. Dotýkám se malého polštářku kůže táhnoucího se kolem mého pasu a uvažuji, zda by se tomu dalo říkat tuk. Možná, ale pouze v případě, že by se člověk snažil být krutý.

Vstávám a mířím k výklenku s oknem, abych se podívala ven na trávník. Živý plot lemující trávu a řadu stromů na vzdáleném konci pozemků byl pečlivě zastřižen v rámci příprav na smuteční hosty. Očima zalétnu k malému bílému kříži a tak nějak hned vím, že je to místo, kde pohřbili psa. Toho psa, kterého zabila Elle.

Stalo se to po nevydařeném opětovném shledání, když mi bylo devět. Vyslechla jsem, co říkala teta Jemima krátce poté do telefonu, když popisovala, jak Elle udupala k smrti jejich psa. Nohy měla celé od krve, až ke kolenům. Naši rodiče ji našli na zahradě, jak se snaží psa pitvat jídelním nožem. Následujícího dne uspořádali pro psa pohřební obřad, položili na místo jeho hrobečku květiny a vztyčili tam kříž. Slyšela jsem tetu Jemimu, jak jim navrhovala, že podobné rozloučení s mrtvým zvířetem by mohlo Elle naučit soucitu.

Znovu spatřím otce, jak kráčí napříč přes trávník. V ruce drží sklenici s jakousi hnědou tekutinou, snad brandy, a horečně z ní usrkává. Uvidí mne, jak ho sleduji, na vteřinu se na mě zadívá, načež odvrátí pohled a potřese hlavou, než mu klesne k hrudi. Navzdory faktu, že nyní se dokáže jen sotva přimět k tomu, aby se na mne podíval, se se mnou chtěl ještě včera vidět. To nebyla shoda okolností, že tam byl, když jsem prošla dveřmi. A byl to jeho nápad, abychom si spolu sedli a promluvili. A byla to Elle, která ho tehdy zastavila. Odvedla mne a zhatila jakékoli naděje, které si snad dělal. A dnes tady byla zase, když ze sebe nedokázal vypravit ani slovo. Je možné, že se bojí stejně jako já? Spojují nás s otcem stejná tajemství, anebo snad skrývá ještě nějaká další? Vlastní?

Nyní rozumím výrazu v otcově tváři, když opouštěl jídelnu. Nebyl to strach. A nebylo to ani znechucení nad tím, co sám zplodil. Poprvé na otci vidím něco, co dokážu identifikovat. Cosi dalšího, co máme společného kromě lásky k tvrdému alkoholu v nepatřičnou denní dobu. Jedná se o cosi, o čem Elle nic neví, a v důsledku čehož je zranitelná způsobem, jaký by mne nikdy nenapadl. Je to pocit hanby, který vidím na svém otci. Ne za mne, ale za sebe samého.

8

Jsem vděčná, že se nám podaří odejít z domu, aniž bychom se zastavily u mrtvého těla spočívajícího v obývacím pokoji. Nemáme čas, informuje mě Elle, zatímco mne pohání dál a mele páté přes deváté o svých plánech na stávající den. Den sester, tak ho nazvala. Jako kdybychom byly dvě dvanáctileté holky, které se chtějí naučit zacházet se rtěnkou a mají v úmyslu učit se na svých plyšových medvídcích, jak se správně líbá. Elle se mnou hodlá vyrazit do Edinburghu nakupovat a navštívit fitness centrum, kde chce bojovat s mou nadváhou, abych neztrapnila rodinu, povídat si a svěřovat si tajemství týkající se našich životů. Vzrušení nad tím vším ji pohlcuje a její předchozí podráždění je podle všeho to tam. Usmívám se a směju, většinou úmyslně vedena snahou, abych pro sebe to vše učinila co možná nejsnesitelnější. Občas se ale přistihnu při tom, že se směju, aniž bych se o to musela snažit. Tohle je jedna z věcí, v nichž je Elle dobrá: duchaplnost.

Právě tím si mne získala tehdy poprvé, když mě našla. Byla jsem natolik zvyklá, že hraju roli terče, že když jsem se najednou stala členkou něčího týmu a mohla sledovat, jak ze sebe Elle dokáže chrlit urážky ještě rychleji, než to uměla s pěstmi, bylo to pro mne jako poprvé se nadechnout poté, co jsem málem utonula. V oné chvíli, kdy vpadla do mého života, když jsem byla třináctiletá oběť takřka všech a všeho, ve mně vyvolala pocit, že k někomu patřím. Že jsem s někým spojená. V bezpečí za jejími zdmi. Bylo snadné odložit stranou to, k čemu došlo o čtyři roky dříve, když se rodiče snažili dát nás znovu dohromady.

Elle mne vláčí pěti různými obchody a hledá vhodné oblečení, v němž by mě chtěla vídat v následujících dvou dnech. Do každého mne slavnostně uvede, ohlašuje naši přítomnost propracovanými gesty a máchá rukama podél stojanů se šaty. V obchodě číslo pět se shodujeme na jednom oděvu: jsou to hnědé, až příliš vydřené džínsy a béžová mikina ozdobená slovem FEEL. Vyhrožuje mi, že pokud nepřijmu její představu, abych si vybrala něco sportovního, odmítne mi koupit cokoli jiného, co by odpovídalo mému „doktorskému“ vkusu. Obměkčit se nechá, když dojde na oblečení do fitka. Dovolí mi, abych si koupila černý cvičební úbor – legíny a krátké tílko s ramínky. Nedovolí mi ale cokoli vyzkoušet. Jediná věc, na které trvám já, je pár reeboků. Když dorazíme do fitness centra a převlékáme se – já v malé samostatné kabince –, je zřejmé, že nové oblečení je mi příliš těsné. Zaškrcený váleček kůže, který mi přetéká z džínsů, vypadá, jako kdybych měla kýlu deroucí se ven přes stažený pas.

„Tohle nemůžu nosit,“ říkám, když vyjdu z kabinky, se široce roztaženýma rukama. Když nakonec zvednu pohled, vidím, že Elle je nahá. Balancuje na jedné noze, její kyčelní kosti se rýsují stejně ostře jako nos našeho otce připomínající sekáček na maso. Všimne si, jak si prohlížím její hladkou pleť, a konečně si zakrývá klín. Vypadá jako dokonale vyvedená ilustrace v anatomickém atlasu. Podívá se na svou kyčel a pak zase znovu na mou. Odvrátím pohled a přejíždím očima po oznámeních týkajících se ztracených psů a kurzů hippie jógy vyvěšených pro rozptýlení na zdi.

„Cha, no vidíš,“ říká a ukazuje na mne. „Říkala jsem ti, že jsi tlustá.“

„Natáhnu si přes to tričko,“ zabručím a sahám po triku. Její ruka ale vylétne a chytí mne. Vyškubne mi tričko z ruky. Všude kolem mě létají její dokonalé bradavky a paže, levá mne málem udeří do tváře. Její tělo je bez jediného chloupku jako miminko. Trhá tričko a rozerve ho na dva kusy. Trrrrh.

„A teď už musíš nosit tohle,“ říká a tváří se uspokojeně. Ve tváři je ale rudá, když hodí rozcupovaný kus mého oblečení na podlahu a dupe po něm, jako kdyby začalo hořet. „Není to moc těsné. Ty jsi moc velká.“ Sáhne do tašky a vyndává svůj cvičební úbor. Natahuje si šortky, ale už je na mě nakrknutá. Hodí svou tašku do skříňky a zabouchne dvířka s takovou silou, až se zdá, že se ulomí z pantů. Ve mně zatím probublává vztek, když myslím na lidi, kteří se mi budou smát, až se budu snažit v tomhle absurdním oblečení cvičením něco dělat se svými nedokonalými boky. Nestojím ale o žádnou scénu, a tak zachovávám klid. Poblíž nás jsou lidé, které již upoutala naše přítomnost. Všechno by bylo mnohem snazší, pokud by se to dalo chápat jako bezvýznamný výkyv v jinak šťastném sesterském dni. „Když to budeš schovávat pod vrstvami těch pytlů, tak ti to jenom umožní, abys zapomněla na to, jak jsi tlustá,“ říká a chytí mne za kůži na břiše. „A já odmítám být tou, která ti to bude tolerovat.“

Několik očí na nás zůstává upřených, zatímco ona si rychle natahuje sportovní podprsenku. Ponožky, tenisky. Čelenku. Zkontrolovat se v zrcadle. Chňapne po mé ruce, než vykročí ke dveřím, a vleče mne za sebou. Zvláště jedna žena vypadá, že ke mně cítí lítost. Usměju se na ni proto, abych vše zlehčila. Zdá se ale, že jsem ji nepřesvědčila. Sebere svou tašku a zamíří od nás pryč. „Nikdy nepochopím, jak ses mohla s takovým vzhledem vůbec stát doktorkou,“ volá Elle dostatečně nahlas, aby to všichni slyšeli, jako kdyby mé nedokonalé břicho nějak souviselo s intelektuálními schopnostmi.

Trvá na tom, že se musíme napít vody, než začneme, protože dehydratace je zabiják. Poté mne provede po fitku. Ukáže mi několik mužů, kteří se jí líbí, několik žen, které se jí nelíbí, a jednu, o níž ví, že má chlamydie, protože se vyspala s jejím klukem a ten se jí svěřil. Po sérii několika cviků k protažení před zrcadlem, kterou nedokážu kvůli své ani zdaleka dokonalé anatomii dokončit, začneme na crossových trenažérech. A já si to užívám. Svým způsobem. Den sester, myslím si. Není to tak špatné. Dokonce uvažuji o tom, že bych zkusila naťuknout minulost a zeptala se jí, co ví o tom, že se mne rodiče zřekli. Už jsem to kdysi zkoušela, naposledy zhruba v šestnácti. Byly jsme tehdy spolu v noci venku, obě jsme se trochu namazaly. Když jsem se odvážila položit otázku, proč mne nikdy nechtěli, popadla mě Elle za krk a přirazila mě k blízké popelnici na kolečkách, ke značnému obveselení našich kumpánů. „Naše matka je coura,“ řekla mi. „Ty je nepotřebuješ. A neposlouchej je.“ Pak se rozbrečela, držela mě v náručí jako přerostlé miminko a kolébala se se mnou na obrubníku, na němž jsme seděly, tam a zpátky. Mne to všechno tak pokořilo, že jsem se už nikdy neodvážila zeptat znovu. Nyní už ale od té chvíle uplynula spousta let a zdá se, že právě teď má Elle dobrou náladu. Rozhoduji se, že počkám, až skončíme s cvičením.

A tak šlapeme vedle sebe, Elle neustále upírá jedno kritické oko na mne, neboť se pohybuji příliš pomalu. Jí sice možná je sedmatřicet, ale tělo má jako středoškolačka. Dělá to na mne dojem. Dost velký, abych narovnala záda a soustředila se na své kulhání. Zvedám levé rameno, abych dostala ňadra do roviny.

Zatímco cvičíme, přiloudá se několik mužů. Poflakují se vedle Ellina crossového trenažéru, věnují jí různou míru pozornosti a ona se usmívá a chichotá jako školačka, když ji muži přejíždějí pohledy od hlavy až po paty a představují si ji bez těch skromných kousků oděvu, které má na sobě. Při hovoru upírají pohled na její hruď, v čemž jim sama pomáhá, neboť se protahuje jako kočka čekající na pohlazení. Jeden z nich jí položí dlaň na zadek a ona se mu do ní opře. V pohledu, který mi věnuje, je zřetelný soucit, jako kdybych snad měla žárlit na zacházení, jehož se jí dostává. Ze všech sil se snažím soustředit na cvičení, ale v organismu mám dosud valium a alkohol z předchozího večera a zřetelně mi chybí káva, kterou bych už normálně touhle dobou měla v sobě. Tvář mi jen hoří, stékají po ní krůpěje potu, olizuji si sůl ze rtů.

Sotva zmizí muž osahávající Elle zadek, objeví se další oběť. Má na sobě tričko sdělující Žít na maximum! Elle nevěnuje nejnovějšímu obdivovateli žádnou pozornost. „Dobře vypadat, tvrdě makat,“ nechá se slyšet muž. Aspoň tenhle umí mluvit. Dokončí krátkou obchůzku kolem cvičebního stroje, jeho oči putují nahoru a dolů. Je s ním ještě jeden muž, který se podívá na mne. Je o něco menší než ten první, má hezky tvarované oči s dlouhými řasami. Jeho vlhké rty jsou stažené do nespokojeného výrazu. Vypadá spíš mile, než že by byl tak hezký jako jeho kamarád. Snažím se zabrat, levé rameno držím zvednuté. Má rychlost se raketově zvedá a z protestující kyčle vystřeluje bolest do celého stehna.

„Jak jinak,“ odtuší Elle a ani na okamžik nepřeruší pohyb trenažéru. „Nějakou dobu jsem tě tady neviděla, Gregu. Kdepak jsi byl?“

„Ty sis toho všimla?“ ptá se pan Žij na maximum. Olízne se a pak se kousne do rtu. Hnus. Elle se usměje a ještě o kousek víc vystrčí prsa. Muž jí nabídne svůj ručník. Ona odmítá, ale přestává cvičit, bere si svůj, osušuje si nejdříve tvář a pak i mohutné poprsí. Muž ji pozoruje, a když přešlápne z nohy na nohu, zdá se mi, že má erekci. To už stačí, abych se nedokázala dál soustředit na to, co dělám. Nechám cvičení a beru si ručník.

„Vlastně ani ne,“ říká Elle. „Bylo to už příliš dávno, abych si tě pamatovala. Na kolik jiných jsem už mezitím myslela?“ Obrátí zasněně pohled vzhůru a počítá na prstech muže, o nichž si jsem jistá, že nejsou jen imaginární. Kdesi v pozadí slyším bubnování nohou o podlahu, když začne lekce aerobiku. Současně se ozývá přehnaně nadšený hlas dunící z reproduktorů. „Víc než dost, abych na tebe zapomněla,“ uzavírá Elle, když její inventura skončí kdesi před desátým prstem. Cvrnkne ho do špičky nosu, a předklání se se zadkem vystrčeným dozadu, jako kdyby čekala, až s ní dotyčný začne kopulovat.

„Jenom myslela?“ odtuší muž a přejíždí jí rukou po kluzkém vlhkém stehnu. Slézám z trenažéru a zoufale se snažím aspoň trochu od nich vzdálit. Greg dloubne svého kamaráda do boku, aniž by spustil oči z Elle. „Matte, kam myslíš ty, že to dotyční dotáhli? K tomu, že na ně myslela, nebo někam dál?“ Jeho ruka mi mizí z dohledu a Elle vykvikne, jako kdyby přímo tady, uprostřed fitka, směřovala k orgasmu. Kousek za ní je žena v penzijním věku s výhodnou polohou pro pozorování, která nepochybně přesně ví, co se děje. Z úst se jí vydere znechucený zvuk, zpola odkašlání, zpola vyjeknutí, načež si dá ruku před ústa, jako kdyby se jí mělo udělat špatně. Sleze ze svého trenažéru a zamíří ke šlapadlům na opačném konci místnosti.

„Nemám ponětí,“ pronáší bez zájmu muž, kterému říkají Matt. Dělá na mne dojem, jak neprojevuje žádný zájem o Elle, a všímám si i jeho lehkého skotského přízvuku. Dělá přesně to, co dělal Antonio, když jsem se s ním poprvé setkala: věnuje pozornost pouze mně a ignoruje všechny ostatní. Jenže současně je jiný než on. V případě Antonia jsem od první chvíle věděla, že mne chce. Fyzicky. Dával to najevo stejně jasně, jako to dělá Greg vůči Elle. Jenže Matt tohle nedělá. Nevyvolává ve mně pocit žádného nebezpečí, jako tomu bylo s Antoniem. „Možná za ní byli na návštěvě ve cvokárně,“ zamumlá si pod fousy právě tak hlasitě, abych to mohla slyšet. Nedokážu se ovládnout a zahihňám se. Uvědomím si, jaká jsem zrádkyně. Ještě před několika minutami jsem se rozplývala nad představou sesterské sounáležitosti a myslela si, že mezi námi existuje nějaké spojení. A teď se směju na její účet.

„Kdo je ta tvoje kámoška?“ zeptá se Greg. „Ještě jsem ji tady neviděl.“

„To není kámoška,“ odpovídá Elle a zasměje se, jako kdyby právě pronesl nejlepší vtip na světě. On se k jejímu smíchu přidává, samolibě potěšený sám sebou, aniž by ve skutečnosti věděl proč. Je to přesně ten typ, který by si nechal odstranit pár žeber, aby si ho pak mohl sám vykouřit. Tak moc je zaujatý sám sebou. „Je to moje sestra.“

Dokážu Gregovi číst myšlenky. To snad není možné. Elle se uculuje, když se o něj otře. Dávám si ruku přes prsa a nechávám klesnout rameno.

„Rád jsem tě poznal,“ říká Matt a podává mi ruku. Zdá se, že se cítí trapně kvůli vtipu o cvokárně. A tak stisknu svou zpocenou dlaní jeho ruku a vytlačím ze sebe patřičný úsměv.

„Nápodobně,“ odpovím a všímám si, že Elle je už s Gregem v půli cesty ke dveřím. Naštěstí jsem ještě zarudlá z cvičení, a tak nejsou vidět mé rozpaky. Nejsem si jistá, co znamená pro mne, že se tady Elle chová před celým fitkem jako coura.

„Myslím, že my dva jsme tady zůstali na ocet,“ utrousí Matt.

„No, ty jsi na tom každopádně lépe, protože já na ni budu muset počkat, abych se dostala domů.“ Teď se zasměje i on, ale nemyslím si, že je to typ, který by se mi chtěl posmívat. Na to vypadá příliš jako filmový klaďas. Přirozeně hezký, vlasy se mu lepí ke zpocenému čelu. „Co je tady tak legračního?“ ptám se.

„To se načekáš dost dlouho. Když byli ti dva spolu naposledy, viděl jsem ho v ten týden až za pár dní.“

„No paráda.“ Pokrčím rameny a zahodím ručník. Loknu si z láhve vody Evian. „A co teď budu dělat?“

„Můžu tě hodit domů, jestli chceš,“ nabídne. „Kam budeš chtít. Mám auto hned tady venku. Dej mi jen chvilku, ať si posbírám věci.“ Chvatně zmizí, aniž by čekal na mou odpověď, ale nemyslím, že bych odmítla, i kdyby mi dal možnost si to sebe déle rozmýšlet. Odejdu se převléct a beru si tašku.

Vyřítí se ze šatny s mokrými kudrnatými vlasy a růžovými tvářemi. Společně vycházíme ven a mlčky míříme k jeho autu. Držím se jeden dva kroky za ním a dívám se na něj, jak jde. Působí naprosto uvolněně. Otevírá kufr, abych si tam mohla hodit novou tašku se cvičebním úborem.

„Klidně se přesvědč,“ říká a máchne rukou ke kufru. „Žádné provazy, žádná pouta ani láhve s chloroformem.“ Zasměju se. „Vůbec nic ti nehrozí.“ Posadím se na sedadlo spolujezdce a sáhnu po bezpečnostním pásu.

9

„Tak kam se vlastně jede?“ zeptá se, když nasedne do vozu. Kam mu asi mám sakra říct, aby mě hodil? Nemám dojem, že bych měla příliš mnoho možností na výběr.

„Máš číslo na Ellin mobil? Možná bych jí měla zkusit zavolat.“ To je nepochybně nejlepší možný plán. Nejsem si jistá, jestli dokážu najít zpáteční cestu v labyrintu okresních silnic vedoucích do vesnice, v níž stojí dům mé rodiny. Což je škoda, protože jsem mohla tuhle chvíli využít k tomu, abych si zkusila promluvit s otcem.

„Jo, mám ho,“ říká a potlačuje úsměv. „Opravdu jí ale chceš zrovna teď telefonovat?“ Významně na mne pohlédne, jako by chtěl naznačit, že jsem naivní, pokud mi není jasné, co Elle právě teď dělá.

„Jo, dobrý postřeh. Zavolám jí později,“ říkám a v duchu si dělám poznámku, abych později zavolala také Antoniovi. „Možná bychom mohli zajít na kafe a počkat na ně spolu?“ Co jiného bych vlastně mohla dělat kromě setrvání ve fitku? A co by udělala Elle? Docela jistě by tady apaticky nedřepěla jen proto, aby na mě čekala.

„Fajn nápad.“ Nastartuje motor a vyrážíme.

Edinburgh necháváme za sebou a pokračujeme po silnicích plných zatáček nekonečnou krajinou bez hranic či omezení, rozkouskovanou kamennými zídkami a tu a tam posetou skalnatými útesy, jako je ten za domem mé rodiny. Sluneční záře si prořezává cestu oknem vozu zlatými čepelemi světla, které mne co chvíli oslepí, jako kdyby to byl jakýsi mučicí nástroj. Nakonec zastavuje u venkovské hospody, starobyle vyhlížejícího domu, který byl přetřen na odstín kostní šedi. Okolí zdobí keře, umělecky zastřižené do kulovitých tvarů. Na domě visí vývěsní štít: Špinavý pes, gastro pub. Jako kdyby chtěli zdůraznit, co tady provozují, pro případ, že by to někdo nepochopil.

„Může být?“ zeptá se a vytahuje klíčky ze zapalování.

„Jistě,“ přisvědčím a přikývnu. Mám ze sebe radost.

Jdeme dovnitř, po všem tom cvičení to mé kyčli nejde na schodech moc dobře. Ovane mne směs vůní: pivo a víno v doprovodu levandulového leštidla na dřevo. Z reproduktorů se ozývají známé rockové písničky. Jakási žena zpívá „Losing My Religion“ a pak následuje mizerná verze „One“ od U2. Matt objednává pití, zatímco já zabírám stůl a natahuji si levou nohu. Vrací se s dvěma velkými sklenicemi slámově zbarveného vína a odtahuje si židli. Než si stačíme vyměnit jediné slovo, polovina mé sklenice je pryč.

„To jsem potřebovala,“ snažím se prohodit nenuceným tónem, jako kdyby byla celá tahle situace něco naprosto normálního. Být s cizím člověkem v baru by pro mne bylo náročné, i kdybych za sebou měla ten nejlepší den. Dnes ale, ve finále našeho sesterského dne, mi to připadá tak nějak ještě horší. Jsem zklamaná tím, jak jsem dovolila sama sobě věřit, že bychom s Elle během společně stráveného dne mohly mluvit o něčem skutečně podstatném. A že až onen den skončí, budu možná znát pravdu.

Matt vrhne pohled na mou sklenici se zbývajícím vínem. Po chvíli zvedne svou a lokne si ve snaze držet se mnou tempo. „No tak mi pověz, jak je možné, že jsem se nikdy nedověděl nic o tom, že má Elle sestru?“ Poklidně se usmívá. Je si jistý, že jde o bezpečné téma pro rozhovor mezi dvěma cizími lidmi. Uvažuji, zda mám říci pravdu nebo lhát, ale uvědomuji si, že pokud přiznám cokoli jiného než pravdu, Elle mě stejně později shodí a já budu za hlupáka.

„Protože nemá. Reálně.“ Zmateně přimhouří oči a mezi obočím se mu vytvoří hluboká rýha. Nic neříká a čeká, že mu to dále vysvětlím, neboť již ví, že záchranná síť, o níž si myslel, že je, se právě rozpadla na kusy. „My jsme spolu nevyrůstaly.“

Zatváří se, jako kdyby se mu ulevilo a všechno pochopil. „Rozvod je těžká věc. S mými rodiči to bylo stejné. Víkendy s tátou a jedny svátky ročně.“ Potřese hlavou, jako kdyby tím chtěl vyjádřit, jak nepříjemné jsou vzpomínky na odloučení od jednoho z rodičů. Usilovně se snaží vcítit se do mých pocitů a podělit se se mnou o těžké chvíle ze své minulosti. Bylo by mi ho skoro líto, kdyby to nebylo tak běžné. Vím ale, že to nebude všechno. Lidé si vždycky nechávají něco pro sebe. Nakloní se o kousek blíž ke mně a nad stolem se ke mně nese vůně jeho šampónu. Je mi povědomá. Bílé pižmo. Vůně mých středoškolských let. Právě takovou pro mne Elle kradla, aby přebila pach cigaret. „Svým dětem bych to nikdy neudělal,“ pokračuje. „A nikdy bych se nerozvedl. Bez ohledu na to, jak těžké by to bylo.“ Usrkne si z trochy vína, která mu ještě zbývá. „Tedy pokud se vůbec někdy ožením a budu mít děti,“ dodá po chvíli. Na okamžik vypadá, díky tomu, jak sebou cukly jeho oči, hrozně smutný.

„No, vlastně to je trochu jinak. Ona žila s našimi rodiči. A já ne. Naši se nikdy nerozvedli. Já jsem vyrůstala od tří let v rodině jedněch příbuzných.“ Mám dobrý pocit, když to slyším vyřčené takhle nahlas. Myslím na všechny ty chvíle, kdy mi Antonio říkal, že se mi uleví, až to ze sebe dostanu ven. Nyní vidím, že na tom možná opravdu něco bylo.

„Aha. Tak to ale muselo být těžké.“ Matt je trochu zmatený, jako kdyby klopýtal do tmy, a pohrává si s jídelním lístkem na stole. Vidím ale, že v sobě stále svádí boj a že je odhodlán uvěřit, že vše ještě není ztraceno. Snaží se vymyslet, jak z toho vycouvat, aby pro nás bylo několik následujících hodin snesitelných. „To hlavní, na čem záleží, jsou ale stejně sourozenci. Já mám sestru. A moc ji miluju.“ Nakloní hlavu nalevo a pak napravo, jako kdyby měl místo krku jazýček vah. „Rodiče tak moc ne. Pokud jde o rodiče, ty zas tak moc ne. Nerozhodovali se úplně nejlépe. My dva se sestrou ale držíme spolu. Nevím, co bych si bez ní počal.“ Usmívá se a já se také usměju. Oba se usmíváme. A kupodivu, navzdory všemu, se necítím tak zle. Existují ale ještě další vzpomínky, hluboko pohřbené, s nimiž se mi ještě nesvěřil. Znám ten pohled, když se člověk snaží neprozradit o sobě příliš mnoho, aby od sebe nezahnal druhé. A já ho mám ještě raději právě díky věcem, které si možná nechává sám pro sebe.

„Možná bychom měli zavolat Elle,“ řeknu ve snaze vysvobodit ho z nepříjemné situace a změnit téma. „Máš na ni číslo?“

Zatváří se zmateně. „A ty ho nemáš?“

„Ne. Mobil se mi rozbil.“ Vytahuji ho z kapsy bundy a ukážu mu ho, jako kdybych musela dokazovat, že mluvím pravdu.

„To vypadá hrozně,“ řekne a přejíždí prstem po prasklém displeji.

„Můžu zavolat z tvého?“

Podává mi mobil. Sedím s ním pak v dlani, zatímco jeho pozornost se zaměřuje na můj mobil. Uvažuje, jestli by se dal ještě zachránit. Je to svým založením opravář, stejně jako Antonio. Po chvíli ale zvedne pohled a uvědomí si, že neznám číslo. Myslím si, že na tom není nic tak moc divného. Kdo si koneckonců ještě dnes pamatuje telefonní čísla?

„Podívej se do kontaktů,“ říká. „Mám tam její číslo uložené.“

Listuji jmény a bez jediného slova jí volám. Když to nikdo nebere, posunu mobil po desce stolu zpátky k němu, vyhýbám se přitom kroužkům od sklenic s pivem, které zde zůstaly po předchozím návštěvníkovi. „Očividně je stále ještě příliš zaměstnaná.“ Povytáhnu obočí a znovu si uvědomuji, že mu připadám zábavná. Usměju se, aniž bych se o to vědomě snažila. Když si to uvědomím, usmívám se ještě více.

„Dejme si ještě něco k pití,“ říkám, když do sebe hodím zbytek svého vína. Matt přikývne a rychle vyskočí, jako kdyby má slova byla rozkazem. Vrátí se se dvěma novými sklenicemi a já vidím, jak na něj účinkuje už ta první. Od baru kráčí kolébavou chůzí, bělmo v očích má růžové a skelné.

„Myslím, že bychom měli i něco pojíst,“ navrhuje a já souhlasně přikývnu. Rychle si vybírá steak s hranolky. Já si objednávám sytý pokrm s těstovinami a doufám, že mi bude stačit na zbytek dne a nebudu tudíž muset přetrpět další stolování v jídelně v otcově domě. Dokud se na stole neobjeví jídlo, bavíme se o počasí a o tom, jak mírné bylo léto. On mi vypráví o své práci, třebaže jsem se na ni neptala. Ukazuje se, že je úspěšným investičním bankéřem. Pracuje s Gregem, který, jak se dovídám, s Elle něco má. Na stole se objevuje jídlo a on se do toho svého pouští dříve, než stačím zvednout nůž a vidličku.

„Pověz mi ještě něco o sobě,“ říkám a napadá mne, zda to nezní, jako kdybych s ním flirtovala. Uřízne si kousek steaku a vloží sousto do úst.

„Co chceš vědět?“

„Pověz mi víc o vaší rodině.“

Přestane žvýkat a usrkne vína. „No, já si moc nevzpomínám na to, jak byli mí rodiče spolu. Táta byl fajn chlap, ale nedokázali, aby jim to fungovalo. On tvrdí, že s ní bylo těžké pořízení a chtěla o všem rozhodovat. No a ona tvrdí totéž. A říká o něm, že byl hodně na ženské.“ Pokrčí rameny a znovu si lokne vína. Teď si uvědomuji, proč působí jako tak hodný člověk. Nechce být jako vlastní otec. Nejspíš. „Oba to jsou skvělí lidé, ale nikoli když jsou spolu. Jak jsem říkal, tu a tam se špatně rozhodli.“

„V čem třeba?“

Odkládá nůž a vidličku a rovná je na talířku vedle sebe. Přemýšlí o tom, co mi řekne, ale cosi mu v tom brání. Chci mu povědět, že ho nebudu soudit. Že vím, jaké to je, když má někdo mizerné dětství, a že to pochopím. Tohle bylo něco, čemu Antonio nikdy nedokázal přijít na kloub. Ovšem mlčím a nakonec se cítím provinile, že jsem se vůbec ptala.

„Omlouvám se,“ říkám po dlouhém tichu a tváře mi planou. „To bylo dotěrné. Nemusíš mi nic říkat.“

„Ne, ne, ne,“ odpovídá překotně. „To je v pořádku. Já prostě jenom… vždycky mám strach z toho, jak to zní.“ Letmo pohlédne z okna, aby si dodal odvahy, než se znovu otočí ke mně. „Já jsem ten jejich rozvod nenesl moc dobře. Trochu jsem se přestal ovládat. A musel jsem se nějakou dobu scházet s terapeutem. Na jedné klinice.“

Odpovídám tak rychle, že nemá možnost položit si otázku, zda se necítím nepříjemně. „Tohle bylo možná jedno z jejich dobrých rozhodnutí. Aby ses dal do pořádku.“

Nejdříve skloní hlavu, načež se odvátí. Zahledí se ven z okna. Neřekne už nic dalšího a místo toho si naplní ústa jídlem.

Měním téma. „No a co Elle? Znáš ji dlouho? Je to riskantní, protože v jistém smyslu se o ní už nechci nic dovědět. Vím toho o sestře už tak dost. Dost hrozných věcí, o nichž bych raději nic nevěděla. Jenže si nedokážu pomoci a musím se zeptat, protože od chvíle, kdy jsme byly rozdělené, už uplynula celá léta.

„Chvíli. Možná rok. Seznámil jsem se s ní na jedné charitativní sbírce.“ Zarazí se, když ho málem poprskám vínem. Musím zvednout ruku, abych zachytila kapičky, jež mi vylétly z úst, jak jsem překvapená. Charita? Elle? „Jsi v pořádku?“ ptá se. Když si je jistý, že se nezadusím, pokračuje. „Bylo to asi před rokem. Jeden kluk z fitka dostal rakovinu a potřeboval odjet na léčení do Států. Měl nějaký vzácný typ rakoviny kostí.“

„Kolik mu bylo?“

„Nejsem si jistý.“ Pokrčí rameny. „Nejvýš tak osmnáct devatenáct.“

„Pravděpodobně Ewingův sarkom.“ Dnes se možná živím už jen tím, že pacienty uspávám, ale byly doby, kdy mé znalosti byly na úrovni.

„Jo, to bylo ono. Už si vzpomínám. Jak o tom víš?“ V té chvíli si uvědomuji, že jsem prozradila další útržek ze svého života. Teď už se na téhle cestě pravdy nemůžu vrátit nazpátek, pomyslím si. „Jsem doktorka.“

„No ne,“ vydechne s pohledem upřeným na pochybnou mikinu s nápisem FEEL a dvě skoro prázdné skleničky od vína. Poprvé mám pocit, že mne hodnotí. Není ale důvod, abych se kvůli tomu zlobila. Koneckonců zná Elle a že jsme jedné krve. „Neuvědomil jsem si to, myslel jsem…“

„Že jsem jako Elle?“ dokončím větu za něj. „Tak trochu prázdná?“ Oba se usmějeme a já zavrtím hlavou. „Ne. Já jsem úplně jiná než ona,“ říkám a současně si uvědomuji, že ve skutečnosti nevěřím, že to je pravda. My dvě jsme si podobné. Obě toužíme po pozornosti lidí, díky nimž se cítíme příjemně.

„No ale každopádně jsem se s ní seznámil právě tam. Prodávala tam sušenky, které sama napekla.“ V duchu o tom zapochybuji. Vybavuje se mi stará kuchařka a její přesolená vejce. Dokážu si představit Elle, jak stojí nad tou ženou v kuchyni a štěká na ni rozkazy. „Greg ji tam obskakoval. Myslel si na ni už strašně dlouho. Rozumíš mi, člověka to k Elle začne zprvu velice snadno táhnout. Je to vážně kočka.“

„To ano, je velice hezká,“ přiznávám.

„Jenže pak netrvá dlouho a člověk si uvědomí, že je toho na ní víc. A nemyslím to v dobrém. Ale ne!“ Zoufale si přiloží dlaň před ústa. „To bych neměl říkat. Mluvit nezdvořile o tvé sestře. To se ti vážně povedlo, Matte,“ provolá ironicky sám sobě slávu a zvedne ruce, aby naznačil, jaký je osel. Uvědomuji si, že se na mě snaží udělat dojem a že se mi to líbí. „Ona se k němu každopádně chovala dlouho chladně. Ale to ho jenom dál podněcovalo. A pak spolu začali chodit.“ Skloní hlavu a začne si okusovat jinak dobře pěstěný palec, jako kdyby mu bylo trapné pokračovat.

„O co jde?“

„No, tvoje sestra. Ona je trochu…“

„Divná?“

Poposedne si, snaží se najít na židli pohodlnou polohu, než pokračuje. „Ano, ale taky z ní jde trochu strach. Spí se všemi chlapy z fitka. V jedné chvíli je samá vášeň a hned potom jako led. Jezdí jako úplný šílenec. Greg je ale idiot a myslí si, že mezi nimi něco je. On je ale taky pěkná kurva. Ale ne, počkej. Já to nemyslel tak, že by ona něco takového opravdu byla.“

„Ale jo, myslel. To je v pořádku.“

„Greg není jediný, s kým něco má. Jsou i další.“

„Jistě. To už mi došlo!“

Přiblíží se ke mně. Naklání se nad stolem, aby mi svěřil tajemství. Kývne na mě, abych se taky naklonila blíž. „Začala si s tím druhým, ten už do fitka nechodí. Byla to záležitost na jednu noc, ale ukázalo se, že ten kluk měl holku, která taky chodila do téhož fotka. Když se provalil ten jeho úlet s Elle, byla z toho mela.“

„Myslíš to tak, že ta holka se o tom dověděla a začala vyvádět?“

Nakloní se ještě blíž a jeho hlas přechází do šepotu. „Ne. Jako blázen se začala chovat Elle. Vystartovala na tu holku. Prohlásila, že ten kluk je její a ona se o něj nebude dělit. A vyškubla té holce chomáč vlasů.“ Zatahá se za vlastní vlasy a já si představuji tu chudák holku, jak leží poražená na cvičební podložce s chomáčem vlasů na podlaze vedle sebe. Nemohu ale tvrdit, že bych byla překvapená. Jestliže jsem byla připravena uvažovat o tom, zda je Elle odpovědná za smrt naší matky, pak vyprovokování rvačky s nic netušící dívkou mi připadá jako hodně slabý čaj. V hlavě mi znějí její slova ze dne, kdy jsem před ní utekla. Já tě tím do prdele zapíchnu, to ti slibuju. Podřežu tě, jestli se k němu ještě jednou znovu přiblížíš. Byla to chvíle, kdy už jsem ji nepotřebovala. A kdy jsem potřebovala jako nikdy předtím dostat se od ní pryč. Zaútočit na nějakou holku ve fitku je v Ellině stupnici něčím, co ani nestojí za pozornost. „Já jsem Grega varoval, ale on říkal, že ví, že je šílená. A že šílené jsou nejlepší.“

„No, já Elle zase tak dobře neznám,“ lžu. „Ale už předtím jsem věděla, že měla problémy.“

Tváří se ustaraně, že jsem neprojevila žádné překvapení. „Tak proč se s ní pořád stýkáš?“

„Já se s ní nestýkám. Vlastně se jí přesně z týchž důvodů vyhýbám. Jenže před několika dny zemřela naše matka.“ Je viditelně šokovaný. Čelist mu klesne a přimhouří oči. Napřímí se na židli, jako kdybych mu právě oznámila, že měsíc je oranžový a slunce bílé. Přesně tak. Anebo jako kdyby mu někdo do zad vrazil kolík. „Přijela jsem na pohřeb.“

„Ona právě teď zemřela?“

„Ano.“ Vidím, jak mu to v hlavě šrotuje naplno a jak se snaží cosi pochopit. Jako kdybych mu právě předložila přesvědčivý argument pro tvrzení, že země je placatá. „Co je? Vypadáš překvapeně?“

„To jsem. Elle mi tvrdila, že její rodiče už dávno umřeli. A vlastně se mi teď vybavuje…“ Tvář mu rudne a škrábe se na týlu hlavy. „Tvrdila, že její sestra umřela taky.“

Na okamžik se rozhostí ticho. Vrtím hlavou a vím, že by si nyní přál, aby mohl vzít zpátky, co právě pronesl. „Je to lhářka. Naše matka zemřela před několika dny. Náš otec je stále naživu a já taky.“

Vděčně přijímá můj stoicismus a chytá se jej, aby nám pomohl dostat se někam dál. „Mrzí mě tvá ztráta.“ Natahuje se a dotýká se mé ruky.

„Díky, ale od chvíle, kdy jsem přijela sem, se ze všech sil snažím pochopit, co jsem vlastně ztratila. Vždycky jsem doufala, že se jednoho dne vrátím do svého rodného domu a najdu tam rodinu. Nebo tam aspoň najdu odpověď na otázku, proč mne poslali pryč. Jenže teď si nejsem jistá, zda tam zbývá něco, co bych mohla najít. Podle tebe mne má sestra označila už před několika lety za mrtvou. A pokud jde o mé rodiče, tak pro ně jsem byla mrtvá ještě déle. Od svých tří let. I teď se mnou otec skoro vůbec nepromluvil.“ Kousnu se do rtu a pak do už rozbolavělého palce. Z kyčle se začíná šířit bodavá bolest, natáhnu se k ní a zkouším ji třít, aby se trochu prohřála. „Nedali mi nic, co bych mohla ztratit,“ říkám a odtahuji svou ruku od jeho.

„To neříkej,“ ohradí se a natahuje se ještě dál ke mně. Jeho prsty se mi otřou o předloktí. „Dali ti toho hodně. Tu tvář, třeba.“ Usmívá se. Skutečně se to snaží všechno nějak urovnat. Jako kdyby to byl on, kdo mi vzal minulost, a teď je odpovědný za to, že mi ji zase vrací.

„Matte, oni se mne zřekli a nechali si Elle. Nikdy o mě nestáli a nikdy o mne stát nebudou.“ Znovu od něj odtáhnu ruku, proplétám si prsty a opírám si bradu o dlaně. „Kromě pravdy o tom, proč mne odvrhli, od nich nic nechci. Ani od nikoho jiného.“

Snaží se skrýt raněný výraz, když stahuje ruku a dává si ji do klína. „To nemůže být pravda.“

„Proč ne?“ ptám se s vystrčenou bradou, jako kdybych se chystala na pěstní souboj.

„Protože my jsme naši rodiče, Irini. Jsme tím, co z nás udělali. Ať již tím, že s námi byli, nebo tím, že s námi nebyli. Uplynul jeden jediný den, abys na ně nemyslela? Vsadím se, že ne. A když zemřou, tak naše část spolu s nimi umře taky, bez ohledu na to, jestli jsme trávili život s nimi nebo ne. Vezmou si část z nás nazpět. Ten kousek, který vždycky patřil jim a o kterém jsme si nikdy neuvědomovali, že je jejich a že ho v nás udržují. Když ten kousek zmizí, zůstane v nás prázdné místo. Je v pořádku, když tě to bolí, ale nemůžeš to popřít.“

„To je blbost. Oni v mém životě vytvořili už tak dost prázdného místa. Jejich smrt na tom nic nezmění.“ Sotva to řeknu, chtěla bych svá slova vzít zpět. Dělají ze mě kohosi nuzného, nenávistného a ublíženého. Já ale nechci být ničím z toho a najednou si přeju, aby zde byla Elle. Jako ve všech těch dobách, kdy jsem toužila, abych ji měla stále nablízku, abych cítila, že mne někdo chce. „Chci tím jenom říct, že minulost nedokáže nic změnit. Nechtěli mne. Je to prosté.“

A pak pronese cosi, co všechno změní. Jako by cvakl vypínačem a ozářil nejtemnější zákoutí mého života. Jako když se najednou otevře oko. Probuzení. „Ale tři roky tě chtěli. Starali se o tebe, bezpochyby tě milovali.“

Myslím na otcovu tvář z dnešního rána, zahanbenou, jak se na mne nedokázal podívat. Je to možná poprvé, kdy si uvědomím, že existuje i jiná verze toho, co se stalo, než je ta, kterou jsem si vytvořila. Ve své verzi vlastního života jsem se vždy soustředila na sebe a na to, co jsem ztratila. Nikdy jsem v tom drobném smutném příběhu neuvažovala o druhých. Nikdy mne nenapadlo, že možná neměli na vybranou. Nikdy mne nenapadlo, že oni možná ztratili mě stejně, jako jsem já ztratila je.

„Na tvém místě,“ pokračuje Matt, „bych si nekladl otázku, proč mne nechtěli. Ptal bych se, co se stalo, že je to donutilo věřit, že po třech letech, po něž byli tvými rodiči, jimi už dále být nemohli.“

10

Když mi bylo osm, rozhodla se teta Jemima, že mne vezme do Kiddiwinks, klubu pro rodiče s dětmi. Předchozí tři roky tam chodila se svými vlastními dětmi, ale mě s sebou nikdy předtím nebrali. Byl to pro nás tudíž velký den. Pro mne. Měla jsem jít s rodinou někam ven, místo abych zůstala doma s opatrovnicí. Poučili mne, že se musím slušně chovat. Že musím být hodná holka a chovat se tak, jak mne to učili. Že nemám dělat problémy. Což říkávají rodiče dětem se sklonem ke zlobení. A já takový sklon měla.

Přesně to prohlásila slečna McKennaová na večeru pro rodiče o týden dříve. Nový školní rok sotva začal a já se už předváděla. Vyrušovala jsem a ničila ostatním dětem jejich práci. Všemu jsem pak nasadila korunu, když jsem vrazila ořezanou tužku do ruky jiné holčičky. Zajela do ní jako nůž do měkkého sýra. Margot Wolfeová. Podle mě to byla malá afektovaná kráva. Vždycky působila až příliš dokonale. Měla lepší oblečení než já, lepší aktovku než já a taky vždycky nové tužky, zatímco ty moje už byly krátké od toho, kolikrát je někdo přede mnou strouhal. Byla jsem zkrátka odkázaná na věci, jež jsem zvolna dědila po sestřenicích. Byla jsem děcko v obnošených šatech se soplem rozmazaným na tváři. A Margot jsem proto nenáviděla.

Když tudíž nadešel večer pro rodiče s dětmi, bylo to něco úžasného. Musela jsem tam jít také a byla jsem z toho docela vzrušená, protože to bylo poprvé, co jsem si pamatovala, kdy jsem měla dělat něco coby součást dvojice rodič–dítě. Celou tu dobu jsem se na to těšila a na krvavou díru v ruce Margot Wolfeové jsem si skoro ani nevzpomněla. Nedošlo mi, že se bude diskutovat právě o mých problémech s chováním.

Poté co slečna McKennaová vyložila, že jsem nezvladatelná, což ji skoro dohnalo k slzám, navrhla ředitelka školy, podsaditá žena s velkými lýtky, návštěvy u psychoterapeuta. Pamatuji si, jak strýc Marcus prohlásil, že jde o rodinný problém, což přimělo tetu Jemimu, aby zahanbeně sklopila hlavu. Styděla se, že i ona patří do rodiny postižené tímto problémem. Byla koneckonců mou pokrevní příbuznou z otcovy strany. Byly to její geny a bylo to rozhodnutí jejího bratra zbavit se jednoho ze svých dětí, co mne k nim dostalo. Strýc Marcus dokonce nadhodil možnost, že by mohlo jít o genetickou abnormalitu a že jsem stejná jako má sestra. Tehdy jsem nechápala, o čem mluví.

Oba ale zdůrazňovali, aby získali naprostou jistotu, že tomu ostatní porozumí, že oni nejsou mí rodiče. Co by tedy měli dělat? Onen večer pro ně vlastně ani nebyl určen. Byl pro rodiče a učitele. Ocitla jsem se jim na krku jako kotě, které najdete v zahradě za domem a vlastně je ani nechcete, jenže nemáte to srdce sledovat, jak umírá hlady. Takže se ho ujmete a předstíráte, že máte rádi kočky, v naději, že kotě nakonec zkrotne. Právě tím pro mne byli teta Jemima se strýcem Marcusem. Lidmi, kteří se stali mými opatrovníky proti své vůli, a nyní bezmocně sledovali, jak za sebou trousím kočičí hovínka po jejich dokonale organizovaných životech plných spořádaných a hezkých dětí se zdravými kyčlemi, které nemusely nosit obnošené šaty a které od začátku někdo chtěl.

Kiddiwinks byl tedy pokus, jak ze mne udělat lepší dítě. Psychoterapeut prohlásil, že by to mělo pomoci. Měla jsem se tam naučit, jak se integrovat, jako kdyby všechno, co jsem potřebovala, spočívalo v tom, že si několikrát zajdu pohrát s jinými dětmi. Ode mne se očekávalo ignorování faktu, že jsem věděla, že mě mí rodiče nechtěli, že na mne děti ve škole volaly Prasečí noha Irini a že v sobě mám geny Harringfordových. Prostě si jen hezky pohrát s dětmi, které jsem neznala. To byla podle všeho odpověď na všechny problémy mého dětství.

Ale já byla i ve svých osmi letech skeptická. Přelézat gumové kostky, houpat se v síti, sjíždět po točitých klouzačkách a skákat na trampolínách, to všechno je skvělá zábava, pokud jste fyzicky v pořádku. Jenže já nebyla. V té době jsem už dokázala chodit a nepotřebovala jsem ani oporu chodítka. Byla jsem pořád chromá, ale většina lidí mé kulhání ignorovala, včetně mírné tendence stáčet se na pravou stranu. Jenže lézt na něco pro mne nebyla žádná zábava. Šplhání nebyla zábava. Běhání nebyla zábava. Jenže když mne vybízeli, abych si šla hrát do herny jako nějaké zvíře v cirkusu, očekávalo se, že mi to všechno půjde. Viděla jsem je, jak s hrůzou v očích sledují mou neschopnost integrace – to neuchopitelné cosi, co se podle všeho mělo nalézat kdesi na dně bazénku vyplněného měkkými míčky. A tak jsem se na ně usmála, zamávala jim a pokusila se tam onu integraci najít. Tlačila jsem se hlouběji a hlouběji do prostoru vyplněného molitanem a sledovala tetu Jemimu, jak se modlí za zázrak. Podařilo se mi přelézt jednu překážku, a pak jsem sklouzla po hlavě do bazénku s míčky. Jediná další možnost spočívala v tom, že vylezu na síť z provazů, jenže tam už nepřicházelo v úvahu, že bych mohla následovat své sestřenice šplhající přes ni. A tak jsem nechala míčky, aby mne pohltily. Napadlo mě, že bych se tam aspoň mohla schovat, dokud nenastane čas jít domů.

Jenže když mne ostatní nemohli najít, propuklo kolem boží dopuštění. Volala jsem, avšak oni mne v tom zmatku neslyšeli. Moje churavá noha nedokázala najít mezi záplavou míčků oporu a já nebyla ani schopná otočit se a zvednout se na zdravé noze. Byla přivolána policie a taky hasiči. Nakonec museli rozmontovat část zařízení herny a vybrat z bazénku všechny míčky. Ke mně se dostali asi za hodinu. Samozřejmě usoudili, že jsem to provedla schválně. Snaha obrátit k sobě pozornost, tak to říkali. Rodinný rys, prohlásil strýc Marcus, a kriticky se zadíval na tetu Jemimu.

Bylo to naposledy, co mne vzali do Kiddiwinks. Snaze o integraci jsme dali sbohem, a především i onomu psychoterapeutovi, který ji doporučoval. Musíš to pochopit, my máme tři vlastní děti. A nemůžeme si dovolit návštěvy u terapeuta jenom proto, že nejsi schopná naučit se, jak se máš chovat. Na podobné pošetilosti nebyly zkrátka peníze. Ani když se vzaly v úvahu ty, které jim posílal můj otec.

A tak když došly další nápady, začali uvažovat, zda by nepomohlo opětovné shledání s mou sestrou. Teta Jemima mi tehdy pověděla, že Elle je o to prosila. Byla jsem vzrušená. Vždyť právě po tom jsem koneckonců toužila. Aby mne má rodina chtěla. Elle jim nepochybně naslibovala hory doly, jak dobře se bude chovat, jen když ji nechají, aby se mohla se mnou vidět. Myslím, že si tehdy stále ještě dělali naděje, pokud jde o to, co z ní jednou vyroste.

Můj otec ji přivezl do domu tety Jemimy. Matka přijela rovněž, ale já si jen pamatuji, jak plakala na chodbě, zatímco se teta Jemima ze všech sil snažila ji ukonejšit. Já si oblékla své nejlepší šaty v naději, že by se matce mohly líbit. Teta Jemima mi spletla vlasy do copu a na konec uvázala červenou stuhu. Myslela jsem si, že pokud matka uvidí, jaké úsilí jsem do toho všeho vložila, možná si uvědomí, jakou chybu udělala, a vezme si mne domů. Jenže oni nás odvedli ven na zahradu, abychom si tam hrály, ještě dříve, než měla matka vůbec možnost mne spatřit.

Pak nám přinejmenším chvíli nevěnovali pozornost, neboť za patnáct minut jsem už stála polonahá na zábradlí slatefordského akvaduktu a dívala se, jak se Elle pohupuje obličejem dolů na hladině vody pode mnou. Teď byla řada na mně, abych skočila – jak jsem jí to slíbila. Chtěla jsem na ni udělat dojem, ale nebylo mi jasné, jak by něco takového mohlo být možné, pokud budeme obě dvě mrtvé. Možná proto jsem neskočila a místo toho se nechala přemluvit hodným kolemjdoucím, abych slezla dolů. Jakékoli myšlenky na opětovné sloučení rodiny putovaly po tomto pokusu do šrotu. Teta Jemima se přestěhovala jinam, vzala si mne s sebou a doufala, že tím by se mohlo vše vyřešit.

Historka o tom, jak jsem coby dítě napadla Margot Wolfeovou, si v následujících letech získala neblahou proslulost. Margot mne pochopitelně za to, co jsem provedla, nenáviděla a ukazovala všem jizvu, kterou jí udělala Prasečí noha Irini. A jistě, i po těch letech to pořád bolí, díky za optání. I když si ho zasloužila, štval mne soucit, jehož se Margot Wolfeové dostávalo. Takže když mne o čtyři roky později Elle našla a dostaly jsme Roberta Kneela do nemocnice, rozhodla jsem se dokončit to, co jsem začala jako malá holka. Ve společnosti Elle jsem měla pocit, že mne nikdo nedokáže zastavit. Nikdo neměl tušení, že se scházíme. Možnost být s ní jsem vnímala jako cestu vpřed, jako možnost dosáhnout čehosi lepšího. Jako šanci nechat minulost za sebou a stát se někým, koho kdosi jiný chce. A domnívala jsem se, že nadešla chvíle dát Margot Wolfeové lekci. Neměla jsem tušení, že to nakonec bude lekce pro mne a že jí budu litovat po zbytek života.

==

11

S Mattem trávíme ještě další hodinu, během níž probíráme triviality z mého dospělého života. Kde pracuji, jaký je to pocit uspávat pacienta a jak se člověk cítí, když některý pacient zemře. Pak se ozývá Greg. Elle je s ním a už jsou hotovi. Ona trvá na tom, že mne vyzvedne u Špinavého psa. Po rozpačitém Mattově polibku na rozloučenou na tvář nasedám k Elle do auta. Elle je toho plná. Překypuje vzrušením a dychtí pokračovat v sesterském dni. Jenže já nedokážu zahnat myšlenku, že to, co se stalo tehdy před všemi těmi lety, mohlo být cosi, co naši rodiče vlastně nemohli nijak ovlivnit. Jako když se můra souží u zářící žárovky. Mohli být pod vlivem Elle stejně, jako se to stalo mně? Nikdy dříve mne nenapadlo, že by rodiče nemuseli být viníky toho všeho. Myšlenka, že to možná nebyla jejich chyba, mi připadá svůdná. Jenže nad mými úvahami brzy získá navrch Ellino brebentění. Začne mne zasvěcovat do toho, jaké to bylo mezi ní a Gregem, do větších podrobností, než se mi chce vůbec zacházet.

„Ale dost už o něm,“ prohlásí nakonec. „Je s ním nuda. NU-DA. V jednom kuse mluví jenom o propadech cen surové nafty.“ Nasadí pohrdavý tón a imituje imaginárního otravného člověka. „Dovol mi, abych ti pověděl o posledních obchodech a taky o letní praxi, kterou mám mít v New Yorku. A pak tě vyšoustám, zatímco ti budu vyprávět o fúzích a akvizicích a o své snoubence a blablablabla.“ Luskne prsty, aby podtrhla fakt, že Greg ani na okamžik nezavře pusu. Zmínka o Gregově možné snoubence mi ale připomene chudáka holku, kterou Elle napadla ve fitku. Pokud nějaká snoubenka existuje, přemýšlím, zda ví o Elle. „V jednom kuse. Měla bych ho svázat a ubodat sekáčkem na led jako v tom filmu. Jakže se to jmenovalo?“ Hystericky začne dělat pohyby, jako by držela v ruce sekáček, a chraplavě se směje.

„Osudová přitažlivost,“ říkám, zatímco jedeme dál po rovné cestě. Kolem vyrůstají velké šedivé domy. Lidé. Jiné životy. Místo, kam bych mohla zapadnout. Nechám ze sebe vyjít dech, který jsem zadržovala.

„Jo, to bylo ono. Základní instinkt. Ten slizoun Greg pořád mluví o tom, kdo v tom filmu byl. Víš, koho myslím.“

Blíží se ke kruhovému objezdu a nezpomaluje. Tlačím nohou na imaginární brzdový pedál a držím se madla na dveřích, abych se udržela zpříma, když Elle míří na výjezd. Zmocňuje se mne povědomý pocit, stejný jako tenkrát, když jsem balancovala na tom mostě těsně předtím, než mě z něj kdosi stáhl dolů. Nedávej před ní najevo, že se bojíš. Za námi troubí klaksony a já uvažuji, kam se vytratilo včerejší řízení jako podle příručky.

„V obou těch filmech hrál Michael Douglas,“ podotýkám. Jen sotva se dokážu udržet rovně.

Znovu luskne prsty. „Jo. Gordon Gekko. Přesně takový chce být on.“ Prudce trhne volantem, aby se vyhnula chodci, načež dupne na brzdy. Zuří, tváře jí rudnou a prudce dýchá, když se otáčí, aby se podívala dozadu. Ohlédnu se také a vidím jakousi starou paní, která nejspíš vzhledem k rychlosti, jakou Elle jela, neviděla ani neslyšela náš vůz. „Zasraná slepá kurva,“ utrousí Elle, načež stáhne okénko a křikne na ženu: „Hej, to seš slepá, nebo co jako?“ Z jejího výrazu čiší nenávist k té stařeně. Zuby má stisknuté a rty stažené do úzké linky, když se otočí nazpět a uchopí znovu volant. Spolu s tím, jak se rozjede, ještě zařve: „Podělaná kráva!“ Načež se otočí ke mně a prohodí: „Každopádně bych si to rozdala raději s Charliem Sheenem. Třeba by mě mohl svázat těmi červenými kšandami.“ Sama pro sebe se zahihňá. Letmo pohlédne do zpětného zrcátka a uhladí si obočí. „Pojeďme už domů, ať tě můžu představit. Jí.“

Sleduji v bočním zpětném zrcátku, jak stará žena přechází silnici a jak ji kolemjdoucí uklidňuje po urážkách, jimiž ji počastovala Elle. Oba nevěřícně hledí za autem. „Elle, ještě před tím se tě chci na něco zeptat. Zkoušela jsem to občas i dřív, ale teď už není důvod nic skrývat. Teď když je mrtvá.“ Ztěžka polknu a snažím se sebrat odvahu. „Tak už mi pověz. Proč mne naši rodiče poslali pryč?“

Elle trochu zpomalí a zkouší, jak má napjatý bezpečnostní pás. Olízne si rty. „Cože?“

„Proč zrovna mě? Co se stalo?“

„Už je to tak dávno. Jak bys mohla čekat, že si budu něco pamatovat?“ Zavrtí hlavou a zasměje se tónem, který naznačuje, že se cítí spíš nepříjemně než pobaveně.

„No ale ty jsi tam žila. A byla jsi dost velká, abys rozuměla tomu, o čem tehdy mluvili. A teď už neexistuje žádný důvod někoho chránit. Pokud došlo k něčemu závažnému, pak…“

Nenechá mne dokončit větu. „A k čemu jako?“

„No já nevím. Prostě k něčemu.“

„K čemu závažnému?“ Natáhne se a chytí mne za zápěstí. „Co ti povídala teta Jemima? Rovnou ti můžu říct, že lhala.“ Letmo pohlédnu na tachometr a vidím, že zpomalujeme. „Je to podělaná děvka. To ti povím zase já.“

„Říkala jenom, že naše matka byla v depresi. To je všechno. Ale teď, když je mrtvá, už není žádný důvod dělat s čímkoli tajnosti.“ Ellin stisk zesílí. „Já jenom potřebuji… Počkej, přestaň, Elle, pusť mě. To bolí.“ Snažím se vysmeknout zápěstí z jejího sevření, neklidná z toho, jak mne drží. Vzadu za námi slyším zvuk klaksonu a vidím záblesk světel. První auto nás předjíždí, když zastavujeme uprostřed silnice. „Elle, pusť mě.“ Bez jediného slova mne pouští, pohlédne do zpětného zrcátka a ukáže zdvižený prostředník směrem k jednomu z aut, které nás předjíždí a jehož řidič dává najevo nelibost. Díkybohu nezastaví. Elle se znovu zařadí do proudu aut a já si s úlevou oddechnu.

„Říkala jsem ti, že jsem u toho nebyla. Byla jsem pryč,“ vyštěkne. Slyším její dech. Rychlý a nepravidelný. Pohlédne na mě. „Já jsem tam nebyla,“ zopakuje se vzdorovitým výrazem jako dítě.

„V pořádku, Elle. Zapomeň na to.“ Neměla bych na ni tlačit. Už jsem vyšla ze cviku. Zapomněla jsem na hranice toho, co snese, a takhle se nikam nedostanu. „Promluvíme si jindy.“ Chci už jen celou tuhle konverzaci nějak ukončit.

Škrábe se na čele. Kůži má červenou, a tak se natáhnu a zlehka jí odsunu ruku. Vidím, že si tam skoro vyryla díru.

„Už na to nesahej,“ radím jí a ona mi dovolí, abych jí dala ruku pryč. „Rozškrábeš si to.“

Obrátí se a pohlédne na mne. V její tváři se objeví úsměv, který působí tak upřímně a vděčně, že nechávám svou dlaň klesnout na její nohu a hladím ji jako zvířátko. Ona udělá totéž. „Úžasná Irini. Vždycky ti na mně záleželo. Já to věděla. Nikdy jsem na to nezapomněla.“ Zvedá si prsty ke rtům a okusuje kůži na nich.

Podobné okamžiky mne vždy vracely zpátky do minulosti. K letmým vzpomínkám na to, o čem jsem sama sebe vždycky přesvědčovala, že právě to je skutečná Elle. Vlídná a blízká. Toužila jsem po tom, abychom byly stejné. A také nyní mne ten pohled naplňuje nadějí, třebaže si nejsem jistá, zda tahle něžnější verze sestry je něco víc než pouhá přetvářka. Jenže dnes z ní nemám takový strach, jaký jsem mívala kdysi. Vědomí, že mne a otce cosi spojuje, byť by to byl pouze pocit studu, mi dává jistou sílu. Odděluje to Elle od nás dvou a dává nám to sílu vzájemného porozumění.

„Potřebuji zavolat Antoniovi,“ říkám, abych odvedla její pozornost od předchozího rozhovoru. Podává mi svůj mobil. Neptá se, proč nemám svůj, nebo kdo je Antonio. Vyťukávám číslo a ozývá se vyzváněcí tón. V poslední chvíli si uvědomuji, že mobil je stále napojený na hlasitý odposlech, ale ve chvíli, kdy Antonio zvedne telefon, stačím spojení přes bluetooth vypnout. Elle je viditelně zklamaná a její ruce sevřou pevněji volant v rozladění, že jsem ji takhle odstřihla. Její zlost je naprosto zřejmá. Skutečná Elle se vrátila.

„To jsem já,“ říkám, zatímco pokračujeme po kroutící se cestě kolem roztroušených venkovských usedlostí a necháváme za sebou ruch vesnice.

„Buongiorno,“ odpovídá bezvýrazným lhostejným tónem. To není dobré znamení. Jazyk je bariéra, kterou používá, když se mnou ve skutečnosti nechce mluvit, nebo když chce mluvit o mně. Kromě toho slyším v jeho hlasu a v tom, jak dýchá, osten frustrace.

„Omlouvám se, že jsem nezavolala.“ Podívám se na hodinky a vidím, že už bude šest večer. Příliš pozdě, než aby se dalo takové zpoždění jen tak omluvit.

„Zkoušel jsem volat do toho domu. Na číslo, z něhož jsi mi volala ty včera večer. Myslím, že mi to zvedl tvůj otec.“

„Ty jsi tam volal? A co ti řekl?“

„Že jsi někde mimo. A že neví, kdy se vrátíš.“

„To je pravda, byly jsme mimo,“ potvrzuji, zaskočená tím, že Antonio mluvil s otcem. To je více, než se podařilo mně. Vidím, jak Elle letmo pohlédne mým směrem. Udělám chybu, když se jí podívám do očí, načež na mne ona maličko mrkne. Alespoň se uklidnila.

„Co jste dělaly?“ ptá se Antonio.

Nákupy? Návštěva fitka? Večeře s cizím mužem? I když nejsem odbornice na etiketu spojenou s truchlením při úmrtí matky, jsem si naprosto jistá, že nic z toho není přijatelné. Zejména ne pro Antonia. Jenže teď, když si uvědomuji, jak podivně by působilo, kdybych popisovala, co jsem během dne dělala já, musím uvažovat o tom, co to vlastně tropí Elle. Vždyť ji naši rodiče vychovávali, ale ona si přesto vyrazí na nákup cvičebního úboru, pak spálí pár kalorií v posilovně a ještě si tam vybírá týpky, s kterými by si to mohla rozdat. Vypadá, že si to všechno skutečně užívá, a hlodavá pochybnost, jestli náhodou nemá něco společného se smrtí matky, se plíží zpátky do mé mysli.

„Připravovaly jsme pohřeb.“

„Kdy bude?“ ptá se.

„Za dva dny. A pak, jakmile bude po něm, odtud odjedu,“ dodám ještě pro Elle, ale současně i pro Antonia. Chci, aby si myslel, že zoufale toužím po návratu za ním a že bych ho chtěla mít doma. Aspoň prozatím. „Zavolám ti pak ještě z domu.“

„Tak dobře.“ Ukončí hovor, než stačím říct cokoli dalšího.

„Tak domluveno. Miluji tě. Ahoj,“ dodám ještě, zatímco už poslouchám jen tón přerušeného spojení. Nemohl se dočkat, až to položí, ale já jsem to dokázala zamaskovat nejlépe, jak to jen šlo.

„Proč jsi mu prostě neřekla pravdu?“ ptá se Elle, když jí vracím mobil.

„Pravdu o čem?“ ptám se, jako kdyby nevěděla, o čem mluví.

„O tom, co jsme dělaly. Že jsme nakupovaly, byly jsme si zacvičit. A taky s klukama. No dobře,“ zamyslí se a potřese hlavou na obě strany. „Tu část s Mattem bys mohla vypustit. Ale pokud jde o nakupování a fitko… Co je na tom špatného?“

„Matt a já jsme spolu neměli rande, to je ti jasné, nebo ne? Já jsem nedělala nic špatného. Čekala jsem na tebe.“ Usměje se, jako kdybychom obě stejně věděly, že to, co jsem právě řekla, je lež. Současně si ale vzpomenu, jak se mnou Matt flirtoval a jak se mi to líbilo. Alespoň si myslím, že se mnou flirtoval. A určitě vím, že se mi to líbilo. „Jenže Antonio by to nepochopil,“ řeknu. Založím si ruce na prsou a pozoruji z okna ubíhající krajinu.

„Proč?“

„Připadalo by mu to divné.“ Na okamžik to vypadá, že má v úmyslu vrtat se v mém osobním životě, ale v poslední chvíli couvne, neboť její pozornost k sobě přitáhne dění venku před vozem. Došlo tam k nehodě. Někdo srazil cyklistu. Sanitka stojí přes oba jízdní pruhy, kolem se rojí záchranáři. Už se shromáždil i malý hlouček. Někteří lidé se drží opodál a přihlížejí, zatímco jiní se snaží nějak pomoci. Odvrátím pohled. Nechci to vidět.

„Myslíš, že bychom měly zastavit?“ ptá se Elle a vůz v té chvíli už stojí. Hledí na krev rozlévající se po silnici. „Ty jsi doktorka. Možná bys mohla něco udělat.“ V jejím hlasu zaslechnu náznak pýchy a takřka se mne zmocní pokušení to zkusit.

„Ne. Jeď dál,“ říkám. Vidím, jak jeden ze záchranářů vybíhá ze sanitky s defibrilátorem. Druhý strhává cyklistovi oblečení a tiskne mu k hrudi elektrody. Teď! Tělo nadskočí a zdravotníci začínají stlačovat jeho hruď. „Zdá se, že má traumatické zranění hlavy.“ Podívá se na mne, zda to potvrdím. „Nezvládne to.“

„Vážně?“ Usměje se a promne si ruce. V jejím hlase slyším mírné zaujetí a užívám si kratičký okamžik jejího obdivu. Využívám její dobrou náladu k tomu, abych připomněla Elle i sobě důvod, proč jsem tady.

„Ty víš, Elle, že nastane chvíle, kdy si o tom budeme muset promluvit. Já musím vědět, co se tehdy stalo.“

Pohlédne na své ruce, než se znovu letmo a plaše podívá na mne. Pak se znovu zadívá na místo nehody a vypne motor vozu.

„Možná,“ zašeptá. Sklo se mlží od jejího dechu. „A možná že ne.“

12

Blížíme se a já už vidím střechu nad linií stromů. Když teď vím, kde mám dům hledat, dokážu ho rozeznat uprostřed okolní zeleně, v níž jako by se chtěl ukrýt. Elle zastavuje u kraje silnice nedaleko od odbočky na příjezdovou cestu. Nad námi zní ptačí cvrlikání. Přelétne pohledem po kopcích zvedajících se v dálce.

„Co se děje, Elle?“ ptám se, když tam sedíme v tichu.

„Takže ty si jsi jistá, že umřel?“ ptá se. Musí mít na mysli toho cyklistu. Záchranář po pěti minutách snažení další pokusy vzdal. Čekaly jsme a dívaly se, jak se všechno vyvíjelo, dokud tělo neuložili do vaku na mrtvoly a nezatáhli na něm zip těsně předtím, než jsme odjely.

„Ano, jsem si jistá.“

„Škoda.“ Obrátí se a ukazuje na krajinu kolem. „Když se stane něco zlého, člověk potřebuje nějaké místo, kam se může stáhnout, aby na všechno zapomněl. Jako tenhle výhled tady. Můžeš se v něm ztratit a předstírat, že jsi někde úplně jinde. Není to nádhera?“ Opře si hlavu o sklo. „Občas sem chodím a jen tak se dívám. Je to jako útěk.“ Přejíždím pohledem po krajině. Dívám se na skály čnějící ze zelených pahorků. Má pravdu. Je to nádherné. „Ta krajina působí, jako by neměla nikde konce.“

„Ano, Elle, vypadá tak.“

„Nebýt tam toho.“ Kývne k majestátně vyhlížející budově, o které jsem si zprvu myslela, že to je kostel. Velká a bílá, ze střechy se vypíná vzhůru věž. Zdá se, jako by se stavba táhla do všech stran, vysoko na vrcholku kopce, čnějící nad vším ostatním. Kolem dokola chrání stavbu hustá hradba stromů. „Teď už je to tam ale opuštěné. To mi připadá zvláštní.“

„Mně se to ale nezdá zpustlé. A co to vlastně má být?“ Když se zamyslím, už mi stavba kostel nepřipomíná. Je příliš velká. Co to ale může být za budovu takové velikosti, která je ukrytá kdesi ve skotských kopcích? Mrak nad naší hlavou se posouvá o kousek dál a já zahlédnu odraz slunečních paprsků od vzdáleného okna a rozeznávám nepravidelný tvar rozbitého skla. Budova je tak rozlehlá, že se zdá, jako by vrhala stín na celý zbytek okolní krajiny.

Elle mne však již neposlouchá a místo toho nastartuje motor. Odbočujeme k domu a já vidím tabulku s názvem Mam Tor pohupující se v lehkém vánku. Vůz se kodrcá po příjezdové cestě a černá železná brána se otevírá, když se k ní Elle s autem přiblíží. Jediný zvuk, který slyším, vydávají pneumatiky valící se po cestě. Zevnitř se nic neozývá, nikde není jediná známka života. Dům tají dech a čeká, až se k němu přiblížím.

Vklouzneme ze studeného večerního vzduchu do ještě chladnějšího vzduchu v chodbě. Tváře předků na mne hledí a jejich přísné, velké nosy jako by zpochybňovaly mé právo být zde. Kdesi v pozadí zní hudba. Mám dojem, že jsem tu melodii už kdysi slyšela. Ženu zpívající árii plnou žalu. Elle mne zatahá a vleče vstříc setkání s mrtvou. Setkání, jež má zpoždění dvacet devět let.

„Elle,“ oslovím ji, snažím se využít poslední šanci k protestu. Zlehka se vzpírám, ale sestra je větší a silnější než já. Její sevření jen zesílí. Její nehty se zarývají do mého zápěstí.

Táhne mne chodbou, a když vpadneme do dveří obývacího pokoje, porušíme snad všechna nepsaná pravidla týkající se chování u mrtvého. Zdá se, jako by sám pokoj držel smutek. Světle béžové odstíny a pastelové závěsy s květinovými vzory se zdají tmavé a zádumčivé, jako kdyby se i květy na nich styděly za radost, jež z nich vyzařuje. Slunce se zdráhá sem dnes vrhat světlo. Pohovky byly odtaženy stranou, aby se udělalo místo pro lesklou černou rakev s luxusními držadly, balancující uprostřed místnosti na trojnožkách ozdobených růžičkami a tvářemi andělů. Když ale Elle zamíří vpřed, uvidím ještě něco jiného, nač jsem nebyla připravena. S tělem je zde i otec, držící vigilii po boku své mrtvé ženy.

„Eleanor, Irini.“ S jistou námahou vstává a šeptá cosi směrem k rakvi. „Neslyšel jsem vás vstupovat,“ říká a míří k přehrávači, aby ztlumil hudbu. Mám pocit, že se dívá na mne, ale nedokážu se přimět, abych mu pohlédla do očí. „To byla oblíbená melodie vaší matky,“ vysvětluje. A já si uvědomuji, že to byla hudba, kterou jsem slyšela v autě, když mne Elle vezla z letiště. Pak zamíří k tělu, snad aby zavřel otevřené oko, skličující mrkání zesnulé. Možná chce odhrnout pramen vlasů pryč z přespříliš nalíčené tváře. Nevím, co nad ní dělá, ale to, jak se dívá na tělo přede mnou, ve mně vyvolává bolest. Je v tom obrovská láska, vlhké oči se lesknou potlačovanými slzami.

„Tak tady je,“ září Elle, táhne mne dopředu a ignoruje otce. Pohlédnu na něj a na sekundu se naše pohledy setkají. Jsem to já, kdo se odvrátí jako první. „Podívej se na její tvář,“ nabádá mne Elle, která mluví pořád dál. „Podívej se, jak divně naaranžovali její vzhled. Říkám ti, že se vsadím, že jí dali botox.“ Postaví se za mne a blokuje mi cestu k odchodu ven. Cítím její ruku, jak sklouzává po mém těle. Její stisk nepovoluje, i přes látku šatů cítím, jak se mi její nehty zarývají do paží. „Ty se na ni nechceš podívat?“ pobízí mne a vší vahou svého těla mě strká dopředu. Její dech mne šimrá ve vlasech. Je netrpělivá jako dítě, které se snaží předvést novou hračku. Vrhne letmý pohled směrem k otci a zlehka mlaskne, jako kdybych dělala pořád jenom samé problémy. Pořád stejná, to je prostě ona. Nic než potíže. Díky bohu, že jsme se jí zbavili, když se objevila ta možnost. Otec ale nic neříká. Dál na mě hledí, ale nesnaží se nic povědět. Místo toho se jen dívá na mne, pak na Elle a potom se jeho oči znovu vrátí ke mně. Zase spolu, dvě sestry, jako kdyby odcestoval do minulosti proti proudu času.

Udělám krok vpřed a on couvne, sklopí oči k podlaze. Elle svírá mé ruce, její náramkové hodinky se mi zařezávají kůží až ke kosti. Ucuknu, ale ona mne tlačí dopředu a donutí mě, abych se dlaněmi dotkla okraje rakve. Cítím, jak se rakev pod mým dotykem zachvěje. Všichni na okamžik zatajíme dech a čekáme, zda se rakev nepřevrhne. Udržím ji, mé prsty se třou o jemný satén, jímž je rakev vyložená. Mé ruce se dusí v zajetí rukou Elle.

„Nevypadá nějak divně?“ šeptá mi Elle do ucha, zatímco povoluje sevření. Koutkem oka vidím, jak dloubá do kůže na matčině tváři. Sklopím pohled a říkám sama sobě, je to jen mrtvé tělo, jen mrtvola, nic než smrt. Nedokážu ale přestat myslet na to, zda se někde pod letními modrými šaty neskrývá nějaké poranění. Jestli se přímo zde přede mnou nenachází důkaz svědčící pro Ellin podíl na matčině smrti.

„Nedělej to,“ vyštěkne otec a chytí Ellin prst šťouchající do matky. Nechává se odtáhnout od mrtvé. Otec ji pouští stejně prudce, jako když po ní natáhl ruku a chňapl po sestře. Jako kdyby pouštěl cosi horkého. Zvedá omluvně ruce, jako kdyby se předtím na okamžik zapomněl a až nyní si uvědomil svou chybu. Podruhé během dnešního dne vidím, že se od sebe s otcem zase tak moc nelišíme. Ví dobře, kdo zde velí, stejně jako já. Elle od něj odtahuje ruku a znechuceně vrtí hlavou.

„Teď už je mrtvá,“ připomíná mu. „Po smrti už je jí jedno, jestli se jí dotýkám. Irini, podívej se na ni. No tak, nestyď se, ona tě nekousne.“ Pobídku doprovází dloubnutím kostnatého lokte do mého boku. Pohled ale nespouští z otce. „Nemyslíš, že vypadá jako ty?“

„Eleanoro, já si skutečně myslím, že bychom možná měli nechat Irini na chvilku samotnou s matkou.“ Otec popojde dopředu. „Co myslíš?“

„Já si myslím, že Irini má jazyk,“ odtuší Elle. „Uměla by nám to povědět, pokud by něco takového chtěla.“

Já je ale neposlouchám. Soustřeďuji se na matku. Vidím před sebou nabalzamovanou tvář. Typické naběhlé boubelaté rysy, přehnaně růžová pleť pokrytá líčidly. Nádherný perlový náhrdelník upevněný kolem krku. Zprvu nerozeznávám nic, co by připomínalo tvář, kterou vidím, když se dívám do zrcadla. Když ji ale dál studuji a zaměřuji se na jednotlivé rysy, začínám přemýšlet, zda by se snad nenašly nějaké podobnosti. Například křivka obočí a způsob, jakým se zvedají směrem k vnějším koutkům očí. Čtvercová špička nosu a malá kůstka u jeho kořene, která vypadá jako zlomená. Mé rysy. Pohlédnu znovu na muže, který je mým otcem, právě ve chvíli, kdy on zvedne pohled ke mně. Vím, že on to vidí rovněž. Já jsem ona a ona je já. Přesně jak to řekl Matt. Jsme naši rodiče. Jsme takoví, jaké nás stvořili. Ať již tím, že s námi byli, nebo prostřednictvím své nepřítomnosti.

„Ano,“ říkám a svírám ještě pevněji okraj rakve. „Vypadám jako ona.“ A pak se mi znovu vybavuje obraz, jak se vleču po podlaze přes kuchyň. Výborně. Statečná holka! A teď roztáhni křídla! Zvedni se, já vím, že to dokážeš. Udělej to pro mámu. Chybějící kousíček skládanky v mé paměti připlouvá nazpět a já vidím její tvář… Je tam, zvedá mne, usmívá se na mne a povzbuzuje mne, jako kdyby mne milovala.

Sklopím pohled zpátky ke slepeným očím a sešitým ústům. Jsem plná smutku, že osoba, která se mi fyzicky tak moc podobala, neměla absolutně nic společného s mým životem. Zvedám pohled k Elle a pak pohlédnu na otce. Vidím, že Elle se nepodobá ani jednomu z nich.

„Nechám vás tady chvilku,“ říká otec.

„Kam jdeš?“ vybuchne Elle, když se snaží protlačit kolem ní. Chytí ho za ruku stejně, jako sevřela mou, když mne chtěla dotáhnout k mrtvé. Vidím, jak jí zbělaly klouby prstů – intenzitu, s jakou ho drží. Kladu jednu ruku před otevřenou rakev, jako kdybych chtěla chránit mrtvou matku. Zvednu pohled a vidím, jak otec udělal další krok vpřed. Elle se ale posune a zabrání mu v dalším pohybu.

„To by stačilo, Elle. Nech toho. Dej ze mě pryč ty svoje ruce. Chci jen, abyste mohly být chvíli spolu. S Irini si můžeme promluvit později.“ Pak se podívá na mne. „Byl bych rád, Irini, kdybychom si my dva mohli sednout a promluvit si.“ Nic neříkám. Po celou tu dobu jsem s ním chtěla mluvit, ale v tuto chvíli ze sebe nedokážu vypravit jediné slovo. „Jen my dva.“

„Beze mne?“ ujišťuje se Elle, ale nikdo na její otázku neodpoví. Otec stále hledí na mne a já v jeho tváři vidím poprvé něco jiného než strach nebo stud. Vypadá to jako omluva. Jako je mi líto, že musíš tohle vidět. Poprvé v životě dokážu uvěřit, že bylo lepší, že jsem zde nevyrůstala. Že existuje šance možná jedna ku milionu, že se mne otec vzdal, neboť pro mě chtěl něco lepšího.

„Měla bych jít. Neměla bych tady být.“ Nic pravdivějšího jsem možná od chvíle svého příjezdu sem neřekla a poprvé tomu možná dokážu uvěřit. Zapomínám na vlastní strach a touhu zjistit pravdu. Dělám krok vpřed, ale Elle mne drží za ruku a stahuje zpátky. Naráží do rohu rakve a cítím, jak se znovu zakymácela. Instinktivně po ní sahám, abych ji stabilizovala. Otec mne chytá za paži. Nepotřebuji jeho pomoc, ale dovolím svému tělu, aby svou vahou spočinulo v jeho sevření.

„Nikam nepůjdeš,“ odmítá Elle. „Jsi náš host.“ Teprve v té chvíli si podle všeho všimne, že mne otec drží. A v témže okamžiku mne otec pouští.

„Bude to nejlepší,“ přesvědčuji ji. „Pro mne. I pro něj.“ Protože chci chránit i jeho. Před ní. Proto chci, aby tahle hrozná scéna už skončila. „Nevím, proč jsem sem jezdila.“ Tlačím se dopředu, ale ona mne znovu stahuje zpět.

„Ale víš to. Přijela jsi sem, protože chceš vědět, proč tě odložili. Říkala jsi to v autě. Ptala ses mne na to, pamatuješ?“ Otočí se k otci. „Takže? Chceš jí to povědět?“ vyštěkne a namíří prst na jeho obličej. „Proto chceš uspořádat to vaše maličké tête à tête? Abys jí pověděl pravdu? Chceš, aby tady zůstala? Ona by to koneckonců chtěla, nebo ne? Vždycky to říkala. Vždycky říkala, že by tady chtěla ji, a ne mě. Já to slýchávala, víš to?“ Uvědomuji si, že Elle pláče a natáhnu se k ní ve snaze pomoci. Odstrčí mou ruku pryč. Obrátím se k otci a vidím, jak hledí do prázdna s nejistým výrazem plným viny. „Jak jste si šeptali v noci, když jste si mysleli, že spím. Jenže ventilací se hlasy v noci šíří stejně dobře jako ve dne. Ona nikdy nedokázala snést, abych se jí dotkla, je to tak? A nikdy k tobě nepřestala cítit odpor kvůli volbě, kterou jsi jí vnutil.“ Zhroutí se do křesla stojícího kousek vedle nás a schoulí se jako malé dítě. Slzy se jí koulejí po tvářích. Najednou vypadá tak malá. Slabá jako nikdy dřív. Podívám se na našeho otce a vidím, jak váhá. Ví stejně dobře jako já, že tenhle klid nebude trvat dlouho.

„Eleanoro, přestaň se užírat.“ Natáhne ruku, stále si ale počíná opatrně. Pak vykročí a já ho následuji. On se ale obrátí, natáhne proti mně ruku jako bariéru a odstrčí mne zpátky. Dřepne si vedle ní a já zůstanu, kde jsem, zády k rakvi.

„Pořád ona, že?“ promluví Elle slabým, třesoucím se hlasem. „Já to potřebuji vědět, tati. Proto jsem ji sem dostala. Abych se to dověděla. Abych se dověděla, jestli si pořád myslíš, že jsi se rozhodl správně,“ natáhne se a sevře zoufale jeho ruku. „No tak? Jak je to? Cítíš to pořád stejně?“

Neřekne Elle nic. Nepodívá se jí ani do očí. Místo toho upírá zlomený pohled stále mým směrem. Na ramenou mu spočívá váha poražené armády, když pronese cosi, co jsem já po celou tu dobu věděla. „Nikdy jsi sem neměla jezdit.“ Pak se k ní nakloní a chová Elle, která stále usedavěji pláče, v náruči.

Nikdy jsem necítila více, že vůbec nikam nepatřím, než právě nyní. Ještě před krátkou chvílí jsem měla dojem, že s otcem sdílíme cosi, co má nějakou váhu. Že se dělíme o cosi, co nás vyděluje od Elle. Nyní ale vidím, že ty dva toho spojuje tolik ze společné minulosti, že nejsem zase o mnoho víc než pouhý divák.

Dělám krok vpřed. „Chceš se mnou ale mluvit, že? Mezi čtyřma očima?“

Zavrtí hlavou. „Copak nevidíš, že zrovna teď pro to není ta pravá chvíle?“

Odvrátím pohled od těch dvou a s očima upřenýma k podlaze spěšně odcházím z místnosti.

13

Někdy během noci přišel k mému pokoji otec. Šeptal mé jméno. Jeho hluboký hlas zněl ochraptěle, ale okamžitě jsem ho poznala. Neodpověděla jsem mu. Nechtěla jsem ho vidět. Ne po tom, co se stalo. Zkusil kliku a se zaskřípáním otevřel dveře. Zavřela jsem oči a předstírala, že spím. Po několika vteřinách odešel a nechal mne tam samotnou.

Když začnou zpívat první ptáci, jsem již vzhůru a pozoruji, jak se temnota vytrácí a mění ve stíny halící bezútěšnou severní krajinu, zatímco na oblohu stoupá dosud neviditelné slunce. Dokonce i teď, v tuto hodinu, si připadám ulepená a je mi horko jako přespříliš navlečenému miminku uprostřed léta. Slyším kuchařku Joyce, která mi včera večer přinesla pití a sendviče, jako kdyby zde nahrazovala hotelovou službu, jak šramotí v nedaleké kuchyni. Několikrát slyším kroky procházející po štěrku na příjezdové cestě a občas dokonce i na chodbě u mého pokoje. Teď už chci ven. Ale přesto jsem stále zde.

Když se odvážím sejít dolů, najdu Joyce v kuchyni. Uvidí mne, jak se zatvářím váhavě na dolním konci schodů, a tak odsune židli a postaví na kuchyňský stůl sklenici s džusem. Jako by mi tím dala vstupenku na cestu ven z vězení a já nemusím do jídelny. Pokud byla v domě, bezpochyby slyšela, co se stalo včera odpoledne. A tak sním v kuchyni talíř přesolených vajíček, zatímco Joyce cupitá kolem mne.

„Moc ráda bych si dala kávu,“ pronesu tiše. Nechci, aby mne někdo z vedlejší místnosti slyšel. Postaví přede mne obrovský hrnek. Usrknu a spálím si rty. Když uslyším kroky na chodbě, rychle, ale tiše se pohnu, abych vstala. Joyce je ovšem vedle mne. Položí mi zdravou ruku na rameno a zase mě posadí zpátky na židli.

„Šel brzy ven a do kuchyně nepřijde,“ šeptá.

Sleduji ji, jak tlačí ven z kuchyně servírovací stolek naložený kávou a džusem. Uvažuji, zda jí dal pokyn, aby mne od nich držela dál – nyní, když přiznal, že bych tady neměla vůbec být. Ať už je tomu ale jakkoli, jsem Joyce vděčná za pomoc a vyklouznu po schodech zpátky nahoru, abych si vzala kabelku. Vzpomínám si, jak odvážně jsem si počínala první den v tomto domě, když jsem se kradla dolů, abych ho našla. Připadá mi to jako strašlivě dávno. Vzpomínky na matku dnes podivně utichly.

„Děkuji za snídani,“ říkám, když se vrátím do kuchyně. Usměje se na mne přes celou místnost, zatímco utírá promočenou utěrkou odměrku. „Chci si dnes vyjít.“

Přistoupí ke mně blíž a udělá posunek směrem k zadním dveřím. „Sama?“ Přikývnu. „Tak dobře. Ona tě neuslyší, pokud půjdeš tudy,“ zamumlá. Pokusím se o úsměv, ale ve skutečnosti se stydím. Cítím, jak mi tváře planou. Oči mám červené a napuchlé.

„Proč mi pomáháte?“ ptám se.

Sklopí pohled ke sklenici, kterou si opírá o nepoužitelnou zkroucenou ruku. „Pohřeb je zítra. Vydrž to do té doby. Člověk nikdy neví, možná si ráda poslechneš, co o ní bude říkat.“ Snažím se, abych se nerozbrečela. „Pak se můžeš vrátit ke svému životu a zapomenout na to všechno tady.“ Couvá ode mne, ale já se natáhnu a chňapnu po její paži přesně tak, jak to Elle udělala mně.

„K jakému životu? Toho už nebudu nikdy schopná. Ne po tom, když jsem byla zde.“ Utírám si slzu z tváře a říkám sama sobě, že tomu všemu musím přijít na kloub. „Já potřebuji vědět, co se stalo. On vám řekl, abyste mi dneska pomáhala? Řekl vám, abyste mne držela stranou?“

Zlehka zkusí uvolnit svou paži a já povoluji sevření. Letmo pohlédne na zarudlé zápěstí, ale nic neřekne. Roztahuji prsty, abych ukázala, že jí nechci ublížit. „Některé dveře je lépe nechat zavřené,“ šeptá. Nechá ruku se sklenicí klesnout k pasu a povzdechne si. „A některé je lépe nechat zavřené a zamčené a ještě před ně postavit skříň plnou fotografií. A nikdy je znovu neotevřít. Tak je to nejlepší.“ Hladí mne po ruce. Neodpověděla mi, ale rychle bere zdravou rukou za kliku.

„Já ale potřebuji zjistit, proč mne poslali pryč.“

„Ne, nepotřebuješ. Potřebuješ jenom, abys měla dost síly na další den.“ Postrčí mne celou svou vahou ven, než se stačím zeptat na cokoli dalšího.

Proklouznu bránou, vyhnu se Frankovi a jeho projevům dobré nálady. Se skloněnou hlavou pokračuji dál po příjezdové cestě. Zvednu ji jen, abych se podívala, kudy mám jít dál, když se cesta začne kroutit. Což je právě ta chvíle, kdy před sebou spatřím otce, s novinami strčenými pod paží. Až do včerejška jsem s ním zoufale toužila mluvit, ale teď se ohlížím ve snaze najít způsob, jak před ním zmizet. Cesta ale vede jen k domu ponořenému v šedivém neproniknutelném stínu. V okamžiku, kdy se otáčím, spatří také otec mne. Zastavil se, tělo mu tuhne strachem. Udělá krok vpřed a já jeden vzad.

„Irini,“ vyhrkne a natahuje ruce. Noviny padají zapomenuté k zemi. Je jen několik metrů od mne. Mohla bych se takřka natáhnout a dotknout se ho.

„Já nechci, abys…,“ říkám a neklidně dýchám. Nejsem si ale jistá, co přesně nechci, aby udělal. A tak přejdu na druhou stranu příjezdové cesty, s hlavou skloněnou, neschopná na něj pohlédnout.

„Irini, prosím. Počkej,“ říká a letmo pohlédne k domu. „Pokud jde o ten včerejší večer, tak je mi to hrozně líto.“ Kouše se do vnitřní strany rtu a já couvám. „Zatraceně, tohle všechno zní tak banálně. Prosím, Irini, odpusť mi to. Musela jsi vidět, jak vyváděla. Musíme si promluvit. Teď, dokud tady není. No tak, rychle.“

Vrtím hlavou. Snažím se projít kolem něj, ale on se postaví přede mě a zablokuje mi cestu. „Nech mne projít,“ říkám. Natáhne se, aby mne chytil za ruce, ale já couvnu ke stromům. Srdce mi buší jako o závod.

„No tak, Irini. Nemáme moc času. Musím ti vysvětlit spoustu věcí. Jako třeba to, proč jsem si myslel, že bude nejlepší, když budeš u tety Jemimy a nebudeme tě rozrušovat tím, že bychom se tam zčistajasna objevili. Musíš se to pokusit pochopit. Museli jsme vás udržet od sebe,“ pokračuje a sune se ke mně. Tentokrát se nepohnu. „Určitě to musíš pochopit.“ Znovu zkusí natáhnout ke mně ruku. A já znovu couvnu, ale tentokrát již méně důrazně. „Irini, mám něco, co ti chci dát. Je to důležité. Nemůžu to ale udělat, pokud by u toho byla ona. Pro ni to není dobré.“ Zakoktá se. Ohlédne se k domu. „Nesmí vědět, že spolu mluvíme. Včera večer jsem si to uvědomil více než kdy jindy. Musíš pochopit, jaká je. Nemáme moc času,“ opakuje.

„Nikdy jsem od tebe nic nechtěla kromě pravdy. A teď jsem ji dostala. Neměla bych tady být, pamatuješ si? Tvoje vlastní slova.“ Teď už skoro křičím. „Co se stalo před všemi těmi lety?“

Škubne sebou a znovu se podívá k domu. „Prosím tě, mluv potichu. Když nebudeš křičet, můžeme si promluvit. No tak, pojď, zajdeme si na procházku, dál od domu.“

„Irini, jsi tam ještě?“ slyšíme volání Elle. Podíváme se k domu a uvidíme ji, jak stojí na verandě. Otec mne zatlačí za jakýsi jehličnan.

„Tady jsem jenom já, Eleanoro. Irini už je v půli cesty do vesnice,“ zavolá, načež se obrátí ke mně. Šeptá tak tiše, že jej sotva slyším. „Teď už je příliš pozdě. Takže později. Musíme si najít chvilku.“ Ztěžka polkne a utře si kapku potu z čela. Natáhne ruku a dotkne se mých vlasů. „Tvoje matka tě milovala, ale ta deprese, to bylo…“

„Ne.“ Odtáhnu se. Nevěřím mu. Nikdo by se nezřekl dítěte kvůli tomu, že trpí depresemi. „To je jenom další z těch tvých lží.“ Předvádím žalostný pokus o běh, abych se dostala tak daleko od něj, jak to jen jde.

Jakmile se dostanu na hlavní cestu vedoucí k Hortonu, vytahuji si cigaretu a rychle ji kouřím. Během dvacetiminutové cesty do centra vesnice stihnu ještě další dvě.

Zelenou krajinu kolem zaplňuje spousta šedých domů. Všechny jsou nyní luxusnější než bývaly. Vidím u nich garáže, zavěšené koše na květiny a pečlivě upravené trávníky. Ve vzduchu se vznáší nasládlá vůně zimolezu. Kostel se tyčí hrdě uprostřed vesnice, obklopen zelenou plochou posetou sešlými náhrobky pokrytými břečťanem a mechem, jako kdyby si ji příroda pokoušela vzít nazpět.

Opřu se o zeď kostela a zadívám se na ruch u domu, který vypadá jako místní pošta. Odkudsi zpoza ní ke mně doléhá křik dětí. Snad se kdesi nablízku nachází škola nebo školka. Snad je to škola, kterou bych mohla navštěvovat, pokud by mi bylo dovoleno zde žít. Po několika minutách a další cigaretě vykročím dál. Procházím kolem místní hospody Začarovaná labuť. Šla bych dál, kdyby nebyla zavřená. Před hospodou je muž, s brunátnou tváří a drsným zevnějškem. Vypadá přesně tak, jak bych u lidí v těchto končinách čekala: ošlehaný zdejšími zimami a větry. Kdyby byl lodí, měl by potrhané plachty a barva by na něm prýskala. Přesto by ale dokázal spolehlivě plout a dopravit cestující ke břehu. Nadzvedne placatou čepici a zahaleká: „Brej den!“ Právě dává před hospodu stojan s nápisem hlásajícím: Haggisové páje s řepou a tuřínem. S rukama zapřenýma v bok si protahuje upracovaná záda.

„V kolik hodin otvíráte?“ Ptám se a mávnu rukou od kraje hřbitova směrem přes cestu. Pořádný lok whisky by mi opravdu pomohl. Možná bych ho pak ještě spláchla vínem nebo vodkou. Podle toho, co mají. Než jsem odešla z domu, dala jsem si trochu sherry, jenže valium jsem si nevzala a existuje hranice, kdy to nemusí skončit dobře, pokud se ocitnu pod tlakem.

„Dneska ve dvanáct, obvykle v jedenáct.“ Poklepe na tabuli. „Můžete si tady dát taky dobrý oběd. Pokyne mi a já se podívám na hodinky. Mám tedy ještě dvě hodiny, které musím nějak přečkat.

Jdu za dětskými hlasy, nechávám dlaň přejíždět po chladném drsném povrchu kamenné zdi. Přitahuje mne jejich radost a bezstarostná atmosféra dětského štěstí. Míjím poštu a obchod na rohu, načež přicházím k malé budově z šedých cihel s tabulí, na níž čtu: Foxlingova mateřská a základní škola v Hortonu. Letmo pohlédnu přes plot a vidím malé červené svetry pobíhající po školním dvoře. Učitelé postávající kolem působí bezstarostně a uvolněně, a zatímco usrkávají ze šálků s čajem, nestarají se o okolní svět. Na okamžik se opřu o plot, pozoruji děti a poslouchám zvuky provázející dětství, jaké jsem sama nikdy nepoznala. Po několika minutách poodejdu o několik kroků stranou a uvažuji, kde bych tady mohla zabít dvě následující hodiny. Nakonec ale rozhodne má zvědavost. Tohle místo možná mohlo být mou školou. Kdybych zde zůstala, docela dobře bych právě zde mohla vyrůstat. Za těmito zdmi by ze mne mohl vyrůst někdo úplně jiný.

Otevírám dveře školy a rozezní se malý zvoneček. Uvnitř přetopené chodby spatřím stěny polepené dětskými autoportréty. Oči jsou na nich nesprávně umístěny, ústa jsou nakreslená doširoka otevřená. Vlasy jsou zhotovené z vlny nalepené na obrázky. Gavin, 6. Isabella, 5. Theo, 7.

„Mohu vám nějak pomoci?“ zeptá se hlas za mnou, zatímco si prohlížím dětské práce. Slyším v něm podezření, jež vyvolala neznámá cizinka, která vnikla do školy. Napadá mne, že bych mohla utéci, ale to by mělo nejspíš za následek vyděšený telefonát na policii. Místo toho tedy zůstanu, otočím se, usměju se na šlachovitou recepční a začnu odříkávat lež.

„Dobrý den. Jmenuji se Gabriella Jacksonová.“ Podávám jí ruku, zatímco mi lež klouže jako po másle z jazyka. Tiskne mi ruku, ale současně vidím, jak si pozorně všímá mého okousaného palce a čtyř rýh po nehtech na zápěstí, jak mne Elle vlekla předchozího večera, abych se podívala na matku. „Doufala jsem, že bych si mohla pohovořit o umístění svých dětí do vaší školy. Chceme se sem přestěhovat.“

Podezřívavý výraz polevuje a obavy vystřídá úsměv. Uvažuje, jak nebezpečná bych mohla být? Jsem koneckonců matka. Mezinárodně platný punc dobroty.

„No jistě, to každopádně. Moc se omlouvám, znáte to. Opatrnosti není nikdy dost.“ Tiskne mi ruku se zvláštním elánem, aby vše odčinila, pokud se mne snad nějak dotkla. „Neuvědomila jsem si, že jste matka. Počkejte, hned dojdu pro ředitelku.“

Žena odcupitá a po několika okamžicích tlumené konverzace za přivřenými dveřmi se znovu objeví s bojovně se tvářící ženou. Učitelka jako řemen. Jejímu trupu dominují ňadra zkrocená těsnou blůzou s vysokým límečkem. Silná lýtka balancují na širokých kotnících v praktických botách. Korektní, pořádná a vytrvalá.

„Dobrý den,“ pozdraví mne odměřeně s měkkým skotským přízvukem. „Pochopila jsem, že si chcete promluvit o možném umístění svých dětí na naši školu.“ Souhlasně přikývnu. Tlumím ale úsměv a nahrazuji jej seriózním výrazem. „Obvykle jsou podobné schůzky domluvené předem a rodiče si pozveme na daný termín. Což platí zejména nyní, kdy sotva začal nový školní rok.“ Chce mi připomenout, kdo tady velí. Samotný fakt, že se obtěžovala zvednout tyhle boky ze židle, která je pro ně nepochybně příliš malá, svědčí o tom, že mne nehodlá odmítnout. Snažím se být roztomilá.

„Já vím a strašně moc se omlouvám.“ Zesiluji přízvuk a snažím se působit více nóbl než obvykle. Jako žena, která nemusí pracovat. Podávám jí ruku a ona ji stiskne. Sice poněkud zdráhavě, ale stisk má pevný. „Náhodou jsem se tady ocitla a prostě jsem se tady zastavila v naději, že bychom si spolu mohly promluvit. Nedělejte si s tím hlavu, pokud by to byl problém.“ Její přísný zevnějšek se začíná zlehka drolit a ve tváři se jí objeví úsměv jako sluneční svit po bouři.

„Ne, to je v pořádku.“ Sáhne za sebe a zavře dveře ředitelny. „Pokud se sem hodláte přistěhovat, neměly bychom do toho vykročit špatnou nohou. Jsem slečna Endicottová, učím třicet pět let. Je to už dlouho, ale mám v sobě sílu ještě na spoustu dalších let.“

Slečna Endicottová si to rázuje po chodbě a pak do velkého vestibulu s podlahou pokrytou parketami vytvářejícími pepitový vzor. Následuji ji. Připomíná mi to mou první školu. Tu, v níž jsem jen sotva promluvila, navzdory logopedické terapii, kterou škola zajišťovala. A kam jsem chodila s chodítkem, které jsem pokřtila na Henryho.

„Jak vidíte, jsme malá škola. Když jsem zde začala svou kariéru, bylo to jiné. Ale jak ubíhají roky, rodiny to láká do měst a ve vesnici zůstává méně dětí, které musí chodit do školy.“ Vcházíme do chodby s výhledem na školní dvůr. Ačkoli je obtížné spočítat všechny pohyblivé cíle, odhaduji, že tam nebude více než dvacet žáků. „Kdysi jsme nabírali mnohem více dětí z větší spádové oblasti, ale teď už tady jsou novější školy.“ Říká to, jako by v ústech cítila jakousi pachuť. Novější školy jako co ty o tom vědí? „Nebudu vám lhát, paní…“

„Jacksonová,“ říkám.

„Paní Jacksonová. Máte zde i jiné možnosti. Větší školy blíž k městu. My zde ale nabízíme cílevědomou výuku koncipovanou se zřetelem na vaše dítě. Individuální vzdělávací programy. Máme pět učitelů. To znamená pouze pět dětí na jednoho učitele.“ Otevírá další dveře a objevuje se jasná místnost, která je slabě cítit po blátě. Vtáhne do sebe rychle trochu vzduchu. „Děti tady vyráběly hliněné nádobí ve stylu Aztéků a Egypťanů. Velice to pomáhá zdokonalení obratnosti rukou a rozvoji kreativity. Kromě toho se snažíme obohacovat výuku o prvky pocházející z jiných kultur. Je důležité, aby se děti učily vcítit do druhých. Zejména do těch, kteří jsou jiní.

„Souhlasím, to je velmi důležité,“ říkám. Napadá mne, kéž by někdo učil v podobném pojetí v mé škole. Já jsem byla jiná a nepamatuji si na jediné dítě, které by dalo najevo jakékoli vcítění. Dokud se neobjevila Elle, která dala jednomu z nich takovou lekci, na jakou dotyčný nikdy nezapomněl. „Já bych byla skutečně ráda, kdyby mé děti navštěvovaly místní školu. Chci se zabydlet na vesnici, slečno Endicottová, a budovat zde naše životy.“

Usmívá se a vypadá polichocena, když vykročíme chodbou dál. Otevírá další dveře a ukazuje mi přírodovědnou laboratoř. „Tři hodiny v laboratoři týdně. Pro každé dítě. Žádná větší škola něco takového nemůže nabídnout.“ Nakouknu dovnitř. Vidím několik Bunsenových kahanů a baterie ležící na lavici, mají tady i plynové kohouty, o nichž si jsem jistá, že pro tak malé děti nemohou být bezpečné. „Přišla jste na správné místo, to vás ujišťuji. Učím zde skoro celou svoji pětatřicet let dlouhou kariéru a patřím sem celou svou duší. Celý život bydlím v domku hned vedle pošty. Proto je zahrada v tak výborném stavu.“ Zarazí se a zachichotá se jakoby své vlastní naivitě. „Pokouším se jen říci, že nenajdete nikoho, kdo zná tuhle vesnici a její historii tak jako já.“ Zavře dveře a pozorně se na mne zadívá. „Omlouvám se za dotěrnost, ale není vám nic? Máte velice zarudlé oči.“

„Vysoká koncentrace pylu,“ řeknu jen a vytáhnu z kapsy papírový kapesník. Zlehka si ho kladu na koutky očí a ona kráčí dál chodbou s rukou soucitně položenou na mém rameni. „Když jste mluvila, slečno Endicottová, o tom, že tak dobře znáte tuhle vesnici… tak to mám opravdu veliké štěstí.“ Napadá mne, že můj otec možná není jediný člověk, který by mohl odpovědět na mé otázky. Pokud si lidé žijící na Mam Tor myslí, že věcem je nejlépe, když zůstanou ukryté za zavřenými dveřmi, najdu si někoho, kdo ví, jak ty dveře otevřít. „Jsem si jistá, že byste mi mohla odpovědět na spoustu otázek.“

Pokračujeme v prohlídce a slečna Endicottová mi ukazuje třídu s počítačovým koutkem, kam právě nainstalovali jedno PC s Windows. Slečna Endicottová mi to sděluje s nepatřičnou pýchou, jako kdyby uskutečnili cosi revolučního. Uvažuji, proč by si měl někdo vybrat tuhle školu a spoléhat ve vzdělávání svých dětí na tohohle dinosaura. „Tahle vesnice se musela během let hodně změnit,“ podotýkám a dávám konverzaci směr, o nějž mi jde.

Souhlasně přikyvuje a dál se plahočí vpřed ve svých těžkých šněrovacích botách. „Viděli jsme tady přicházet a odcházet mnoho dětí. Aby dokázaly něco velkého a skvělého. Nebo si to aspoň ráda myslím.“ Obrací se a vrhne na mne zářivý úsměv plný zubů zahnědlých od cigaret, které kouří ve své kanceláři. Cítím je i z jejích šatů. „Snažím se jim zde vytvořit nezapomenutelné dětství a prostředí, které obohatí emocionální vývoj dítěte.“

„A předpokládám, že udržujete skvělé vztahy s místními rodinami. Snad i po celé generace,“ nadhodím. Procházíme kolem dveří na dvůr. Zastavuje se u nich, aby pustila dovnitř divoký hlouček zpocených dětí. Každé z nich klepne po hlavě, když kolem ní probíhají.

„Samozřejmě,“ přisvědčí a zavírá za posledním dveře. Tváří se takřka dotčeně, že jsem mohla o něčem podobném zapochybovat. Její pohled na mně spočívá až příliš dlouho. „Neexistuje tady dítě, které by prošlo touhle školou a na které bych si nepamatovala. Musím ale říci, že mne vaše dnešní přítomnost zde překvapuje. Pokud vím, není nikde ve vesnici na prodej žádný dům. Kam jste říkala, že se chcete stěhovat?“

Na okamžik se zadrhnu, když skládám dohromady odpověď. Vypůjčím si své příjmení a matčino křestní jméno, abych stvořila páreček imaginárních dětí. „Nemovitost pořád hledáme. Začalo to tím, že jsme objevili tuhle vesnici a prostě jsme se do ní zamilovali. Byli jsme tady teprve před několika týdny a malý Harry a Cassie tu dováděli…,“ zadívám se do stropu, jako kdybych se zabrala do vzpomínek na své děti skotačící po okolních loukách, jako by vystoupily z filmu o rodině von Trappových.

Slečna Endicottová couvne, tvář má bledou. Strká mne dopředu a mě na okamžik napadne, jestli jsem se jí nedotkla, třebaže mne za nic na světě nenapadá, čím bych to mohla udělat. Snažím se z toho nějak vybruslit.

„Musíme si prostě najít nějaký dům. Ale objevit nějaký na tak malém a krásném místě je velice těžké. V blízkosti je ovšem několik úžasných nemovitostí. A jedna mne upoutala zvlášť. Všimla jsem si jí, když jsme sem jeli. Docela nový dům, se dvěma průčelími, velkou kruhovou příjezdovou cestou, umístěný vzadu, dál od silnice. To by pro nás bylo ideální.“

Zastaví se až těsně před recepcí, uhlazuje dlaněmi ohnuté růžky dětských obrázků na zdi. „Nejsem si jistá, kterou nemovitost máte na mysli.“ Upoutává mne, jak se mnou nedokáže udržet oční kontakt. Není možné věřit někomu, kdo není schopen dívat se vám do očí. Díky tomu jsem věděla, že to otec myslel doopravdy, když mi říkal, že jsem sem neměla vůbec jezdit. V tu chvíli mi totiž hleděl přímo do očí.

„Myslíte? Ten se nedá přehlédnout,“ tlačím na pilu. „Poslední dům po pravé straně, než vjedete do hlavní části vesnice, pokud sem přijíždíte od Edinburghu. Odsud to pěšky bude asi tak dvacet minut. Mam Tor.“ Musím ji donutit, aby přiznala, že zná dům mé rodiny. Není možné, aby ten dům neznala, což znamená, že není rovněž možné, aby neznala mou sestru. Pamatuje si koneckonců všechny děti a kam jinam by mohla Elle chodit do školy?

„Ach tak, tenhle,“ pronese nepřesvědčivě. „Ano, vím, který dům myslíte.“ Dlouze se mi zadívá do tváře, cukne nosem a zavrtí hlavou, načež dodá. „Nemyslím ale, že by byl na prodej.“ Uvažuji, zda nemám tlačit ještě dál na pilu a nadhodit, že jsem tam viděla vcházet a vycházet nějaké lidi. Neskonale moc bych se jí chtěla zeptat na svou sestru, na svou rodinu, zda si pamatuje na mne a jestli ví, proč se mě rodiče zbavili. Někdo to musí vědět. Než si ale stačím promyslet další otázku, žena znovu promluví. „Každopádně, paní John…“

„Jacksonová,“ přeruším ji, jako kdyby na mém smyšleném jméně záleželo.

„Samozřejmě, promiňte, paní Jacksonová. Já už se musím opravdu vrátit k práci. Pokud se rozhodnete pro další schůzku, více než ráda vás zase uvidím. Pokud byste mi chtěla nechat telefonní číslo, budu vás kontaktovat, jestliže uslyším něco, co by se týkalo nemovitostí na prodej.“

Doprovází mne vestibulem a povídáme si o počasí, nadcházejícím církevním svátku a o místním klubu okrasného zahrádkářství, jehož je prezidentkou. Já dodám, že se nemohu dočkat, až budu moci ukázat Harrymu a Cassie, kam budou chodit do školy. Ona se usměje, třebaže v jejím výrazu vidím mnohem méně nadšení než předtím. Nechávám jí své skutečné telefonní číslo a vycházím ze školní budovy. Míjím několik velkých květináčů s nádherně zastřiženými keříky, autorkou jejichž vzhledu je bezpochyby slečna Endicottová. Už se chystám vykročit na chodník, když na mne ještě zavolá a já se zastavím.

„Paní Jacksonová, smím se vás na něco zeptat?“

„Ano,“ odpovím, když se otočím za ní. „Samozřejmě.“

„Nemáte náhodou v Hortonu příbuzné? Třeba nějaké vzdálené sestřenice nebo tety?“ Snaží se, aby její otázka zněla naprosto nenuceně, jako kdyby na odpovědi nezáleželo a ona to vlastně ani nechtěla vědět. Navzdory tomu, že já pochybuji o tom, že by na slečně Endicottové bylo cokoli nenuceného.

„Ne. Aspoň pokud vím. Proč se ptáte?“

„Ze žádného zvláštního důvodu. Jen mne to tak napadlo.“ Zvedne papír, na který jsem jí napsala své telefonní číslo. „Pokud se doslechnu o nějaké nemovitosti na prodej, ozvu se vám. Doufám, že se vám ty oči brzy spraví.“ Aniž by čekala na odpověď, zavře dveře.

14

Ráno v den pohřbu panuje kolem shon, jaký bych si představovala, kdyby se v rodině konala svatba, pokud bych tedy někdy na nějaké byla. Frank a Joyce se pletou po domě. On nezvyklý na toto prostředí, nemající ani ponětí, kde tady co je, ona brzděná bolavou nohou a nemohoucí rukou. Slyším, jak Elle pokřikuje pokyny. První z nich zalétne do horního patra, jako kdyby používala megafon, v 6:25. V té době jsem už dokonale vzhůru, všechna světla v pokoji mám rozsvícená. Ten stůl přetáhni sem. Tady do toho výklenku dej nějaké kytky. Přenes čínskou vázu z chodby. Ne, tohle děláš špatně, ty blbý pitomý mrzáku.

Ke mně do pokoje vpadne dříve, než vylezu z postele, a přistihne mne v mikině, kterou mi sama koupila. Po celou tu dobu jsem se nedokázala přimět k tomu, abych se svlékla, protože udělat cosi takového by znamenalo zapadnout do obvyklé rutiny. A takové přirozené chování by bylo přijetím faktu, že jsem zde. Poté co mi otec řekl, že jsem vůbec neměla přijet, jsem se prostě nedokázala přimět, abych předstírala, že pobývat na tomto místě je pro mne cosi normálního. Dokonce jsem se ani neosprchovala, a když se ukrývám pod zaprášenými dekami, ucítím závan pachu z vlastního podpaží. To není dobré.

Elle vnikne dovnitř. Černé šaty v jedné ruce a malá kožená krabička ve druhé. Přišla, aby mne připravila. Naposledy jsem ji viděla, když jsem utekla o dva dny dříve z obývacího pokoje. Tentokrát působí vážně. Dnes vypadá kultivovaně a prakticky. To, co na nás čeká, nemá být žádný Den sester plný legrace a zábavy.

„Neuvažuj o tom, že bys tam šla takhle. Všichni budou vědět, kdo jsi, a my nemáme zapotřebí, aby tě celá vesnici propírala.“

Po návštěvě školy jsem strávila většinu onoho dne v Začarované labuti. Hospoda byla plná a návštěvníci vrhali po většinu večera zvědavé pohledy k mému místu u baru. Všichni uvažovali, co jsem zač – cizinka, která se zjevila zde, v jejich středu. Myslím, že do rodinného sídla jsem doklopýtala někdy kolem půl desáté večer. V té době jsem se již stala nepochybně tématem vesnických drbů. A to všechno ještě předtím, než jim dojde, že jsem Harringfordová.

Elle mne nejdříve vyvleče z postele a pak strčí do koupelny. Zprvu protestuji zhruba stejně, jak by si počínalo malé dítě. Ruce si tisknu váhavě k bokům a ani se na ni nepodívám. Ona ale tahá a škube za mikinu, snaží se ji přetáhnout přes hlavu a tahá mě za ušní lalůčky.

„No tak dobře, dobře,“ vydechnu nakonec, když přistoupím na svléknutí mikiny. „Jenom už běž prostě ven. Osprchovat se dokážu sama.“ Zdráhavě vychází, ale ještě se ohlédne, aby se podívala, jak pouštím kohoutek. Stojí ve dveřích a cosi na mne šeptá. Neslyším ale, co vlastně říká.

Natáhnu ruku za sebe a zavřu kohoutek. „Co jsi to říkala?“ ptám se.

„Povídala jsem, že jsme sestry. Chápeš? Nemusíš se stydět. Vím, jak pod tím oblečením vypadáš. Vím o jizvách, co máš na kyčli. A vím, že ti pupík trčí ven, že ho nemáš zastrčený dovnitř. Měla bys mě pustit dovnitř a nevyhánět mě. Já o tobě vím spoustu věcí.“ Rozpačitě přešlápne z nohy na nohu, usměje se a přejede prsty nahoru po chatrném dveřním rámu. „Jako třeba fakt, že jako malé mimino jsi měla na snídani ráda rozmačkané banány. A že jsi se vždycky počurala hned po tom, co ti sundali špinavou plenku. A kromě toho taky vím, jak se cítíš. Já vím, jak to bolí, když o člověka ti druzí nestojí.“ Čeká, hledí na mne a připomíná mi, že nadále zůstávám někým, o koho není zájem. Musím se chytit umyvadla, abych se o ně opřela. V následující chvíli za sebou Elle zavře dveře, aniž by čekala na mou odpověď.

Z koupelny vycházím asi o patnáct minut později, z čisté kůže mi kape voda. Procházím kolem sekretáře s fotografiemi, hlavu držím sklopenou, abych se na ně nemusela ani podívat, neboť zvládnout několik následujících hodin bude vyžadovat všechny síly, které mám. Když otevřu dveře ložnice, sedí Elle na kraji mé postele, deky přehozené přes klín. Má taška je vedle ní, otevřená dokořán.

„Pamatuješ si, jak jsem tenkrát skočila z toho akvaduktu?“ ptá se mne bez jakéhokoli úvodu či zohlednění faktu, že jsem prakticky nahá, zahalená pouze do ručníku, jenž je příliš malý na mé tělo. Klade na noční stolek fotografii, na níž jsem s Antoniem. Včera v noci, ve chvíli, kdy jsem si byla jistá, že odtud zmizím, jsem si ji zabalila. Seberu jí tašku a prohrabuji se jí, abych našla čisté spodní prádlo.

„Jistě. Samozřejmě že si na to vzpomínám,“ říkám. Skoro cítím studený vítr, který tehdy bičoval mou kůži, když jsem tam stála na zábradlí. Byl to zimní den, mohly být nejvýše tři stupně nad nulou. Zem halila křupavá vrstva jinovatky. Na vodě pod námi se táhly ostrůvky ledu v místech, kde již začala zamrzat. A také jedna velká díra v nich, kterou propadla Elle. Jen chvíli vzdorovala, než ji přemohl chlad.

Ta chvíle, kdy jsme zmizely ze zahrady, byla pravděpodobně jediným okamžikem, kdy nás spustili z očí. Jediná vteřina, která jí stačila, aby mne odlákala pryč. Víc nepotřebovala. Možná pozornost dospělých zaměstnaly slzy mé matky. Elle prohlásila, že chce, abych s ní šla, že mi chce něco ukázat. Váhala jsem. Možná proto, že mi teta Jemima říkala, abych nikdy nikam nechodila s cizími lidmi. Napadá mne, že jsem možná měla strach z toho, co by mi Elle mohla chtít ukázat. Pokud bych ale měla být upřímná, pak pravda zní, že jsem měla strach z ní. Dokázala jsem rozeznat, že s ní cosi není v pořádku. Viděla jsem to stejně jasně, jako kdyby měla mateřské znaménko na tváři.

„Umřela bys, kdyby tě ten kolemjdoucí nevytáhl.“ Elle tehdy prohlásila, že když skočíme, spojí nás to. Nikdy nás už nebudou moci od sebe rozdělit. Jenže já v sobě měla cosi, co mi nedovolilo, abych to udělala. Celou tu dobu jsem tam tehdy stála jen v tričku, chvěla se, hleděla na ni, jak se vznáší na hladině, a uvažovala, proč jsem nedokázala dodržet slib. Jakákoli, třeba i nejvzdálenější naděje, kterou si mohli naši rodiče dělat o možnosti znovu zcelit naši rodinu, onoho dne zemřela. „Proč to dneska vytahuješ?“

„Od té chvíle mi už nedovolili, abych se s tebou znovu viděla. Vzpomeň si, tehdy jsme se setkaly naposledy na celé roky.“ Lehá si na záda na postel a vytahuje si deky až k bradě. Nikdy nevypadala křehčí než teď. „Dokud jsem tě znovu nenašla.“

„Já vím. Teta Jemima se přestěhovala jinam, abys nemohla zjistit, kde jsem.“ Sedám si vedle jejího ochablého těla, stále na sobě nechávám ručník. Připomínám si, že je den pohřbu. Že bych se k ní měla chovat vlídněji. Že bych měla být milejší. „To všechno vím, Elle. Proč mi ale nepovíš o tom, co nevím?“

Ignoruje můj pokus o odhalení pravdy. „Já tě ale stejně našla, je to tak? Oni mě nedokázali zastavit. Našla jsem tě.“

„Ano, ty jsi mě pokaždé našla, Elle.“ Myslím na to, když se to stalo poprvé. Když se pustila do Roberta Kneela. Naposledy to bylo v nemocnici, když ji odvlekla ochranka. Pokaždé si našla cestu zpátky. A já pokaždé cítila vlnu úlevy, že po mně nikdy nepřestane pátrat. I tentokrát tomu bylo, mám-li být upřímná, stejně. Zašmátrám rukou směrem k její hlavě, položím jí dlaň na paži a třu ji.

„Já musela. Ty to chápeš, že? Teď už rozumíš tomu, proč jsem tě musela najít?“

„Protože jsme sestry,“ říkám a odhrnu jí vlasy z očí.

„Ne,“ zasměje se a sedá si. „To nemá nic společného s tím, že jsme sestry.“

Vstávám a chňapnu po šatech, které přinesla. Odvracím se, aby neviděla moje jizvy, třebaže ví, že tam jsou. Pomalu si natahuji šaty přes hlavu a čekám, až vymizí ruměnec, který mi do tváře vehnal pocit trapnosti. Když se obrátím, Elle civí na mou kyčel.

„Tak co v tom bylo?“ vyštěknu. Zapínám si zip a myslím na to, jak přesně tentokrát trefila velikost. Jsou to hezké černé šaty přes hlavu, s tříčtvrtečními rukávy. Takové, jaké bych si i sama klidně koupila. „Potřebovala jsi někoho, kdo by s tebou dělal všechny ty šílené hovadiny? Jako třeba skákat z mostů nebo brát drogy?“

„Ne,“ odpoví a zvedne pohled směrem k mé tváři. „Abych se dověděla pravdu, Irini. Nemáš ponětí, jak těžké to pro mne bylo. Ale já věděla, že jednoho dne se vrátíš sem, do tohoto domu, do svého starého pokoje. A že pak se to konečně dovím.“ Zhluboka se nadechne a pak dlouze pomalu vydechne. „Jsem trpělivá žena, Rini. A teď jsem se dočkala.“

Její slova do mne udeří, jako kdyby se mnou vykolejil vlak. Zapotácím se dozadu a musím se chytit rámu malé postele, abych se zachránila před pádem.

„Tohle je můj starý pokoj?“ Slova se mi zadrhávají v hrdle ostychem a obavami. Očima se snažím zachytit každičký detail: Vybledlý obrázek, který jsem strčila za nábytek. Prádelník, do kterého jsem nacpala ozdobu. Mou? „Můj pokoj, když jsem byla maličká?“

Zkřiví obličej, jako kdyby to, co jsem právě vyslovila, byla jedna z nejhloupějších otázek, jakou kdy slyšela. „A kam myslíš, že jsem tě uložila? Ano, tohle je tvůj pokoj. Přesně takový, jako když jsi ho opustila.“

Rozhlížím se, pátrám po důkazu, snažím se rozhýbat paměť. Nic nenacházím. „A kde je postýlka?“ Snažím se ji nachytat. „Tohle nemůže být můj pokoj. Já byla malá. Měla bych v pokojíku dětskou postýlku.“

„Nemohla jsi spávat v postýlce, protože jsi měla nožičky v sádře. Byly zavěšené na té věci tam na stropě.“ Zvednu pohled ve směru, kam míří její prst. Kdysi dokonale upravený nehet je okousaný. No jistě, je tam ten hák, o němž jsem se domnívala, že na něm visela lampa. Nyní si uvědomuji, že se jedná o staromódní systém, jenž sloužil k natažení nohy a fixaci mé kyčle. „Běhávala jsem sem přes chodbu ze svého pokoje a sedávala s tebou, když jsi se nemohla hýbat. Kreslila jsem ti motýlky na sádru, protože tobě se líbili. A vyprávěla jsem ti, že jednoho dne tě donutí létat.“ Její prsty se plazí po mé paži, až nahoru k rameni. Když začne kmitat jazykem o patro v ústech, aby napodobila zvuk křídel, vybaví se mi její dětská tvář, hledící na mne z výšky a vydávající tytéž třepotavé zvuky. Tentýž jemný dotek dětské dlaně na mém nahém trupu. Slzy přicházejí stejně rychle jako vzpomínka. Zamířím k prádelníku a vytahuji zpoza něj vybledlý obrázek s motýlky. Něco, co jsem měla ráda. Něco, co je mé, z mého dětství. Motýlci. „Ale to všechno teď nemá žádný význam. Stejně jako tvoje slzy. Protože teď už to vím.“

Držím v ruce motýlky, vybledlá křídla, která ztratila svou krásu. Sotva vnímám, co říká. „Tohle byl můj pokoj,“ koktám. „Ty jsi tady byla se mnou.“ Ztěžka polknu, snažím se nadechnout. „Byla jsi na mě hodná a já si vzpomínám… Celou jsi mě vždycky pomalovala motýlky.“

„Byla jsem dítě,“ odtuší přezíravě a zatřese zápěstím. „Jistě, byla jsem roztomilá.“

„Já jsem měla motýly ráda,“ říkám a s úsměvem si prohlížím zarámovaný akvarel. „Ty jsi jim dokonce malovala křídla různými barvami, že?“ Přikývne. Chci ji znovu požádat, aby udělala zase ten zvuk, aby nade mnou zatřepotala prsty, jako to udělala předtím. Cosi mne ale zadrží. Měla bych natáhnout ruku, chytit ji a poděkovat za to, že mne donutila si vzpomenout. Ona na mne ale hledí a její oči jsou tak bez života, že se neodvážím nic podobného udělat.

„Všichni jsme měli rádi motýly,“ říká. „Nevzpomínáš, si, jak přehrávala melodie z Madam Butterfly? Taky motýl. Odjakživa se jí to líbilo. I předtím,“ řekne a podivně se na mne podívá. Před čím? „Matka nám vyprávěla, o čem ten muzikál je, a znovu a znovu přehrávala písničky z toho starého vinylu. Ty jsi se na začátku bála praskání jehly, než se ozvala hudba.“ Sedám si vedle ní, s vybledlými motýlky v ruce. „Ona pobrukovala melodii a říkala, že jednoho dne z tebe vyroste motýl. Že jsi statečná holka a že roztáhneš křídla.“

„Tohle poslouchal táta, když jsme tam přišly,“ pronesu, když se mi vybaví vzpomínka na to, jak jsem se byla podívat na matčino tělo. „A taky ty v autě. To je z Madam Butterfly. Pamatuji si to.“

„Jistě. Ale to už nemá žádný význam. Jak jsem říkala, teď už ode mne budeš mít pokoj. Nikdy už tě nebudu hledat. Vždycky jsem věděla, že tě sem jednoho dne dostanu, že tě postavím před něho a pak se to dovím. A teď už to vím.“

„Co víš?“ ptám se a otírám si vlhké oči. V hlavě mi dosud zní smutná hudba.

„Řekl ti, že jsi sem neměla nikdy jezdit. A to mi dokazuje, že nelituje toho, co pro mě udělal.“ Rozhlíží se po pokoji, přelétne po mně pohledem, jako kdybych nebyla ničím více než neživým předmětem. „Znamená to, že mě chtěl. Že mi stále dává přednost před tebou.“ Vstane a sebere malou koženou krabičku z nočního stolku. „Douprav se, ať jsi nachystaná.“ Hodí krabičku na prádelník, jako kdyby o mě naprosto ztratila zájem. Dopadne na sklo z obrázku. „A vezmi si tohle. Auta už brzy přijedou, a jak jsem říkala, nechceme, aby si celá vesnice povídala o tom, jak děsně vypadáš. Vrhlo by to na nás špatné světlo.“

Nechá mne v pokoji. Svírám obrázek s motýlky a v hlavě mi zní melodie z Madam Butterfly. Vyklouzne z pokoje, zmizí za rohem a pode mnou se podlomí kolena. Zhroutím se do peřin a třes rukou se šíří do celého zbytku těla.

Po několika minutách se dávám dohromady. Vrátím se do koupelny a oplachuji si červenou napuchlou tvář. Když se ale tentokrát vracím do pokoje, nejdu se skloněnou hlavou. Zastavím se a otáčím se, abych si prohlédla to, co stojí ve výklenku: šatník pokrytý fotografiemi. Leží zde vrstva prachu, ale obrázky jsou čisté. Zvednu jeden a všimnu si, že dokonce i pod ním je prach. Fotografii sem položil někdo nedávno, možná kvůli mně. Dívám se na fotografii holčičky, která je očividně Elle. Jsem na ní i já. Není mi víc než osmnáct měsíců. Já se chichotám a ona na mě hledí chladnýma očima. Na její tváři vidím jakýsi úsměv, ale není to šťastný úsměv. Jsou zde i další fotografie, ale dnes nemám sílu, abych se na všechny podívala. Odhodím rámeček a ostatní fotografie se rozlétnou jako kuželky, když dostanou plný zásah.

Teď už chápu, proč se chodidly dotýkám konce postele. Nebyla určena pro dospělého. Zvedám povlečení a nacházím zvedací bočnice, které kdysi bránily, abych nevypadla. Otevírám zásuvku, kam jsem nacpala ozdobu, a nacházím v ní froté plenky a nádobku se špendlíky. Celé roky na nic z toho nikdo ani nesáhl. Otevírám další zásuvku a nacházím v ní dupačky ve velikostech od narození do osmnácti měsíců. Moje věci. Věci, které jsem kdysi nosila. Beru jedny do ruky a přivoním si, ale jemný prach, který vše pokrývá, mne donutí kýchnout. Beru do ruky ozdobu, chovám ji na prsou a sedám na okraj postele. Sahám po mobilu, ale vzpomenu si, že je rozbitý. Dýchej, říkám sama sobě. Přestaň brečet. Cpu do sebe valium a čekám, až začne účinkovat. Když se účinek neprojevuje, volám na pevnou linkou Antoniovi. Když to nebere, položím sluchátko.

Trhnu sebou, když uslyším, jak na příjezdovou cestu zajíždějí automobily. Pohybují se v pomalé koloně, jak to bývá zvykem právě jen o pohřbech. Vstávám a spatřím pět černých jaguárů, jeden se zvlášť prostornou zádí a doširoka rozevřenými zadními dveřmi. Zející ústa připravená polknout rakev. Zahlédnu svůj vlastní odraz. Vlasy po ramena a ofina, rozcuchané a zvlněné, stále ještě mokré, visící v chomáčích. Právě když nosiči vycházejí s rakví z domu a zasouvají ji do automobilu, ozve se zaklepání na mé dveře.

Je to Joyce. Všimne si mých slz a dospěje k tomu, co by mělo být logickým vysvětlením: že můj smutek pramení z pocitu ztráty. Což je pravda, jenže to není matka, pro koho truchlím. Pláču kvůli životu, který jsem ztratila. Kvůli tomu malému dítěti, jímž jsem kdysi byla. A kvůli tomu většímu, jímž jsem nikdy neměla možnost být.

„No tak, no tak,“ konejší mne a bere za ruku. Rychle si mne prohlédne a všimne si, že jsem bosá. Rozhlédne se po pokoji a uvidí, že tady mám jen černé kozačky, v nichž jsem přijela, a nový pár luxusní reeboků. Zvedne jednu sportovní botu a prohlíží si podrážku. „Počkej tady,“ zamumlá a dostrká mne, abych si sedla, než odcupitá zase kamsi pryč.

Po několika minutách se vrací s párem praktických černých šněrovacích bot. Podobné má i ona sama. Když nereaguji na její návrh, abych si je obula, dřepne si ke mně. Třebaže má jednu ruku nemohoucí, položí si moje nohy na koleno a zavazuje mi boty. Když je hotová, zvedne pohled a všimne si kožené krabičky na posteli vedle ozdoby. Vezme krabičku do ruky a otevře ji. Uvnitř je perlový náhrdelník. Otočí se, abych ho viděla, a tázavě na mne pohlédne. Možná ji zajímá, zda jsem si ho sem vzala.

„To mi dala Elle.“

Joyce našpulí rty a já si nejdříve myslím, že mi nevěří. Pak ale jen kývne hlavou, jako by se sama pro sebe o něčem ujišťovala. „Což je důvod, proč si to nevezmeš.“ Zavře víčko krabičky, natáhne ruku a hodí ji do mé tašky. Pomůže mi vstát a uhlazuje mi rozcuchané vlasy. Z kapsy vytáhne kapesníček a osušuje mi zarudlé oči. Její laskavost ale vede pouze k dalším slzám.

„Ale no tak, Irini, musíš se vzchopit. Nechci, aby tě viděla takhle. A ani tvůj otec. No tak, děvče. Dej se dohromady.“ Vypne hruď a narovná se, jako kdyby mi chtěla ukázat, že k tomu, abych se vzchopila, bude stačit, když ji napodobím. Přikývnu, otřu si hřbetem rukávu slzy. Ruku v ruce se šouráme ze schodů. Svírá mne, aby neztratila rovnováhu.

Výborně! Statečná holka! A teď roztáhni křídla!

Když dojdeme na příjezdovou cestu, zahlédnu otce, který se zdá tak malý, jako by ho to všechno zdrtilo. Drží ho člověk, kterého jsem nikdy dříve neviděla. Poblíž je rovněž malý podsaditý muž, jenž byl v domě první večer, kdy jsem zde už pobývala i já. Nevidím nikde tetu Jemimu. Elle všemu velí. Dává lidem pokyny, aby nastupovali do aut, upravuje květiny. Růže, květiny lásky i smrti. Než nastoupí poslední lidé do aut, poodstoupí ještě a všechno si spokojeně prohlédne. Naznačí mi, abych šla dopředu, a já se ji pokusím poslechnout. Joyce ale zesílí stisk na mé ruce a zabrání mi v tom. Místo toho mne usadí do jiného auta, v němž má jet i ona.

„Bude nejlepší, pokud pojedeš se mnou, zašeptá, když za námi řidič zavře dveře. Nezdá se ale, že by to Elle vadilo. Automobily vyjíždějí na pomalou bolestnou poslední cestu.

„Kde je moje teta Jemima?“ ptám se Joyce, ale nejsem si jistá, zda mne přes zvuk pneumatik valících se po štěrku slyší.

Po pouhých několika minutách jízdy zastavuje konvoj u hřbitova a z jednoho vozu po druhém vystupují lidé. Náš je poslední. Čekající vesničané z místní kongregace nám vyjadřují soustrast. Náhodná neznámá, žena v květovaných šatech a tmavě modrém kloboučku bere mou volnou ruku do své. Všichni se šouráme do kostela, kráčíme za knězem a rakví. Kouř z kadidla mne pálí v krku a já musím zakašlat. Sedám do jedné z lavic a rozhlížím se po tetě Jemimě a Elle. Elle vidím vpředu. Vypadá rozrušená, třebaže vím, že ještě před chvílí byla vyrovnaná a klidná. Je to jen divadlo? Když si uvědomím, že stále ještě nevím, jak matka zemřela, napadá mne, zda se Elle snaží zakamuflovat něco, co provedla. Nejsem si jistá, zda je tak zdrcená, jak by chtěla, abychom věřili, že je. Rozhlížím se po shromáždění přátel a rodiny a uvažuji, kdo tady truchlí, jestliže tak nečiní ani jedna z dcer mrtvé. Nikde nevidím tetu Jemimu. Proč by tady ale neměla být?

Slyším kněze, jak říká: „Požehnáni budiž ti, kdož truchlí, neboť se jim dostane útěchy.“ A já si uvědomuji, že ani její smrt nepřinese mír. Nepřinese ho mně. A ani nikomu z nás.

15

„Milosrdný Bože, tváří v tvář smrti si uvědomujeme, kolik jsme toho stále neudělali a kolik bychom toho mohli učinit. Sejmi z nás vinu za naše selhání.“

Joyce se drží mé ruky, zatímco truchlící se zvolna šourají doprava a doleva na svá místa. Stojím bez jediného pohybu, jako vrostlá do země. Strom, který nemá plody ani listí.

„Ovaž nám rány našich minulých chyb,“ pokračuje kněz. Napadá mne, čí nezdary a chyby má na mysli. Mé? Matčiny? Nebo všech z mé rodiny? „Přetvoř naši vinu v aktivní lásku a učiň nás díky svému milosrdenství úplnými. Tak se modlíme ve jménu Ježíše.“

„Amen,“ říkám, jak mne to učili ve škole. Mluv, když mluví druzí. Počkej, až na tebe přijde řada. Poslouchej toho, kdo vede.

Slyším zvuky pomalu se pohybujících těl, mačkání šatů. Nevnímám slova kněze. Kdosi za mnou rozbaluje bonbony a kdosi jiný ho okřikuje. Snažím se soustředit na Elle a jsem si jistá, že totéž dělá i mnoho dalších ve shromáždění. Vypadá jako fňukající troska, vpředu v kostele. Tvář má dokonale namalovanou, z očí se jí ale řinou slzy a třesou se jí ramena. Hollywoodské slzy.

„I kdybych měl jít údolím stínů smrti, ničeho zlého se nebojím, neboť ty se mnou jsi, tvůj prut a tvá hůl mne konejší.“

Snažím se neposlouchat a rozhlížím se po truchlících. Kdo je zde, aby se rozloučil? Kromě těch, kteří přijeli autem, je zde asi dalších třicet lidí. Obyvatelé vesnice, většina z nich přes šedesát, oblečení v černém, hejno vran kolem, mrtvoly. Pak zahlédnu učitelku slečnu Endicottovou, jak se pomaličku se zpožděním blíží, sama vzadu. Jakýsi muž v dlouhém převlečníku ji zdraví a nabízí jí místo skoro vpředu, které ale žena odmítá. Odvracím se v naději, že si mne nevšimla. Joyce si tento pohyb vykládá jako příznak zhoršení mého psychického stavu a přitahuje si mne blíž k sobě. Zabořím jí tvář do ramene, a třebaže mám obavu, že tím na sebe upoutám pozornost, nemohu riskovat, že mne slečna Endicottová uvidí. Navzdory varování Elle se zatím nezdá, že by kdokoli cizí věděl, kdo jsem.

Překvapuje mne, když si všimnu, že příchod slečny Endicottové vyvolal rovněž zájem Elle. Otočí se na svém místě a jako přimrazená sleduje, jak se několik dalších smutečních hostů strká k učitelce a srdečně ji s uctivými úsměvy vítají. Znovu se podívám na vážný obličej Elle. Její vlhké tváře se lesknou, oči má stažené do uštěpačných štěrbin. Chce se postavit, ale otec ucítí její pohyb, a když se rychle ohlédne přes rameno, usadí ji zpátky do lavice. Povzbudivě ji pohladí a zašeptá několik slov do ucha. Podívám se na slečnu Endicottovou a vidím, že se krčí u zdi, takřka jako kdyby se pokoušela zmizet. Elle ještě jednou pohlédne jejím směrem, než se na svém místě obrátí znovu tváří k rakvi. Co ji ale na učitelčině příchodu tak zneklidnilo?

V následující chvíli otec vstává, působí vyrovnaněji než předtím, třebaže má stále svěšenou hlavu. Předstoupí k pultíku a mým tělem prolétne zamrazení jako od chladu vyzařovaného z holých kamenných stěn. Uvědomím si, že otec hodlá přednést pohřební řeč. Tato samotná představa stačí, abych se cítila jako můra v plameni.

„Chtěl bych poděkovat vám všem za to, že jste sem dnes přišli, abychom oslavili život mé milované Cassandry.“ Teprve nyní zvedne pohled a přelétne očima nás, kdož jsme se vměstnali do malého kostela. Mně se vyhne, což ve mně vyvolá přesvědčení, že ví, kde jsem. „Život Cassandry byl přestřižen dříve, než jsme doufali, když ji o něj připravila strašlivá nemoc. Mnozí z vás byli svědky toho, jak bojovala s rakovinou. A mnozí z vás nás podporovali a pomáhali nám. Děkuji vám, že jste byli s námi, když jsme vás potřebovali. Nyní, v době její nemoci, stejně jako v minulosti.“

Pláč v kostele nabírá na intenzitě. Mírné vzlykání se mění ve skutečné slzy. Šustí kabelky a ozývá se smrkání. Jsem vyrovnaná a klidná, pravý opak své sestry, která pláče a kterou nyní mohu poprvé zprostit jakékoli viny. Byla to rakovina, co zabilo mou matku. Prostě další obyčejná smrt v další obyčejné rodině. A já mám dojem, jako bych začínala zjišťovat, že právě takovou rodinou jsme.

„Nechci ale, abychom dlouze prodlévali u těchto chvil,“ pokračuje otec. „Takto si svou manželku a svou přítelkyni nechci pamatovat. Svou partnerku. Chtěl bych ji nosit ve vzpomínkách jako plavovlasou sedmnáctiletou dívku, která mi složila kompliment, když jsem jel na kole, a požádala mne, abych ji vzal na projížďku. Budu na ni vzpomínat jako na nadšenou malířku a sběratelku starožitností.“ Myslím na vybledlé motýly a vím, prostě vím, že je malovala ona. Namalovala je pro mne. „Jak mne tahala bez ohledu na počasí ven do okolních kopců. Své nejšťastnější časy jsme prožívali, když jsme byli mladí, když naše rodina byla mladá a naše vzpomínky byly ještě čerstvé.“

A pak se zahledí na mne. Rozeznávám i ty nejdrobnější jiskřičky v jeho očích, jako třpyt vzdálené planety na temném nočním nebi. To vše ale zmizí, jakmile se na něj podívám. Myslím, že Joyce si toho všimla rovněž, neboť si jsem jistá, že mi v tu chvíli o něco více sevře ruku.

„Jsem si jistý, že mnozí z vás mohou potvrdit, jak štědrou duši Cassandra měla. Vždy byla nablízku, když něco potřeboval přítel nebo neznámý člověk. Byla to žena, která byla ochotna obětovat čas pro druhé. Skvělá žena, která milovala vaření a které nebylo nikdy zatěžko, pokud mne mohla rozesmát.“ V téhle chvíli už tu pohádku dokážu jen sotva poslouchat. Oslavnou řeč. Přikrášlenou pravdu, z níž byly vyškrtnuty všechny ošklivé podrobnosti. Je to jako moje fotografie upravená Photoshopem. Bez jizev a s dokonale srovnanými kostmi. Otec se odmlčí, aby si otřel oči, a kdosi přispěchá, aby mu podal kapesník. Najednou má vedle sebe několik lidí připravených, aby se o ně opřel, ale on je ujišťuje, že je v pořádku a může pokračovat. Všichni se vracejí do druhé řady. Otec si odkašlává.

„Cassandra byla obětavá matka, která vždy dělala to, co považovala za nejlepší pro své dítě.“ Mezi lidmi to zahučí zájmem a jsem si jistá, že několik hlav se otáčí mým směrem. Poznávají mne nakonec? Otec na mne znovu pohlédne. Tentokrát si jsem jistá, že Joyce je poslední otcovou větou znepokojená. Sevření její ruky na mé paži zesiluje. Možná má strach, že bych mohla utéci, ale já se nikam nechystám, neboť fakt, že o ní hovoří jako o obětavé matce a upírá pohled na mě, musí něco znamenat. Proč se se mnou chtěl vidět mezi čtyřma očima? Co mi nemohl říci v přítomnosti Elle? Jakou pravdu stále skrývá? Víc než kdy jindy si myslím, že moje matka mne milovala, chtěla mě a udělala to, o čem věřila, že je pro mne nejlepší. Otec mi právě říká, že matka neměla na výběr a že i ji to ranilo. Jinak by to říci nedokázal, aspoň ne pokud jsem zde přítomná já. Možná ještě dokážu truchlit. Možná se dočkám útěchy a najdu mír.

O krátkou chvíli později se již trousíme z kostela ven. Držím se mezi shromážděnými vzadu, nechci se dostat příliš blízko ke spouštěné rakvi. Zatímco hrobníci zahazují hrob hlínou, procházejí kolem otce lidé nabízející mu projevy soustrasti a vlídná slova. Zůstávám skrytá za jedním rozměrným náhrobkem, odkud pozoruji Elle. Slečna Endicottová je nablízku, musela vyjít z kostela rychle jako jedna z prvních. Zdá se nesvá. Postává za zdí u krytého vchodu na hřbitov, stejně jako se já ukrývám za náhrobkem. Netrvá to dlouho a spěšně vykročí pryč. Přejde ulici a zamíří buď do školy, anebo domů.

Joyce si jen cosi zamumlá pod nosem, když vidí učitelku odcházet. Nerozumím úplně, co říká. „Co jste povídala?“ ptám se. „Neslyšela jsem.“

„Na tom nezáleží, Irini. Nic důležitého.“

Najdou se nicméně všetečné oči, a není jich málo, které si všimnou odstupu, který si udržuji od skupiny shromážděné kolem hrobu. Vidím, jak si lidé šeptají a nenápadně se ohlížejí přes ramena. Nyní je naprosto zjevné, že vědí, kdo jsem: ztracené dítě, které se vrátilo. Výsledkem je, že se cítím jako vetřelec. Elle je ale začne všechny zase brzy shromažďovat a pobízet, aby se vydali směrem k Začarované labuti. Její chování hraničí s nevhodným veselím. Jsem jí ale v tu chvíli vděčná, neboť při vší té práci s organizováním přítomných hostů nemá čas, aby mne zahlédla v mém úkrytu. Netrvá dlouho a já si všimnu, že s výjimkou několika neznámých tváří setrvávajících stále ještě na hřbitově – snad se jedná o lidi, kteří zde byli navštívit své vlastní příbuzné – je zde můj otec sám. Ujistím Joyce, že se jdu projít, abych se trochu vzpamatovala, a zamířím k němu.

„My dva si nemáme co říci,“ prohlásí dřív, než se k němu dostanu na vzdálenost natažené ruky. Stojí vedle malého náhrobku a opírá se o zeď táhnoucí se podél kostela. Smyslem oné zdi je zamezit sem přístupu ovcím z okolí, ale právě teď brání otci, aby přede mnou utekl. Poslechne si tedy, co mu chci říci. Bude muset. „Tam vevnitř jsi slyšela všechno, co jsem musel sdělit.“

Udělám další krok vpřed, nechci mu dovolit, aby jen tak odešel. Copak pro něj neznamená nic fakt, že jsem se právě zúčastnila pohřbu své matky? Z našeho předchozího setkání jsem se už dokázala sebrat a vím, že teď mám šanci, ať se mu to líbí nebo ne. Elle zde není a on je zlomený. Silnější než teď se už nikdy cítit nebudu.

Trochu se pootočí a upřeně si mne prohlíží. Zacloní si oči rukou, která mu vrhá stín do tváře. Je nádherné počasí, nečekaný pozdně letní den. Nevidím mu do očí, ale cítím na sobě jejich pohled. Po několika vteřinách se pohne a otočí hlavu ke vzdáleným kopcům, kam ho Cassandra kdysi tahala bez ohledu na počasí. „Elle má pravdu,“ pronese tiše. „Tak moc se jí podobáš.“

Nadechnu se. „Já se chci zeptat na jednu jedinou věc,“ řeknu. „Potom odejdu. A slibuji, že tě nebudu už nikdy obtěžovat. Vím, že právě to chceš.“ Tváří se váhavě, a tak dodám: „Myslím, že mi to dlužíš.“

„Já ti nic nedlužím,“ odtuší otec. „Už před mnoha lety jsem ti dal celou svou duši, do posledního kousíčku. Nemám už, co bych ti ještě mohl nabídnout. Dnes o tom nedokážu mluvit. Ne teď. A ne s tebou.“

„Prosím.“

Nadechne se a drží se zdi. „No tak se mne zeptej. Řekni mi, co chceš vědět.“

„Když Elle říkala, že ona mne tady vždycky chtěla – myslím tím svou matku… byla to pravda?“

Stočí pohled zase ke kopcům. Pak zahlédne kroužícího kosa a sleduje ho, jak usedá na hromadě hlíny pokrývající čerstvě zaházený hrob. Pták vytáhne ze země žížalu a rychle se s ní vzdálí. Oba sledujeme, jak odlétá. Podívám se znovu na otce, který pokyvuje hlavou.

„Tak proč jsi mi tedy potom říkal, že jsem sem neměla jezdit? Ani teď, na její pohřeb. Pokud litovala toho, co udělala.“ Přistoupím k němu blíž. „Pokud litovala toho, že mne poslala pryč, bylo by pro mě dobré to vědět. Mohla bych žít život, ve kterém bych se necítila tak bezcenná.“ Znovu brečím, ale tentokrát se už nesnažím pláč potlačit.

„Nejsi bezcenná,“ říká otec nejněžnějším hlasem, jakým na mne kdy kdo promluvil. „A nikdy jsi nebyla, Rini.“ Můj pláč nabírá na síle, když vysloví zdrobnělinu mého jména. Příval slz se snáší na zem jako déšť. Podívá se na mou planoucí tvář. Vidím, jak se mu zachvějí svaly v dlani, a na okamžik mne napadne, že zvedne ruku a otře mi slzy. Jsem dost blízko a nebránila bych mu, třebaže nyní vím, že to musel být on, kdo si vynutil, aby mne dali pryč z domu. K ničemu ale nedojde, neboť otec si opře ruce dlaněmi o boky. „Zasloužila sis a pořád si zasloužíš všechno na světě. Proto jsem byl připraven zaplatit pro tebe vším, co jsem měl.“

„Tak proč jsi mi říkal, že bych tady raději neměla vůbec být? Nepochybně si zasloužím, abych se mohla rozloučit s matkou. A tentokrát pořádně, jak se sluší a patří.“

Dlouze se nadechne, než promluví. „Protože otevíráš staré rány, Rini. Pro mne a pro tvou sestru. Rány, které se nikdy nezahojí.“ Popojde o krok blíž a já si znovu pomyslím, že se mne chce dotknout. Jeho rty se od sebe o kousek vzdálí, možná mne chce políbit, aby mi dal poslední sbohem, neboť se oba držíme dohody uzavřené před lety beze mne a za mne. Znovu ale nic takového neudělá. „Nechci ti ublížit. Ve skutečnosti je to přesně naopak.“ Zadívá se nervózně směrem k hospodě a pak zase na mne. „Ale ty bys měla odejít. Odejít hned teď, dokud se od nás ještě dokážeš odtrhnout. Pochopíš, že to tak je pro tebe nejlepší. Teď když si myslí, že zná pravdu, ti dá pokoj.“ Takřka se mu podaří usmát se. „Tady už na tebe nic nečeká.“

16

Takže to je pravda. Vlastní otec mi potvrdil mé nejtemnější obavy. Měla bych přijmout fakt, že sem nepatřím, a odejít. Je ale těžké čelit podobné představě. Myšlence, že nic nemám. Že jsem skutečně sama.

Když mi Elle znovu vtrhla do života útokem na Roberta Kneela, hrozně jsem chtěla být s ní. Onoho dne mne zachránila, díky ní jsem se cítila, jako bychom byly tým. Díky jejím sporadickým vstupům do mého života jsem měla sama ze sebe lepší pocit. Její přítomnost mi poskytla místo ve světě, aspoň zpočátku. Nezáleželo na tom, že jsem neměla žádné kamarády ve škole, ani že tam na mne hrubě pokřikovali. A i to si dovolili po útoku na Roberta Kneela už jen šeptem, za mými zády. Nyní již bylo riskantní posmívat se mi. Mohli byste taky přijít o jednu kulku, pokud mě vytočíte. Žasla jsem nad tím, jakou sílu mi přítomnost Elle propůjčila, ale neuvědomovala jsem si, že Elle si totéž myslela o mně. Byla jsem pro ni figurka. Hračka, s níž si mohla pohrávat, manipulovat. Brzy jsem to ale měla pochopit.

Scházely jsme se pravidelně, Elle a já. Když jsem nadhodila, že strávím sobotní dopoledne v knihovně, teta Jemima si myslela, že se chci zlepšit ve škole. Zmocnila se jí opatrná naděje. Jenže taky věděla, že Elle je zase zpátky ve hře. Slyšela jsem, jak o tom mluví po telefonu s otcem, když mne ve škole vyslýchali v souvislosti s útokem na Roberta Kneela. Drž tu mrchu dál od nás, řekla mu. S nápadem, že bych šla do knihovny, tedy souhlasila jen pod podmínkou, že mne tam doprovodí a zase vyzvedne. Jenže bylo velice snadné vyklouznout vzadu požárním východem, kde na mne měla čekat Elle.

Každou sobotu jsme měly dvě hodiny, po něž jsme byly spolu. Zprvu se zdálo, že si mne chce Elle jen vyzkoušet, takže prvních pár setkání se nedělo nic nebezpečného. Nic tak hrozného: plivání na chodník, kouření cigaret, škrábání jmen mých učitelů na stěny záchodu spolu s telefonními čísly na falešné chatovací linky. Anebo Elle strčila vlasy do hamburgeru a pak si stěžovala personálu. Vlastně to nebylo nic tak skvělého, protože jsme se musely vzdát toho nejlepšího z jednoho menu, abychom dostaly nové. Jenže šlo o princip a mohly jsme si nechat hranolky. Elle chtěla, abych viděla, že dokáže všechno ovládat. Že dostane, co chce. Že dokáže donutit druhé, aby skákali, jak ona píská.

Naše graffiti nabírala na razanci. Vždy jsem si dokázala najít nějakou výmluvu, pokud by mělo jít o mosty nebo o něco u vody, ale jinak jste mohli vidět naše díla po celém městě. Cigarety vystřídala tráva, a když jsme se schovávaly před deštěm na autobusové zastávce, Elle mne naučila, jak si ubalit jointa. Znechucené pohledy kolemjdoucích činily to vše ještě lákavější. Jenže jsme byly stále omezeny dvouhodinovým intervalem. A měly jsme dost rozumu, aby nám bylo jasné, že míra intoxikace mého organismu musí zůstat na minimální úrovni, pokud chceme udržet svá setkání v tajnosti. Elle mi říkala, že si musím získat tetinu důvěru. A řekla mi rovněž, že si musím vysloužit i důvěru její.

Když mne poprvé donutila, abych na ni čekala sama před obchodem, věděla jsem, že to je zkouška. Měla jsem dojem, že je pryč celé hodiny, a dokázala jsem myslet pouze na to, že teta Jemima pravděpodobně zabíjí někde ve městě dvě hodiny čekání na mne a že mě může v kteroukoli chvíli uvidět. Snažila jsem se ukrýt, jak jsem to jen svedla. Vmísila jsem se mezi procházející lidi, a chodila tam a zpátky, abych mohla kontrolovat čas na hodinové věži hotelu Balmoral na Princess Street. Pak se najednou objevila Elle, vykračovala si to z kopce s úšklebkem na tváři. Ani se nezastavila, když mne popadla za ruku a táhla za sebou.

„Pojď a neohlížej se,“ poručila mi. A já jsem ji poslechla.

Prodírala se dál mezi lidmi a táhla mne za sebou, zatímco jsem se s ní snažila držet tempo s jejím sebejistým krokem. Pokračovaly jsme ve stínu Scottova památníku po levé a edinburského hradu po pravé straně. Sešly jsme do nejnižší části zahrad na Princess Street, až jsme uslyšely zvuky vlaků odjíždějících z nádraží Waverley. Pak mne zatáhla na trávu a posadily jsme se do stínu pod klenbou rozložitého dubu. Tam začala Elle jako kouzelnice vytahovat z rukávu jakousi jasně oranžovou látku.

„Zvládla jsi to dobře. Tentokrát to bylo snadné. Na,“ řekla a ukazovala mi látku. „To je pro tebe.“

„Co je to?“ zeptala jsem se. Zvedla jsem tkaninu, ona se rozbalila a já uviděla její tvar. Bylo to tílko.

„Vzala jsem to pro tebe,“ prohlásila Elle a mrkla na mne. Hlavou mi bleskla myšlenka, že mi to třeba koupila, ale věděla jsem, že tak to nebylo. Prozradil mi to její úsměv, její potutelné významné mrknutí. Vzala to pro mne. Ukradla to pro mne.

Přejela jsem prsty po pleteném tílku, které bylo přesně takové, jaké jsem chtěla. Končilo dost vysoko, abych mohla ukazovat břicho. V roce 1996 to bylo trendy a já chtěla být trendy. Záblesk vděčnosti ale vzápětí pohasl, neboť jsem si uvědomila – zatímco jsem si pohrávala s ochranným štítkem – že jsem se poprvé za tu dobu, co se scházíme, aktivně podílela na něčem špatném. Incident s Robertem Kneelem nebyl můj nápad. Neprosila jsem se o to a necítila jsem se za nic odpovědná. Jenže teď jsem si sotva před půlhodinou stěžovala, jak mi teta Jemima dává samé obnošené oblečení. A stýskala jsem si, že bych chtěla něco nového. Za tohle jsem mohla já. Elle kradla kvůli mně.

Nic jsem ale neřekla a místo toho se vplížila zpátky do knihovny s tílkem v tašce. Elle se povedlo s minimálním úsilím odstranit z něj ochranný štítek. Byla jsem si jistá, že všichni vědí, co v tašce nesu. Teta Jemima si mne pak vyzvedla, a když se ptala, řekla jsem jí, že jsem si četla o Shakespearovi. Položila mi ještě otázku kterou hru, snad aby si to ověřila, a já jsem řekla že Othella, neboť jsem o několik měsíců dříve viděla verzi z roku 1995 s Laurencem Fishburnem a zhruba jsem si pamatovala, o čem to bylo. Zdálo se, že jsem na tetu udělala dojem, a když jsme se vrátily domů, nabídla mi, že udělá horkou čokoládu, protože venku bylo chladno. Já ale místo toho odešla nahoru do patra a schovala tílko do prádelníku sestřenice. Jen o měsíc později jsem ji viděla, jak má tílko na sobě pod kostkovanou košilí. Nikdo se nevyptával, kde se doma tílko vzalo.

Po chvilkovém pocitu hanby jsem si na sestřino kradení zvykla. Hodilo se to, když jsem chtěla něco nového, nebo když se mi prostě něco zalíbilo. Bylo snadné tvářit se, že nic nevidím. Elle se skoro každý víkend vytasila s něčím novým, co pro mne měla. Anebo něco ukradla, když jsme byly spolu. Byla velice hrdá na to, že mi dávala, co jsem chtěla. Někdy dokonce kradla i věci, které nechtěla ani jedna z nás. Pak jsme ty věci prostě vyhodily do koše a smály jsme se, jak nás nikdo nedokáže zastavit. Jednou ukradla pánský šátek, a když jsem navrhla, aby ho dala bezdomovci na jedné autobusové zastávce, objala mne a řekla, že mám zlaté srdce. Já na to byla hrdá, hlavně jak se na mě dívala, jako kdybych udělala něco dobrého.

Když mi Elle řekla, že další týden bude mít narozeniny, věděla jsem, že mám jedinou možnost. Nedostávala jsem kapesné, takže nastal čas projevit odvahu. Snažila jsem se přijít na to, co by se jí líbilo, ale ona skoro nic neprozradila. Jednoho dne jsem se vytratila ze školy a vydala se do města. Nebylo to ani tak moc těžké. Vkradla jsem se do Ellina oblíbeného obchodu a odnesla zlaté náušnice ve tvaru masivních kroužků a džínovou áčkovou sukni s knoflíčky vpředu. Měla jsem za to, že si tím vysloužím její lásku. Že uvidí, jak moc s ní chci být. O etické stránce krádeže jsem vůbec nepřemýšlela.

Následující sobotu jsem se s ní setkala za knihovnou a řekla jí, že pro ni mám překvapení. Zdála se vzrušená, a tak jsem o tom začala mluvit během cesty do nejbližšího McDonalda. Vysvětlovala jsem, že to je k jejím narozeninám a že doufám, že se jí bude dárek líbit. Že to bude překvapení. Elle se vedle mne smála, objímala mne, vzala mne za ruku a řekla, že je úžasné, že jsem jí koupila dárek. Chtěla vědět, kde jsem vzala peníze. Co na to říkala teta Jemima? Myslím si, že by ji nechali přijít na návštěvu? Byla jsem příliš naivní, abych si uvědomila, že její nadšení hraničilo s obsesí. Ve chvíli, kdy jsme došly ke stolkům s hamburgery na táccích, už se sotva ovládala. Doslova mne osahávala ve snaze zjistit, co pro ni mám.

Byla jsem už úplně bez sebe, když jsem jí to konečně dala. Tváře mi hořely rozpaky, jak jsem čekala, co na to řekne. Ale jí se dárky líbily. Náušnice si hned připnula, cvrnkla do nich prstem a pak zavrtěla hlavou, až jí narážely do tváří. Pak se postavila, natáhla si sukni přes pytlovité džínsy a prohlásila, že je perfektní. Byla nepochybně příliš velká, ale na tom jí nezáleželo a stejně tak to bylo jedno i mně. Natáhla se, objala mne a přitáhla mě k sobě. Srdce se mi takřka zastavilo, jak dobře jsem se cítila.

„Na co jsi jim řekla, že chceš ty peníze?“ zeptala se.

A tehdy nadešla má chvíle. Na to jsem čekala, na možnost přiznat se, co jsem provedla. Pro ni. Že jsem jako ona. Že jsme stejné. Usmála jsem se a významně na ni mrkla přesně tak, jak to udělala ona tehdy poprvé, když mi dávala oranžové tílko.

„Vzala jsem to pro tebe,“ řekla jsem.

„Ty jsi to ukradla?“ zeptala se. Potutelně jsem se usmála a ukousla si hamburgeru. V té chvíli chňapla po mé ruce a odstrčila mne dozadu. Hamburger se rozlétl na dva kusy a spadl mi do klína. „Ty jsi to ukradla?“ zeptala se znovu, zatímco má hlava narazila do zrcadla za mnou. Slyšela jsem, jak se rozbilo. „Ty nebudeš – zatraceně – krást,“ vyštěkla. Pak se posadila a pustila mou ruku.

Byla jsem jako omráčená. Vteřinu nebo dvě jsem se nezmohla na pohyb. Několik cizích lidí si všimlo, že se cosi děje, a sledovali ji, jak si strhává náušnice. Jedna šla dobře, ale zapínání na druhé se zaseklo a ona si natrhla ušní lalůček. Krev se jí řinula po prstu, když se ucha dotkla. Ukousla si hamburgeru, než olízla krev z ruky.

„Chtěla jsem ti dát dárek,“ vypravila jsem ze sebe slabým hlasem, ale má obrana ji ještě více rozzuřila. Vyskočila ze židle, popadla mne za zápěstí a zvedla na nohy. Ztratila jsem rovnováhu a spadla na podlahu. Tvář jsem měla zamazanou od omáčky, za mnou se rozlétly kousky hamburgeru. Zapotácela se, když jsem spadla, skoro se na mne zřítila. Jakýsi kluk se zasmál a já na okamžik myslela, že se na něj Elle vrhne. Kluk zmlkl, když se k němu přiblížila, načež se Elle obrátila zpátky ke mně. Hleděla na mě z výšky, zatímco já si zakrývala obličej rukama. Vyvlekla mne za levou nohu ven na ulici. Kyčel mi okamžitě bolestivě natekla. Do hlavy se mi zarývaly střepy skla.

Rozepnula si sukni a hodila ji na mne. Pleskla mne do tváře a nechala tam rudou podlitinu, která pálila jako oheň. Kolem se utvořil hlouček lidí, jako jsem to viděla při jedné rvačce ve škole. Tady ale nikdo nepokřikoval. Zdálo se, že všichni jen sledují, co se děje, a cítí ke mně lítost. V hlavě mi zněla slova Bizon a Prasečí noha, jako kdyby k incidentu s Robertem Kneelem vůbec nikdy nedošlo.

„Ty jsi tak zatraceně blbá!“ vykřikla Elle. „Tohle dělat nebudeš. Co kdyby na to přišli? Co? Myslela jsi na to?“ Nakláněla se nade mnou. Kdosi ji vybídl, aby se uklidnila, ale Elle se otočila a zařvala na ně, aby si hleděli svého. „Budou si myslet, že jsem tě navedla. A tím se to všechno zase jenom zhorší. Další věc, o které ona řekne, že za ni můžu já. Další zatracený důvod, aby mě nenáviděla. A zase to bude všechno kvůli tobě!“ Jednou mne kopla, přesně do místa, kde jsem měla jizvu, než řekla: „Raději doufej, že se teta Jemima a strýc Marcus nic nedoví, protože kdyby se o tom doslechli, tak se tě taky zbaví. A pak už ti nezůstane nikdo, kdo by tě chtěl. A nezbude ti nic, co bys ještě někde měla.“

Kdosi mi pomohl na nohy, když odešla, a jakási hodná paní mi setřela z tváře a oblečení zbytky hamburgeru. Než jsem došla do knihovny, vzpamatovala jsem se. Teta Jemima se mne zeptala, co se mi stalo s obličejem, a já jí vysvětlila, že z poličky spadla kniha a udeřila mne. Prohlásila, že jsem byla vždycky nešika. Později se ještě zeptala, jestli jsem dočetla Romea a Julii. Řekla jsem jí předtím, že se prokousávám Shakespearovými tragédiemi.

Následující sobotu bych do knihovny nešla, kdyby na tom teta Jemima netrvala. Jenže ona si to nedala vymluvit. Prohlásila, že mi to opravdu pomáhá. Pokud jde o práci ve škole i přístup k učení. A že se taky výrazně zlepšuje mé chování. Počkala si tedy, až vejdu dovnitř. Jakmile jsem prošla dveřmi, uviděla jsem Elle, jak tam sedí a čeká na mne. Pokynula mi, abych si přisedla.

„Mohla jsem jim říct, co jsi udělala, víš to, že? A oni by mi věřili, protože já tě teď znám lépe než kdokoli jiný. A řekli by, že jsi úplně stejná jako já, a zbavili by se tě. A přišla bys i o mě.“ Znovu se posadila na židli a založila ruce na prsou. „Chceš něco takového?“

„Ne,“ zamumlala jsem. Kyčel mne hrozně bolela, jako kdyby dokázala vycítit její hrozbu. „Prosím, neříkej nic. Já už to neudělám.“ Cítila jsem, jak mi klesají ramena a jak mne bolí v krku od toho, jak jsem se zoufale snažila nezačít brečet.

Postavila se, došla k mé straně stolu a objala mne jednou rukou. „Tak dobře. Nechám si to pro sebe. Ale neodvažuj se to znovu podělat.“ Pak sevřela kousek kůže na mé paži mezi dva prsty a zakroutila s ním. Cukla jsem sebou a cítila, jak se její tvář stáčí vedle mé do úsměvu. „Jinak bude po všem. Beze mne ti už nikde nikdo nezbude.“

17

Můj otec nečeká, až uvidí, jak se hroutím. V oné chvíli již přechází cestu a spěchá k Začarované labuti. Cítím se, jako kdybych znovu a úplně přišla o věci, které byly jen sotva mé. Čím blíž se dostávám k pravdě, tím více jako by to bolelo. Vytahuji koleno zpod sebe, smetám z něj bláto a stírám si slzy z tváří. V té chvíli si uvědomuji, že sedím na hrobu.

Náhrobní kámen je z malého kusu bílého mramoru, zpola pokrytého mechem. Stojí na něm: Žiješ dál v ní. Nic víc. Vrávoravě se zvedám, rychle couvnu a stoupám na místo posledního odpočinku kohosi jiného. Než si to uvědomím, došlápne má zbloudilá noha do hlíny na vršku hrobu mé matky. Nacházím se uprostřed plochy pokryté hroby, a tak odtud spěchám seč můžu a běžím k domu. Když se tam dostanu, má kyčel protestuje a tvář i podpaží mám mokré od potu. Mám neuvěřitelné štěstí, neboť zjišťuji, že zadní dveře zůstaly odemčené. Rychle procházím domem, tentokrát už beze strachu, že někde narazím na matčino mrtvé tělo. Proplétám se chodbami, až se dostanu do pracovny. Je to táž místnost, v níž jsem viděla otce prvního večera. Přede mnou stojí psací stůl z masivního dubu. Žádný počítač. Telefon zde ale je, a tak volám Antoniovi. Zoufale toužím dostat se domů.

„Antonio,“ říkám křehkým hlasem, v němž jsou stále znát slzy.

„No ne, to jsi ty. Já čekal, že už nebudeš volat. Myslel jsem, že všechno skončilo.“ Povzdechne, hlas se mu chvěje stejně jako mně. Pláče taky? „Grazie a Dio!“

„Potřebuji, abys mi zarezervoval letenku na nejbližší let domů.“ Sedám si na zelenou koženou židli a točím si telefonní šňůrou mezi prsty. Dívám se na stůl, nechci znát žádné další podrobnosti o tomto místě, o tomto životě. „Musím odtud. Hned!“

„Ty pláčeš. Dnes jste měli ten pohřeb, je to tak?“

Přikývnu, jako kdyby mne mohl vidět. „Už to skončilo. Je po všem. Na mne už tady nic nečeká,“ říkám a zvolna ztrácím kontrolu nad svým hlasem, zatímco si utírám slzy. „Něco jsem se tady ale dověděla. Něco důležitého.“

„A co?“

„Že moje matka mne chtěla. Byl to otec, kdo mě nechtěl a stále nechce. Měl pro to ale jakýsi důvod, jen nevím jaký. On se na mne nezlobí, že tady jsem. Jen je smutný. Tvrdí, že to otevírá staré rány a že bych měla odejít, dokud ještě mohu. Vím, že to má něco společného s Elle, protože ona mi to říkala taky. Já ale nevím, o co jde.“ Na okamžik se rozhostí ticho. Chtěla bych, aby něco řekl, ale pak si uvědomím, že neexistuje nic, co by mohl říci a co by se k téhle chvíli hodilo. Ale pak, právě když se nadechne, na to přijde.

„Mio amore.“ Moje lásko.

Slyším na druhém konci linky úlevu. Dech se mu prohloubil a obavy vystřídala láska. Znovu se mi vybavuje ta smutná malá taška, do které si sbalil oblečení, a myslím na to, jak strašně vzdálené se mi to všechno zdá.

Vždycky jsem si myslela, že jelikož jsem Antonia podporovala a umožňovala mu setrvávat na mizerně placeném místě číšníka, protože chtěl získat zkušenosti s prací v restauraci, byl pro něj život se mnou čímsi, čeho se nedokáže vzdát. Pokud nedokázal odejít ani poté, co jsem s ním odmítla mít dítě, připadalo mi to jako důkaz. Že žít se mnou je pro něj lehčí. Nyní si ale uvědomuji, že život by pro něj mohl být snazší beze mne. Není snadné milovat člověka, který je chladný nebo který vás neustále peskuje. Není snadné vydržet někde, když chcete více, než jsou ti druzí připraveni vám dát. Ale on to přesto dělal. „Potřebuji se dostat domů tak brzy, jak to jen bude možné,“ říkám mu. Možná tam čeká něco, co se dá zachránit.

Slyším ho, jak se někam šourá v těch svých volných trepkách. Pak slyším zvuk probouzejícího se počítače. „Moment, prosím,“ říká. Škrábání brady o sluchátko. Klávesy cvakají pod údery jeho prstů, jak píše do vyhledávače. „Dneska už je jenom jeden let. Počkej, hned to otevřu. Letí to v 21:45. Přiletěla bys v 23:15. Mohlo by to být?“

„To je v pohodě. Zarezervuj mi to.“ Zmocňuje se mne okamžitá úleva, neboť vím, že už brzy se odtud dostanu pryč. Letmo se podívám ven z okna směrem k dokonale udržovanému trávníku, zatímco Antonio provádí rezervaci. Dnes na něm stojí vytažený stůl s trochou posmutněle působícího občerstvení pro ty, kdož se rozhodnou vrátit se do tohoto domu.

„A je to. Máš to rezervované. Mám ti poslat e-mailem odkaz?“

„Ne, nadiktuj mi to. Nemám svůj mobil, takže si vyřídím odbavení u přepážky.“ Diktuje mi číslo a já si ho zapisuji do poznámkového bloku s vytlačenými iniciálami mého otce.

„Co budeš do odletu dělat?“ ptá se.

„Půjdu si sbalit věci a zavolám si taxi. Čím dříve odtud zmizím, tím…“ Nedokončím větu, protože si všimnu čehosi, co zpola trčí ze sekretáře vedle stolu. Je to tvář. Tvář, kterou poznávám.

„Rini?“

„Tím lépe,“ dokončuji větu. „Čím dříve, tím lépe.“ Natahuji ruku a vytahuji fotografii. Hledí na mne matčina tvář. Mohla bych to být já sama, dívající se do minulosti. Jsme si tak podobné, že není divu, pokud slečna Endicottová pocítila nutnost zeptat se, zda nemám v Hortonu rodinu. Muselo to pro ni být jako spatřit ducha, když jsem se objevila.

„Rini, jsi v pořádku?“

„Ano,“ odpovím, třebaže si nejsem jistá, zda znám skutečnou odpověď na tuto otázku.

Otevírám dveře sekretáře a nacházím uvnitř řadu starých modrých alb s fotografiemi, seřazenými podle dat. Jedno z nich se rozpadá. Zvednu ho, abych se podívala na hřbet. Je tam letopočet 1978. Projíždím prstem po zbývajících a zjišťuji, že tři alba v dlouhé řadě chybějí: 1984, 1985 a 1986. Klesám na podlahu, telefon se snažím udržet na rameni a listuji křehkými stránkami alba z roku 1978. Kousíčky starého lepidla z nich opadávají jako prach. Hledí na mne tváře ze vzdálené minulosti.

„Co se děje?“ chce vědět Antoniův hlas.

„Nic,“ odpovím, když zavírám album. „Myslím, že ostatní se už vracejí. Budu muset jít a sbalit se. Ozvu se ti ještě později. Před odletem.“

Zavěsím a znovu otevřu album na stole. Jsou v něm rodiče zamlada. Před Louvrem ještě dříve, než tam byla postavena pyramida. Plující na gondole ve městě, které budou nejspíš Benátky. Šťastné tváře bez vrásek a beze stop po mukách a bolesti. Své nejšťastnější časy jsme prožívali, když jsme byli mladí, když naše rodina byla mladá a naše vzpomínky byly ještě čerstvé. V albu vidím bílá místa, na nichž byly kdysi fotografie, které se však mezitím poztrácely. Pak snímek mých rodičů s miminkem. S prvorozeným dítětem. Musí to být Elle.

Vytahuji další album. 1983. Rok, kdy jsem se narodila já. Přejíždím prsty po vybledlých zlatých písmenech a pak otevírám desky. Na první fotografii je Elle stojící u stolu, na kterém je narozeninový dort. Fondán se třpytí a snímek je rozostřený od jasné záře svíček. Napočítám pět mihotajících se plamínků. Vedle Elle stojí další děti, ale mezi nimi a sestrou je mezera. Ani jedno z nich se neusmívá a jedno ve skutečnosti pláče. Zvedá ruce do vzduchu a prosí, aby ho vzali pryč. Potlačuji myšlenku, že by to mohlo něco naznačovat.

Obracím stránky, prohlížím si jednu po druhé fotografie zachycující rozrůstající se rodinu. Pak na jedné uvidím sebe a Elle pohromadě. Elle na ní pobíhá a honí psa. Téhož, kterého později zabije. Já jsem v pozadí na dětské trojkolce s vodicí tyčí. Jasně žluté sedátko, kudrny vlasů mi stékají kolem buclaté tvářičky. Přeskočím k dalšímu snímku. Stejná zimní scéna. Bílá obloha, jinovatka na zemi. Jenže tentokrát jsem na podlaze, podle všeho shozená z trojkolky. Elle mi ji bere a v pozadí poskakuje pes. Usmívám se při myšlence na to, jak jsme na snímku spolu a jak jsme byly prostě rodina. Domácká atmosféra. Cosi, co jsem nikdy nepoznala. Alespoň ne z vlastní zkušenosti. Viděla jsem ji jen jako pozorovatel. Jako divák zvenčí. Ale zde, na této fotografii, na níž mám tváře rudé od zimy a oči vlhké od slz, protože sestra mi ukradla trojkolku, mám před sebou výjev z normálního rodinného života. Byly jsem rodina. Kdysi. Obracím stránku v naději, že tam bude příběh pokračovat, ale stránka je prázdná. Následující fotografie se ztratila.

Slyším, jak se otevřely přední dveře. Zasunu album zpátky do sekretáře a stihnu to na chodbu rychleji, než si kdokoli může všimnout, že si schovám vypadnutou fotografii matky do rukávu. Tím, kdo se vrátil jako první, je Frank. S úlevou si oddechnu.

„Irini. Divili jsme se, kde jste.“

„Odešla jsem dřív. Můžete mě, prosím, odvézt na letiště?“

„Vy už odjíždíte?“ Ohlédne se k předním dveřím, jako kdyby očekával společnost.

„Bude to tak nejlepší. Opravdu.“ Přikyvuje, jako by mi rozuměl. „Asi tak za deset minut?“

Ramena mu klesnou zklamáním a já vím, že se mne chystá nechat na holičkách. „Je mi líto, Irini, ale to nebude možné. Za pár hodin, až skončí smuteční sešlost, pak to klidně půjde. Ale pokud byste odjela teď hned, pan Harringford by mě zabil. Zvlášť dneska.“ Popojde o krok blíž. „Každopádně byste měla zůstat. Nebylo by správné, abyste zrovna teď zmizela.“

S pocitem rozpaků zdráhavě souhlasím. Netrvá dlouho a dům se plní hosty. Co mi může udělat ještě pár hodin? Elle přestala brečet a teď hraje roli hostitelky. Prohání Joyce sem a tam v nepohodlných lodičkách. Podívám se na své polobotky a cítím se provinile, že si Joyce musela vzít lodičky místo mě. Podává se čaj a káva, šampaňské, sherry, whisky. Cokoli člověk chce, jako kdybyste zavítali k Willymu Wonkovi. Obrátím do sebe dva panáky whisky, sedím v koutě na židli ve stylu královny Anny. Alkohol na mě účinkuje rychle, skoro čtyřiadvacet hodin jsem už nic nejedla. Cítím se dobře. Ve snaze uchovat si jasnou hlavu ale vstávám, beru si jednohubku se sýrem a ananasem a rychle si dám ještě kousek lotrinského quiche.

Nezdá se, že by měl někdo zájem se mnou mluvit. A já jsem za to vděčná, neboť jejich potutelné letmé pohledy stačí na to, aby mě znervóznily. Vzpomenu si, jak mi Elle říkala, že všichni budou vědět, kdo jsem, a uvědomuji si, že měla pravdu. Jak by to mohli nevědět, když se tak podobám ženě, za kterou sem přišli truchlit? A tak proklouznu do pracovny a beru si tam papír s údaji o letence, který jsem tam předtím ve spěchu nechala. Pak zamířím do svého pokoje, s whisky v ruce, abych tam přečkala posledních pár hodin.

Postavím sklenici na noční stolek a házím všechno, co mi patří, do kabely. Včetně fotografie matky, kterou jsem vzala v pracovně, a láhve sherry, o níž jsem se rozhodla, že ji není třeba vracet. Ti lidé zde mi cosi dluží, a jelikož je těžké vrátit celý život, rozhoduji se považovat zbývající obsah láhve za částečnou splátku dluhu. Nahoru do kabely zasouvám zasklený obrázek s motýlky. Teď, když je všechno sbalené, působí celý pokoj ještě o něco mrtvěji než předtím. Jako by mne odtud stěhovali podruhé.

Slyším vrzání schodů, načež zarachotí klika ve dveřích. Zatáhnu zip na kabele a obrátím se právě včas, když se dveře otevřou.

„Frank mi říkal, že chceš odjet.“ Koktá Elle a šourá se dveřmi dovnitř.

„Ano.“ Teď už z ní nejsem tak vystresovaná a nevyvolává ve mně ani stejné pocity jako dříve. „Jsem připravená vrátit se domů. Zpátky ke svému životu.“

„Kdy?“

„Dnes večer. Kromě toho bys měla vědět, že zítra si změním telefonní číslo. Tentokrát už po mně nepátrej.“ Potřebuji nový začátek. Ještě jednu šanci na život, ve kterém už ona nebude. „Já už dál nedokážu hrát ty tvoje hry, Elle.“ Sedám si na okraj postele, se slzami na krajíčku. Pohání mne odvaha, kterou mi dává alkohol. Podívám se na ni poprvé od okamžiku, kdy vstoupila do pokoje. „My dvě si už nemáme co říct.“

Prožila jsem celý život ve víře, že právě sem, na tohle místo, patřím. Nyní, když vím, že to není pravda, musím odejít. Musím přestat snít o tom, co pro mne mohli tito lidé a tento dům kdysi znamenat. Má matka mne sem celou tu dobu chtěla právě tak, jako jsem po tom toužila i já. Všechno ostatní je nadbytečné, včetně Elle. Klidně vyměním možnost dovědět se zbytek za budoucnost. Za budoucnost, v níž se budu moci ohlédnout a říci, že možná nerozumím všemu, co se stalo, ale dokážu uznat, že se tak stalo z lásky. Chtít se tady dovědět více by bylo riziko. Dokážu se spokojit s tím, co vím teď.

„Ty to myslíš vážně, že?“ Je na ní vidět, jak jí spadl hřebínek. „Ale to samé jsi říkala už dříve, pamatuješ?“ Sedá si vedle mne. Má kabela je mezi námi.

„Jsem si jistá, že jsem to říkala mockrát, Elle.“ Jsem klidná, se slzami je konec. Cítím, že cosi skončilo.

„Ale říkávala jsi to, aniž bys to myslela vážně.“ Sedí schoulená v mohutném černém propínacím svetru, který si hodila přes elegantní šaty, jež si vzala na pohřeb. Zezdola slyším Joyce v kuchyni a také hlas otce loučícího se s posledními smutečními hosty. „Jenom jednou jsi to myslela vážně.“

„Kdy?“

„Když jsem zabila svého psa. Ty jsi mi pak řekla, že už mě nechceš nikdy vidět.“

Myslím na uspokojení, které jsem cítila, když jsem vyslechla, co prohlásila teta Jemima do telefonu jen pár měsíců po nezdařeném pokusu o opětovné shledání. Řekla tehdy otci, že něco takového musel od Elle čekat. Že jí neměl nikdy dovolit, aby se přiblížila ke zvířatům. Vzpomínám si, jak mne potěšilo, že se život mých rodičů hroutí, a to vše kvůli Elle a jednomu mrtvému psu.

„Ty jsi ho opravdu ukopala?“

„Ne. Dupla jsem na něho. A pak ho vykuchala.“

Slyšet to z jejích vlastních rtů, jak to pronáší tak věcným tónem, je děsivé, ale současně mne to těší. Skutečně se to stalo, myslím si. „Udělalo mi radost, že jsi toho psa zabila, protože jsem si myslela, že se ti tak povedlo rozhodit naše rodiče.“

„Správně. Protože já to udělala kvůli tobě. Teta Jemima se přestěhovala a oni by mi nedovolili, abych se s tebou znovu viděla. A já to udělala, abych je vyvedla z rovnováhy. Ona mě pak chtěla poslat pryč z domu, aby se mě doktoři pokusili dát do pořádku, ale k tomu by on nedal souhlas. Ne po tom, co se stalo už dřív.“ Na okamžik se zastaví a pohlédne z okna. Zahledí se kamsi do dálky. „Bohužel pro tebe. To je pravda. Mohlo se ti splnit to tvoje přání, kdyby to dokázali. A jí taky.“

„Kdy dříve? Jaké přání? O čem to mluvíš?“

„V psychiatrickém ústavu. V blázinci,“ odpoví a zaťuká si kotníky prstů o spánek. „Mají tam léky, které donutí člověka říkat věci, které by normálně držel v tajnosti.“ Vyšťourává kousek špíny zpod okousaného nehtu. „Všechno to zapsali, když jsem tam byla poprvé, než mě naši rodiče mohli dostat zase domů. Vlastně to bylo štěstí, co se mi stalo. Aspoň pro mě. Tobě to nejspíš nic tak moc dobrého nepřineslo, ale nejsem si jistá, jestli by mě jinak ještě někdy vůbec pustili.“

„Mně to nedává vůbec žádný smysl, Elle.“ Myslím na to, že nic z toho už mne nezajímá. „Až na fakt, že jsi opravdu zabila toho psa. Vždycky jsem přemýšlela o tom, jestli to je pravda.“

„Jistě. Samozřejmě že jsem to udělala. Ale ty jsi to celou tu dobu věděla. Proto jsi řekla tetě Jemimě, že mě už nechceš nikdy vidět. Nebo to tak aspoň řekli mně.“

„Nepamatuji se.“

„Mohla to být další z jejich lží. V což jsem vždycky doufala. Když jsem tě o několik let později našla, měla jsem dojem, že mě vidíš ráda. Možná mi nakonec lhali.“ A já si uvědomuji, že ona vždy potřebovala, abych ji chtěla, právě tak, jako jsem já potřebovala, aby ona chtěla mne. Obrátí se ke mně a sevře mé ruce. Silně, až to zabolí. V její tváři ale nevidím vztek. Je tam zoufalství. „Zůstaň.“

Zavrtím hlavou. „Musím odejít.“

„Ale teď ještě ne. Pokud to myslíš skutečně doopravdy, že mě už nechceš nikdy vidět, udělej pro mne aspoň ještě jednu věc. Potřebuju tě, Rini. Právě jsme pohřbili matku. A já se cítím strašně sama. Pojďme spolu vyrazit někam ven. Jen na skleničku někam poblíž. Ještě není tak pozdě.“

„Musím chytit svůj let.“

„To místo, které myslím, je opravdu blízko. Pak se můžeme vrátit, vezmeš si věci a pořád ještě budeš na letišti včas. Slibuju. Tam se rozloučíme.“ Pokusí se o úsměv. Nedokáže zakrýt, jak se opravdu cítí, což mne poprvé v životě přiměje, abych ji litovala. Nakloní se ke mně a hladí mne po tváři. „Bude to vzrušující, jako z hollywoodského filmu nebo tak něco.“ Skoro už pláče, když to říká.

„Dnes ráno jsi mi řekla, že už od tebe budu mít klid. Že mne už nikdy nebudeš hledat. Že víš, co cítí náš otec, a že by si i teď vybral tebe. Říkala jsi, že beze mne je všechno lepší.“ Cítím, jak jí už začínají téct slzy. „Co se změnilo?“

„Jen jednu skleničku. Poslední sbohem. Jednu hezkou poslední vzpomínku.“ Vypadá k politování zničeně, jak se na mě lepí. „Společnou.“ Omezená minulost, kterou máme společnou, mi napovídá, že z toho nemůže vzejít nic dobrého. Jak jí to ale mohu odmítnout? Právě dnes. Jak bych od ní mohla zase utéct?

„Jen jednu skleničku. A z neotevřené láhve,“ dodávám varovně. „Nemysli si, že si nepamatuji, co jsi provedla té chudince holce u mě ve škole.“ Zatváří se dotčeně, když se vytasím s Margot Wolfeovou. Zavrtím hlavou.

„Já jsem tam ani nebyla. Byla jsem tehdy někde jinde.“

„Byl to tvůj plán. Ty jsi věděla, co se stane. Já byla moc malá, aby mi to došlo.“

„Byla jsi dost stará, abys věděla, jaké důsledky bude mít to, co jsi udělala. A výsledek tě více než potěšil.“ Má radost, když se může dívat, jak se kroutím při vzpomínce na to, co jsme udělaly. „Byla to jedna z nejlepších věcí, jaká tě kdy ve škole potkala. Ale že bych tobě udělala to samé… Jsi přece moje sestra.“

18

Z domu vyjíždíme v pět odpoledne a míříme do města. Na sobě mám už zase mikinu s nápisem FEEL. Elle si vzala elegantní legíny a tričko, které snad bylo a snad nebylo určené ke cvičení. Od chvíle, kdy vyjedeme, jsem připravena na jakékoli nevypočitatelné reakce. Sevřu pevně madlo ve dveřích ještě předtím, než opustíme příjezdovou cestu. Elle se ale chová klidně a přívětivě. Vlastně to ani není Elle.

Ve chvíli, kdy parkujeme u hospody v blízkém městečku Hawick u skotsko-anglické hranice, je skoro 17:20. Zvedá se vítr a schyluje se k letní bouři. Elle třikrát změnila názor, než se nakonec rozhodla pro podnik Bourtree. Chová se tiše a odměřeně, skoro pasivně, jako kdyby rovněž chápala, že cosi končí. Rozhoduji se za ni. Ukazuji na stůl blízko dveří a ona mne následuje. Navrhuji, že si dáme pivo, a Elle souhlasí. Říkám jí, že podle mne byla bohoslužba v kostele hezká, načež se Elle usměje a prohlásí, že kněz je hodný člověk. Po celou tu dobu škrtá sirkami z krabičky se jménem podniku. Škrtne, pozoruje plamínek a čeká, dokud zápalka nedohoří až ke konci, než ji hodí do prázdné sklenice. Zkouší svou odolnost vůči ohni, kreslí plamenem po své dlani, až se oheň občas dotkne její ruky a vzduch se plní pachem spálených chloupků. Nemám už vůbec ponětí, kdo je vlastně ta osoba sedící naproti mně, ale její chování mne znervózňuje.

Ticho mezi námi je k nevydržení a mne nenapadá žádné všední téma, jímž bych ho zaplnila. A tak si vybírám něco, co mne skutečně zajímá. „Budeš tady s otcem v pohodě, až zmizím?“ Je to nebezpečná otázka, protože pokud by odpověď zněla ne, nejsem si jistá, co řeknu. Rozhodně nemám v úmyslu jí nabídnout, aby odjela se mnou do Londýna. A právě tak nemám v úmyslu se vrátit a ubytovat se u ní.

„Myslím, že jo,“ říká Elle a já s úlevou vydechnu. Elle si toho všimne, třebaže předstírá, že tomu tak není. „V každém případě to teď bude lepší. Myslím, že jakmile se přes to přenese, taky mu dojde, že je všechno snazší.“

„Co pro něj bude snadnější?“

„Že tady nebude ona. Mezi nimi panovalo neustálé napětí. Hlavně kvůli napětí mezi mnou a jí.“ Pohlédne na mne a vidí, že čekám, až mi to vysvětlí. Hodí hořící zápalku na pivní tácek a dívá se, jak začíná kouřit. Zadusím ji hranou dlaně, ale ona se tváří, jako by si toho vůbec nevšimla. „Dávala mi všechno za vinu. Vždycky věděla, že se mnou není něco v pořádku. Ne že by to snad bylo nějaké tajemství.“ Škrtne další zápalkou a obě pozorujeme, jak hoří, zatímco ji Elle drží mezi námi.

Dál mlčím. Zmocňuje se mne soucit, když vidím její umdlévající odhodlání, drcené vědomím toho, kým sama ve skutečnosti je. „Předtím jsi mluvila o čemsi, o čem jsem nic nevěděla,“ promluvím nakonec. Pokrčením ramenem mne vyzve, abych to rozvedla. „Že tě dali na kliniku. Proč tě tam poslali?“

Zatváří se překvapeně, jako kdybych já byla ta, která má problém. „Proč mě poslali do cvokárny? Protože nevěděli, co mají dělat. Mysleli si, že doktoři by mohli pomoct. Tak mě tam strčili, aby ukázali, že něco dělají, a aby se mohli lépe cítit. Ale to je stejně jedno. Už je to dávno. Bylo to nedlouho po tom, co jsi se narodila ty. Ale nechme toho. Nebudeme tady přece sedět a bavit se o tom celý večer, jako kdyby někdo umřel.“

Vyskočí ze svého místa a zamíří k baru. Vidím ji, jak si vyřizuje jakýsi telefonát, než se vrátí zpátky ke mně se dvěma dalšími sklenicemi. Úplně stejně, jako to dělala pokaždé, když se mne snažila k něčemu zlákat. Tohle mne sotva překvapí.

„Řekla jsem jen jednu skleničku a rovnou z láhve. Tohle nebudu pít. A kromě toho, ty řídíš.“

Pohlédne na mne a obrátí oči v sloup. Její klasický výraz, jímž mi sděluje, že jsem chuděrka, která zkazí každou legraci. Mrzout otravující ostatní. Tenhle výraz jsem už v minulosti viděla mockrát. Usrkne si z obou sklenic, jako kdyby chtěla dokázat, že v nápoji není nic přimíchané. Beru si sklenici, která je blíž k ní, a přičichnu si. Nevím, co hledám, ale voní to prostě jako whisky.

„Ale no tak. Pijeme na tvou budoucnost, ve které budeš osvobozená od Elle,“ říká bez sebemenšího náznaku ironie. Její nehybné oči se upírají do mých. Pokud mne chtěla svým komentářem přimět, abych se cítila mizerně, anebo mě měl zneklidnit její pohled, funguje to. Zvedne svoji sklenici, abychom si mohly připít. Cinknu svou sklenicí o její. Opatrně usrknu a zjišťuji, že to má příjemnou chuť. Ale že bych tobě udělala to samé… Jsi přece moje sestra. „Ta je dobrá,“ říkám s nadějí, že poklona složená výběru whisky jí zlepší náladu.

„Já vím, že je. Tohle je Skotsko a já poznám dobrou whisku, když nějakou uvidím. Stejně jako poznám člověka, který má rád dobré pití. Ty a on se zase tak moc nelišíte. No tak, kopni to do sebe.“ Podvolím se a polknu nápoj. „Takhle je to lepší,“ řekne.

Následující půlhodinu se bavíme o společných zážitcích. Pár jich máme. Samozřejmě že se bavíme o tom mrtvém psu, o faktu, že se to skutečně stalo, a také o tom, že bílý křížek na konci trávníku označuje nejen místo, kde je pohřbený, ale současně i místo, na němž skonal. Zmiňuje se o pár pochybnějších věcech, které mne přiměla udělat. Snaží se začít o našem posledním setkání předtím, než jsem začala studovat na univerzitě, ale já od tohoto tématu uhnu a začnu o tom, jak skočila z akvaduktu. Z jakéhosi důvodu mi to připadá zábavné a místo, abych ji za to peskovala, vidím konečně legrační stránku. Směju se při vzpomínce na hrůzu ve tváři muže, který ji vytahoval ven a šťouchal do jejího nahého těla spadlou větví. Jak se jí na oční víčko přilepil list, který vypadal jako pirátský klípec na oko. Haha! Nakonec se začínám chichotat hlasitě a uprostřed všeho toho veselí mi dochází, s jakým trikem na mne Elle šla tentokrát. Sklopím pohled. Její whisky zůstává netknutá.

„Ty jsi mi do toho pití něco namíchala,“ říkám a snažím se vstát. „Říkala jsi, že bys to neudělala, ale udělala jsi to.“ Nedokážu se postavit a sklouzávám zpátky na židli. Elle mne přidržuje a já se nakláním nad stolem, abych se opřela.

„Tak už nebuď naštvaná. Za chvíli tady budou.“

„Kdo tu bude?“ ptám se a snažím se bojovat s drogou, abych se na Elle dokázala zlobit.

„Greg a Matt.“

Tohle oznámení mne zvedá ze židle, ale mým nohám chybí jakákoli stabilita. Trochu se zakymácím, načež sevřu hranu stolu a natáhnu ruku, abych si dlaní ochránila kyčel. Nakonec sebou bezmocně žuchnu zpátky na židli. „Ty mrcho,“ říkám se smíchem. „Do prdele, ty jsi mě zfetovala.“ Ve chvíli, kdy mi to dojde, mi to připadá legrační.

Vidím Grega, jak jde ke mně. Když se přiblíží ke stolu, vyklouzne z jeho stínu Matt. Usměje se na mne, já mu úsměv oplatím a první, co mě napadá, je, jak dobře vypadá. Než si Matt sedne, zvedne sklenici s ohořelými zápalkami. Kývne na Elle, aby mu dala poloprázdnou krabičku. Když poslechne, hodí ji do sklenice a postaví ji na jiný stůl.

„Dobrá, dobrá, dobrá. Pročpak tady dvě tak nádherné dámy popíjejí jen tak samy?“ promluví Greg. Elle se usměje jako měsíček, když si Greg odsouvá židli. Musím se rozesmát taky a Greg mi dnes večer najednou nepřipadá tak protivný. Aspoň tak docela ne. „To se bude muset napravit,“ oznamuje, zatímco si sedá vedle Elle. Napadá mne, kde je asi jeho snoubenka, a skoro se ho na to zeptám, ale mou pozornost odvádí mokrá skvrna na koberci, do které jsem právě šlápla. Snažím se chovat rozumně.

Matt si sedá a naklání se ke mně. „Je všechno v pořádku?“

„Jistě,“ říkám, když se jeho ruka otře o mou. Je to nádherný pocit, ještě nikdo se mne tak nedotkl. Přisunu se blíž a přitisknu své tělo k jeho.

„Ale no tak, jen klid,“ říká, když otřu svou tvář o jeho krk. Má strniště ostré jako jehly a já předu jako kočka. Natáhnu ruku, pohladím ho po tváři a cítím, jak mi naskakuje husí kůže. Zamrazí mne od hlavy až po konečky prstů na nohou. Kdesi v mém nitru začíná ta druhá, skutečná Irini hulákat: Co to děláš? Jenže vzhledem k tomu, že její hlas zní jako vzdálená ozvěna, je snadné to vše ignorovat.

„Rini, není ti nic?“ slyším Elle, jak se mne ptá. Natahuje se ke mně přes stůl a já beru její ruku do své.

„Jsi moje sestra,“ říkám. „Jsme rodina. Jak bych tě mohla opustit?“ Nakláním se k ní a konečně se mi daří vstát. Projíždím prsty jejími vlasy a cítím, jak je má jemné a jako sametové. Elle ke mně natahuje ruku a dotýká se mého obličeje, což ve mně zažehává vzpomínku, jak sedíme – opilé nebo zfetované, to si nejsem jistá – na obrubníku. Ta noc byla začátkem konce. Odejít od ní byla jediná věc, která mi zbývala. Snažím se ze všech sil naslouchat, soustředit se. Elle mi něco říká, ale já nedokážu rozeznávat jednotlivá slova.

„Nemůžeš mne opustit. A teď zavři oči,“ říká. Cítím vítr na kůži, otírá se o mne jako peří ptáka. Otevírám oči a vidím, jak mi Elle zlehka fouká do obličeje a přejíždí mi prsty po paži, jako kdyby to byli motýlci. V té chvíli vím, že tohle bude ta nejšťastnější vzpomínka, jakou na ni budu mít.

„No tak,“ říkám a sahám po Mattově dlani. „Pojďme odtud ven.“ Nemohu s ní tady zůstat. Nechci jí dát šanci, aby pokazila to, co právě udělala.

Táhnu Matta za sebou, až se ocitneme z hospody venku. Vířím kolem něj v kruzích a tančím ve větru s roztaženýma rukama. Kolemjdoucí procházející viktoriánskými uličkami malého města na mne v údivu hledí, vypoulené oči jim visí na stopkách při pohledu na to, jak jsem hloupá. Jak jsem svobodná. Mně je to ale jedno. Procházíme kolem pískově zbarvených domů a křiklavých průčelí barů nabízejících laciné pivo a sportovní kanál Sky Sports. V dálce rozeznávám radniční věž, která připomíná spíš francouzský zámek. Jako blázni běžíme po hlavní třídě. Matt se mne snaží chytit, když se schovávám za sochou koně. Než mne dohoní, vyskočím zpoza sochy a vystraším člověka, jenž náhodou prochází kolem. Pak ale cítím Mattovy paže, které mne objímají, a slyším jeho smích. Nakláním se k němu, abych se otřela o jeho strniště, ale místo toho si moje rty najdou jeho. Líbám ho. Má tak vlhké a tak horké rty, že mne to dohání k šílenství. Prudce mne otáčí a tiskne k soše. Cítím na sobě tíži jeho těla. Nemohu se hnout.

„Víš, co ten kůň představuje?“ ptá se, zatímco mi rukama projíždí vlasy. Když neodpovídám, mluví dál. „Vítězství nad anglickými nájezdníky. A právě to jsi ty, rozumíš mi? Vtrhla jsi na mě a dobyla mě.“

„Dnes večer odjíždím,“ říkám a jen zpola ho poslouchám. Slyším, jak na obloze zarachotil hrom. „Řekla jsem jí, že se už nikdy nevrátím. Ale miluji ji. Miluji Elle. Jak bych ji mohla navždy opustit?“ Anebo ji prostě potřebuji, ovládá mne potřeba dožadovat se jí a toužit po ní jakýmsi chorobným způsobem, což znamená, že se jí nemohu vzdát, jako by se jednalo o závislost? Matt mi tře dlaněmi studené tváře a já zasténám.

„Ne, to nemůžeš. Je to tvoje sestra,“ šeptá. Svírá mě stále pevněji a přitahuje blíž k sobě. „To by k ní nebylo spravedlivé.“

„Moje rodina,“ říkám a znovu ho líbám. „Nejsem sama. To není…“ Umlčí mne dalším polibkem a jakýkoli odpor, jenž ve mně dosud přetrvával, začíná tát.

Jdeme dál, po několika krocích se neustále zastavujeme, abychom se líbali a hladili, protože já se nemohu nabažit jeho doteků. Několikrát se mu vytrhnu, když mne něco upoutá. Jednou je to mince na zemi, podruhé keř třepotající se ve vánku. Jakýmsi kouzlem ale pokaždé skončím zase v jeho náruči. Táhne mne dál. Až se ocitáme na konci uličky, tiskne mne ke zdi a jako nedočkavý kluk šmátrá rukama pod mými šaty. Nechci, aby to skončilo, ale kdosi nás odežene pryč. Kdesi ve svém nitru cítím, že teď je cosi jiné, teplejší, je to jako bzučení v břiše. A v té chvíli mám pocit, že někam opravdu patřím. Že je tady on. A já. Že neexistuje žádné jiné místo, na němž bych měla být. Žádná Elle. Žádný Antonio. Cítím, jak mi drkotají zuby, ale možná jenom mluvím. Nejsem si jistá.

„Uspávat lidi je divné. V jedné chvíli se na ně díváš a oni jsou naprosto vzhůru. No a pak najednou…“ Hlasitě tlesknu rukama a rázová vlna mi projede celým tělem. „Bum! Už o sobě neví. Takhle rychle. A tak snadno. Nejsnadnější věc na světě.“ Cítím, jak mi do obličeje narážejí šplíchance vody. Zvednu tvář k obloze a dívám se, jak domy tmavnou a mění se ve tmavé šmouhy, když začíná lít.

„A pak se probudí a jsou kdesi úplně jinde.“ Převalím se kolem dokola jeho těla, jako kdybych byla také na chvíli kdesi úplně pryč a teď jsem zase zpátky, s pohledem upřeným do jeho tváře.

„Přála bych si, aby jednou pro změnu někdo uspal mne. Abych mohla poznat taky takový pocit klidu a míru.“ Vyskočím na zídku a vykročím po ní. Jdu po okraji jako gymnastka a na konci seskočím se zdviženýma rukama a s teatrálním ta-dá! Bere mne do náruče a já mu hledím do široce rozevřených očí. „Jenže já bych se pak už nechtěla nikdy probudit.“

Netrvá to dlouho a jen s nepatrnými vzpomínkami na to, jak jsem se tam dostala, se ocitám v posteli. Bílé povlečení. Je hebké, ale čeří se vlnkami, když po něm kloužu roztaženýma rukama. Cítím, jak se mi tře i o nohy. Pohlédnu dolů a uvidím, že už nemám džíny. Bosé nohy se kolébají přes okraj postele. Pak uvidím Matta. Měla bych mu říct, že tohle není dobrý nápad, přesně to si myslím. Ale on si na mne obkročmo sedá, líbá mne na krk a je to tak zatraceně krásný pocit, že mu to nedokážu povědět. Stahuje mi mikinu přes hlavu. Když z ní vytahuji hlavu, uvidím na nočním stolku budík. Kde jsme? 20:41 bliká na mne a já si vzpomenu, že mám být v letadle. Měla bych vstát, ale hlas, který mi říká, abych zůstala, je příliš hlasitý, než abych ho dokázala ignorovat. Dotyk peřin je tak příjemný. A jeho rty, jeho strniště, jeho dlaně a to, jak je tiskne na má ňadra. V té chvíli je mi jedno, jestli má prsa nejsou souměrná. Ležím bezmocně, zatímco mi rozepíná poslední kousky oblečení a sloupává vrstvy, jež mne chránily, až tam jsem jen já. Obnažená, pod ničím se neskrývající a svobodná. Jeho dlaně se mi třou o břicho a sledují směr, jímž vedou mé jizvy. Nezdržuje se na nich ale dlouho, jak to dělává Antonio.

„Chci tě,“ říká a jeho vlhké rty kloužou po mých stehnech. Stíny stoupají a klesají spolu s tím, jak se jeho tělo pohybuje v měkkém světle pokoje zalitého měsíčním svitem. Do okna tluče déšť.

„Já se chci také,“ říkám, a když se neptá, co tím myslím, vím, že jsem přesně na tom místě, kde bych měla být. Poprvé za celý dosavadní život. Zde, s cizím člověkem, jsem našla mír. A v té chvíli říkám sama sobě něco, co je mnohem důležitější než cokoli, co se stalo dříve: že si zasloužím, abych se cítila tak dobře. Že přesně jak mi to pověděl můj otec, mám i já svou cenu a nejsem zbytečná.

19

Probudí mne zvuk tekoucí vody. Zprvu mám za to, že to je déšť bušící venku, jenže první věc, kterou spatřím, sotva otevřu oči, je Mattova tvář. Stojí v ručníku, vlhká kůže se mu leskne a z koupelny za ním se k nám valí heboučké načechrané obláčky páry. Až teď mi dochází, že jsem v hotelu. Zakrývá mne jen pomačkaná bílá deka.

Nehybně ležím a snažím se vzpomenout si, jak jsem se sem dostala. Vybavují se mi záblesky z předchozí noci. Jeho úsměvy, Ellin smích, jak se oba líbáme, ale nedokážu to vše umístit na jednu časovou osu, po níž bych mohla dospět až na toto místo a do tohoto okamžiku. Matt si s úsměvem sedá na okraj postele a dotýká se dlaní mé nohy. Odtáhnu ji a stáhnu k sobě, jako by byla z gumy.

„Promiň,“ říká. Zdá se, že jsem ho tím ranila. Zvedá ruce, jako by se vzdával, a já okamžitě cítím nával lítosti. Částečně kvůli němu, ale hlavně kvůli Antoniovi.

„Ne, to já se omlouvám,“ říkám a nechávám nohu, aby se natáhla zpátky k němu přes povlečení, které teď, když je kolem nás nový den, vypadá už jako docela obyčejné ložní prádlo. Jako docela normální prostěradlo a povlak, které se pod mou kůží nevlní jako zčeřená voda, jak se mi to zdálo v noci. „Ty jsi neudělal nic špatného.“

Slyšitelně si oddechne. „Myslel jsem si na chvíli…“ Nedokončí větu. „Myslím, že jsi byla pěkně opilá, ale já jsem se tě mockrát ptal, jestli to opravdu chceš. A ty jsi neustále říkala, že ti to dělá dobře. A abych nepřestával.“ Usměje se při té vzpomínce, ale pak mu to přijde nevhodné a napřímí se. Sklopí oči a zadívá se na svou chlupatou hruď. Tváří se překvapeně, jako kdyby mu až teď došlo, že je nahý.

„Já jsem nebyla opilá,“ říkám. „Opila jsem se už mnohokrát, abych věděla, jaký je to pocit. Byla jsem sjetá. Někdo mi dal nějaký prášek.“

„Já jsem ale ne…“

Nenechám ho domluvit. „Jen klid. Já vím, že jsi to nebyl ty.“ Hlava mi pulzuje bolestí, v ústech mám sucho a zdá se, jako bych v ní měla písek. Sáhnu po sklenici vody stojící na nočním stolku. Jednu ruku nechávám stále položenou na dece, která mne zakrývá. Záleží mi na tom, aby to neviděl: ty jizvy ani nesouměrnost mého těla. Dlouhými doušky vypiju vodu a postavím sklenici prudce na noční stolek. „To byla Elle.“

„Tvoje sestra? Proč by to dělala?“ Ve tváři má upřímně vyděšený výraz. Vidím na něm, jak vzpomíná na všechny ty okamžiky, kdy si myslel, že Elle je tak trochu blázen, a kdy varoval svého kamaráda, aby se držel dál od té střelené holky, aniž by pro to měl nějaké konkrétní nebo závažnější zdůvodnění. Ani když napadla holku jedné ze svých obětí.

„Ty si myslíš, že to je poprvé, kdy něco podobného udělala?“ říkám a zakrývám si pusu pěstí. Vzpomínám na Margot Wolfeovou. „Elle je prostě blázen. Vždycky byla. A já se k tomu od ní nechávala pořád stahovat. Bože, já jsem taková kráva.“

„I kdyby to ale byla pravda,“ promluví Matt, kterému se mé obvinění nezdá, „jsi přece její sestra. Čekal bych, že v rámci rodiny bude fungovat něco jako imunita.“

Vrtím hlavou a uvědomuji si, že ani já si to stále nechci připustit. Věřila jsem jí. Důvěřovala. „My dvě spolu nemáme nic společného,“ vyhrknu nakonec a uvědomuji si smutnou pravdu obsaženou v té větě. „Nikdy jsme nebyly sestry. Opravdové sestry. Včera jsem jí řekla, že už s ní nechci mít nic společného. A ona řekla totéž. Měla jsem v úmyslu odjet a…“ Náhle si vzpomenu. „Proboha, můj let. Prošvihla jsem let domů.“ Nezmůžu se na víc, než že zavrtím hlavou a hanbou si zakryju rukama oči. „Je to potvora. Udělala to naschvál, abych musela zůstat. Kde teď jsme?“

„V Hawicku,“ odpoví. V jeho hlasu slyším více než jen obavy. „Jestli chceš, odvezu tě na letiště. Můžeš tam být za necelou hodinu.“ Spěšně sbírá kusy svého oblečení, ale já mávnu rukou, aby se nenamáhal. „Tak tedy domů?“ Pohlédnu na něj a výraz mé tváře mu připomene, jakou hloupost řekl. Pak se zakloním pod tíhou chyby, kterou jsem udělala. „Je mi to všechno vážně strašně líto. Nikdy jsem si nemyslel, že… já prostě… nenapadlo by mě nepředpokládat…“

„To není tvoje chyba,“ říkám a přitáhnu deku, aby mě zakryla. Rozhlíží se po pokoji, pak posbírá mou podprsenku a triko a podává mi to. Beru si od něj věci a cítím se provinile, když vidím, jak je mu trapně. „Ale až ji najdu, tak ji zabiju.“

„No vlastně,“ tlumeně se zasměje, ale pak toho nechá, když si natahuji na ruce ramínka podprsenky. „Možná bych ti to neměl říkat, ale ona je hned vedle.“

Prudce se narovnám jako panáček na pružince, který vyskakuje z krabičky. Tisknu si k tělu pokrývku. Ukazuji na zbývající součásti svého oblečení a naznačuji mu, aby mi je podal. Dřepne si a sbírá rozházené zbytky mé důstojnosti. „Co tady dělá?“ ptám se a dělám prsty gesto, jímž mu naznačuji, aby se otočil. Matt se bez jediné otázky otáčí a já se oblékám.

„Greg ji sem vzal. Nemyslím, že se mu chtělo jet domů.“

„Nejspíš kvůli té jeho snoubence, že?“ Když mu to takhle vmetu do tváře, mám možnost ověřit si, zda to je pravda. Z Mattova mlčení usuzuji, že jsem se nemýlila. Ukazuje se, že ne všechno, co mi Elle říká, je lež.

Obouvám si elegantní reeboky, rázně projdu kolem něj a otevírám dveře. Kývnu doprava a pak doleva s pohledem upřeným na Matta, jak čekám na odpověď. Ukáže na jedny ze dveří. Zabouchám na ně pěstí, ale žádná odpověď se neozve.

„Kde jsou?“ dožaduji se vysvětlení.

„Pravděpodobně na snídani,“ odpovídá.

Cosi vztekle zabrblám. Má rozmrzelost již dosahuje takřka stejné úrovně jako rozkoš, kterou jsem cítila v uplynulé noci. Pokud bych měla riskovat odhad, pak bych řekla, že mi dala extázi. Zvyšuje vnímavost. Člověk se chová extrovertně a je upovídaný. Všechno, co já nejsem. Letmo pohlédnu do zrcadla na chodbě a vidím, že moje oční panenky jsou pořád ještě velké jako talíře.

„Počkej moment.“ Matt se ke mně natáhne a vezme mne za ruku. Kromě ručníku na sobě pořád nic nemá. Necítím nic z elektřiny, která prve projížděla mou kůží. Cosi tam ale přece jen je. Možná vzpomínka na něco hezkého, co je teď potlačené pocitem viny, který přineslo následné ráno. Jen proto ho od sebe neodstrčím. „Vím, že v noci jsi to nebyla tak úplně ty. Ale bylo to s tebou nádherné. Ty jsi sama. A já, na rozdíl od Grega, jsem taky sám. A jsem slušný kluk. Pokud proti mně nehodláš použít to, že jsem vlastně zneužil stav, v jakém jsi byla.“

„Nezneužil jsi mne. Já byla více než pro.“ Myslím na to, že bych mu měla povědět o Antoniovi, ale vyhlídka na tuhle pravdu mne nenaplňuje právě vzrušením. Uvědomuji si, že mu musím připadat jako skvělá partie. Bez závazků, průměrně hezká, s dobrým zaměstnáním, je s ní skvělá zábava. A v posteli s pomocí trochy chemikálií bez zábran. V myšlenkách se vracím k uplynulé noci, prolétám záblesky vzpomínek na všechny možné způsoby, jimiž jsme se milovali. Byli jsme jako párek teenagerů, kterým se dostala poprvé do rukou Kámasútra. Pokud si dobře vzpomínám, nedokázala jsem se ho nabažit. Stále ještě cítím následky v podobě pulzující bolesti mezi nohama a bolavé kyčle. Vnímám, jak mi tváře hoří rozpaky, a odtahuji se od něj.

„Zkusme to tedy znovu. Příště bez drog a bez šílené sestry.“

Usmívám se, když očima přejíždím po jeho těle. Neschází moc, aby mu ručník spadl. Nechci, aby se cítil nepříjemně, ale soucitný výraz v mé tváři mu řekne všechno, co potřebuje vědět.

„Anebo ne,“ uzná poraženě.

„Nebyl by to dobrý nápad.“

Čekám na chodbě, až se oblékne. Elle nacházíme v jídelně, Greg sedí proti ní. Jdu k jejich stolu, Matt za mnou. Zoufale na mne cosi varovně šeptá, zatímco procházíme kolem obchodních cestujících a zahraničních turistů, kteří si nalévají čaj a krájejí slaninu. Ve vzduchu se vznáší teplá vůně chleba. Hezky to voní. Vůně domova. Dokud k ní nedojdu a neposadím se na židli, nevšimne si mne.

„Elle,“ štěknu po ní, ale ona nereaguje. Místo toho si dál maže máslem suchý trojúhelník toustu. Dívám se na ni, jak ho rozmazává do tenké dokonalé vrstvičky, jako kdyby hrála v televizní reklamě. „Elle,“ říkám znovu a tentokrát hlasitěji. „Co jsi mi to sakra včera večer udělala?“ Ona ale stále nic neříká. Rozeženu se a bouchnu do stolu. Síla je tím jediným, čemu rozumí. Okamžitě se mne ale zmocní lítost a současně neblahá předtucha, když trojúhelník topinky vylétne z její ruky a skončí v Gregově šálku s kávou. Greg sebou cukne dozadu, ale káva mu i tak vystříkne na talíř a košili.

„Co to…,“ začne, ale já mu skočím do řeči.

„Ptala jsem se, co jsi mi to včera večer provedla?“ Slyším, jak v restauraci nastává ticho spolu s tím, jak hosté u několika nejbližších stolů přerušují dosavadní činnost a obracejí svou pozornost k nám. Obrňuji se ale, protože teď musím být pevná. Což je těžké, pokud se Elle stále chová, jako kdybych zde vůbec nebyla. Matt zaujímá pozici vedle Grega a varuje ho, aby se do ničeho nemíchal. Elle bere ubrousek a otírá si prsty. Podává ho Gregovi, který po něm chňapne a probodává mne pohledem, zatímco utírá rozlitou kávu. „Ty jsi mě nadrogovala, Elle. Kvůli tobě jsem zmeškala let.“

Obrací ke mně pohled se zdviženým nosem a bradou a ptá se: „Omlouvám se, ale kdo že ty jsi?“

Její arogance mne dokonale vytáčí. Natáhnu se k ní rychle jako liška a chytím ji za zápěstí. Svírám její drobnou hubenou paži a pevně ji držím. Neklade odpor, třebaže si jsem jistá, že by mne snadno přemohla. Ale právě tak to v případě psychopatů chodí. Či snad sociopatů, je jedno, jak jí chcete říkat. Necítí strach a nereagují na vnější podněty, neboť nevnímají žádnou hrozbu. Místo toho použije volnou ruku, aby převrhla sklenici džusu, která čeká na prázdném místě u stolu. Džus mi teče do klína a vidím, jak se Gregova tvář stahuje do samolibého úšklebku. Matt je klidný, bere ubrousek a snaží se džus utřít. Sevřu sestřinu ruku ještě silněji, zatímco mi džus stéká na nohy a vsakuje se do džínsů, které mi koupila.

„Pokud si správně vzpomínáš, tak já počínaje dneškem nemám žádnou sestru,“ říká. „My dvě si už nemáme navzájem co říci. Přesně to jsi mi pověděla včera, když jsi mi zlomila srdce. Takže co? Že jsem ti podstrčila éčko? No to je toho.“ Odtáhne ruku a já nekladu odpor. Bere si další toust a začíná si ho mazat máslem stejně předpisově jako ten předchozí.

„Jako že to nic nebylo?“ obořím se na ni. „Samozřejmě že bylo. A byla jsi to ty, kdo mi řekl, že už mě nechceš nikdy víc vidět.“

Bouchne nožem o talířek a toustem mrskne vedle něj. Její prsty zůstávají na čepeli a já se o kousek odtáhnu při vzpomínce na to, čeho je schopná. Já tě tím do prdele zapíchnu, to ti slibuju. Ona si na svá slova pamatuje rovněž, tím si jsem jistá. V ústech mám najednou sucho.

„Já jenom chtěla, aby sis to jednou užila. Jednou v tom tvém žalostném prázdném životě. Abys cítila něco jiného než nenávist k nám všem.“ Usrkne si ze sklenice s džusem, ale většina jí teče po bradě. Postaví sklenici zpátky na stůl a rozlije další džus na bílý ubrus. Teď už se i Greg tváří neklidně. „Včera večer jsi mě milovala. A zpochybňovala jsi tu svoji touhu odříznout se ode mne. A pokud dokážu usoudit, tak podle toho, že jsi tady v hotelu a že on přišel s tebou na snídani,“ bodne nožem do vzduchu směrem k Mattovi, „jste si to užili.“

„O to nejde,“ odseknu a snažím se nedívat na Matta. Je ale těžké pohledět do tváře pravdě. Užila jsem si to. Nikdy dříve jsem se necítila tak dobře.

„Odvezu tě zpátky do svého domu, aby sis mohla posbírat věci. Pak tě hodím na letiště a postarám se o to, aby ses dostala do letadla, ve kterém ode mne zmizíš na celý zbytek toho svého mizerného života.“ Pronáší to všechno naprosto věcně, jako kdyby jednotlivá prohlášení oddělovala zarážkami. „A řekla bych, že to ode mne bude sakra velká obětavost, jestli chceš vědět, co si myslím, vzhledem k tomu, že já jsem neměla nikdy v úmyslu snažit se od tebe odstřihnout. Jenom to, že tě naši rodiče nechtěli, neznamená, že jsem o tebe já nestála. Chtěla jsem tě. Brečela jsem, když tě ode mne odváželi. Já jsem tě potřebovala, Irini. Ty jsi byla ještě tak malá. Nedokázala bys nikomu ublížit. Chtěla jsem si tě nechat, malovat na tebe motýlky. Ale oni mě nenechali. Jenom proto, že jsem udělala jednu nebo dvě chyby.“

Vstane a já ji následuji v mokrých a lepkavých džínách. Zpola omluvně a zpola na rozloučenou pokynu Mattovi, zatímco si odnáším z předchozí noci jedny z nejkrásnějších vzpomínek, jaké mi život dal. Čekám v hale, než Elle zajde do pokoje, aby si sbalila věci. Vrací se v čistém sportovním oblečení, s sebou si nese malou tašku s věcmi na přespání. Na zlomek sekundy mne napadne, jestli to měla všechno naplánované. Pak ale zatnu zuby a pustím to z hlavy. Co na tom ještě záleží?

„Můžeš mi půjčit mobil?“ ptám se, když vycházíme z haly. Bez jediné otázky mi ho podává a já vyťukávám Antoniovo číslo. Snažím se vymyslet výmluvu, proč nejsem s ním. Právě v okamžiku, kdy to Antonio zvedne, slyším Matta, jak volá mé jméno. Stisknutím tlačítka ukončím hovor a obrátím se.

„Irini, jenom chvilku.“ Prudce oddechuje. Vrabčí hnízdo z blond kudrnatých vlasů, tváře mu hoří, na sobě má oblečení ze včerejšího večera. Řítí se sprintem k nám a prudce zastavuje.

„Matte, já opravdu musím jít. Musím chytit let domů.“ Právě když to řeknu, začne mobil v mé ruce bzučet. Je to samozřejmě Antonio, který volá na číslo, z něhož jsem mu telefonovala, než jsem to položila.

„Vydrž jen chvilku.“ Matt se natahuje a dotýká se mé volné ruky. „Ty to nevezmeš? Já počkám,“ navrhuje s pohledem upřeným na telefon.

Otevírám pusu, abych odpověděla, ale než to stačím udělat, Elle mne přeruší. „To je vlastně můj telefon. Její je rozbitý.“ Chňapne po mobilu dřív, než stačím zareagovat a přijmout hovor. „Haló, kdo je tam?“ slyším, jak se ptá, když si bere telefon spěšně nazpět. Zamíří pryč a po několika krátkých krocích už v hluku hotelové haly neslyším, co říká.

„Výborně, a je pryč,“ říká Matt a bere mou prázdnou ruku do své. „Chtěl jsem s tebou mluvit. Jen na chvilku, než odjedeš. Chtěl jsem ti něco říct.“

„Matte, to nemá smysl.“

„Možná že ne, ale i tak ti to chci říct.“ Dlouze se nadechuje na kuráž a pak rychle vydechne. „Chci říct, že vím, jaký ten výlet sem pro tebe musel být. Vím, že to je jedna velká noční můra. A je mi líto toho s tvou matkou a všeho toho hnusného kolem vaší rodiny.“ Zalétne pohledem k Elle a já se na ni podívám taky. Stále ještě mluví do telefonu, míří k jedné z volných pohovek. Napadá mne, jakou další škodu právě páchá na mém životě. „Pro mne to ale bylo přesně naopak. Jakmile jsem tě spatřil v tom fitku s Elle, pomyslel jsem si prostě, no páni…“

„Přestaň.“ Ať už druhé napadne při pohledu na mne cokoli, zvolání no páni na tomto seznamu možností není. Když uvidí Elle, pak snad. Ale při pohledu na mě? Nepřichází v úvahu.

„Vážně, říkám pravdu. Já nejsem jako Greg. Nechodím do fitka lovit holky. Pro mě je těžké otevřít se jiným lidem a pustit si je blíž k tělu.“ Přistoupí blíž a jeho hlas přechází do šepotu. „Ty věci, které jsem ti říkal, o rodičích a o tom, jak jsem chodil k terapeutovi… o tom já lidem nevykládám. Ani Greg o tom neví. S tebou dokážu být upřímný. Na tobě je něco… na nás, když jsme spolu, z čeho mám pocit, že to tak má být. Jako kdybych s tebou dokázal být sám sebou.“

„Ty mě ale vůbec neznáš. Viděli jsme se jenom dvakrát.“

„Jistě. Ale když jsme se setkali poprvé, vyprávěl jsem ti o své minulosti věci, které jsem předtím nikdy nikomu neřekl. Tohle jsem hledal celý život. Musí to něco znamenat. Nevím, co si o sobě myslíš ty sama, ale jsi úžasná. Včerejší noc byla…“

„Za to mohla extáze.“ Pohlédnu na Elle, která se usmívá a směje. Sedí v jednom z mohutných křesel v hale vedle obchodníka ve střízlivém obleku s notebookem na kolenou. Zdá se, že ho příliš nezajímá, co má na obrazovce. Podstatně větší zájem projevuje o osobu sedící hned vedle něj. Elle je sestrou, za níž se otáčejí hlavy. Ona je tou, kvůli které dokážou zbloudit duše i těla. Já ne. Při setkání se mnou si lidé neříkají no páni.

„Ne. Včerejší noc byla úžasná. Vím, jak jsi se cítila. Viděl jsem to. Cítil jsem to. A vím taky, jak jsem se cítil já.“ Sahá do kapsy a vytahuje vizitku. „Chtěl bych se s tebou zase vidět. Tady je moje číslo. Až se vrátíš domů, přemýšlej o tom. Popřemýšlej o mně. A jestli chceš, tak mi zavolej.“

Vezmu si vizitku a přikývnu. „Dobře. Budu o tom přemýšlet.“ Nakloní se ke mně a políbí mne. Chce mi dát pusu na rty, ale já zlehka uhnu a on se místo toho dotkne mé tváře. Jeho strniště mne škrábe po kůži a cítím, že mi tam po něm zůstává červená stopa, jako když si dítě odře koleno. Matt našpulí rty do úsměvu, v němž se zračí pochopení, že dnes už není nic stejné, jaké bylo. Jako kdyby si uvědomil, že jeho úsilí je marné. Pocit, jaký sama tak dobře znám, že člověk nemůže udělat vůbec nic, aby se změnily věci, které se již jednou staly.

„Opatruj se, Irini,“ říká, když pouští mou ruku, než odejde.

Podívám se na Elle, která už ukončila hovor. Kývnu na ni a setkáváme se u prosklených dveří. Rozevírají se a zavírají, jak lidé kolem nás vcházejí dovnitř a vycházejí ven. Teplý vzduch zvenčí se mísí s chladným z klimatizace. „Co jsi mu řekla?“ ptám se a dívám se za Mattem, jak mizí do jídelny.

„Řekla jsem mu, že včera večer, když jsi měla odjet, se náš otec zhroutil v slzách a prosil, abys zůstala ještě jednu noc. Že mu to bylo všechno strašně líto. Že chtěl šanci, aby se všechno dalo do pořádku, i když si uvědomoval, že taková šance neexistuje.“ Dokážu si představovat, jak to Antonio poslouchal a byl šťastný, že mne možná konečně přestanou pronásledovat mí démoni. A že teď už budu souhlasit s tím, abych si ho vzala a měla dítě. „Ptal se, proč jsi mu nezavolala, ale já jsem řekla, že to bylo všechno nervově náročné a že jsi to špatně nesla. Že jsme seděli a povídali si celou noc. A řekla jsem mu taky, že brzy už vyrazíme na letiště. Že už je ti lépe a že se někdy v budoucnu pokusíme zorganizovat příležitost, aby se naše rodina, která se dala zase dohromady, znovu setkala.“ Na rtech jí přelétne falešný úsměv.

„A co na to řekl on?“

„Zdál se být velice spokojený,“ odpoví sestra, když procházíme dveřmi.

„Díky, že jsi mne kryla,“ zamumlám v rozpacích nad tím, že má psychotická sestra má nyní šanci sehrát roli v tomto podvodu. A že jsem v její přítomnosti prokázala, jak málo se mi dá věřit. Jdeme na parkoviště a Elle nic neříká. Nasedneme mlčky do jejího mercedesu a jsme potichu, dokud nenastartuje. Dovezl nás sem tenhle vůz?

Jede pomalu a opatrně jako první den. Venku je šedivo a zamračeno, vzduch se po bouři z včerejší noci ochladil, déšť ztlumil barvy. Projíždíme městem a pokračujeme po venkovských cestách, míjíme kopce v dálce připomínající pupínky. Při zemi se stále drží nízká vrstva mlhy a já po chvíli zjišťuji, že to ticho už nevydržím.

„Mrzí mě, že to musí být takhle, Elle.“

„Ne, nemrzí,“ říká. Artikuluje s dokonalou přesností. Takovým hlasem mluví, když chce dát najevo sílu a ukázat, že je k něčemu odhodlaná. „Právě to chceš. Já věděla, že ten den jednou přijde. Lidé mne nevydrží snášet moc dlouho. Vzpomeň si, jak jsi mi lhala o tom, na které univerzitě budeš studovat.“

„Tehdy ale nešlo o to, jestli tě snáším nebo ne. Já měla strach. Ty si nepamatuješ, co jsi udělala, než jsem odešla?“

„Samozřejmě že si na to vzpomínám,“ odpoví. „Ale ty jsi možná ta, která zapomněla, že jsem to udělala kvůli tobě.“

„Vyhrožovala jsi mi s nožem v ruce.“

„Ale na tebe jsem ho nepoužila, nebo snad ano?“ Sedíme mlčky při vzpomínkách na něco, k čemu se ani jedna z nás nechce vracet. „A ty jsi mi navíc stejně lhala o tom, kam chceš jít, ještě než jsem já udělala to, co jsem udělala.“

Přijíždíme do Hortonu a ona zastavuje na straně cesty. Dívá se ven na scenérii, o níž tvrdí, že ji miluje. Se zpustlou budovou, již podle vlastních slov nenávidí. Přejíždí prstem na skle po obrysu kopců. „Já nejsem druhým nikdy dost dobrá, Irini. Bez ohledu na to, co pro ně dělám. To byl vždycky celý problém.“ Znovu se rozjede a zamíří k domu. Míjíme tabuli s nápisem Mam Tor a sestra zatáčí na příjezdovou cestu. V dálce vidím dům a v jeho oknech odrazy mraků. Zaparkuje před blokem se šesti garážemi. Frank je zde, věnuje se přednímu sklu jednoho z automobilů.

„Elle, nemáš pravdu. Byla jsem to já, kdo nebyl dost dobrý. „Vzpomeň si, jsi to ty, koho si vybrali. Byla jsi dost dobrá od samotného začátku.“ Říkám to, ale sama tomu už nevěřím. Právě nyní však začínám Elle chápat. Bez ohledu na to, jak tvrdá se zdá, je slabá. A bez ohledu na její silná slova má křehkou duši. Cítí se možná ještě zrazenější než já.

„Kdybys jenom věděla, jak se pleteš.“ Vypíná motor a obrací se ke mně. „Sledovala jsem tě posledních pár dní v tomhle domě. A vím, že teď už chápeš, že ona tady chtěla tebe, i když nemáš ponětí, proč on trval na tom, že musíš pryč. Bylo to o chlup. Já, nebo ty. Ona je ale mrtvá a o minulosti je lépe nemluvit. Důležité je, že on svojí volby nelituje. A já to vím, že jen díky tomu, že jsi sem přijela. Děkuji ti,“ říká o něco vlídněji než dříve, až se mi skoro zdá, že to myslí vážně. „Já budu v pořádku. A ty, bez nás, snad taky.“

Vystupuje z vozu a já ji následuji. V myšlenkách se vracím do prvního dne, kdy jsem sem přijela. Nyní mi toto místo už nepřipadá tak cizí a ani já se tady necítím jako naprostá cizinka. A když se na ten dům podívám, s vědomím, že to bude naposledy, kdy do něj vstoupím, napadne mne, že to je docela hezké místo – jakýmsi těžko definovatelným způsobem. Když vcházím otevřenými dveřmi, Joyce smetá drobky z koberce v chodbě. Pozůstatky po včerejším truchlení. Elle je už vpředu.

„Dobré jitro, Joyce. Jste v pořádku?“

„Jistě, Irini. Děkuji ti.“ Všimne si Elle kráčející směrem ke schodišti a zavolá na ni. „Slečno Eleanoro, váš otec ještě spí. Včera večer si šel lehnout brzy a žádal mne, aby ho dnes dopoledne nikdo nerušil.“

Elle jen odmítavě mávne rukou a jediný zvuk, který narušuje ticho, je tikot pendlovek kdesi v pozadí. Obrátím oči v sloup, podívám se na Joyce a usměju se na znamení, že chápu, jak se cítí. V duchu si jen řeknu typická Elle. Pak tu myšlenku zavrhnu coby impertinentní. Joyce jen zavrtí hlavou.

„Já dnes odjíždím, Joyce. Děkuji vám za pomoc během mého pobytu zde. Zejména včera. Byla jste na mě hodná.“ Nechá zametání a natáhne se ke mně, aby mne objala. Chytí mne za ruce a pak sjede dlaní k mé zjizvené kyčli.

„Je hezké vidět, jak jsi vyrostla. Pamatuji si tě jako miminko, víš to?“ Zavrtí hlavou. „Starala jsem se o tebe v tom pokoji, kde jsi teď přespávala. Sedávala jsem v tom starém křesle, co je tam v rohu, s tebou v náručí. Stýskalo se mi po tobě, když tě poslali pryč.“

Nedokážu najít správná slova, a tak ji jen přitáhnu k sobě a pevně stisknu. Vědomí, že mne někdo miloval a choval a že se mu po mně stýskalo, pro mne znamená více, než bych jí kdy dokázala vysvětlit.

„Děkuji vám,“ říkám. Jen ta dvě slova. A nic víc.

„Oni tě chtěli. Ale to ty víš, nebo ne?“ Odtáhnu se, v šoku z toho, co právě řekla. „Oba dva tě chtěli. Kdyby tvá drahá matka prosadila svou, byla by to ta druhá, kdo by šel z domu.“ Bylo to o chlup… Já, nebo ty. „Ona si to zasloužila po tom, co udělala. Kdyby nezjistili, co se děje, nikdy by ji nevzali domů.“ Znovu potřese hlavou a našpulí rty. „Jistě, já vím, že bych tak neměla mluvit. Byla to teprve malá holčička a dítěti bych neměla nic podobného přát.“ Narovná se a položí si zdravou ruku na prsa v místech, kde má srdce. „Ani jí ne. Bůh mi to odpusť.“

„Joyce, o čem to mluvíte? Proč mne poslali pryč? Co se dělo?“ Podobnost toho, co nakousla, s tím, o čem začala mluvit Elle po pohřbu, se nedá popřít. Při vědomí toho, jak blízko jsem se ocitla pravdě, se zalykám. Vzrušení mi stahuje průdušnici. Celou tu dobu jsem tady proseděla zalezlá v tom pokoji. Kdybych místo toho zatlačila na Joyce, možná by mi řekla všechno o tom, co se tehdy stalo.

„On ale neměl pocit, že by to bylo správné, když se dověděl, co jí dělali. Museli ji vzít domů, ale bylo příliš riskantní, aby vás tady nechali obě dvě. A on se cítil tak provinile. A když už bylo vyřčeno tolik různých lží, co záleželo ještě na jedné?“ Joyce ztěžka polkne. „Nevěřil, že by se o Elle dokázal někdo starat, kdyby se dověděl, co udělala. A tak si ji nechali zde, všechno udrželi v tajnosti a pryč poslali tebe. Bože…,“ řekne po chvíli a sáhne si na hlavu. „Já se zapomněla. Jenže dá se opravdu říct, že je lepší, když o tom nikdo neví? Protože se to stalo jedné malé holčičce…“ Poodstoupí a já se natáhnu po její ruce. „Ne, neměla bych o tom mluvit. Jak už jsem řekla. Je lépe nechat to za zavřenými dveřmi.“

Otevírám ústa, abych něco řekla, ale nestačím vyřknout jediné slovo. Místo toho se ze schodů rozlétne výkřik. Pronikavý a naléhavý.

„Neeeeeeeeeeee! Toooooooooooo neeeeeeeeeee!“

Zoufalý výkřik, jako když křičí mlácené dítě nebo rdoušené kotě. Pouštím Joyce a vyrážím po schodech, kolem prudkého zákrutu na neznámé území. Napravo míjím slepý konec chodby s malým stolkem a zatáčím podél zábradlí ve směru, odkud slyším nářek. „Dýýýcheeej!“

Zatímco běžím, slyším Joyce, jak se za mnou šourá a jak volá Franka. Dobíhám k otevřeným dveřím. V pokoji za ním je tma, závěsy jsou zatažené. Elle sedí na posteli, kolébá se a naříká. Pod ní rozeznávám otce. Už jsem viděla dost mrtvých, abych poznala, že není živý. Během dospělosti jsem strávila hodně času dohledem na spící lidi a nikdy bych nezaměnila spánek za smrt. Vkradu se dovnitř, nikdo si mne nevšímá, a pohlédnu do mrtvých, zpola otevřených očí. Vím, že nemá smysl pokoušet se ho zachránit. Zemřel před několika hodinami a prázdná lahvička od valia na nočním stolku vedle prázdné láhve skotské whisky jsou pro mne dostatečnými důkazy, abych věděla, že to byla sebevražda. Beru do ruky lahvičku od léků, na které není žádné jméno. Je moje.

Couvnu, nedokážu pomoci. Momentky pokoje mi blikají v hlavě jako záběry ze starého fotoaparátu. Těžké sametové závěsy, pruhovaný župan v nohách postele. Hnědá prošívaná deka, prázdný džbán na vodu. Strčím lahvičku od léků do kapsy a zamířím ven. Joyce kulhá po odpočívadle na konci schodiště, když dorazím ke dveřím.

„Zavolejte sanitku,“ zamumlám, jakmile se ocitne vedle mne. Při pohledu na něj vyjekne, zavrávorá a já ji chytím, než spadne. „Zavolejte sanitku,“ zopakuji. Naposledy se podívám na Elle zmítající se pološíleně na posteli. Tluče rukama jako divoké zvíře do otcovy hrudi. Jsme sirotci, uvědomuji si. Další věc, která nás spojuje. Co mohu dělat? Nic. Nedokážu ho zachránit. Nemohu zachránit ji. I tentokrát, jako vždy, dokážu zachránit pouze samu sebe.

Seběhnu dolů po schodech a pak zase nahoru do mé ložnice. Vidím, že má kabela leží stále na konci postele, sbalená na cestu. Vypadá neporušeně, popadnu ji, ignoruji zmatek v přilehlém pokoji i výkřiky, které sem dolétají větracími šachtami. Prudce dojdu ke dveřím a rozrazím je tak prudce, že bouchnou do omítky. Slyším, jak cosi prasklo, odlomilo se a dopadlo na zem. To už jsem ale během okamžiku dole na konci schodiště a na nic z toho nemyslím. Vyklouznu ven zadním vchodem, a když se blížím k přední straně domu, uvidím Franka, jak běží k hlavnímu vchodu. Počkám, až proběhne kolem, než pokračuji dál. Stále slyším Elle. Je hysterická, vyvádí jako smyslů zbavená. Napadne mne, že bych možná měla zůstat a pokusit se jí pomoci, třebaže vím, že se mi to nezdaří. Bylo by to marné.

Hodím kabelu na sedadlo spolujezdce v Ellině autě a nasednu. Klíčky jsou v zapalování. Pneumatiky zaskřípou na štěrku, když vyrazím z příjezdové cesty a zamířím na letiště. Vesnice se školou, kam jsem měla chodit, je hned přede mnou. Hrob ženy, které se tak moc podobám, je pouhých několik minut daleko. Pohlédnu do zpětného zrcátka a sleduji, jak se dům, který by měl být můj, začíná rozplývat v minulosti. Stejně jako Elle. A já poprvé vím, že tam nezůstalo nic, co by se ještě dalo zachránit.

20

Jakmile projdu bezpečnostní kontrolou, zaberu si pro sebe tichý kout. Jedno z míst, kam si nikdo nechce sednout kvůli omezenému výhledu na odletové brány. Koupím si nový mobil, jednu z těch laciných věcí na jedno použití, kterou vyhodím, jakmile se dostanu domů a změním si číslo. Zastrčím do něj svou SIM kartu a počkám, až proběhne registrace. Během třiceti vteřin obdržím sedmnáct oznámení o zmeškaných hovorech. Všechny od Antonia. Slzy, které mi vyhrkly do očí cestou na letiště, se znovu hlásí o slovo, odkládám tedy mobil a stírám je. Oči mne pálí, mám je celé zarudlé a vidím rozmazaně. Vím, že bych měla Antoniovi zavolat, a několikrát se skutečně pokouším vyťukat jeho číslo. Uplyne ale půl hodiny a mně se stále nedaří hovor uskutečnit.

Mířím na toalety, navlhčuji si tvář a nechávám vodu, aby mi omyla oči. Jakási žena u vedlejšího umyvadla mne pozoruje, vidí, že jsem rozrušená. Rozhoduje se pro přístup milosrdný Samaritán, jenž poskytne bližnímu rameno, na němž se lze vyplakat. Chňapnu tedy po papírovém ručníku a rychle se ztrácím. Kupuji si kávu a usrknu si ještě dříve, než nápoj stačí zchladnout. Znovu si tak spálím rty i jazyk. V hlavě mi to buší, snad zásluhou oteklého mozku vybuzeného extází, anebo v důsledku toho, co jsem zásluhou extáze provedla. Najdu si proto prázdné místo kousek od stánku se suvenýry, kde nevládne tak pronikavý hluk. Vytahuji nový telefon, neboť vím, že čekat nemá smysl. Vůbec nic se nezmění. Vyťukávám Antoniovo číslo.

„Miluji tě.“ První věc, kterou řekne. A k tomu anglicky. V jeho hlase neslyším ani stopu po zlosti nebo snahy o konfrontaci. „Mně je to všechno tak hrozně líto.“ Čímž se všechno jen dále zhoršuje, protože kdyby se na mne aspoň zlobil, mohla bych tvrdit, že to není spravedlivé. Ať už mu Elle napovídala cokoli, spolkl to, nechal se od ní dokonale opít rohlíkem.

„Já…“ Nedokážu ze sebe vypravit ani slovo. Chci mu všechno povědět, abych se pak dočkala odpuštění, ale současně se nedokážu odhodlat k tomu, abych přiznala, co jsem udělala. Jediné, na co se tak zmohu, je slza kanoucí mi po tváři. „Já…,“ vypravím ze sebe nakonec, ale hlas se mi láme a nemá smysl, abych se to snažila maskovat. Další laskavě vyhlížející žena se rozhodne zamířit směrem ke mně, takže se raději odvrátím a vrávoravě zamířím k východu. Visí na něm rozměrný nápis Používat výhradně v případě nebezpečí.

„Nic neříkej. To je v pořádku. Měl jsem tam jet s tebou. Měl jsem tam být.“ Slyším, že se zlobí sám na sebe. Jako kdyby byl sobecký kvůli tomu, že nepřijel.

„Kéž bys tady byl,“ vyhrknu a začne mi téct z nosu. Nevím, proč tak lituji sebe samotnou, když mne ze všeho nejvíce mrzí všechno to, co jsem udělala. Že jsem spala s Mattem a opustila Elle v okamžiku, kdy mne nejspíš potřebovala jako nikdy předtím.

„Budu tě čekat na letišti,“ říká Antonio.

A čeká. Nepřináší mi žádné květiny ani luxusní dárky. Pouze sebe, oblečeného v kožené bundě. Vždycky jsem protestovala, že není pravda, že bych ji snad nenáviděla. Když ji ale teď vidím, mám okamžitě dojem čehosi povědomého na pocitu, který ve mně bunda vyvolává. Natahuje se ke mně a já ho sevřu pažemi. Pach kůže a česneku mi plní nos. Objímá mne a drží. Do ucha mi cosi šeptá směsicí angličtiny a italštiny, které se nedá rozumět. Jednu větu ale zachytím: „Vždycky tady pro tebe budu.“

Na ničem z toho, k čemu došlo v našem vztahu v minulosti, najednou nezáleží. Jako kdyby žádné hádky ani problémy vůbec nikdy neexistovaly. Někdo, kdo tady pro mne stále bude, mi nabízí právě tohle? To dokážu zvládnout, nebo ne? Bez ohledu na to, kdo bude tím dotyčným. Uvažuji, jestli jsem neřekla něco, co vyvolalo takovou reakci. Nejsem si jistá, a tak zabořím tvář do pomačkané kůže a nechávám ho, aby mi ztlumil okolní svět. Na okamžik jsem zde jen já.

Doma vidím, že zaběhané pořádky se změnily. Vedle dřezu se hromadí láhve od piva, na bílých kachličkách v kuchyni vidím šmouhy od omáčky z pizzy. Za normálních okolností by se zde nic podobného nekonalo. Teď mi to ale nevadí. Ani to, jak chaoticky jsou rozházené polštáře. A dokonce ani fakt, že to vypadá, jako kdyby poslední noc spal na gauči. Pořád je to mnohem lepší, než kde jsem spala já.

„Vítej doma,“ šeptá. „Tohle je místo, kam patříš.“ Tulí se ke mně, ale úleva, že jsem zase s ním, pryč od těch druhých, už není tak zářivá jako na letišti. Nyní, když jsem doma, už začínám zase uvažovat normálně. Zmocňuje se mne podezření, že ze mě ucítí díky jakémusi primitivnímu instinktu pach Matta.

„Děkuji,“ říkám a beru si šálek čaje, který mi připravil. „Půjdu se osprchovat. Pak si musíme promluvit.“ Postavím hrnek na stůl. „Mám pár věcí, které ti potřebuji říci.“ Na jeho tváři vidím pouze náznak znepokojení, jež dokáže dobře zamaskovat úsměvem.

Pouštím si tak horkou vodu, že mi kůže začne růžovět. Drhnu si ze zplihlých mastných vlasů prach z dětského pokojíčku. Zbavuji se chloupků na rukou a nohou a nakonec se dostávám k malému proužku mezi nohama. Když je všechno hotovo, jsem zbavená veškerého ochlupení stejně jako pornohvězda při natáčení. Jako Elle. Drhnu si tělo, vyhýbám se jen jizvám na kyčlích. Zoufale se snažím ujasnit si, co chci povědět Antoniovi.

Popadnu ručník a omotám si ho kolem takřka opařeného těla. Jizvy mi vystupují, jako kdyby se zanítily. Opouštím koupelnu naplněna odhodláním povědět mu všechno. Jdu do ložnice a zasouvám nohy do trepek, které mi Antonio koupil. Pak je ale z nohou shodím, neboť mám pocit, že si nemohu dovolit, abych je nosila. Prohrabávám se kabelou a uvidím motýlky, jak se derou ven. Beru obrázek a přejíždím prsty po jemných tazích štětce. Stavím ho na noční stolek, opřený o zeď. Pak uvidím fotografii matky. Také ji vytáhnu, ale hned zase schovám do zásuvky u nočního stolku. Prohrabuji se kabelou ve snaze najít malou toaletní taštičku, neboť hledám pleťovou vodu, kterou jsem několik dní nepoužila. Když ale taštičku vytahuji, objevuje se ještě cosi jiného. Obálka z manilového konopného papíru. Padá na podlahu a přistane kousek od mé bosé nohy. Podívám se na ni a vidím, že na přední straně obálky je staromódním kaligrafickým rukopisem napsáno mé jméno.

Irini Harringfordová.

„Rini!“ Slyším, jak mne Antonio zezdola volá. „Udělal jsem ti nový čaj. Pospěš si, dokud je teplý.“

„Dobře, už jdu,“ křiknu. Zasouvám ruce do froté županu, který voní po domově, a zavazuji pásek. Sedám si na okraj postele a sehnu se pro obálku. Z vlasů na inkoust padá několik kapek vody a písmena se rozpíjejí. Tiše zakleju, popadnu bílý ručník a osušuji kapky. Obracím obálku, potěžkávám ji a snažím se odhadnout, co bude uvnitř. Přejíždím prsty po místech, kde je zalepená, a roztrhnu ji tam, vytahuji obsah. První slova, na která padne můj pohled, zní poslední vůle.

Já, Maurice J. Harringford z domu Mam Tor v Hortonu, prohlašuji, že toto je má poslední závěť. Tímto anuluji všechny předchozí závěti pořízené před smrtí mé manželky a…

Přestanu číst, když vidím, jak se Antonio opírá o rám dveří vedoucích do ložnice. O dveřní rám, který sám natřel. Podobné detaily způsobují, že mne má nevěra ještě více bolí.

„Co to čteš?“ ptá se, když sedá vedle mne a projíždí prstem mými vlasy.

„Nic. To není moje,“ říkám a skládám stránky papíru. Bere mi obálku z klína a drží ji před sebou.

„Je na tom tvoje jméno. Což znamená, že to je tvoje.“ Otáčí se a přisune se blíž ke mně. Cítím na jeho kůži povědomý parfém vonící po zázvoru a kardamomu. „Chtěla sis promluvit, ale teď mi lžeš? Proč?“ Nečeká na odpověď. „Máš tady něco. Něco pro tebe. Vypadá to důležitě. Tak mluv. Řekni mi cokoli,“ prosí. „Svěř se mi, abych ti mohl pomoci.“

Ztěžka polknu, uchvácená jeho oddaností. „Antonio, za poslední dva dny se toho hodně přihodilo. A nic z toho nebylo dobré.“ Zatváří se trochu nervózně, skoro smutně. Podám mu listy papíru a on se dá do čtení. Trvá mu to dlouho, neboť text je psán jinou angličtinou, než jakou zná. Po chvíli mi strčí papíry zpátky do ruky.

„Já tomu nerozumím. Co to je?“

„Poslední vůle mého otce. Jeho přání a pokyny, co se má udělat, až zemře. Je to právní dokument. Našla jsem ji v kabele.“

„V obálce, na které bylo tvoje jméno?“ Přikývnu. „A rukopis patří tvému otci?“

„Nejsem si jistá. Ale myslím, že ano.“

„V tom případě tvůj otec chtěl, abys to měla. Ale on není mrtvý. Proč by ti to tedy dával už teď?“ Moje tvář mu všechno prozradí. Jak zlehka polknu, ustrašené oči, slzy na krajíčku. „Tvůj otec zemřel?“ Přikývnu a odvrátím pohled. Natahuje se ke mně, ale moje tělo ztuhne. „Co se stalo?“ ptá se.

„Zabil se. Předávkoval se léky.“

„Ale vždyť jste strávili celou noc spolu. Povídali jste si a všechno vyřešili. Proto jsi včera v noci nepřiletěla.“

Snažím se vymyslet vysvětlení, které by obstálo v závoji lží. Elliných lží, jejichž obsah ani úplně neznám. Mám pocit, jako kdybych otce sama zavraždila a teď se snažila vymyslet si alibi, vylhat se z problému. „To je pravda. Muselo se to stát potom. Když si šel lehnout.“ Jakmile to ale řeknu, vím, že má verze je v rozporu s něčím, o čem si on myslí, že to ví.

„Ale ty…“ Odmlčí se, než si všechno rozmyslí. „To je jedno.“ Přezíravě mávne rukou.

„Co? Pokračuj,“ vybízím ho. Nakláním se k němu, protože chci vědět, jaké chyby jsem se dopustila, která část mého vysvětlení mu už teď připadá jako lež.

„Ne, nic,“ říká a sahá po závěti. Pak ji postrčí ke mně. „Co se tady píše?“

Podvoluji se jeho zájmu o závěť a připomínám si, že bych neměla být příliš konkrétní, pokud jde o to, co jsem dělala. Ukazuje se, že na to, abych prozradila celou pravdu, nejsem ještě tak úplně připravena.

„Já nevím. Ještě jsem ji nečetla.“

„No tak do toho. Přečti to.“

Prolétávám pětistránkový dokument, jak nejlépe to dovedu. Snažím se proplést právnickým žargonem a vybrat důležitá fakta. Postupně, jak na ně narážím, je sděluji Antoniovi. „Přežil svou manželku, Cassandru Harringfordovou. Prohlašuje, že je zdravého rozumu.“ Když se Antonio zatváří zmateně, dodám: „Že věděl, co dělá, když to psal.“ Obrátím stránku a putuji prstem po slovech. „Náklady na jeho pohřeb by měly být uhrazeny ze zbývajícího jmění. A…“ Odmlčím se, neboť si nejsem jistá, jestli jsem si to přečetla správně. „Moment. Nech mě, abych si to přečetla ještě jednou.“ Ztěžka polknu a zalapám po dechu, když do sebe vstřebávám smysl slov. Pohlédnu na Antonia, který čeká. Zuby má zaťaté, jak je vzrušený z toho, že se konečně stává součástí toho všeho.

„Tak co?“ naléhá.

„On mi odkázal ten dům.“ Antonio si ode mne bere dokument. „Článek čtyři,“ říkám a ukazuji mu příslušnou pasáž. Čte si ji, zatímco já hledím na motýlky spočívající vedle mé postele.

„On ti nechal ten dům.“ Přelétne poslední stránky, otočí celý dokument a podívá se na zadní stranu, jako kdyby tam hledal nějaká skrytá tajemství. „Tady je něco napsané. Jakési číslo.“ Ukazuje na rukou napsanou sérii číslic, vyvedených na rubu listu týmž kaligrafickým rukopisem: 0020-95-03-19-02-84. „Co to znamená?“ ptá se.

Zavrtím hlavou. „Nemám ponětí.“

„Telefonní číslo?“

Podívám se znovu na číslice napsané jemně modrým inkoustem. „Nemyslím. Určitě ne ve Spojeném království.“

„A taky ne v Itálii,“ potvrdí, jako kdyby taková možnost přicházela v úvahu. Usměju se, neboť mi to připomene, jak moc mi chce být užitečný. Jak moc chce být nedílnou součástí mého života. Jak moc se vždycky snažil. A vzpomenu si proto na Matta a na to, jak provinile se cítím kvůli tomu, co jsem udělala.

Antonio si dál zběžně prohlíží dokument, neboť si je jistý, že jsme museli něco přehlédnout. Pak najednou vyskočí a poklepe na papíry hřbetem dlaně. Strčí je ke mně a ukazuje na podpis. „Tady, podívej se. To datum.“ Krčím rameny na znamení, že nevím, z čeho je tak vzrušený. Znovu na to ukáže a tlačí prstem do stránky. „Jsou to teprve dva dny.“

A má pravdu. Tato závěť byla sepsána téhož dne, kdy jsem do toho domu dorazila. Vzpomínám si na otce v pracovně. Nepodepisoval cosi onoho večera, kdy jsem se ho vypravila hledat? Chtěl mi dát právě tohle? Chňapnu po obrázku s motýlky a silou svého předloktí jím mrštím proti stěně. Antonio v šoku zavrávorá dozadu. Sleduji, jak se sklo tříští na drobné střepy a jak se části obrázku během pádu k zemi trhají. Okamžitě lituji toho, co jsem právě provedla.

21

„Měli bychom prověřit to číslo. Musí něco znamenat,“ trvá Antonio na svém, ani zdaleka poprvé od chvíle, kdy jsme sešli dolů. Radiátory už začaly topit a já slyším v pozadí jejich rachtání, zatímco usrkávám ze sklenice červeného vína. Ve vzduchu se vznáší chlad a dům mi připadá menší než kdysi, jak v něm o sebe s Antoniem zakopáváme. Sahám po až příliš velkém svetru pohozeném přes okraj gauče. Lehké mrholení bičuje okna.

„Já na to číslo nechci ani myslet. Já na ně chci prostě zapomenout.“ Říkám naprostou pravdu. Co chci, je opít se, usnout a probudit se zítra jako úplně jiný člověk. Opět se ale spokojím s tím, že prohlásím jen: „Já nechci jeho peníze. Ani jeho dům.“

Antonio přikývne, ale nezdá se být příliš jistý. Snaží se zakrýt zklamání nad mou neochotou, ale příliš se mu to nedaří. Znám ho už příliš dlouho, než aby dokázal cosi podobného zamaskovat. A vím také, co si doopravdy myslí. Věří, že tento dokument vytváří spojení mezi mnou a rodinou. Že by ho mohl využít, vyléčit mé rány a že já mu pak nakonec dám to, co chce. Zkusí se usadit na pohovce vedle mne a díváme se na jakýsi připitomělý televizní pořad o zvyklostech hovniválů při páření. Netrvá to ale dlouho a začne se ošívat. Odloží sklenici s vínem, aniž by se napil, a zamíří ke stolu. Vidím, jak se připojuje na internet a vyťukává do různých vyhledávačů číslice ze zadní strany otcovy závěti.

Po dvou hodinách a další láhvi merlotu, kdy se já cítím lépe a on končí s pátráním, mi Antonio začíná nabízet různé varianty možných řešení, co by mohlo číslo znamenat: egyptské telefonní číslo, Fibonacciho řadu nebo odkaz na televizní pořad Nebezpečná čísla. Ubezpečuje mne ale, že televizní pořad již vyloučil coby slepou uličku. Dalšími možnostmi podle něj jsou, že číslo obsahuje informace, jak vypočítat mezinárodní bankovní kód, pokyny k vytvoření švýcarského bankovního kódu nebo poznámky týkající se nestability lidského genomu. To vše pomocí číslic napsaných na rubu poslední vůle mého otce. Štve mne, že Antonio si to podle všeho užívá a z irelevantních informací nacházených na internetu konstruuje cosi jako honbu za pokladem, jako kdyby to všechno byla součást jakési hry.

„Tohle není žádná konspirační teorie,“ utrousím o něco příkřeji, než jsem měla v úmyslu. „Co je to za blbosti?“ Odstrčím jeho hromádku rukou popsaných papírů stranou, a když si je nevezme, hodím je na konferenční stolek. Antonio se zatváří dotčeně. Jenže já už mám v sobě trochu moc skleniček a nedokážu dát proto dohromady přesvědčivě znějící chvalozpěv na to, jak užitečné je jeho pátrání. K čertu ale s jakýmsi Fibonaccim. Svěřte něco Italovi a on zaručeně vyrukuje s nějakým taliánským řešením.

„Nemáme ani ponětí, co to číslo je. Měli bychom se to pokusit zjistit. Očividně to bude důležité, když ti to otec dal.“ Chce mne vzít za ruku, ale já s ní ucuknu. Nechci být v jeho blízkosti. Jeho přítomnost je pro mne drásavá, jako by mne nutila se pořád škrábat.

„Můj otec mi až do dnešního večera nedal vůbec nic. Pokud by mne zajímalo, co to číslo znamená, našla bych si telefonní číslo na právníka, který ten dokument kontrasignoval. Jsem si jistá, že pokud je to číslo důležité, pak by on dokázal vysvětlit, co znamená. Koneckonců byl asi u toho, když byl ten dokument sestaven, nemyslíš?“ Mluvte tiše. Ona je nahoře. Nechci, aby něco zaslechla. Byla jsem to já, o kom mluvil, nebo Elle? Myslela jsem původně, že má na mysli mne, ale nyní si nejsem tak jistá. Naliju do sebe zbytek vína a pokládám prázdný pohár na stůl. Musím ji narovnat, aby ji má nejistá ruka nepřevrhla. Bez tikání pendlovek v pozadí zde panuje hrozné ticho. Nemohu se tady ukrýt, jak jsem to dokázala kdysi.

„Byl to ale tvůj otec a nechal ti toho spoustu. Celé roky jsi toužila po tom, aby tvoje minulost nebyla taková, jaká je. Myslel jsem, že jsi svoje problémy s ním vyřešila. Elle mi říkala, že jste s ním obě celou noc mluvily. Že sis nešla vůbec lehnout.“

Takže tady došlo k chybě. Podle Elliny verze pravdy jsme si vůbec nešli lehnout, jenže právě v posteli můj otec ukončil život. Antoniova ruka spočívá na mé noze a začíná mne hladit. Jenže já ve svém alkoholovém opojení a zahalená do příkrovu ran z minulosti nedokážu myslet na nic jiného než na to, jak bych si přála, aby tady se mnou byl Matt. Muž, kterého jen sotva znám.

„Pokud se ti po něm stýská,“ pokračuje Antonio, „jestli jsi smutná, můžeme to vyřešit společně. A kromě toho ti nechal celou svou pozůstalost.“

„Já ale žádnou jeho celou pozůstalost nechci. A proč tě to tak zajímá?“ odseknu a smetu jeho ruku ze své nohy, jako bych uprostřed letního dne odháněla mouchu. „Já ti říkala, že s nimi nechci nic mít. Ani s ní, ani s ním. Ty to ale pořád nechceš nechat být. Je to proto, že si myslíš, že by z toho mohly být nějaké peníze? Myslíš si, že bychom byli na celý život za vodou, kdybychom se o to dědictví přihlásili?“

Zaskřípe zuby, pootevře rty. Odvrátí se, aby se na mne nemusel dívat. „To nemyslíš vážně. Vím, že něco takového si o mně nemyslíš.“ Je raněn mým obvinění, ale já nic nezmírňuji. „Ty jsi toho prostě příliš moc vypila.“ Bere prázdné láhve a odnáší je do kuchyně. Třebaže vím, že to, co jsem řekla, je nesmysl, chrlím to ze sebe pořád dál a má zraňující obvinění Antonia pronásledují, i když už odchází z pokoje.

„Proto jsi pořád tady?“ křičím. „Kvůli penězům? Předtím než zemřela moje matka, jsi měl v plánu mne opustit. Nemysli si, že jsem neviděla tu tašku. Místo toho jsi tady ale zevloval dál, protože si myslíš, že třeba získám hromadu peněz. Že ti budu platit účty za telefon a objednávat večeře,“ říkám, když si vzpomenu na šmouhu od pizzy na podlaze v kuchyni. „Tak třeba tady tohle bydlení. Kdy jsi ty zaplatil naposledy nějaký účet?“ V té chvíli si jsem jistá, že jsem trefila hřebíček na hlavičku. Kdy naposledy zaplatil nějaký účet? Nedokážu si za nic na světě vzpomenout. Skřípe zuby, stojí ve dveřích pokoje a ze všech sil se snaží nereagovat. Jenže já toužím, aby to udělal, protože právě teď chci, aby mne nenáviděl. Protože to by byla jediná věc na světě, díky níž bych se cítila lépe a která by ospravedlnila mé trvající mlčení. Dokázalo by mi to, že mne využíval stejně, jako jsem já využívala jeho. Takřka dovedu přesvědčit samu sebe, že Antonio si žádnou pravdu nezaslouží. „A ani když mi umřela matka, ses nedokázal přimět k tomu, abys mi nabídl, že tam pojedeš se mnou. Ty nemáš ponětí, jak mne podpořit. Jediné, co jsi poslední tři roky dělal, bylo, že jsi žil na můj účet. Z mých peněz. To si myslíš, že jsi až tak dobrý? Myslíš si, že máš takovou cenu?“

Vyrazí proti mně a až v posledním okamžiku nasměruje svou energii jinam. Jeho ruka udeří do mé skleničky místo do mého obličeje. Pak se jeho ruka zvedne zase do vzduchu, připravená k dalšímu úderu. Když na mne ale pohlédne ze své výše, do níž se nade mnou tyčí, nechá ruku klesnout dolů podél těla.

„No klidně, jen do toho, pokud chceš právě tohle. Jen mne udeř.“ Zvedám se, snažím se cloumat s jeho rukou, ale ta se ani nehne. Je jako kus kamene. „Myslíš si, že teď jsi to podělal, co? Máš strach, že jsi přišel o poukázku na jídlo. O nejlepší věc, jakou jsi kdy měl.“

On ale nevnímá má slova. Poháněn vztekem vrazí pěstí do druhé sklenky na víno a ukončí její život stejným způsobem, jako to učinil s první. Vyjeknu, krčím se a sleduji, jak mu žíly na hlavě nabíhají vztekem. Kapky červeného vína se rozstříknou na stěně jako krvavé pozůstatky nás samých. Antonio vykřikne cosi italsky a vyrazí dveřmi ke schodům. Už jsem to z jeho úst slyšela. Znamená to běž se vyjebat.

Na okamžik si vybavuji obrázek nás dvou před lety, když bylo všechno ještě nové. On do půl těla svlečený, pohybuje rukou s malou brusnou destičkou tam a zpátky po podlažním soklu stejně něžně, jako když se dotýkal mé zjizvené nohy. Tehdy nechal práce, otočil se ke mně a hladil mne rukama, které pokrývaly piliny. Ještě když se setmělo, ulpívala mi na kůži pižmová vůně broušeného dřeva. Zůstal se mnou skutečně jen proto, aby těžil z mé zoufalé potřeby mít někoho, kdo mne miluje? Teď už si nejsem tak jistá. Kéž bychom se mohli vrátit do těch prvních dnů. Jenže to všechno bylo už tak moc dávno.

Srdce mi stále ještě tluče jako o závod, když se o deset minut později vrací a nese si pár tlustých ponožek. Sleduji, jak bez jediného slova stírá víno a smetává na lopatku střepy ze sklenic. Konečky prstů přejíždí po stěně a tváří se zklamaně. Ze sebe, ale také ze mne. Nejspíš. Hodí po mně ponožkami a šeptá: „Měla by sis je natáhnout, ať se nepořežeš. Promluvíme si zítra.“ Pak se bez jediného dalšího slova vytratí nahoru.

Po chvíli je ale izolace o samotě nad mé síly a začínám jednat podle naučené rutiny. Postup je přibližně následující. Nejprve ho poslat do hajzlu. Skutečně ho vytočit až do bodu, kdy mne chce nenávidět. Kdy by mne nejraději opustil a kdy má sbalené věci a rezervované letenky. A pak si s ním zašukat. Je to jako smyčka pozitivní zpětné vazby. Zlost vede k sexu, po němž následuje štěstí, které nakonec přinese zlost. A tak vyjdu nahoru, svléknu se, vklouznu do postele a začnu mu přejíždět rukou nahoru a dolů po zádech. Nejdříve sebou cukne, napne svaly, ale pak zašeptá: „Omlouvám se.“ A já cítím, jak se uvolňuje. Natahuji se k přední straně jeho těla a dotýkám se ho tak, jak vím, že se mu to líbí. V té chvíli zaduní na provlhlé letní obloze první hrom. Záblesky vzpomínek na předchozí sex mi prolétnou myslí, když se Antoniova kůže dotkne mé. Matt na mně, tiskne mne, olizuje mne. Jeho dech na mém uchu. Zaháním ty výjevy pryč od sebe.

Antonio se ke mně obrací a hladí mne po tváři. Zanedlouho ale jeho něžné doteky zdrsní, jeho prsty mi vjedou do vlasů, popadne prameny mých kadeří a táhne mi hlavu dozadu. Je to ale Mattova tvář, kterou vidím, když otevřu oči.

Ne, ne, ne. Antonio, Antonio, Antonio, říkám sama sobě. Mysli na Antonia. On je ten, který je tady teď s tebou.

„Antonio,“ říkám hlasitě. Více než cokoli jiného to je připomínka pro mne samotnou, ale snažím se, aby v tom zněla i touha. Jeho vlhké rty putují po křivkách mého pokrouceného těla. Jenže ani to nereaguje jako normálně. Žádné mravenčení, žádný oheň. Žádný nával krve. Snažím se na něj soustředit, když se přese mne pohybuje. Líbá mne na rty a jen na několik vteřin otevře oči. Zachytí můj pohled, načež ucukne, jako by v něm spatřil něco, co tam ještě nikdy neviděl. Obrací mne a zvedá mne na kolena. Znovu mne tahá za vlasy. Kyčel mne bolí, jak se do mne tlačí. Jizvy mne pálí, jak do nich tlačí dlaněmi. Vydávám zaúpění, které zní jako projev rozkoše, ale dělám to jen proto, že si myslím, že bych měla.

Nevím, zda to je důsledek drog nebo vzpomínka na předchozí noc, co mne otupuje, ale necítím žádnou rozkoš, když mne Antonio natahuje do polohy, kterou má nejraději. Ví, že ohnout se takhle na kolenou je pro mne bolestivé, ale bez ohledu na to pokračuje a přiráží do mě. Šípy bolesti mi vystřelují kyčlí a dál do břicha. Otevírám oči a vidím rozbité zbytky obrázku válející se žalostně na podlaze. Z očí mi tryskají slzy provázené směsicí psychické i fyzické bolesti. Tohle ale Antoniovi nevyčítám.

Oné noci mi to Antonio udělal dvakrát. Pokaždé si mne přitáhne jako nějaké zvíře a jde na to zezadu. Když mě probudí podruhé, už je na mně a zpola uvnitř. Vydávám správné zvuky, dělám správné věci, usměju se, pak hladím jeho kůži a šeptám jeho jméno jako herečka z nějakého filmu z padesátých let. „Antonio, Antonio“. Jenže tohle není Antonio, kterého znám. Tohle je nový, pomstychtivý Antonio. Antonio schopný naplnit své sobecké potřeby. Stvořila jsem v něm to, čím sama na sobě pohrdám. Poprvé jde jen o něj a já jsem pouze nádoba, ze které pije. Dostává se mi připomínky, jaký to je doopravdy pocit, když je člověk pouze irelevantní postavou v něčím životě. A připomínám si, jak moc to může bolet.

22

Byl to Ellin plán a já jsem s ním tehdy souhlasila, neboť jsem byla zoufalá. Byla na mě stále naštvaná kvůli krádeži, jíž jsem se dopustila, a já jsem strašně moc chtěla, aby všechno bylo jako dřív, kdy byla mou hrdinkou a patřily jsme k sobě. Myslím, že ona to rovněž nesla špatně, protože se mne začala vyptávat, co by mohla udělat, abych byla šťastná. Jako kdyby hledala způsob, jak uvést věci do pořádku. A tak jsem jí během našich tajných sobotních schůzek pověděla všechno o Margot Wolfeové a o tom, jak mne šikanuje od chvíle, kdy jsem jí jako malé dítě vrazila do ruky tužku. Napadlo mě, že by to pro mne mohla být šance, jak donutit Margot, aby zaplatila, a současně uvést do pořádku vztah s Elle.

Pověděla jsem jí, že Margot zpívá ve sboru. Že hraje na flétnu. Že začala nosit místo dětských svetříků volné mikiny s natištěným slovem TOMMY. Elle mi vysvětlila, že díky nápisu jsou drahé. Zmínila jsem se taky, že nosí na tělocvik černá tanga, o kterých i její kámošky tvrdí, že působí vulgárně. A že ještě pořád nemá menstruaci, protože se vždycky sprchuje. Menstruace byla jedinou výmluvou, proč jsme se nemusely sprchovat, jelikož žádný učitel nechtěl, aby se ve sprchách rozpoutala katastrofa jako vystřižená z hororu Carrie. A jistě – a ještě jednu poslední věc jsem sestře pověděla a měla jsem toho od té chvíle navždy litovat: všichni kluci ve škole, o které byl zájem, vyprávěli o tom, jak je Margot frigidní. A že nikdo z nich ji ještě nedokázal opíchat. Jediný, kdo do ní něčím píchl, jsem tak byla já.

V souladu s Elliným plánem jsem strávila několik týdnů tím, že jsem začala šířit klepy. Ve škole se našlo dost děcek z nižších společenských vrstev, která byla ochotná vyměňovat drby za dočasné zvýšení svého statusu. Netrvalo dlouho a rozneslo se, že Margot by se ráda na nejbližším mejdanu pomilovala. V době, kdy jsem byla s touto fází plánu hotová, by se našla čtveřice, možná i pětice kluků, kteří si mysleli, že má zájem právě o ně. Jessica všechno pověděla své kámošce Becky, která to řekla Hayley, a od té se to dověděla Samantha, co chodila s Jackem. Dotyčný následně oznámil Nathanovi, že mu Margot dá. Jenom o tom nikomu neříkej. A kdopak že to řekl Jessice? Ale, prostě jenom jedna holka. Víc jsem nechtěla.

Existovaly čtyři, možná pět dalších verzí téhož příběhu. V některých se mluvilo i o tom, že Margot ho dotyčnému vykouří. Jiné naznačovaly, že by chtěla anální sex, aby technicky vzato zůstala pannou. Nepamatuji se, co jsem říkala a komu. Většinu z toho vymyslela Elle a já jsem sloužila jako pouhý posel. To s análním sexem ale bylo moje.

O několik týdnů později jsme uspořádali mejdan v parku. Byl červen, škola končila a mohl přijít kdokoli, kdo se chtěl ožrat laciným cidrem. Skoro jsem couvla, když došlo na věc. Vyděsilo mne, jak snadno jsem jí dokázala hodit rohypnol do pití, aniž by si toho kdokoli všiml. Prášek mi dala Elle. Neměla jsem ponětí o tom, co to je, ale sestra mi pověděla, že Margot po tom bude řádit jako blázen a že se jí všichni budou smát. Bylo mi tehdy čtrnáct a ještě jsem byla panna. Co jsem věděla?

Sledovala jsem tedy Margot a vycítila šanci, když postavila svou sklenici do trávy, aby si mohla začít hrát na rádoby lesbické svádění se svou nejlepší kamarádkou. Přirozeně že u toho měly spoustu nadržených čumilů. A tak jsem jí hodila, když se nikdo nedíval, prášek do pití. Už byla tma a nikdo mne neviděl. Ve skutečnosti mne nikdo nikdy neviděl.

Během půlhodiny zmizela s Alexem Robinsonem, alfa samcem číslo jedna v našem ročníku. Když se dotyčný o necelých pět minut později vrátil, pyšně si vykračoval, zarudlý v tváři a zpocený. Stačilo, aby ukázal směrem ke křoví, a další kluk tam hned zamířil. Pak další, a ještě jeden. Moc ráda bych řekla, jak jsem zakročila a jak mne mrzelo, co jsem provedla. Jak jsem litovala toho, že ji postupně znásilnili nejméně čtyři kluci, pokud se dalo věřit tomu, co říkali. Jenže já neudělala nic. Jen jsem všechno z bezpečné vzdálenosti sledovala a pak se tomu s Elle po celé následující týdny smála.

Margot dostala přezdívku Dej nám, Margot, zatímco na mou Prasečí nohu se zvolna zapomínalo. Dokonce jsme spolu pak i kamarádily, když s ní ostatní holky nechtěly nikam chodit, protože tvrdily, že je coura. Byla jsem pro ni hrdinka a dělalo mi to vážně dobře. Omluvila jsem se jí kvůli té ruce a ona řekla, že to nic nebylo a že to vlastně ani nebolelo. Pokud jde o mejdan, následovalo policejní vyšetřování, ale kluci tvrdili, že většina z toho všeho bylo jenom vychloubání. Že s ní nikdo z nich doopravdy nic neměl. Jenže já i Margot jsme věděly, že to není pravda. Policie ji nechala vyšetřit lékařem, aby se získaly důkazy, ale uplynula už příliš dlouhá doba. Odebrali jí i krev, avšak toxikologické výsledky byly negativní. Jak jinak.

Poté co se do věci vložila policie, začali lidé Margot postupně odpouštět a zvolna byli ochotni uvěřit, že možná byla znásilněna. Nyní přišla řada na kluky, aby trpěli. Učitelé jim dávali horší známky, vylučovali je z hodin kvůli drobnějším přestupkům. Nezáleželo na tom, že je nikdo nikdy neobžaloval. Margot nakonec získala nazpět někdejší popularitu. Oběť všichni milují. A ona vytáhla nahoru i mne a já se stala oblíbenou rovněž. Mé známky se zlepšily. Teta Jemima mne chválila a sdělovala kamarádkám, když si myslela, že jsem z doslechu, že ke mně konečně našla tu správnou cestu. Že jsem se konečně naučila, jak se správně integrovat. Že nejsem tak úplně Harringfordová. A díky komu se to všechno stalo? Díky Elle, samozřejmě.

Závažnost toho, co jsem udělala, mi došla, až když jsem byla mnohem starší. S Margot jsem se přestala stýkat, když jsme odešly ze školy, ale často jsem uvažovala o tom, že ji najdu a všechno jí povím. Jednou jsem už dokonce stála před obchodem s oblečením, v němž pracovala, s úmyslem přiznat se ke svém podílu na zničení jejího života. Jenže jsem couvla a nedokázala ani vejít dovnitř.

Antonio není už druhý den doma. Ani mi nezavolal. Odešel následujícího dne po mém návratu domů, než jsem se probudila. Nechala jsem mu osm vzkazů z nového telefonního čísla a dalších osm ze starého. Neodpovídá a nechce mne vidět. Nevzal si ale s sebou moc věcí, takže si jsem jistá, že se vrátí. Skutečně doufám, že se vrátí. Přála bych si, abych dokázala napravit všechny ty pitomosti, které jsem nadělala, a přiměla ho vrátit se domů. Protože co budu vlastně jinak dělat? Moc ráda bych se donutila chodit znovu do práce. Jenže to nedokážu. Abych mohla vzít zpět to bodnutí tužkou do ruky Margot Wolfeové a řekla jí místo toho, že namalovala moc hezký obrázek, a pokusila se stát se její kamarádkou. Jenže jakmile člověk jednou něco udělá, nedá se to vzít zpět. A nám nezbývá než najít cestu celou tou spouští, kterou jsme za sebou zanechali.

23

Je už pozdě, čtvrtá noc, když uslyším klíč v zámku. Poznávám těžké Antoniovy boty, když šoupou o rohožku. Pak slyším, jak jde po špičkách chodbou a pokouší se mne nevzbudit. Zvednu se na gauči, beru do ruky televizní ovladač a snažím se působit, jako že jsem si skoro ani nevšimla, že odešel. Když se objeví ve dveřích obývacího pokoje, začnu surfovat televizními kanály. Zprvu nic neříká, ale cítím, jak na mne upřeně hledí. Zatnu zuby, abych zahnala nervózní úsměv, jenž se mi dere do tváře. Má první myšlenka volá Díky bohu, že je po všem. Jak rychle jsem zapomněla na to, jaké to je být sama.

Od chvíle, kdy odešel, skoro nepřestalo pršet. S přestávkami se neustále střídala bouřka za bouřkou. V jedné chvíli sluníčko, pak zase déšť. Jen jednou jsem byla venku, abych si koupila nový mobil. Koutkem oka sleduji, jak ze sebe shazuje plášť. Je nový. Napadá mne, jestli si ho koupil za moje peníze. Pak si ale připomenu, že já jsem udělala něco horšího, a kousnu se do rtu.

„Ahoj,“ pozdraví. Přepnu na další kanál a ignoruji ho. Už jsem projela tolika kanály, že jsem se dostala až k náboženským programům, na nichž jsou doslova všichni buď spaseni, nebo pomáhají spasit druhé. Vidím lidi padající jeden přes druhého, jak je drtí Boží moc. Vzpomínám si, jak mne teta Jemima zavedla k alternativnímu léčiteli ve snaze, jak tehdy prohlásila, pomoci mé kyčli. Dotyčný léčitel ale mluvil o zlu ve mně a jak ho ze mě vyžene, aby zmenšil mé trápení. Při zpětném pohledu si myslím, že se na mně snažili provádět exorcismus. Teta Jemima mi pak přikázala, abych o té návštěvě nikomu nic neříkala, takže jsem to přirozeně ještě téhož večera pověděla strýci Marcusovi. Pohádali se a teta se mnou přestala na měsíc mluvit. Znovu mne tam už nikdy nezavedla.

Antonio popojde o krok blíž a já s obnoveným nadšením pokračuji v projíždění kanálů. Natahuji ruku s ovladačem k televizoru. Objevují se ukázky z placených kanálů. Samé kozy a našpulené rty v extrémně detailních záběrech. Každou chvíli tam některou holku někdo ohne a vyšoustá ji zezadu, zatímco jiný chlapík se věnuje jejímu obličeji. A mě stále ještě bolí kyčel od toho, jak mi Antonio dělal totéž tehdy v noci. Snažím se namluvit si, že se nechtěl chovat jako idiot, ale jen těžko o tom dokážu sebe samu přesvědčit. Vypínám televizi a odkládám ovladač.

„Omlouvám se, že jsem se neozval,“ říká, když vejde do pokoje. Z černých vlasů mu kape voda a má kajícně svěšená ramena.

„Přišly ti moje zprávy?“ ptám se. Přikyvuje. „Kde jsi byl?“ Výjevy z televizního sexu se mi vkrádají do mysli. A spolu s nimi představy, v nichž je on sám kdesi v ošuntělém striptýzovém pajzlu, v němž utrácí peníze a někde v zadní místnosti si nechává vyhonit ptáka. Zvedá se mi žaludek, a tak sahám po skoro prázdné skleničce s vínem a naliju do sebe zbytek. Bez ohledu na to, co jsem udělala já, by mne skutečně bolelo, kdyby to byla pravda. Vidím, jak upírá pohled na tři nebo čtyři prázdné láhve u mých nohou. Možná jich tam je pět nebo šest. Nic neříká, jen si sedá vedle mne.

„Omlouvám se, že jsem odešel. Byl jsem strašně naštvaný. Už jsem se uklidnil. Nechci tě rozčílit.“ Poprvé se mu podívám do tváře. Kolem hluboko zapadlých očí má černé kruhy jako od rozmazané řasenky. Ani jeho dlouhé řasy jim nedokáží dodat na kráse.

„Kde jsi byl? Čtyři noci jsi se tu neukázal.“

„V Itálii.“ Poposedne si na pohovce a otočí hlavou, aby na mě viděl. Tělo má stále natočené ode mne, jako kdyby si nechával jednu nohu připravenou k bleskovému útěku.

„V Itálii? Na čtyři dny?“ Vracím skleničku od vína vedle papírů s jeho poznámkami, které stále ještě leží na stole. „A proč?“

„Nemohl jsem tady být. S tebou ne. Když jsi se vrátila domů, měl jsem ohromnou radost. Tak moc jsem ti chtěl pomáhat a starat se o tebe. Myslel jsem si, že by to třeba mohl být nový začátek.“ Natáhne ruku, sebere popsané papíry a srovná je na hromádku. „Jenže ty jsi byla úplně stejná jako předtím. A měla jsi pravdu, byl jsem nachystaný, že od tebe odejdu. Nechtěl jsem tady zůstávat a dál se hádat nebo šoustat. Nic jiného jsme vlastně nedělali.“ Teď už pláče a utírá si slzy z tváře. Není to poprvé, kdy ho vidím brečet. „Kdysi nám bylo tak dobře, Rini. Bylo to tak nádherné být s tebou. Jenže jakmile jsem se zmínil o tom, že bych chtěl rodinu, ty ses změnila.“ Poposedne si blíž, riskne to a dotkne se mé ruky. Neodstrčím ho. „Já chci normální život, Rini. Manželství a děti. Chci je mít s tebou. Vrátil jsem se, abych ti to pověděl. Dám ti čas. Pomohu ti, jestli mohu. Ale chci, abys ke mně byla upřímná.“ Natáhne se a vezme mne za ruku. „Jestli mě nechceš, prostě mi to pověz. Mohu si posbírat věci a odejít. Chci ale, abys věděla, že tě miluji. Je mi lhostejná tvoje minulost nebo jakékoli problémy, které jsme ty nebo já měli. Klidně udělám z dneška nový začátek. Den číslo jedna. Pokud to chceš.“ Uvažuji, kolikrát je mi souzeno znovu začínat svůj život. Jsem jako nějaká proklatá kočka. Zmlkne, nadechuje se a pak, jako kdyby měl dojem, že dostatečně nedemonstroval, jak pevně stojí za svým rozhodnutím, rychle dodává: „Ty to ale musíš doopravdy chtít.“

Beru ze stolu telefon s předplacenou kartou a hodím ho do nejbližšího koše na papír. Ve skutečnosti to nic neznamená, protože všechno, co chci udělat, je uklidit ho ze stolu. Symbolický význam to ale má. Vyjadřuje to, že odhazuji starý život, staré kontakty a osm ze šestnácti zpráv poslaných Antoniovi, na které jsem nedostala odpověď. Kdesi na té SIM kartě jsou i údaje o Margot Wolfeové. Tohle číslo zná také Elle. Antonio mému činu rozumí. Přisedne si blíž a pevně mne obejme. Měla bych cítit úlevu, ale z jakéhosi důvodu tomu tak není.

Kuchtí jakési těstoviny s omáčkou carbonara. Zatímco vaří, využívám tu chvíli k tomu, abych přes internet zkontrolovala stav svého bankovního konta. Zjišťuji, že onoho rána, kdy odešel, z něj vybral 340 liber. Což znamená, že jsem mu zaplatila plášť a bezpochyby i letenky do Itálie. Není mi to jedno, ale rozhoduji se, že to není dostatečně závažná věc, abych s tím vyrukovala a vyvolala hádku, která by vedla k revizi jeho prohlášení chci tě podporovat. Už tak se pohybujeme na tenkém ledě a já nechci být tou, která si dupne a bude pozorovat, jak se potápíme. Nejsem připravena na to, aby ode mne odešel. Co bych zatraceně dělala? Být sama je fajn, pokud člověk nepozná nikdy nic jiného. Jenže já poznala. Nedokážu se vrátit ke kolotoči práce-spánek. Možná se to časem mezi námi zlepší. A pokud ne, třeba naberu více sil a najdu cestu, jak pokračovat dál bez něj.

A tak sedím, usmívám se a čekám, až budeme jíst. On mi vypráví, jaké peklo byly dny beze mne, načež já odpovídám totéž. Svým způsobem takové opravdu byly. Jíme, načež na mne vrhne pohled, o němž vím, že znamená, že mě chce políbit. Udělá to a končíme v posteli. Tentokrát jde všechno podle očekávání. Antonio se chová něžně, protože jsem křehká. Jeho ruka přejíždí tam a zpátky po mých jizvách. Když je po všem, zvedám se a prohlížím si kyčel v zrcadle. Napadá mne, že stopy po operaci mají tvar, kterého jsem si nikdy předtím nevšimla. Vím, že je to jen od toho, jak mi lékaři upravili kosti a upevnili šlachy, ale vypadá to jako oblouček motýlích křídel. Jemný tvar v podobě písmene V s vyrytým tělíčkem uprostřed. Skloním pohled k potrhanému obrázku na podlaze a říkám si, že zítra ho uklidím.

Krátce poté Antonio vstane a smetá ze země rozbité sklo. Obrázek strčí do zásuvky. Ví, že to musí být něco důležitého, když jsem si to s sebou přivezla. Jako kdyby mi četl myšlenky. Venku stále zuří bouře, ale aspoň ta druhá zde, v mém nitru, jako by se utišovala. Té noci usínáme společně, ve vzájemném objetí, a já myslím na to, jak jsem ráda, že přišel domů. Spíme tak poprvé po celých měsících a já uvažuji, zda démoni spočívající uvnitř mne konečně našli cestu ven.

24

Následujícího dne při snídani mi Antonio oznamuje, že má v úmyslu otevřít si bistro, o jakém vždy snil. Už dlouho o tom mluví. Představuje si malý podnik s otlučenými stoly a drahými bílými ubrusy. Jako starý dobrý Řím. Recyklované sklenice a stříbrné příbory, jen bez výhledu na Colosseum.

„Jednu polovinu mi půjčí banka a druhou mám našetřenou.“ Láduje se plátky pruhované slaniny a plnými lžícemi míchaných vajec. Vzpomenu si na snídani od Joyce a na to, jak byla slaná. Usměju se při představě, jak ji teď musí Elle dohánět k šílenství, když se stala paní rodinného sídla.

„To je fantastická myšlenka,“ říkám a v duchu pochybuji o bankovní půjčce i úsporách. Ale znovu se zdá, jako kdyby mi četl myšlenky. Vstává a ukazuje doklady z banky. Zatímco studuji stránku, ukradne mi plátek slaniny z talíře. Stůl zdobí karafiát ve štíhlé váze. Předpokládám, že ho tam dal on.

„Půjčku jsem si vyřídil v době, kdy jsi byla pryč,“ řekne, otře si rty a olízne prsty. „První den, když jsem si myslel, že to mezi námi skončilo.“

Usměju se, natáhnu se k němu a políbím ho, aniž bych si doopravdy přečetla, co mi podal. Překvapeně couvne, než se zvolna uvolní pod mým rty. „Ta vajíčka jsou skvělá. Pokud je tam budeš podávat, jsem si jistá, že budeme mít úspěch.“

Po snídani si spolu sedáme na gauč, tulíme se k sobě a díváme se na Discovery Channel. Cosi o smečce lvů a o tom, jak přežívají malá lvíčata. Později Antonio uvaří těstoviny s pestem a kuřecím masem. S talíři na klíně sedíme pod prošívanou dekou, kterou jsme si donesli dolů, když jsme se ještě předtím pomilovali. Přesně tak, tohle jsme dělali. A bylo to krásné, milé a něžné milování. Právě takové, jaké jsem si zvykla pokládat za minulost, ale současně jediné, které dokáže hojit staré rány. Což je koneckonců přesně to, co jsem. Nebo co, přinejmenším podle svého otce, otvírám.

Jenže současně to všechno působí, jako kdybychom jednali podle jakéhosi scénáře, podle nějakého televizního filmu o tom, jak má člověk našít záplaty na problémy a předstírat, že je všechno v pořádku. Usmíváme se na sebe, kdykoli nevíme, co bychom měli říci, sedíme kousek od sebe a držíme se za ruce. Ale Antonio se snaží a myslím, že já aspoň pro jednou rovněž. Prozatím to stačí. Nakonec usneme.

Probudím se, když uslyším zadunění hromu. Hlasité třesknutí se rozléhá domem. A pak znovu, tentýž zvuk. A já si uvědomím, že to vůbec není hrom. Kdosi klepe na dveře. Letmo pohlédnu na mobil. 23:07. V takovou dobu nepřicházejí žádné dobré zprávy. Dloubnutím probudím Antonia, načež se mne zmocní nepříjemný pocit, když si uvědomím, že by to mohla být Elle. Cítím se stejně jako té noci, kdy telefonovala, aby mi sdělila, že zemřela naše matka.

„Co je to?“ zamumlá, když předtím zadrmolil cosi italsky. Další zaklepání.

„Někdo je za dveřmi,“ šeptám. Podívá se na hodinky, postaví se, natáhne si tričko a upraví si trenýrky i to, co má v nich.

Zalezu hlouběji pod deku a naslouchám. Ačkoli nerozumím, o čem se u dveří mluví, slyším tón konverzace a okamžitě vím, že to není nic veselého či triviálního. Současně je mi ale jasné, že to nebude Elle, díky čemuž pocítím úlevu.

Natáhnu si tričko a Antonio je během minuty zpátky v obývacím pokoji. V závěsu za ním přicházejí dva lidé. Vyzařuje z nich autorita a kape voda, která končí v prasklinách mé laminátové podlahy. Jedna z nich je žena. Má hranatou tvář připomínající Rubikovu kostku. Není nalíčená. Uši má příliš nízko, jako by se jí začaly roztékat a sklouzly dolů. Usmívá se na mne, ale já vím, že v jejím úsměvu není žádná vlídnost. Je to služební úsměv vyjadřující cosi jako no tak dobře, když už jsem ve tvém domě, možná bych se mohla tvářit zdvořile. Muž vedle ní je rozložitý, ve všech směrech až příliš velký. Okamžitě vím, že jsou od policie.

„Dobrý večer, doktorko Harringfordová. Já jsem detektiv Forresterová a toto je detektiv McGuire. Potřebujeme vám položit několik otázek týkajících se vaší sestry, Eleanory Harringfordové.“

Rozhlédnu se po pokoji a odhaduji, jak to zde na ně může působit. V první řadě stojí na stole láhev od vína, kterou si lze snadno zaměnit za láhev od šampaňského. Dvě prázdné skleničky. Televize hrající v pozadí má vypnutý zvuk a já vypadám přesně jako někdo, kdo se před chvílí miloval. Šťastný pár, bez jakýchkoli problémů. Jenže tohle jsou policisté a chtějí se ptát na sestru. Což znamená, že pravděpodobně vědí, že mi právě zemřeli rodiče. Což znamená, že nejspíš vědí, že se chystám převzít pěkně tučnou sumu. Elle jim pravděpodobně volala a mne se najednou zmocní tíživý strach, že tohle všechno vypadá jako oslava.

„Dobře. Jak vám můžeme pomoci?“ vloží se do věci okamžitě Antonio. Musím ho milovat za to, jak se snaží, ale co by mohl asi tak udělat? Nikdy se s Elle ani nesetkal.

„Můžeme se posadit?“ ptá se detektiv Forresterová, zatímco se usazuje na gauči proti mně. Neodpovídám, ale Antonio už pokyne detektivu McGuireovi na místo vedle kolegyně.

„Co je s mou sestrou?“ ptám se trochu unaveně. Pronáším to nenuceným tónem, jako bychom byli rodiče vzpurného dítěte a na návštěvy policie jsme si již zvykli. Ale ne, co ta Eleanor vyvádí tentokrát? Do jakých problémů se zase dostala? Tužka zabodnutá do ručičky malého děvčátka? Bože, to je uličnice.

„Vaše sestra byla nahlášena coby pohřešovaná a my se snažíme pomáhat policii v Edinburghu v jejím vypátrání. Naposledy byla spatřena přede dvěma dny v Hortonu, což je vesnice, kde bydlí. Od té doby nemáme nahlášeno, že by ji někdo spatřil. Ani ve vesnici, ani v okolních městech. A nebyla ani doma.“ Detektiv McGuire zatím ještě nepromluvil, ale dává si dohromady všechny detaily spojené s mým obydlím. Žádné rodinné fotografie, žádné osobní drobnosti ve vitrínkách. Jediné knihy jsou buď lékařské, nebo morbidní. Anestézie. Kapesní příručka anestézie. Potlačování bolesti. Hrobky živých: márnice v Andách. Úspěch farmakologie! Zabíjení v zájmu společnosti. Stejně dobře bych tady mohla mít i příručku, jak někoho zavraždit a zbavit se těla.

„Vy ale nejste obyčejní policisté provádějící pátrání. Vy jste policisté v civilu,“ říkám, protože vím, že za tím vším už bude něco závažnějšího. Hlavou mi létají myšlenky a žádný scénář pro mne nevypadá dobře.

„Mnoho uniformovaných policistů právě teď obchází dům od domu, doktorko Harringfordová. Můžete být klidná. Ale ano, my jsme ze SKPV. Oddělení služby kriminální policie a vyšetřování.“ Antonio dělá to, co má ve zvyku. Přešlapuje z nohy na nohu způsobem, který považuje za projev nenuceného chování. Ve skutečnosti to ovšem dělá právě ve chvílích, kdy je nervózní. „Vaši sestru spatřil naposledy majitel hostince…“ Policistka se odmlčí a zalistuje černým zápisníkem. „Začarovaná labuť. Utíkala pozdě v noci v dešti kolem hřbitova. Od té doby ji nikdo neviděl. Na základě toho, k čemu došlo v průběhu uplynulého týdne, se snažíme sestavit mapu zachycující její pohyby. Máme útržkovité zmínky o jejích psychických problémech, což ji z našeho pohledu řadí do kategorie, která by se dala označit jako dospělí lidé, kteří se mohou stát potenciální obětí.“ Skoro se zasměju, ale zarazím se a myslím si, že si mi podařilo smích zakrýt. Mám ale dojem, že očím policistky nic neujde. „Vám na tom připadá něco legrační, doktorko Harringfordová?“

„Omlouvám se, nechtěla jsem se smát. Jde jenom o to, že jsem nikdy neslyšela, že by někdo charakterizoval Elle jako dospělou osobu, která je potenciální obětí.“ Uklidňuji se a vytahuji si deku o něco výš. Toužím po tom, abych měla kalhotky. „Ve skutečnosti to bývá přesně naopak. Čím vám mohu pomoci?“

Detektiv McGuire se na okamžik ujímá slova. Vystřídání probíhá tak nenuceně, jako kdyby to měli nacvičené. „Pokud je nám známo, prožili jste v rodině v poslední době několik ztrát.“

„Mám postavit na čaj?“ vstupuje do rozhovoru Antonio. K přerušení konverzace dojde v téže chvíli, kdy oblohu rozčísne blesk. O pouhou vteřinu později následuje hrom.

„S mlékem, bez cukru,“ požádá detektiv Forresterová.

„Pro mne totéž. Děkuji.“ McGuire se obrátí zase ke mně a sepne ruce. „Ve chvílích stresu se vždy ještě dále umocňují již existující problémy. Pokud víme, přišla jste nedávno o oba rodiče. Upřímnou soustrast.“

„Děkuji,“ odpovím poněkud chladně. Měla bych se snažit, abych působila aspoň trochu zdrceně a dávala najevo, jak je to pro mne obtížné. Usoudím ale, že některé věci jsou příliš dobře naprogramované a musí probíhat samy a automaticky.

„Jsem si jistý, že to je těžké, ale chci se vás zeptat na vaši matku. Jaká byla příčina její smrti?“ pokračuje detektiv.

„Myslím, že to byla rakovina.“

„Vy nevíte, na co zemřela vaše matka?“ vloží se do hovoru detektiv Forresterová a pohlédne na mne přimhouřenýma očima.

Odmlčím se a polknu. „Pokud vím, byla to rakovina, ale neviděla jsem lékařské zprávy a nemluvila jsem ani se žádným lékařem.“

Detektiv Forresterová přejede pohledem po knihách, vstane a přejde k nim, když si ověří, že mi to nevadí. Vezme do ruky Úspěšnou farmakologii a zalistuje jejími stránkami. „Vy jste sama lékařka, že?“ Přikývnu. „A vás to nezajímá?“ odloží knihu a rozhlédne se po pokoji, v němž chybí předměty osobnější povahy. „Podívejme se na to takhle. Někdo z mé rodiny se zaplete do nějakého zločinu. Já bych chtěla vědět, co se stalo. Chtěla bych zjistit podrobnosti o daném případu. Chtěla bych znát známá fakta a jaké hypotézy byly sestaveny. Protože tak funguje moje mysl. Je to moje práce – být zvědavá. Podezřívavá.“ Zvedne knihu Zabíjení v zájmu společnosti. Jedná se o životopis sériového vraha Dennise Nilsena, muže, který si nechával těla obětí, aby si ulehčil ve své osamělosti. Pak ji bez jakéhokoli výrazu ve tváři zase odloží. „Čekala bych, že jako lékařka byste nejspíš chtěla vědět, jak vaše matka zesnula.“

Zastrčím si vlasy za uši a odhrnu ofinu z očí. Antonio vklouzne do pokoje s podnosem, na němž nese šálky s čajem. Natáhnu se a vezmu si svůj, současně k sobě tisknu prošívanou deku.

„Naše vztahy nebyly moc dobré,“ nabízím vysvětlení. „Nejednalo se o cosi, co by se dalo označit jako normální vztah matky s dcerou.“

„Jistě. Slyšeli jsme, že jste byla adoptovaná tetou.“

„Ne, nebyla. Jenom jsem s ní žila.“

„Proč?“

„Proč mne neadoptovala, nebo proč jsem s ní žila?“

„Obojí,“ odtuší detektiv Forresterová.

„Já nevím.“ Antonio si sedá vedle mne a bere mou dlaň do své. „Žila jsem u ní od doby, kdy mi byly tři roky. Nikdo mi nikdy přesně neřekl, proč k tomu došlo.“

„A vy jste se nikdy neptala?“ Pokrčila jsem rameny na znamení, že na to nemám žádnou odpověď. „Asi jste nebyla moc zvědavá, že? My jsme už s vaší tetou mluvili. Pověděla nám, že vaše matka si nedokázala poradit se dvěma dětmi, že toho na ni bylo moc. Myslím, že dnes by se to označilo jako postnatální syndrom.“ Antonio mi pohladil ruku. Ulevilo se mu, že se dověděl pravdu. Já ale vím, že to je blbost. Pitomost, kterou teta Jemima i dnes ráda přijímá za bernou minci. Chtěla bych vědět, jestli je jim známo, že teta Jemima nebyla na pohřbu. Neptám se ale, neboť si jsem jistá, že podobná otázka by jen rozdmýchala plamen podezření.

„Myslím, že to tak bylo,“ přisvědčím. „Postnatální deprese. Naše vztahy byly takřka nulové. Nemluvily jsme spolu a ani jsme si nepsaly. Z jejího pohledu to bylo, jako kdybych vůbec neexistovala. Takže když zemřela, já jsem se na nic neptala.“ Nedodávám nic o svých podezřeních týkajících se podílu Elle na matčině smrti.

„Dovolte mi tedy, abych z toho všeho sestavila celkový obrázek,“ promluví detektiv Forresterová. Vezme si šálek čaje a znovu se posadí. „Neudržovala jste žádné vztahy s matkou. Ani s otcem.“ Pohlédne na mne, zda to souhlasí. Přisvědčím rychlým pokývnutím hlavou. „Jak jste se dověděla o matčině smrti?“

„Elle mi zavolala.“ Oba se zatváří zmateně. „Eleanor, moje sestra.“

„A co jste udělala vy?“

„Letěla jsem tam. Na pohřeb.“

McGuire jedná podle příkladu Forresterové a vezme si šálek čaje. „Vy jste tedy všeho nechala a sedla do letadla, abyste se dostala na pohřeb?“ zeptá se.

„Ano.“ Vytáhnu svou dlaň z Antoniovy.

„I když jste se žádným z rodičů neudržovala žádné styky?“

„Myslím, že takhle to nemůžete stavět.“ Trochu to bolí, když člověk poslouchá, jak je vlastní minulost redukovaná na kostru sestavenou z jednotlivých detailů. Vyvolává to pocit, jako bychom jí tím ubližovali, jako kdyby se najednou stávala nicotnější, než tomu ve skutečnosti bylo. A má slova pak znějí přihlouple: malá holčička spěchá, aby oplakávala maminku, která ji nikdy nechtěla. Musím jim připadat jako ubožák.

„Pravděpodobně jste chtěla poskytnout podporu sestře?“

„Ano. Myslím, že takhle by se to dalo vyjádřit.“ Třebaže to není přísně vzato pravda, tak prohlásit, že jsem se tam vydala, abych zjistila, proč mne rodiče nechtěli, mi připadá tak žalostně nepřesvědčivé, že se nedovedu přimět, abych to přiznala. Zejména nyní, když jsem odkývala verzi tety Jemimy, podle níž rodiče donutila postnatální deprese, aby mne odložili jinam. „Jela jsem tam, protože jsem chtěla podržet Elle.“

„Eleanoru Harringfordovou.“

„Ano.“

„A jak to s ní vypadalo, když jste tam dorazila? Jaký byl její duševní stav?“ Oba si unisono usrknou čaje.

„Já nejsem psycholožka. Jak bych to měla vědět?“

Forresterová lehce našpulí rty a podívá se na McGuirea. Na tváři se jí objeví drobná vráska připomínající tvarem srpek jizev na mé kyčli. Povytáhne obočí způsobem, z něhož usoudím, že si mne ocejchovala jako chytráka, který se stále vykrucuje. „Ne, doktorko Harringfordová,“ promluví podrážděným tónem. „Nejste psycholožka, ale jste její sestra. Znáte ji. Jste pokrevní příbuzné. Musíte být schopná říct, jestli brečela, byla smutná, veselá nebo radostí bez sebe. To jsou prosté emoce, doktorko Harringfordová.“

„Byla v pohodě.“ Jejich hlavy se ke mně otočí, jako kdybych jim právě oznámila, že se moje sestra příležitostně proměňuje v ufona. „Elle není jako většina lidí. Nechci ji stavět do špatného světla, ale ona nevypadala nějak zvlášť smutná z toho, co se stalo. Aspoň pokud šlo o matku. Kdybyste ji znali…“

„Takže,“ přerušuje mne policistka. „Eleanor Harringfordová byla po smrti vaší matky v poměrně dobré náladě. Nenesla to příliš těžce. A co jste tedy dělaly ve dnech předcházejících pohřbu vaší matky, že vás to vedlo k přesvědčení, že je v poměrně dobré náladě? Že se, pokud to tak lze říci, vyrovnává se ztrátou.“

Prolétnu si v duchu sled událostí. Naše počínání nepůsobí právě nejlépe a staví nás obě, mne i Elle, do pozice bezcitných a chladných osob. V této chvíli ji nenávidím jako nikdy v životě. Kam mohla zatraceně zmizet? „Nic moc. Normální věci. Procházely jsme se. Zašly jsme si na večeři. A já jsem po pohřbu odjela.“

„Normální věci. Hm.“ Mručí stejně, jak bych to dělala já, kdybych si prohlížela zvláštní vyrážku na něčí kůži. Snaží se dešifrovat, co má před sebou, a současně působit inteligentně. „Vy jste ale neodjela bezprostředně po pohřbu, je to tak?“

„Ne, hned ne.“ Upře na mne pohled a čeká, až to rozvedu. „Zůstala jsem ještě přes noc.“

„Kde?“

„V tom domě.“ První naprostá lež. Jsem dobrá lhářka, to vím. Ale lhát policii při pátrání po pohřešované osobě? Po potenciální oběti? Vymění si pohledy, což ve mně vyvolá nepříjemný pocit, neboť vypadají, jako kdyby stejně věděli, že to bylo jinak. Antonio si toho všimne rovněž a obrátí pozornost ke mně. „Na chvilku jsme si ten večer vyšly. Na pár skleniček. Myslím, že toho bylo na nás obě trochu moc.“

„S panem Guthriem a panem Watersonem,“ Antonio vedle mne ztuhne a v jeho očích vidím žárlivost. Samozřejmě že ničemu nepomáhá, že jsem mu neřekla nic o Gregovi ani Mattovi. Automaticky to teď působí podezřele.

„Ano,“ přisvědčím. „Byli to přátelé mé sestry,“ dodávám v pokusu oddělit svou osobu od důvodu přítomnosti obou mužů.

„A vy jste pak další den dopoledne odjela?“

„Ano.“ Vím, k čemu se schyluje. Cítím to. Je to, jako bych se dívala na nákladní vlak. Jeho světla mi září do očí, protože stojím na kolejích. Jako kdyby se blížil ke mně, zněla píšťala, ale já nebyla schopná utéct.

„Hned po otcově smrti.“ Přikývnu. „Jak nesla Eleanor, když se dověděla, že otec zemřel?“

„Byla rozrušená. Řekla bych, že to nevzala moc dobře.“

„Když vám zavolala kvůli smrti matky, řekla byste, že byla rozrušená? Nebo vám připadala klidná?“

„Byla klidná.“

„Odpovídalo by tedy skutečnosti, když řekneme, že po smrti otce byla více rozrušená?“

„Asi ano.“

Detektiv Forresterová zkříží ruce na prsou. „Ona vám tedy zavolá, klidná a podle všeho vyrovnaná se smrtí matky, a vy hned spěcháte na letiště, abyste se tam dostala, protože jí chcete poskytnout podporu. Ale když zemře váš otec a Eleanor je viditelně rozrušená, vezmete si její auto a odjedete. Našli jsme ho na letišti. Šedý mercedes s poznávací značkou KV58 HGG. Bylo to tak?“

„Číslo neznám. Ale jinak ano, vzala jsem si to auto. Chtěla jsem odtamtud pryč.“

„Od Eleanory? Od sestry, za kterou jste přijela, abyste ji podpořila?“

„Omluvte mne, detektive,“ přeruší ji Antonio. „Ale co má tohle všechno společného se zmizením Elle?“

„My se prostě snažíme zrekonstruovat, v jakém byla duševním rozpoložení,“ odtuší detektiv McGuire, jenž se rovněž vloží do rozhovoru. „Kromě toho jsme našli její auto s klíčky v zapalování.“ Obrátí se ke mně. „Jsem si jistý, že budete souhlasit, že jsme to museli vyloučit jako důležitý fakt. Potvrzujete tedy, že jste si vzala to auto?“

„Ano, potvrzuji.“

„Dobře. Tím si ušetříme zkoumání asi osmačtyřiceti hodin záznamů z bezpečnostních kamer,“ šeptá Forresterové.

„A vy, pane Molinaro?“ ptá se detektiv Forrester. „Kde jste byl vy, když se tohle všechno odehrálo?“

„Zůstal jsem tady. Irini si ráda řeší tyhle věci sama. Nechtěla, abych se setkal s její rodinou.“

„A proč tomu tak bylo, doktorko Harringfordová?“ ptá se Forresterová a podívá se na mne.

„Myslím, že je očividné, že jsem s nimi neměla moc dobré vztahy. A vy jste se už zmínili o tom, že Elle měla problémy související s duševním zdravím.“

„To ne. My jsme vám jen sdělili, že se nejednalo o víc než útržkovité zmínky. Jsem si jistá, že coby lékařka pochopíte, že s vámi nemůžeme diskutovat o jejích zdravotních problémech v minulosti. Ale jen aby bylo jasno, prověřili jsme si to a nenašli jsme záznamy o ničem zásadním.“

„Ale něco tam bylo, tím si jsem jistá. Sama Elle mi řekla, že strávila jistou dobu v psychiatrickém ústavu.“

„O těchto věcech s vámi nemůžeme podrobněji hovořit.“

„Ale je to důležité. Proto jsem nechtěla, aby byla součástí mého života. Bylo to s ní velmi komplikované.“ Jakmile to pronesu, uvědomím si, jak hrozně to zní, jestliže se snažím vykreslit sebe samu jako starostlivou sestru. „Prostě jsem dávala přednost tomu, aby mezi námi byl odstup. Bylo to lepší pro nás obě,“ lžu.

„Ale vy jste tam přesto odjela, abyste ji podpořila,“ připomíná mi Forresterová, až příliš ironicky na můj vkus. „A co bylo pak?“

„Já jsem byla tady. Nechodila jsem do práce. Zavolala jsem tam, že jsem nemocná. Místo toho jsme zůstali doma. Potřebovali jsme být chvíli spolu. Abychom se dali znovu dohromady, po té době, kterou jsme strávili každý sám.“

„Zdá se, že pokud jde o to, odvedli jste dobrou práci,“ prohodí detektiv McGuire, zatímco vstává.

Detektiv Forresterová, která podle všeho hraje roli zlého poldy, se zvedne rovněž. „Pokuste se být ještě několik dní dosažitelná. Jsem si jistá, že vám budeme chtít položit ještě další otázky.“

Zamíří ke dveřím a já je následuji. Deku si držím omotanou kolem pasu. „Jo, a ještě jedna věc,“ pronese Forresterová, zatímco její partner už otevírá dveře. „Jméno Joseph Witherrington. Říká vám to něco?“

Na okamžik se zamyslím, než řeknu: „Ne. Až do této chvíle jsem ho nikdy neslyšela.“

Usměje se. „Dobře, děkuji vám. A nedělejte si starosti. Každoročně dostáváme více než sedm tisíc oznámení o tom, že se někdo pohřešuje. Většina těch lidí se najde v naprostém pořádku. Pravda je, že někteří z pohřešovaných zmizí záměrně. Zejména pokud se cítí ohroženi nebo vystaveni nějakému riziku.“

„Nemyslím, že by Elle někdo ohrožoval,“ řeknu. Policisté na to nereagují, jen si vymění letmé pohledy.

Detektiv Forresterová po mně střelí stejně neupřímným úsměvem jako při příchodu. Je stejně strnulý a nepřirozený jako můj. „Většina z nich se nakonec objeví.“

25

Antonio je vzhůru, když procitnu ze snu o Robertu Kneelovi. Sedí na posteli, lampičku má rozsvícenou. Podívám se na hodiny a koutkem oka zahlédnu noční oblohu venku. 03:01.

„Ty jsi vzhůru.“ Říkám něco, co je na první pohled jasné, neboť Antonio sedí bez pohybu a hledí do zdi.

„Nemůžu spát. Musím pořád myslet na tvou sestru.“ Sáhne vedle sebe a zvedne láhev s vodou. Musel si pro ni zajít už předtím dolů, protože tam nebyla, když usínal. „Tobě se něco zdálo.“

„Jak to víš?“ Natáhnu ruku a on mi podá vodu.

„Cosi jsi mumlala. Říkala jsi pár slov.“

Polknu a otřu si kapky vody ze rtů. „Co jsem říkala?“

„Cosi o nějakém robotovi. Nebo Robertovi? Nevím. Byl to nějaký nesmysl. Krmolila jsi.“

„Drmolila,“ opravuji ho. Občas se mu to stává, když se snaží používat méně častá slova. Opakuje je jako papoušek, a ne vždy správně. Nebere ale mou opravu ani svou chybu na vědomí. Podám mu nazpět láhev s vodou. „Co si myslíš, že se jí stalo?“

„Já nevím. Nezapomínej, že jsi mi nikdy nedovolila, abych se s ní setkal.“

„Ale mluvil jsi s ní.“ Zatváří se překvapeně a prudce otočí hlavu. „Po telefonu, než jsem se vrátila. Co sis o ní myslel? Jak ti připadala?“

Nadechuje se, jako kdyby se snažil rozhodnout. „Připadala mi v euforii. Vzrušená. Myslel jsem, že to je díky tomu, že jste se znovu daly dohromady a že se zlepšil tvůj vztah s otcem. Ale tím to asi nebylo. Podle toho, jak jsi se pak chovala ty. Takže si myslím, že je nejspíš blázen.“

Nezpochybňuji jeho závěr. „Kam ale mohla jít? A proč by někam utíkala? Měla teď pro sebe celý dům.“

„Ten dům máš vlastně ty.“ Lokne si vody a položí láhev. Myslím na dům, který mi teď patří, a uvažuji, co s ním budu dělat. „Nikdy jsi mi nepověděla nic o její minulosti. O tom, že je nemocná. Říkala jsi mi, že je blázen, ale to může znamenat spoustu různých věcí. Já nevěděl, že je skutečně nemocná.“ Odvrátí se ode mne a sklopí oči, než jimi zamrká ke hvězdami posetému nebi. Bouře už přešla a vystřídala ji nádherná scenérie. „Kéž bys mi o tom řekla už dřív. A já bych věděl, že je doopravdy nemocná.“

Pokrčím rameny. „Co by se tím změnilo?“

Znovu sklopí pohled a vyškubne si kousek drobného chmýří z pupku. „Teď už nic. Pověz mi něco o své minulosti. Předtím to bylo vždycky tabu. Myslím, že to už jsme překonali. Potřebuji, abys mi o ní něco řekla. Aby mi to pomohlo pochopit to všechno.“

„A co třeba?“

„Cokoli. Vyber si.“

Uvažuji o zážitcích, v nichž vystupují Margot Wolfeová a Robert Kneel, ale rozhoduji se, že ani jeden z nich mne nestaví do dobrého světla. A tak vyrukuji s jiným, z pozdější doby, kdy jsem si uvědomila, co je Elle zač. Posadím se, aniž bych se snažila zakrývat dekou, protože teď už na sobě mám pyžamo. Po odchodu policistů se žádný další sex nekonal.

„Jednou večer, než jsem nastoupila na univerzitu, mi Elle řekla, že mě vytáhne ven, abychom to oslavily. V té době to s ní začalo být náročnější. Její nápady i činy byly stále nevypočitatelnější. Vysvětlovala, že nikdy předtím neměla sestru, která se chystá jít na univerzitu, což mi připadalo divné, protože já jsem byla její jediná sestra. Ona ale prohlásila, že se to musí oslavit. A tak jsme šly do hospody, kouřily cigarety a opily se jako pitomci. Mně bylo osmnáct a neuměla jsem pít.“ Měla jsem pořád ještě nemocnou kyčel a příšerný vkus, pokud šlo o oblečení. I na rok 2001. Příliš mnoho barev, příliš mnoho džínoviny. Elle si vzala modré sametové boty ke kolenům na platformách, k tomu bílé ultra krátké šortky a červené latexové tričko bez ramínek. Vypadala jako živá britská vlajka. Všechno si to nakradla.

„Vzala mě do jednoho klubu. Byla tam tma, do toho blikající světla a veselý house. Elle kolem sebe pořád mávala rukama, šermovala jimi a bodala do vzduchu v rytmu hudby. Já jsem byla ve čtyři ráno už hotová. Odrovnaná. Nepovzbuzovala jsem se žádnými pilulkami jako všichni ostatní, a tak jsem sebou prostě praštila do nejbližšího boxu. Ona brala drogy celou noc, a když už pak bylo osm ráno a všichni ostatní odcházeli, Elle by pořád ještě řádila. Mávala rukama hej-hej…“ Udělám rukama pohyb, jako bych tam zase byla a sledovala Elle, jak se odvazuje za zvuků hudby. Antonio se chápavě usmívá. „Vyhazovači ji nakonec odtáhli a doslova vyhodili z klubu na ulici. Já jsem vyšla ven za ní.“

„Byla jsem s ní přes léto. Bydlely jsme v bytě, který pronajala, aby mi byla nablízku. Spala pak celý týden. Občas se probudila, výbuchy euforie se střídaly s depresemi, v jedné chvíli brečela, protože ji vykopli z toho klubu, ale hned v další organizovala noční tahy, k nimž pak nikdy nedošlo. Ještě po mnoha dnech se vztekala a vykřikovala, že to nebylo správné, že to takhle nemělo být a že ona za to nemohla. Já to přičítala těm drogám a byla jsem tím fascinovaná, jako bývá člověk, když je ještě skoro děcko a myslí si, že na celém světě je jenom ta jedna bláznivá osoba, která ho opravdu miluje. Věděla jsem, že pokud mám mít nějakou normální budoucnost, pak život, jaký jsme vedly s Elle, bude muset skončit. Nešlo o to, že bych ji snad nenáviděla. Tehdy ještě ne, i když jsem občas přesvědčovala samu sebe, že tomu tak je. Jenže současně jsem s ní ani nemohla zůstat. A tak jsem se jednoho dne prostě vytratila, když byla Elle ještě v posteli.“

„A hledala tě?“

Natáhnu se k nočnímu stolku a vezmu si cigaretu. „Ano. Ale já jsem jí řekla, že budu studovat na univerzitě v Leedsu. A ona se tudíž vydala na sever, aby mne našla. Jenže já ve skutečnosti jela do Exeteru. Trvalo jí pár měsíců, než mě vypátrala.“

„Jak? Co udělala?“

Zapálím si cigaretu a dlouze potáhnu. Antonio nesnáší, když kouřím v posteli, ale teď si vezme taky jednu a udělá totéž. „Procházela všechny kampusy lékařských fakult, dokud mě nenašla. Pak se zhroutila v slzách a tvrdila, jak to bylo beze mne strašné. Děkovala bohu, že jsem v pořádku. Vyváděla, jako kdybych se snad ztratila nebo tak něco. Jako kdyby mne potkala nějaká nehoda a jí se ulevilo, že jsem v pořádku.“

„A ty? Co jsi dělala ty?“ Zamáčknu, co zbylo z cigarety, lehnu si a uvelebím se v posteli s hlavou na polštáři. Antonio udělá totéž a vytáhne prošívanou deku výš, aby mne zakryl. Přitisknu si pokrývku k tělu. Naše tváře jsou jen několik centimetrů od sebe. V jeho dechu stále cítím pesto.

„Byla jsem vděčná, že je zpátky. Měla jsem zase pocit, že o mě má někdo zájem, že mne potřebuje. Bez ní jsem byla osamělá stejně jako v době, kdy jsem ještě byla dítě v těch letech, kdy nás rozdělili.“ Natáhne přese mne ruku, masíruje mi rameno a přitáhne si mě blíž k sobě. Naše tváře se dotknou a já mám v tu chvíli nádherný hřejivý pocit. Jako kdybych mu mohla říci úplně všechno. „Chvíli jsem ji u sebe nechala, dokud u mne na koleji nezačala spávat s kluky. Pak jsem si vyměnila pokoj a změnila telefonní číslo. Jenže jsem věděla, že mne zase najde. Myslela jsem na ni skoro každý den, než to dokázala. Stala se z toho taková hra. Hra, ve které nebyl žádný vítěz.“

Antonio natáhne ruku a zhasne světlo. Jen měsíc nyní vrhá stíny na mou tvář. Oknem k nám pronikají zvuky projíždějících aut a hlasy lidí z ulice. Vzpomínám, jak k onomu opětovnému shledání došlo ve skutečnosti. Elle se objevila na univerzitě s nožem v ruce a vyhrožovala, že jestli ji ke mně nezavedou, podřízne si hrdlo. Měla jsem to předpokládat po tom, co mne doopravdy přimělo od ní odejít. Jistě, byly v tom i výbuchy nálad, chvíle manických stavů, příliš mnoho drog. Jenže nic z toho nebylo to hlavní. Nevím, proč to nechci Antoniovi přiznat. Možná ještě nejsem připravena to znovu poslouchat. Přetahuji přes sebe deku a odvracím se. Zavírám oči a modlím se, abych usnula. Ale on se mne pak zeptá ještě na něco.

„Rini, jak se jmenovali ti muži, se kterými jste vy dvě pily? Ten večer předtím, než jsi přijela domů?“

„Ehm. Pan Guthrie a pan Waterson. Myslím, že tak to říkali ti policisté.“ Snažím se to prohodit, jako kdyby na tom vůbec nezáleželo. Jako kdybych si na to ani nemohla vzpomenout. Jako kdyby byli jen sotva součástí toho všeho, co se stalo.

„Já myslím jejich křestní jména. Určitě je znáš.“

„Greg a Matt,“ odpovím tiše. „Byli to kamarádi Elle.“

Obrátí se od mne na druhý bok a já cítím, jak si přitahuje deku. „Takže to nebyl žádný Robert.“ Povzdechne jakoby s úlevou, ale možná to je povzdech pod tíhou břemene, které v sobě nese. Po tmě to nedokážu rozpoznat.

26

Věděla jsem, že být s Elle je riziko, a plnilo mne nervozitou, když jsem se rozhodla zůstat s ní v týdnech předcházejících mému nástupu na univerzitu. Byla jsem mladá, ale ne blbá. Věděla jsem, že cokoli dobrého se může během jediného mrknutí oka rozpadnout na kusy. Elle ale byla nadšená z toho, jak pro nás pronajala byt, a myslím, že jsem si tehdy ještě dělala naděje. Kromě toho jsem byla i zoufalá. Stále jsem toužila po pocitu spřízněnosti a ona mi tak často říkala, jak my dvě patříme k sobě, že tomu bylo těžké neuvěřit.

Život s tetou Jemimou degeneroval na zdvořilé potvrzování faktů. Ano, mám nabídku na lékařskou fakultu. Ne, nepotřebuji odvoz. Ano, odjedu spíš dříve než později. Ani mé studijní úspěchy nedokázaly překlenout propast, kterou mezi námi vyhloubil můj vztah k Elle. Teta Jemima věděla, že se s ní vídám, což stačilo, aby netoužila po mém setrvávání v její blízkosti. Strýc Marcus si nade mnou myl ruce. Nezájem tety Jemimy jsem vnímala jako důkaz, že se nemůže dočkat, až zmizím. Při zpětném pohledu si myslím, že ona byla z té vyhlídky rovněž zoufalá. Nezmohla nic proti faktu, že Elle je jediný člověk, který se dožaduje mé pozornosti, mé přítomnosti a který udělá všechno na světě, jen aby se dostal do mé blízkosti.

Ačkoli odchod od tety ve mně zanechal pocit jisté prázdnoty, příchod do Ellina bytu byl jako katarze. Pro dohlednou budoucnost se jednalo o můj nový domov a bylo to i místo, kde mne někdo chtěl.

Prvních několik dní se ode mne Elle skoro ani nehnula. Pečovala o mne s takovým nadšením, jako kdybych se zotavovala po nemoci či operaci – snad z toho, jak jsem byla v minulosti chirurgicky vyříznutá ze svého prostředí, a její láska teď hojila rány, které mi po tom zůstaly. Hladila mne po vlasech, když jsem byla unavená, a pomáhala mi překonávat kocoviny. Já zase navrhla, že bychom mi mohly udělat růžový melír, abych se jí podobala, načež se ona rozplakala nadšením nad tím nápadem. Byly to dny plné nezřízenosti a hedonismu, jaké si smějí dopřávat jen mladí. A po krátkou dobu, kdy jsme byly spolu jen my dvě, to byly nejlepší dny, jaké jsem kdy v životě poznala.

Našlo se ale něco, co tehdy Elle dělalo starost. Byla jsem stále panna. Nedokázala tomu uvěřit. Historky, které mi vyprávěla o svých zkušenostech, mne šokovaly takřka stejně, jako ji šokovalo mé dosud neporušené panenství. Znovu a znovu se mne vyptávala, jak je možné, že k ničemu stále nedošlo. A já odpovídala pořád stejně: Prostě se mi nelíbil žádný z kluků, které jsem znala. Má odpověď ji nicméně neuspokojila. Pravděpodobně proto, že to byla lež.

Pravda je, že od incidentu s Margot Wolfeovou jsem nedokázala na sex ani pomyslet. Margot byla kvůli mně znásilněna. Čtyřikrát. Já jsem jí hodila drogu do pití a bez ohledu na to, že mi Elle pomáhala a že mne povzbuzovala, ať to udělám, nebylo možné ignorovat uspokojení, jež jsem cítila při pohledu na to, jak první kluk odváděl Margot z mejdanu. Kromě toho jsem měla dojem, že panenství je jediná věc, kterou mohu mít úplně pod kontrolou. Že jde o cosi, co je mé a co si pro sebe mohu uchovat. Byla to jediná věc, která na mně nebyla nijak poškozená, a já jsem chtěla, aby to tak i zůstalo.

Elle to ovšem vnímala jako problém, který je nutné vyřešit. Jako zátěž, jíž je nutné se zbavit. Naše dny a noci se tak začaly točit kolem hledání chlapa, s nímž bych se vyspala. Jakéhokoli chlapa. Elle udělala seznam svých kamarádů. Blonďáci, černovlasí, snědí… Znala jednoho muže z Keni, který by mi více než rád pomohl. Další byl z Newcastlu. Tahala mě do klubů a bavila se o mně s muži, které znala, i s těmi, jež neznala. Dotyční po mně lascivně pošilhávali, jako kdybych byla kus ovoce právě tak zralý, aby se mohl utrhnout, který dostane ten, kdo nabídne nejvíc. Všechny jsem je odmítala, utíkala jsem na toaletu a toužila, aby se vrátily ty první dny, během nichž mne Elle dusila svou láskou. Klidně bych v jejím sevření umřela a byla šťastná.

Šestého večera, kdy jsme vyrazily ven, se ale cosi změnilo. Uviděla jsem, jak mne jeden kluk sleduje. Byl tichý a opatrný a zdálo se, že se zajímá méně než ostatní o Elle a o to, co moje sestra říká. Měla jsem z toho dobrý pocit. Chtěl mne, to jsem věděla. Kromě toho bylo cosi i na jeho vzhledu. Na držení těla, na jemných ramenou a uvolněných ústech. O nic se nesnažil a to byla nejvíce sexy věc, jakou jsem kdy viděla.

Nebyl to první kluk, který se mi líbil. Chris Hughes byl vysoký blonďák z mého ročníku, který hrál za školu ragby a jezdil na zápasy po celém hrabství. Stačilo, abych ho uviděla, a cítila jsem, jak se mi klepou kolena a jak se svírá žaludek i slabiny. Nakonec jsem vždycky raději zmizela domů, celá vlhká a nateklá, aniž bych měla ponětí, co si s tím mám počít. Už tehdy jsem věděla, jak chutná touha, a cítila jsem ji i nyní, když jsem letmo pokukovala po muži s kaštanovými vlasy, jenž se opíral o stěnu. Když na to dnes vzpomínám, myslím, že se trochu podobal Mattovi.

Ale přiblížil se ke mně, teprve když jsme se všichni vrátili do Ellina bytu. Posadil se na hranatou pohovku ve stylu šedesátých let a pozdravil. Sotva jsem ho slyšela přes hudbu a zvuky vycházející z kuchyně, kde byla Elle s dvěma dalšími muži a chystala koktejly.

„Ahoj,“ odpověděla jsem, ale z úst mi vyšel skřehotavý chraplavý zvuk. Natáhl se, vzal mne za hlavu a přitáhl si mne, aby mě mohl políbit.

Odtáhla jsem se, mé tělo se tlačilo k boční opěrce pohovky. On mne ale pevně držel a jeho široce otevřené oči se na mě upíraly jako zaměřovač řízené střely. V duchu jsem na sebe křičela, ať hned vstanu. Za vteřinu bych mohla být pryč. Stačilo jen, abych se pohnula, mohla jsem odejít do ložnice a vklouznout do zatuchlého flanelu ložního prádla a vypotit se tam ze své sexuální neukojenosti. On mne ale nijak neomezoval a já právě proto zůstala. Když jsem se nepokusila pohnout, využil šanci a přitiskl své rty vlhké od Jacka Danielse na mé. A já se nechala vést.

Odešel někdy před svítáním, když jsem ještě spala. Nikdy jsem ho už znovu neviděla. Místo toho mi zanechal jen vzpomínky na svou uhrovitou kůži pohybující se na mé, na řídké ochlupení na hrudi a na slanou chuť jeho potu na mých rtech. Dodnes nevím, jak se jmenoval, protože když jsem se na něj Elle ptala, ukázalo se, že ho vlastně vůbec neznala.

Elle mne ráno probudila a vklouzla do mé rozházené postele a objala mne. Když jsem se k ní chtěla obrátit, začala mne konejšit a otočila mne vahou svého těla od sebe. Cítila jsem její dech, jak se ke mně přimáčkla. Vydechovala mi horký vzduch na zátylek a tiskla svá sukovitá kolena do kolenních jamek. Tiskla se ke mně, jako by mne chtěla chránit. Rukou nataženou přes prsa si mne přitáhla ještě blíž. Bylo jí jedno, že jsem nahá, a ani mně na tom snad nezáleželo. Po chvíli zašeptala: „Bolelo to?“ Věděla, co jsem dělala. Instinktivně to věděla.

„Ano,“ řekla jsem. Aniž bych to měla v úmyslu, rozplakala jsem se. Z jakéhosi důvodu jsem se cítila neskonale smutná, jako kdyby byl život, který jsem vedla, životem kohosi úplně jiného. Přitiskla jsem si spojené dlaně mezi nohy a myslela na Margot Wolfeovou. Byla jsem pohmožděná a cítila jsem pulzující bolest. Ale to, co se stalo Margot a mně, nebylo totéž. Já se dočkala polibků a hlazení. Jeho dýchavičný šepot mi zněl jako slova obdivu, zatímco jeho ruce klouzaly po mých ňadrech. V jedné chvíli se mne zeptal, jestli jsem v pořádku a jestli má přestat. Když bylo po všem, řekl, že jsem nádherná, a já úplně zapomněla na své jizvy. Ničeho z toho se Margot nedočkala.

„Žádné strachy. Brzy se budeš cítit lépe!“ Vnímala jsem, jak mne hladí po vlasech a líbá na kůži na ramenou. „Pokaždé je to lepší. Příště to půjde snadněji.“ Pevně mne držela, měla teplé tělo. „Já ti nikdy takovou bolest nezpůsobím. Slibuji.“

Byla to tak nádherná chvíle, až jsem věděla, že to není skutečné. Katastrofa čekala za rohem. Její laskavost, bez ohledu na to, jak příjemná se zdála, byla poskvrněná. Jako kdybychom byly ve snu. Nezapomněla jsem na chvíle, kdy mne bila, ani na to, jak mne popálila cigaretou. Tvrdila, že se jednalo o nehodu, ale já jsem o tom pochybovala. Věděla jsem, že ji dokážu milovat více, když nebude v mé blízkosti.

„Za pár týdnů odjíždím,“ řekla jsem. Přijetí na univerzitu se pro mne stalo vstupenkou do vlastního života. Po tom, co jsem provedla Margot, jsem věděla, že něco takového potřebuji. A tak jsem pořádně mákla a snažila se ze všech sil, což – jak se ukázalo – více než stačilo. Lékařská fakulta. Místo, kde získám titul a kde také mohu zahájit nový život. Věděla jsem, že to bude muset být konec pro mne a Elle. A teď přišla ta chvíle. „Přijedeš mě navštívit?“ Obrátila jsem hlavu do zaprášeného polštáře. Doufala jsem, že nepozná, jak jí lžu.

„No samozřejmě že přijedu,“ odpověděla a stiskla mne ještě o trochu silněji. V očích mne pálily slzy.

„Tak dobře. Budu v Leedsu,“ byla to první vyslovená lež, kterou jsem vůči ní kdy použila.

Měla jsem odjet téhož dne. Vstát a zmizet. Jenže jsem neměla kde bydlet, a tak jsem místo toho čekala. Doufala jsem, že dovedu vyzrát na nevyhnutelné. Jenže nakonec se to stalo. Samozřejmě se to stalo. A tentokrát to překonávalo cokoli, k čemu došlo v minulosti. Pochybuji, že by samotná Elle dokázala předvídat strašlivé finále společně stráveného období, jež se odehrálo na konci léta, jen o dva krátké týdny později. Nebylo možné předvídat, co se mělo onoho dne odehrát. Navzdory tomu se to ale stalo, a když k tomu došlo, vyštvalo mne to pryč od ní. Donutilo mne to, abych prchala tak rychle jako nikdy předtím. O život.

27

Dny plynou, než se dozvíme něco nového. Telefonuji do práce, že jsem nemocná. Oznamuji, že mám gastroenteritidu, třebaže vím, že mi nebudou věřit. Je to ale dobře míněná lež, aby si člověk na druhém konci linky nemusel dělat těžkou hlavu jen proto, že ho postavím před holou pravdu. Nejde mi o to, aby to, co říkám, působilo věrohodně. Přesto ve snaze dodat tomu zdání autenticity telefonuji do ordinace místního praktického lékaře kvůli vystavení neschopenky. A jelikož jsem lékařka, má kolegyně souhlasí s diagnózou otravy jídlem, aniž by vyžadovala provedení testů či vyšetření. Díky čemuž nebudu muset přinejmenším týden do práce.

V domě panuje pochmurná nálada. Mám pocit, jako kdyby pokaždé, kdy se k němu obrátím zády, bral Antonio mobil a začal do něj cosi drmolit italsky. A zdá se mi, jako kdyby to prohlubovalo puklinu mezi námi. Jeho telefonické hovory jsou stále horečnější takřka až do té míry, jako kdyby se s kýmsi hádal. Několikrát se ho ptám, s kým mluví. Jednou mi poví, že s otcem, jindy zase s matkou. Pak s jakýmsi kamarádem, o němž jsem nikdy předtím neslyšela. Všechny ty konverzace ale znějí stejně a vždycky jsou opepřeny italskými obdobami slova kurva. Vím tudíž, že mi lže, neboť takové slovo by své matce nikdy neřekl.

Vyhrabu nejnovější telefonní číslo na tetu Jemimu, které mám. Je ze starého adresáře s kontakty pro případ stavu nouze, který mi teta dala dohromady těsně předtím, než jsem odešla na univerzitu. Několikrát jí volám a pokaždé je výsledkem, že mi obsah žaludku vystoupá až kamsi do krku. Moc ráda bych věděla, zda mi teď, když jsou oba mí rodiče mrtví, poví pravdu. A také bych chtěla vědět, co si myslí o zmizení Elle. Jenže ona mi to nebere. Usuzuji, že vzájemné odcizení mezi námi stále trvá.

Dvakrát mi zavolá detektiv McGuire, jen aby nás informoval. Vysvětluje, že prověřují místní nemocnice, ale že zatím nic nezjistili. Probíhají výslechy lidí prováděné dům od domu. Ptá se mne, zda má Elle nějaká zvláštní znamení, na něž bych si vzpomněla, na což mu odpovím, že jediná věc, která se mi vybavuje, je malá růžová jizva na jejím čele. Navrhuje mi, abych použila sociální sítě a začala pátrat mezi jejími přáteli. Že bych jim možná mohla dát vědět o tom, co se děje, a zeptat se jich, co vědí. Zdá se, že ho zneklidňuje, když mu odpovím, že žádný podobný účet nemám, a poněkud zmateně mi navrhuje, že bych si ho mohla založit. Na mou námitku, že nevím, jak se to dělá, vykoktá neobvyklou nabídku, že by mi účet založil v zastoupení sám. Říká ale, že by nejprve potřeboval mou fotografii. Souhlasím a posílám mu ji e-mailem. Během hodiny mi na oplátku pošle seznam odkazů a hesel. V mém zastoupení rozeslal více než stovku zpráv lidem, které má Elle na Facebooku označené jako přátele.

Když se o několik hodin později přihlásím, ani jeden z nich ještě nezareagoval. Procházím jména a hledám kohokoli, koho bych snad mohla identifikovat. Krátký průzkum účtů mi ale dokazuje, že žádný z lidí, kteří jsou sestřinými přáteli, není ze Skotska. Greg ani Matt mezi nimi nejsou. Všichni jsou zdaleka. Američané a Australané. Vyskakuje na mne i několik ruských jmen, po nichž následuje několik dalších Východoevropanů. A nakonec jeden Brazilec. Všechno to jsou muži, není mezi nimi ani jedna žena, s níž by Elle kamarádila. Volá McGuire a ptá se, zda mne nenapadá, jak by mohla znít Ellina hesla, neboť čeká na soudní povolení na přístup k jejím účtům. Samozřejmě nemám ani ponětí.

Nakonec se dočkám několika reakcí na zprávy rozeslané detektivem McGuirem, ale ty jen přispívají ke všeobecnému zklamání. Jedna je v jakémsi cizím jazyce, pravděpodobně jde o ruštinu. Nemám ani ponětí, co se v ní píše, ale text provází pomrkávající smajlík. Odsouvám tedy zprávu stranou jako hloupost a nenamáhám se ani s jejím překladem. Další přichází od uživatele Facebooku jménem „Randy Ronny“ žijícím v Bulhead City na hranicích amerických států Nevada a Arizona. Dotyčný usuzuje, že Elle by měla přijet brzy domů, a nabízí se, že jakmile tak učiní, zmaluje jí tu její sexy prdelku doruda. Všechno začíná působit docela beznadějně a díky detektivu Forresterové nabírá na síle myšlenka, podle níž nesu odpovědnost za Ellino zmizení já. Třetího dne se tudíž rozhoduji, že se musím aspoň pokusit udělat něco, čím bych pomohla v pátrání.

Začínám s humanitární sítí Ochránci. Mají hezkou webovou stránku s fotografií dítěte, které ve vás vyvolává touhu, abyste je sami potřebovali, nikoli jim jen pomáhali. Spousta šťastných tváří: děti, tělesně postižení lidé jako já i drogově závislí, všichni ale nakonec šťastně žijící v jakési organizované utopii. Terapeutické skupiny hrající hry, skupiny věnující se tanci, skupiny zabývající se vařením. Skupiny na odvykání drogám. Skupiny na hledání domova, centra pro spaní i stravování. Schází jim snad už jen vlastní veřejný dům a všechny základní lidské funkce budou pokryty.

Volám na telefonní číslo kanceláře na skotských hranicích. Sluchátko zvedá jakási žena. Má měkký uhlazený hlas, cvičený na likvidaci problémů.

„Dobrý den, dovolali jste se k Ochráncům, u telefonu Alice. Jak vám mohu pomoci?“

„Dobrý den, jmenuji se doktorka Harringfordová,“ začínám v naději, že dotyčná z toho usoudí, že nejsem úplný ksindl. Což je přesně ten závěr, k němuž by mohla dospět, pokud by znala Elle. „Hledám svoji sestru, která se před několika dny ztratila. Eleanoru Harringfordovou.“

„Pobývala u nás v minulosti? Mohu vyhledat v naší databázi její jméno.“ Slyším, jak ťuká do klávesnice. Pomaličku, jako kdyby tak úplně nevěděla, co vlastně dělá. V jedné chvíli ji slyším šeptat komusi nablízku, jako kdyby žádala o pomoc.

„Pokud vím, tak ne.“ Jenže po pravdě řečeno, jak bych to mohla vědět?

„No dobře. Já jsem sem vložila její jméno a nic se neobjevilo. Hlásí mi to žádný výsledek nenalezen. Je to tak, že, Bobe?“ Uvědomuji si, že nemluví se mnou, a tak čekám, až zmíněný Bob zkontroluje, co udělala. Slyším další ťukání, načež Alice opakuje Bobovi jméno. Po několika vteřinách říká: „Je mi líto, ale nic jsme nenašli. Nebyla u nás registrovaná. Jak dlouho je pohřešovaná?“

„Několik dní,“ opakuji. „Policie po ní pátrá.“

„Aha, už si na její jméno vzpomínám. Slyšela jsem ho včera večer ve zprávách. Ta ubohá dívka z Hortonu, že? Strašná věc.“ Ochotná Alice nasazuje vážný tón. „Říkali, že byla poslední žijící členkou rodiny. Jak jste to povídala, že se jmenujete?“ Člověk se nemůže cítit lépe, než když ho místní zpravodajství v médiích odstřihne od hrstky mrtvých lidí. Takže teď už nemohu patřit k mrtvolám svých rodičů a ani ke své pohřešované sestře. Končím hovor dříve, než jim dám další šanci nasypat mi sůl do starých otevřených ran.

Volám do několika dalších útulků. První je pro ženy v tísni, což znamená, že ještě předtím, než vůbec vytočím číslo, vůbec nečekám, že bych ji tam našla. Nedokážu přijmout představu, že by Elle mohla být ohroženou osobou v tísni. Smutná, to možná. Truchlící, jistě. Ale ohrožená? To prostě nepřichází v úvahu. Zeptejte se Margot Wolfeové nebo Roberta Kneela, zda je má sestra ohrožená osoba, a oni vám to řeknou hezky natvrdo. Přesto ale volám. Představuji se jako kamarádka, která má obavy, a když na mne přitlačí, uvádím jméno Sarah a že žiji v Hortonu. Téhož scénáře se držím i u několika dalších útulků, ale vycházím na prázdno. V jednom z nich musí být nějaké zařízení na lokalizaci volajících čísel a kromě toho i někdo, koho se zmocnilo podezření, neboť zanedlouho poté, co skončím s telefonováním, mi volá detektiv Forresterová na pevnou linku – což je číslo, které jsem jí nedala.

„Dobré odpoledne,“ zdraví a slyším, jak srká nějaký nápoj. Představuji si ji s plastovým kelímkem někde v bufetu, laciné alternativě Starbucks. Ta představa ve mně vyvolává mírnou depresi.

„Dobré odpoledne, detektive Forresterová. Co pro vás mohu udělat?“

„Mám pár věcí, na které bych se vás chtěla zeptat. Můžete přijít k nám na stanici?“ V té chvíli stojím v teplácích, bez podprsenky a asymetrická ňadra mi jen tak volně visí. „Je zde několik detailů z vašich posledních dnů s Eleanorou, které se podle mého mínění vztahují k naší záležitosti. Vy nejste v práci, že ne?“

„Ne, nejsem v práci. A jistě, proč bych nepřišla?“ říkám a pohrávám si s listem papíru na stole. Má odpověď zní až příliš nenuceně. Chovám se jako někdo, kdo má možnost odmítnout. Slyším její povzdech, další usrknutí kávy a zašustění nějakých papírů. „Dejme tomu asi tak za hodinu?“ navrhuji a snažím se, aby můj hlas zněl vážněji. Neptám se jí, odkud získala mé číslo.

„Výborně. Tak tedy zatím na shledanou,“ říká, než ukončí hovor.

Položím telefon, a když sklopím pohled, všimnu si, že papír, s nímž si pohrávám, je závěť mého otce. Na okamžik se na ni zadívám a uvažuji, co bych s ní měla udělat. Přemýšlím, proč mi ji dal do tašky, načež spolykal prášky a zabil se. Obálka s mým jménem znamená, že chtěl, abych poslední vůli viděla. A nemohu si pomoci a musím souhlasit v jedné věci s Antoniem: že číslo na zadní straně poslední vůle tam není jen tak náhodou. Pomohlo by mi, kdyby k němu napsal třeba jen stručné vysvětlení, ale na podobná opomenutí bych už měla být zvyklá.

Sedím chvíli se závětí v rukou. Hledím na papíry a čekám, až se mi zjeví nějaká odpověď. Musí existovat cosi, co by mi podle otce mělo dojít. Vzpomenu si, jak Antonio prohlásil, že pokud bych chtěla opravdu zjistit, co číslo na zadní straně papíru znamená, zavolala bych advokátovi, který poslední vůli sestavil. A tak nalistuji poslední stránku a přejíždím po ní prstem, až se dostanu ke jménu. Joseph Witherrington. Vím, že je mi povědomé, ale chvíli mi trvá, než si uvědomím odkud. Když mi dojde, že se jedná o jméno, které detektiv Forresterová jakoby nic prohodila tady u mne doma, a že policisté neříkají nikdy nic jen tak, začnou se mne zmocňovat obavy. Znamená to, že oni tento dokument viděli. Vědí, že jsem zdědila otcovo sídlo. A jediná osoba, která by mohla toto dědictví zpochybnit, nyní zmizela. Osoba, o níž jsem prohlásila, že jsem ji opustila a nechala v domě s mrtvým otcem. Nejsem si jistá, zda bych mohla působit ještě podezřeleji.

Popadnu telefon a volám Josephu Witherringtonovi. Zvedne to, jeho hlas zní nervózně. Představuji si ho s brunátnými otylými tvářemi. A nejspíš s doutníkem.

„Prosím,“ ozve se. Žádná sekretářka. Žádné zdvořilé uvítání.

„Dobrý den, tady je doktorka Harringtonová. Já jsem…“

„Ale ne! Doktorka Harringtonová… Konečně. Myslel jsem, že se nikdy neozvete.“ Slyším, jak si přitahuje židli, která zavrže, když se na ni posadí. „Předpokládám, že jste teď v jednom kole. A nemáte čas odpovídat na vzkazy. A mimochodem, nejhlubší soustrast, je to hrozné, ztratit takhle otce.“ O jeho upřímnosti bych pochybovala, ale hlas zní vlídněji, než když zvedl telefon.

„Jaké vzkazy?“ ptám se.

„Nechal jsem vám tři vzkazy v hlasové schránce. Už jsem se začal obávat, že jste se někam ztratila, jako ta vaše sestra.“ Krátce se zasměje, ale hned se znovu ovládne. „Víte vůbec, že si kamsi vyrazila? Jsou toho plné zprávy.“ Uvažuji, zda mu nemám povědět, že se právě kvůli tomu chystám na policejní stanici, ale nejsem si jistá, zda má smysl a zda je nezbytné zacházet do takových podrobností. On ale stejně na odpověď nečeká. Mám pocit, že je zvyklý odpovědi poskytovat, nikoli je od druhých dostávat. „Jen bůh ví, kam se už dostala. Díky bohu, že jste měla tolik rozumu a vzala jí to auto.“

„Vy o Elle mluvíte, jako kdybyste ji znal.“

Rozesměje se, jako by se popadal za břicho. Sípá od kouření doutníků. „Já tu rodinu znám léta.“ Registruji, že neříká vaši rodinu, ale nechávám to být. „Ona byla vždycky rebelka. Divoká. Někdy se ztratila na týdny. Potřeštěná. Ale nedělejte si kvůli ní starosti. Vrátí se živá a zdravá. Pokaždé to tak je. Bohužel. Neurazte se.“

„Já se neurazila.“ Díky neschopnosti cítit vůči Elle lítost si získává mou přízeň a já se cítím tak nějak lépe. „To jste tedy nebyl vy, kdo nahlásil její zmizení?“

„Dobrý bože, copak vy jste stejný blázen jako ona? Ani za nic na světě. Byl to pan Riley, kterému patří hospoda ve vesnici. Volal hospodyni a řekl jí, že Eleanor se chovala nějak divně na hřbitově. Ona pak v panice zavolala na policii a ti zahájili vyšetřování. Kdosi jiný pak prohlásil, že ji viděl s nějakým mužem, a po několika hodinách z toho byl případ unesená lomeno zavražděná lomeno pohřešovaná osoba.“

Hospodyní musel myslet Joyce a já nedokážu uvěřit, že mne až dosud nenapadlo ji kontaktovat. Pokud existuje nějaká osoba, která by mohla potvrdit mé okamžité zmizení následující po smrti otce, pak je to ona. Kromě toho se zdálo, že mne má ráda, a mohla by proto snad dosvědčit, že jsem neměla nic společného s dědictvím a se změnou poslední vůle bezprostředně před otcovou smrtí. Pokud by na to mělo dojít.

„Ale při vší úctě, doktorko Harringtonová…“ Advokát si odkašle, jako kdyby se rozhodoval, zda má něco říci nebo ne, „ona byla vždycky s nějakým divným člověkem. A ukáže se, dejte na má slova.“ Otevírám zásuvku ve stole, vytahuji krabičku cigaret a jednu si zapaluji. Vyfukuji kouř stranou, jako kdyby tady byl Antonio a chtěl si stěžovat. Jenže zde není. Odešel z domu ráno, ještě než jsem se probudila, když mi předtím večer pověděl, že musí brzy ráno na směnu do práce. „Ale teď k převodu vlastnictví domu. Jak brzy myslíte, že se sem dostanete, abychom to vyřešili?“

Jeho přímočarost se mi líbí. Žádné kecy. Rovnou k věci. „Nemyslím, že to bude tak úplně snadné, pane Witherringtone.“

„A proč ne, moje milá?“

„No, jak jste se zmínil, má sestra se pohřešuje. A probíhá policejní vyšetřování. Nemyslím si, že bychom měli převádět vlastnická práva na majetek, který by měl z morálního hlediska patřit jí.“

„Snad. Podle mne je to ale pouze jeden z možných pohledů na celou věc. Váš otec se vyjádřil naprosto jasně. A co pak s penězi? Čeká na vás pěkný balík, zlatíčko.“

„Jistě, to si uvědomuji.“ Při pročítání poslední vůle jsem si uvědomila, že se v ní píše i o podstatné sumě. Ne že bych o ni snad stála. „Ale pokud mám být naprosto upřímná, tak já bych skutečně nerada udělala cokoli, co by mohlo policii vést k závěru, že jsem do jejího zmizení zapletena.“

„Zapletena? Vy? To je absurdní.“

„Tak dobře, jsem vám vděčná za důvěru, pane Witherringtone. Možná s vámi bude policie v jisté fázi chtít mluvit. Než se ale začneme vůbec bavit o pozůstalosti po mém otci, chtěla bych se vás na něco zeptat. Na kopii poslední vůle, kterou mi otec dal, byly rukou napsány jakési číslice. Nevíte o nich něco?“

Chvíli nic neříká. Potáhnu z cigarety a nechávám kouř pasivně vycházet z nosu. „Jaké číslice?“ ptá se.

„Je to řada číslic. 0020-95-03-19-02-84. Nemáte tušení, co by to mohlo znamenat?“

„Ehm-hm-mhm, ne. Ne, nemám. Nejspíš to nebude mít žádný význam. Zavolejte mi, až budete připravena provést další kroky s tím domem. Rád vám s tím pak pomohu.“

„Děkuji,“ odpovím, ale on mezitím zavěsil.

Sedím na kraji stolu, dokuřuji cigaretu a dívám se na koš na papíry. Má stará SIM karta je stále v předplaceném mobilu, který jsem si koupila na letišti. Dojdu ke koši a začnu se v něm hrabat. Dávám stranou ubrousky špinavé od červeného vína a střepy skla, která tam skončily, když Antonio uklízel následky naší hádky. Jelikož se jedná o starý mobil podobný malé cihličce s displejem o velikosti krabičky sirek, ještě se nevybil. Procházím menu a nacházím deset zmeškaných volání. A podle informace z hlasové schránky pět nových vzkazů. Tři jsou od Witherringtona, který mne žádá, abych se mu ozvala. Další je od detektiva Forresterové, která chtěla totéž. Poslední zpráva je od učitelky ze školy v Hortonu.

„Haló, tady je slečna Endicottová. Setkaly jsme se ve Foxlingově škole. Mám informaci, o které si myslím, že by pro vás mohla být zajímavá. Byla bych vám vděčná, kdybyste se mi mohla ozvat.“

Nechala mi číslo, které si zapisuji na zadní stranu otcovy poslední vůle pod rukou napsanou sérii číslic. Rozhoduji se, že jí zavolám, až se vrátím od detektiva Forresterové. Uvažuji, zda bych měla zavolat Elle, a začínám dokonce vyťukávat její číslo. Tentokrát se ale rozhodnu, že to neudělám. Bude lépe, když ji nechám, aby ona našla mne. Takhle tato hra funguje, to vím už dávno. Dávám si starý i nový telefon do kabelky a zamířím na policejní stanici.

28

Na recepci policejní stanice je vlhko. Z pachu kávy a potu mne pálí oči. Venku se kolem těžkopádně valí auta a autobusy, v pozadí cvrlikají hlasy nakupujících lidí. Tady uvnitř je jedna žena – přehnaně nalíčená a moc toho na sobě nemá. Vypadá, že by měla spíš šlapat venku chodník a hledat dalšího, kdo si ji ohne přes sedadlo v autě. Člověk musí být překvapivě pružný, pokud chce dělat šlapku. Nepřipadá v úvahu, že bych se do toho mohla pustit já. Musela bych se nabízet leda tak ve veřejném domě, kde jsou červené lucerničky a koberce páchnoucí po starém spermatu. A ani tam by mne nemohli vystavovat ve výkladní skříni. Nikdo nestojí o pokřivené kosti a zjizvené kyčle kroutící se proti imaginárnímu penisu. Nejjistější způsob, jak odradit zákazníka. Já bych pravidelné tržby nezajistila.

„Brzy se vrátí,“ informuje mne dotyčná žena.

„Díky,“ odpovím a bubnuji prsty o přepážku. Chvíli tam postávám, přejíždím rukama po jejím povrchu a poklepu o něj dlaní. No jasně, pevný a stabilní. V recepci je jen jedna další židle, hned vedle neznámé ženy.

„Za chvíli tady bude,“ zopakuje. Znovu přikývnu a vlažně se usměju. Po minutě si sedám vedle ní. Je cítit laciným parfémem, jaký jsem používala na střední. Nabízí mi cigaretu z balíčku, a třebaže nechci, stejně si vezmu. Ona si jednu vytáhne zuby a zašmátrá v kapse po zapalovači. Najde ho právě v okamžiku, kdy do recepce vejde policista.

„To není dobrý nápad, Jules.“ Nadzvedne část přepážky a projde s nadmutou hrudí na druhou stranu. Vytáhne ženě z úst cigaretu a zmačká ji v dlani. Já zastrčím tu svou do rukávu jako teenager přistižený při činu. Když se k nám policista otočí zády, obrátí žena oči v sloup. Já udělám totéž, abych ukázala dobrou vůli, jako bych chtěla říct cosi jako no jasně, starý paprika. Policista projde recepcí a nechá nás zase o samotě. Je mi, jako kdybych seděla ve škole před ředitelnou.

„Kokot,“ vyprskne Jules a vytáhne z balíčku další cigaretu. „Myslí si, že jich víc nemám.“ Rychle si zapálí a zhluboka potáhne sešpulenými rty. Na špačku cigarety i hřbetech prstů jí zůstávají stopy rtěnky. Jak spěchá, rozmazává si rtěnku po celé tváři a vypadá jako malá holka, která se ještě nenaučila zacházet s make-upem. Je nervózní a všímám si, že na krku má fialový cucflek. „Dělej. Rychle to vykuř. Brzy tady bude další.“

Napřáhne ke mně ruku a nacvičeným pohybem přejede po kolečku na zapalovači. Vytahuji cigaretu z rukávu a potahuji z ní jako začátečnice. Mám na ni ještě menší chuť, když ucítím závan pachu starého tabáku ze zažloutlých konečků jejích prstů. Sklopím pohled, aby neviděla rozpačitý výraz v mé tváři, a můj pohled padne na její boty. Jsou pěknější, než bych čekala. S řemínky a s malými motýlky po stranách. Jedno křidélko je zmáčknuté na špatnou stranu, jako kdyby se snažil uletět, zatímco ona chtěla, aby zůstal na místě. Bez ohledu na to, jak hezké jsou její boty, vzhled jejích nohou to vyvážit nedokáže. Dala si opravdu spoustu práce s rudým lakem pokrývajícím její nehty, tlusté jako jádra vlašských ořechů. Někteří lidé se zkrátka nepřestanou snažit bez ohledu na to, jak mizerný mají život.

„No a proč tady teda jsi?“ ptá se, jako kdybychom byly kamarádky se společnou kriminální minulostí. „Milenec?“ snaží se ze mě něco dostat a pokukuje po mém prázdném prsteníčku.

„Sestra.“ Zatváří se překvapeně. „Zmizela.“

„A jak se jmenuje?“ ptá se Jules, jako kdyby ji mohla znát. „Spousta se jich ztratí, ale nakonec se zase objeví.“ Znovu si dlouze potáhne. „Je jasné, že všechny se nevrátí ve stejném stavu, v jakém byly předtím.“ V jejím světě se pohřešovaná žena rovná děvce, která si vybrala špatného zákazníka. A pak se najde možná živá a možná mrtvá. Život na jedno použití. Vidím na ní, jak v duchu prochází jména a tváře. Blondýna, která se ztratila minulý týden a pak se objevila zmlácená a nadrogovaná, ale jinak v pořádku. Zpátky venku na ulici o něco později ještě téže noci. Předtím bruneta s piercingem v nose a křídly vytetovanými na zádech. Zrzka, kterou vytáhli z rybníka v Hampstead Heath. Měla useknuté bradavky a na břiše vyřezané slovo kurva. O té jsem slyšela taky.

„Elle,“ říkám, abych jí udělala radost, a předstírám optimismus. Čekám, zatímco jí to v hlavě šrotuje, až to nakonec vzdá.

„Ne. Tak tu já neznám,“ prohlásí a zavrtí hlavou. Potáhnu z cigarety.

Právě v té chvíli propuká jakési pozdvižení na opačné straně dveří. Jules vyskočí a začne přecházet tam a zpátky, s hlavou skloněnou a rameny zatlačenými dozadu, připravená k boji. Hodí cigaretu na zem a zašlápne ji botou s motýlky. Dveře se rozlétnou a dovnitř vtrhne rozzuřený muž. Skinhead. Po stranách má na hlavě tetování v podobě jakýchsi ptáků. Těsně nad ušima. Něco si mumlá pod nosem, zní to jako hrozby.

„Zlato,“ vypraví ze sebe Jules a pobíhá na své straně, zatímco on vystřelí ven na ulici, ve větší ráži, než kdyby dostal injekci steroidů. Uvidím dalšího policistu ve dveřích, a tak rychle odhodím cigaretu a zamáčknu ji. Doufám, že si jí nevšiml. Sleduji, jak Jules obskakuje své zlatíčko a přejíždí prsty po jeho svalech, zatímco míří k jeho autu. Těsně předtím, než tam dojdou, do ní muž strčí, pak otevře dveře a nacpe ji dovnitř.

„Mohu vám pomoci?“ ptá se policista a odvádí mou pozornost od toho, co se děje venku.

Po sérii otázek procházím dvojitými dveřmi a ocitám se v malé bledě modré místnosti bez oken. Nechávají mne tam s hořkou kávou v plastovém kelímku a s ujištěním, že detektiv Forresterová brzy dorazí.

„Děkuji, že jste přišla, abyste nám pomohla s vyšetřováním,“ říká Forresterová, když prochází pozpátku dveřmi. Nese si kávu, přesně jak jsem si představovala, a kromě ní i stoh papírů pod paží. Postaví kávu na stůl a papíry hodí mezi nás. Podívá se na mne způsobem, který mi připadá zvláštní, aniž bych věděla proč vlastně. Sedá si proti mně a založí si ruce na prsou. V duchu si přeju, abych předtím Elle zavolala. Možná bych napravila dojem, že je mi lhostejná. „Je důležité, abyste věděla, že můžete kdykoli svobodně odejít. Jste zde dobrovolně, je to jasné?“

„To je v pořádku. Ráda vám pomohu.“ Detektiv Forresterová přikývne. Jednou. Ostře a úsečně, jako kdyby nic menšího nečekala. „Chci, aby se to objasnilo. Abyste našli Elle.“

„Pokud to chápu, tak Eleanor se s vámi nespojila.“ Zavrtím hlavou a usrknu kávy. „A vy jste se s ní pokusila spojit?“ Čeká na reakci, ale když žádná nepřichází, pohlédne zklamaně na papír před sebou a jedovatě vydechne. Zatímco listuje obsahem, vidím, jak se na nás dívá Ellina tvář.

„Volala jsem Ochráncům a ještě do několika útulků,“ říkám rychle. „Kromě toho jsem prošla reakce na vzkazy, které rozeslal detektiv McGuire na Facebooku. Nemyslím ale, že tam bylo něco užitečného.“

Následujících pět minut rekapituluje, co již víme. Informace o Ellině duševní nemoci. Smrt mé matky. Mého otce. Naše cesty do fitka, na nákupy, na skleničku a jak jsme se vypařily. Konstatování každého faktu doprovází škrábáním prsty do stolu, jako kdyby je chtěla po vzoru starých Athéňanů tesat do kamene.

„Chtěla jsem se vás trochu více pozeptat na noc předcházející smrti vašeho otce. Nevadí vám to?“ Souhlasně přikývnu, že nevadí. „Dobře. Říkala jste, že jste se s Elle během těch dnů věnovaly běžným normálním věcem. Každodenním obyčejným věcem.“

„Ano, to je pravda.“ Přisednu si dlaně, abych si s nimi přestala pohrávat.

„Dobře. A co považujete za normální? Jakým věcem se normálně věnujete?“

„S Antoniem?“ Přikývne a bubnuje si prsty o stůl. Cítím, jak se jí třese noha. „Někam si vyrazíme. Zajdeme si na jídlo. Možná do kina. Normální věci.“

„Už jste někdy předtím ztratila někoho blízkého, doktorko Harringfordová?“

Její otázka mi připadá urážlivá, protože jsem ztratila skoro úplně všechno už tehdy, když jsem se narodila. Vím ale, kam tím míří, a odpovím podle toho. „Pokud jde o úmrtí, tak ne. Všichni, kteří mají pozitivní místo v mém životě, dosud žijí.“ Strýc Marcus zemřel před několika lety, než jsem ztratila kontakt s tetou Jemimou, ale to se nedá ve skutečnosti počítat. Nebyla jsem mu ani na pohřbu. Bála jsem se, že tam budou mí skuteční rodiče, nebo dokonce – což by bylo ještě horší – Elle. Není divu, že se mi teta Jemima od té doby už neozvala. A není divu, že nereagovala na mé telefonáty poté, co Elle zmizela.

„Já ano,“ říká Forresterová. „Loni jsem ztratila otce. Na tři týdny jsem si vzala dovolenou. Nesla jsem to těžce. A nemám manžela nebo děti, o které bych se mohla starat. Jsem sama.“ Ne že by mne to překvapilo.

„Kam tím míříte?“

„Mířím k tomu, doktorko Harringtonová, že přijít o někoho, na kom člověku záleží, je těžké. Je náročné se s tím vyrovnat. Smrt vašich rodičů by mohla být dobrým důvodem k odchodu neznámo kam.“

„My nevíme, proč se Elle ztratila. Tohle je jenom spekulace.“

Zvedne kelímek s kávou a zadívá se na mne. Hledí mi upřeně do očí. Jsem to já, kdo odvrátí pohled. „Já se jen prostě snažím pochopit její počínání ve dnech následujících po smrti vaší matky a bezprostředně předcházejících sebevraždě vašeho otce.“ Jsem jí odporná, cítím to. Kdykoli se naše pohledy střetnou, koutky jejích úst se stáhnou dolů, jako kdyby pocítila pachuť. „Snažím se porozumět její povaze.“

„Kolik na to máte času?“ odtuším a okamžitě si uvědomím, že díky tomu, co jsem právě řekla, působím nedůtklivě, jako kdybych proti Elle něco měla. Jakoby na potvrzení toho, co mne napadlo, nasadí Forresterová nespokojený výraz. Našpulí rty a její oči s vráskami kolem se rozšíří, jak povytáhne obočí. „Omlouvám se, já jenom prostě… Elle je trochu komplikovaná. Kdybyste ji znala…“

„O to se právě snažím.“ Ignoruje mé omluvy a pokračuje. „Vy jste tedy šly do fitness centra.“ Ruce se mi potí a mám je horké, jako kdyby mi pod stehny hořelo. Levou rukou si tlačím do kyčle a ta začíná bolet. Vytahuji ji a snažím se uvolnit.

„Ano,“ říkám a otírám si dlaně do džínsů.

„Užily jste si to?“

„Myslím, že ano.“

„Mám tady výpověď majitele obchodu Sportovní oděvy pro vás.“ Musím se zatvářit zmateně, protože pokračuje dál a přidá i vysvětlení. „Byly jste tam první den s Eleanorou nakupovat. Přečtu vám to.“ Zvedne ze spisu list papíru. „Dvě ženy přišly do obchodu někdy po jedenácté. Pamatuji si na ně, protože ta vysoká byla velice hezká a měla pěkné vlasy. Na sobě měla růžovou sportovní mikinu a já si pamatuji, jak mne napadlo, že to je vysoce kvalitní tkanina sající pot. Uvažoval jsem, kdo ještě to tady u nás může prodávat.“ Čte to bez nadechnutí. Irelevantní fakta jen pro vykreslení scény. Potom zpomalí, podle čehož pochopím, že to, co bude následovat, je důležité. „Ta vysoká byla plná energie a neustále mluvila o tom, jak se chce starat o svou sestru. Ta menší kulhala a vypadala, že je kvůli čemusi rozrušená. Nic, co jsem nabízel, nebylo dobré. Ta vysoká a hezká začala být pozvolna zklamaná. Pořád opakovala: ‚Chci jenom, abychom byly schopny dělat něco společně.‘ Ta menší byla z toho doprošování unavená – i když si vybrala luxusní sportovní boty. Nakonec si vzala legíny a sportovní podprsenku a ta hezčí to koupila.“

Detektiv Forresterová na mne pohlédne, abych jí objasnila, co se to dělo v obchodě se sportovním oblečením. Představa sportovní podprsenky se ke mně nehodí. Spíš to kulhání, o kterém jsem si myslela, že není tak moc znát. Ovšem zdá se, že i náhodní pozorovatelé v obchodech se sportovními potřebami si toho všimnou. Přejedu si prsty po konečcích vlasů a ona přikývne, jako kdyby všemu rozuměla.

„Mám pokračovat?“ Čeká, až vyjádřím souhlas. Odkašle si, usrkne trochu kávy a naváže ve výpovědi, kde předtím skončila. „Ztropily mi v obchodě scénu a viděl jsem, jak několik zákazníků odešlo. Když si nakonec vybraly něco, co koupí, neříkal jsem nic, ani když jsem si všiml, že kupují špatnou velikost. Byl jsem prostě rád, že už odejdou.“

Zhoupne se dozadu na židli a pohlédne na mne od stránky, než ji položí zpátky na stůl. „A?“ zeptá se. Jsem natolik zvyklá, že můj vztah s Elle vypadá právě takhle, že mi na tom všem nepřipadá nic mimořádné. Mohla právě tak dobře přečíst: Žena přijde do obchodu a koupí si sportovní oděv. Třebaže si nevzpomínám, že bych to byla já, kdo vybral ty elasťáky nebo sportovní podprsenku. Nejspíš tedy nemohu dávat Elle za vinu mizerný výběr.

„To nezní, jako kdybyste si to moc užívaly. Ona se doprošuje. A vy… jakže to říkal?“ Podívá se do výpovědi a usměje se, když to najde. „Aha, tady to je. Unavená z Eleanořina doprošování.“

„Jenže to je Elle. Pořád lidem něco nutí. Tlačí je do něčeho. Já jsem do fitka chodit nechtěla.“

„Ale říkala jste, že jste si to užily.“

„Jasně. Bylo to v pohodě. Ale to neznamená, že jsem tam chtěla jít. Kdybych si tehdy chtěla zacvičit, tak bych si s sebou vzala sportovní oblečení, nebo ne?“

Listuje spisem a vytahuje další list papíru, aniž by dala najevo jakýkoli názor. „Přečtu vám další výpověď, z toho fitness centra. Elle všichni znají. Je to takový bezstarostný typ. Podílí se na mnoha aktivitách a charitativních akcích. Ve společenském styku je trochu neobratná, ale srdce má vždy na pravém místě. Myslím, že je osamělá, protože se zdá, jako by se chtěla držet mužů zuby nehty. Myslím, že hledá nějakého partnera. Musí to být těžké žít pořád u rodičů. Slyšel jsem, že se jednou snažila o dítě, ale její kluk tehdy vycouval. Což je divné, protože jich má spoustu, ze kterých by mohla vybírat.“ Forresterová usrkne kávy, aniž by se na mne podívala. Vezmu svůj kelímek a zvednu ho ke rtům. Káva je ale studená, a tak ji položím zase zpátky, aniž bych se napila. „Chcete novou?“ ptá se Forresterová a ukáže na kelímek. Zavrtím hlavou. „Připadá vám to jako popis Eleanory?“

„Ani moc ne,“ říkám.

„Ani mně ne. Jenže pouze v případě, pokud bych věřila té verzi Eleanory, jak jste ji popsala vy. Tady máme další. Tohle je od jednoho psychiatra,“ říká a vytahuje ze spisu další papír. „To si budete chtít poslechnout.“ Energicky přikyvuji, neboť si jsem jistá, že má pravdu. Pokud někdo dokáže postavit Elle do správného světla, pak je to psychiatr. Poposednu na okraj židle. „Tady stojí: Znám Elle, neboť jsem od loňského roku její lékař. Poprvé za mnou přišla, protože se potýkala s myšlenkou, že nebude mít nikdy dítě. Přecházela z jednoho neperspektivního vztahu do druhého ve snaze najít někoho, kdo ji bude milovat. Dospěl jsem k závěru, že její vztah s matkou nebyl dobrý, ale že zbožňovala otce a že za něj hledala v mnoha ohledech náhradu. V životě si vedla dobře, stýkala se s lidmi v místním fitness centru a pracovala jako dobrovolnice v místním útulku pro psy a kočky. Finančně byla zajištěná, její příjem plynul z rodinného jmění. Vyžadovala jen minimální péči a pomoc, aby dospěla k pochopení skutečnosti, že ne každý muž je potenciálním kandidátem na roli otce jejího dítěte. Jejím největším problémem, kromě špatného vztahu s matkou,“ v této chvíli se na mne Forresterová podívá, „byla její sestra.“

Musím vypadat vyjeveně, protože mi dává okamžik, abych to vstřebala, než pokračuje.

„Elle popisuje svou sestru jako samotářku bez zájmu o rodinné svazky. Podnikla několik pokusů o navázání vztahu s ní a strávila šest let snahou ji najít. Bezvýsledně. Vinu za tuto ztrátu dává matce. Sestru popisuje jako zahořklou, nevraživou a šílenou.“

Cítím, jak se mi na čele začíná perlit pot a zvednu ruku, abych si ho setřela. Elle ze mne udělala kohosi, kým vůbec nejsem, a tihle idioti, kteří podávali výpovědi, pomohli pokládat základy jejího imaginárního světa. Samozřejmě že by dokázala obelstít psychiatra. Je to tak očividné, třebaže bych si nikdy nepředstavovala, že se to stane. Nikdy mi nedošlo, k čemu směřuje. Tohle byl její plán po celou tu dobu. Očernit mě.

„Dám si ještě jednu kávu,“ říkám.

29

Z toho, jak poslouchám Forresterovou čtoucí výpovědi, se mi dělá zle. Chci utéct. Je mi na zvracení. Chce se mi na ni zaječet, že víc už se ani nemůže mýlit. Jsem omotána takovou spoustou Elliných lží, až začínám uvažovat, jestli nejsou mé vlastní.

„Tohle se Eleanoře moc nepodobá, že?“ Ignoruje mou žádost o kávu a postrčí ke mně fotografii Elle. Každé slovo zdůrazní ťuknutím prstu. „Aspoň ne podle vás.“ Vysoká a hezká, prolétne mi hlavou, popisuje svou sestru jako zahořklou, nevraživou a šílenou.

„Ne,“ říkám. „Ne, nepodobá se jí to.“

„A kromě toho neexistuje ani žádný záznam o tom, že by v minulosti podstoupila léčbu související s duševním onemocněním. Máme úplný přístup k její zdravotní dokumentaci a není tam nic kromě několika návštěv u praktického lékaře a onoho lékaře, který nám poskytl výpověď. Vídal se s ní soukromě a v podstatě dospěl k závěru, že je v pořádku.“

„To není možné,“ říkám. Pamatuji si, jak mi sama prozradila, že ji naši rodiče dali na nějakou kliniku. „Léčila se. Určitě. Já to vím.“

„Jak si můžete být tak jistá? Vy jste se s ní podle všeho neviděla celé roky. Ani teď, když je pohřešovaná, jste se nepokusila jí zavolat. Volala jste někomu jinému?“

„Ano.“ Vyskočím a namířím na ni prstem. Působí to trochu, jako kdybych ji obviňovala. Zvedne ruku v gestu, které mi naznačuje, abych se mírnila, jako kdybych se na ni chystala zaútočit. Sedám si a uklidňuji se. „Witherrington. Vím, kdo to je. Je to advokát, který se zabývá pozůstalostí po mém otci. S ním jsem mluvila.“

„My víme velice dobře, kdo to je, doktorko Harringfordová.“ Vytahuje fotokopii dokumentu, který vypadá jako poslední vůle mého otce. Některé pasáže jsou v ní žlutě a růžově zvýrazněny, nalepené lístky označují zajímavé části. Rozeznávám, že článek 4 je barevně zvýrazněn a současně označen lístkem. „Důvodem, proč o něm víme, je tohle. Poslední vůle vašeho otce podepsaná téhož dne, kdy jste dorazila do Hortonu. Byla nalezena v domě vašich rodičů. Nyní již ve vašem domě, je to tak? Předpokládám, že vy jste ji už viděla.“

Uvažuji o tom, zda mám lhát, ale docházím k závěru, že to nemá příliš velký smysl. Mohlo by to nadělat víc škody než užitku. „Ano, viděla jsem ji.“

„A nenapadlo vás, abyste nám o tom řekla? Eleanoru ta závěť vynechává, že? Nedokážu si představit lepší důvod, aby byl člověk rozrušený a cítil se ohrožený či zranitelný.“ Znovu ta slova. Slova, která mi připomínají, jak daleko jsou od pravdy. „Nejdříve ztratí oba rodiče, načež zjistí, že ji otec odstavil stranou od majetku. A to jsme právě slyšeli, jak byla finančně zajištěná díky rodině. To je jako facka do tváře, nemyslíte? Po tom všem, co se stalo? Vidíte to?“ ptá se a ukazuje na pasáž, vedle níž je růžový lístek s poznámkou. „Možná ne, protože tohle je kopie, ale na té stránce jsou prohlubně. Stopy po vodě. Nechali jsme je analyzovat a zjistilo se, že to jsou slzy, doktorko Harringfordová. Bezpochyby slzy vaší sestry. Na poslední vůli sepsané vaším otcem, kterého zbožňovala a s nímž měla dobrý vztah. Jak máme doloženo výpovědí Eleanořina psychiatra. Ale sotva jste se objevila vy, on ji odstavil stranou. Jak to vysvětlíte?“

„Já to neumím vysvětlit.“

Zasune výpovědi zpátky do spisu a usrkne studené kávy. Její unavené, jakoby ptačí oči na mě hledí, zatímco se opírá na židli a zkříží si ruce na prsou jako šerif odkudsi z Texasu. „Proč jste si změnila let domů toho večera předtím, než zemřel váš otec?“

„Já jsem ho nezměnila. Uletělo mi to.“

„Jste si tím jistá?“ Vytahuje další list papíru a já cítím, jak rudnu, protože i když vím, že to, co jsem řekla, je pravda, mám hrozný pocit, že se mi chystá dokázat opak. „Od letecké společnosti máme tohle.“ Vypadá to jako snímek počítačové obrazovky. Nahoře je logo sdělující Internal Air, let správným směrem! Postrčí papír ke mně. Vidím slova Změna rezervace. Čtu dál a zjišťuji, že jsem podle všeho změnila rezervaci letu na následující den. Skutečně jsem to udělala? Nepamatuji si, jenže z toho večera a noci si nepamatuji na spoustu věcí.

„Já jsem tohle neměnila,“ prohlašuji nejistým hlasem. Zvedám prsty k nosu, jsou cítit nikotinem. „Musela to provést Elle.“

„Ke změně letu jsou třeba údaje o rezervaci. Mohla se k nim dostat?“

Myslím na kabelu čekající v pokoji se vším, co jsem v ní měla. Mohla tam vyhrabat údaje o letu. Mohla je ale najít i v pracovně, kde jsem je nechala, zatímco jsme oplakávali matku. Chovala jsem se neopatrně, zapomněla jsem na pravidla téhle hry. Podívám se na stránku a prolétávám informace. Doba změny: 16:35.

„Udělala to Elle.“ Třu prsty o desku stolu a poškrábu se na hlavě. Rozpadám se, párám se steh po stehu. „Musela se dostat k mým věcem a provést změny. Online to může udělat kdokoli, to musíte vědět. V té době jsme byly spolu v tom domě.“

„Vy jste v tom domě ale nezůstaly celou noc, je to tak? Byla jste v hotelu s mužem jménem Matthew.“ Vytahuje fotografii pořízenou z jakéhosi zrnitého záznamu bezpečnostní kamery naproti recepční přepážky. Není pochyb, že jsem na ní já. Moje tvář nalepená na jeho. On mne zvedá, jako kdybych se chystala zhroutit na zem. „Viděli vás, jak jste ho líbala ve vstupní hale. A pak, o něco později, to bylo na odpočívadle ve druhém poschodí, vás kamera zachytila, jak děláte ještě jiné věci, ke kterým jste rovněž potřebovala ústa. I to vám mohu dokázat, pokud chcete.“ Zvedám ruku k puse a zakrývám si ji. Jako kdybych snad chtěla skrýt důkaz. Bere do ruky další fotografii a obrací ji lícem ode mne, abych neviděla obrázek. „Raději bych ale, kdybyste to přiznala. Ušetříte nás obě rozpaků.“

Elle to naplánovala dokonale. Když jsem se vyspala s Mattem, potvrdila jsem tím jen svou vinu a současně vypulírovala její nevinnost. Hrála jsem jí rovnou do karet. Musím obhájit, že tohle není vůbec důležité. „A co mám přiznat? Že jsem se vyspala s jiným chlapem, když jsem byla pryč z domova? Nebyla bych první, která to udělala. A neznamená to, že bych měla cokoli společného s tou poslední vůlí nebo s tím, že ji můj otec přepsal. Nedokazuje to ani, že jsem to byla já, kdo změnil rezervaci letu. Další den jsem zaplatila za novou letenku. Proč bych to dělala, kdybych věděla, že jsem let změnila?“ Snažím se dávat najevo vzdor, ale pokud člověka chytnou s rukama ve sklenici se sušenkami, není to nikdy moc dobrý pocit.

„Ne, nebyla byste první. A abych byla upřímná, tak mně je úplně jedno, s kým jste chrněla. To, co zajímá mě, je tohle… Předpokládejme, že jste mi říkala pravdu. Takže to teď budu rekapitulovat.“ Postaví se a začne přecházet dokola kolem místnosti. „K matce jste nic necítila, ale přesto pospícháte na letiště, když umře. Tvrdíte, že jste chtěla psychicky podržet sestru, třebaže to je tatáž sestra, s níž jste odmítala udržovat v předchozích letech jakýkoli kontakt. Dalších několik dní strávíte tím, že jí nadáváte, když se snaží být s vámi. Chováte se, jako kdyby se nestalo nic důležitého. Jdete si zacvičit, zajdete si na pár skleniček. Potom, když váš otec změní poslední vůli a následně spáchá sebevraždu, změníte let domů a nakonec ho vykouříte cizímu chlapovi na chodbě v hotelu.“

„Já jsem nezměnila ten let,“ vykřiknu. Klesnu na židli, když si uvědomím, jak špatně se to pro mne odvíjí. Ona mi ale nevěnuje vůbec žádnou pozornost. Místo toho pokračuje v sumarizaci své verze faktů.

„Váš otec se zabije předávkováním valiem. Tedy něčím, co neměl předepsané a od čeho jsme nenašli krabičku ani lahvičku. Dokonce ani kousíček fólie z přebalu. A víte co? Vaše sestra s tím svým psychiatrem… dokonce ani ona neměla valium předepsané. Ale vy jste lékařka. Anestezioložka, je to tak?“

Přikývnu a ona se ke mně nakloní. V jejím dechu cítím pach kávy. Uvažuji, zda byl tohle po celou dobu Ellin plán. Jestli mě chtěla odrovnat od samotného začátku. Možná se mne snažila dostat do maléru už od té doby s Margot Wolfeovou a Robertem Kneelem. Možná že ona přiměla otce změnit poslední vůli, aby mne mohla očernit.

„Předpokládám ale, že vy máte k takovým lékům přístup, že? Jestli chcete, mohla bych se podívat na záznamy o manipulaci se sledovanými léky v Nemocnici při královnině koleji. Pracujete tam, ne?“ Nečeká na mou odpověď. „Potom zmizí vaše sestra a vy se to podle všeho snažíte vysvětlovat jejím duševním onemocněním, třebaže kromě návštěv u cvokaře po dobu několika měsíců v loňském roce kvůli tomu, že se nedokázala vyrovnat s představou, že se možná nikdy nestane matkou, v její lékařské dokumentaci o žádném duševním problému nic není. A ani v žádných dokumentech z nemocnice. A k tomu ještě jedno veliké překvapeníčko.“ Policistka zvedá obě ruce. „Pohřešovaná sestra je jediná příbuzná, která by mohla napadnout platnost poslední vůle. Poslední vůle, která byla sepsaná pouze o několik dní dříve, než váš otec zemřel, a v níž odkázal vám – dceři, kterou ve třech letech sám vykopl z domu – úplně všechno. Mně v tom všem něco nehraje, doktorko Harringfordová. Vysvětlete mi to.“

„Vy si myslíte, že jsem ublížila své sestře?“

„To jsem neřekla. A nevyslýchám vás jako podezřelou. Jste zde dobrovolně.“

Začínám uvažovat tak zběsile, že ji sotva poslouchám. Přesto ale vnímám slovo dobrovolně, což mne trochu uklidní. Mohla bych odejít. Teoreticky. A to mi pomáhá. Potřebuji změnit směr, jímž se rozhovor ubírá. „Joyce, to je hospodyně, tam byla, když jsem odcházela. Může mi dosvědčit, že Elle byla ještě naživu. A ví velice dobře, že Elle byla tou, která měla problémy. Poví vám to. Ví o všem, co se v tom domě odehrálo. Pokud mne z něčeho obviňujete, chci vědět, jestli potřebuji právníka.“

„Vy si myslíte, že potřebujete právníka?“ ptá se mne Forresterová, jako kdyby sama taková potřeba byla důkazem mé viny. A čeká, až takovou žádost vyslovím.

„Nemyslím,“ hájím se a zvedám se. Než si to uvědomuji, stojím a slyším, jak se židle za mnou kácí na zem. „Ale vy to líčíte, jako kdybych si to všechno předem naplánovala. Jako kdybych zorganizovala smrt rodičů, a pak odstranila z cesty sestru ve snaze zmocnit se jejich peněz. Jenže moje matka zemřela dříve, než jsem ji vůbec viděla. A otec se navíc zabil sám. A nikdo neví, co se stalo s Elle.“

„Někdo ví, co se s Elle stalo. A víte, jak to mohu vědět já? Protože vždycky existuje někdo, kdo to ví.“ Po odmlce, během níž se prohrabuje papíry a zbytečně je uspořádává, ke mně zvedne pohled a pokyne mi, abych se uklidnila. „Ale ne, já si nemyslím, že jste zapletená do zmizení sestry. Tým v Edinburghu už mluvil s Joyce. Pověděla nám, že jste hned odjela. Zdá se, že vás docela zbožňuje. A k tomu máme věrohodné svědectví, že ji ještě pak viděli v Hortonu.“ Když si okamžitě nesednu, zopakuje posunek. „Já osobně jsem hovořila s Josephem Witherringtonem a zdá se, že také potvrzuje, že jste o změnách v poslední vůli nic nevěděla. Jenže celá tahle situace mi nedává moc velký smysl a já si nemyslím, že mi říkáte pravdu. Víte toho více, než přiznáváte. A to ve mně vyvolává podezřívavost, protože k tomu jsem cvičená. Začněte tedy se mnou jednat na rovinu, abych s vámi mohla jednat na rovinu i já. Proč jste tam jela?“

Dlouze se nadechnu a sáhnu po židli. Zvednu ji a posadím se. Začínám pomalu a s bolestí. Odkapává ze mne nenávist k té ženě za to, že mne nutí přiznat pravdu. „Protože jsem chtěla vidět matku. Živou nebo mrtvou. Nedokázala jsem si vzpomenout ani na její tvář a tohle byla moje poslední šance. Byla v tom zvědavost, myslím.“ Zdá se, že detektiv Forresterová se o trochu uvolní. „Chtěla jsem vědět, proč se mne vzdali. Nikdy jsem se nedověděla pravdu.“

Zdá se, že mé vysvětlení přijímá. Přejíždí prstem po okraji spisu. „Hodně se jí podobáte.“

„Ano, nejste první, kdo mi to říká.“

Teď je o něco vlídnější. Naklání se přes stůl ke mně. „Co mi v tom všem ještě chybí, doktorko Harringfordová? Povězte mi, o co jde. Děláte si starost o svoji sestru?“

Myslím na všechny okamžiky, kdy Elle tropila nejrůznějším způsobem divné věci, jaké bych kdysi chtěla dělat i já. A jak potom udělala cosi naprosto šíleného, když jsem už byla starší, což způsobilo, že jsem od ní utekla. Myslím na to, kolikrát jsem ji od sebe odstřihla, a pak se cítila mizerně, protože jsem ji už neměla nablízku. Myslím na to, jak mám stále předplacený mobil, jen tak pro případ, že zavolá. Vytahuji ho a ukazuji Forresterové. Pak ho položím na stůl.

„Vyhodila jsem ho, aby se už se mnou nemohla spojit. Pak jsem ho ale vytáhla z koše, protože jsem změnila názor. Mám o Elle starost, chci pro ni to nejlepší,“ říkám a opakuji otcova slova. „Jenom prostě nevím, jak jí dovolit, aby byla mou sestrou. Všichni ti lidé, kteří ji popisovali, ji neznají tak, jak ji znám já. Já ji znám jinak. Ona není normální, detektive Forresterová. Když jsem tam byla, nebyla jsem to já. Dělala a říkala jsem věci, jaké normálně nedělám a neříkám.“

„Jako s tím mužem v hotelu?“

Prudce se nadechnu. Zoufale cítím, jak to potřebuji. „Myslím, že ano. Víte o tom, že mě toho večera nadrogovala? Můžete se zeptat pana Guthrieho, on ji slyšel, jak to přiznala. Ze všech sil se snažím mít Elle ve svém životě a současně ji od sebe odháním pryč. Všechny od sebe odháním. Myslím, že na to jsem zase cvičená já.“ Podívá se na mne způsobem, který naznačuje, abych si dávala pozor na tu svou chytrou pusu, ale nic neřekne. V té chvíli se mi zdá, že mne má možná o něco málo raději. „Chci, abyste ji našli. Opravdu. A nechci nic z rodinného majetku. Ty věci se mnou nemají nic společného. Chci vědět, že je v pořádku, a pak se jí zase dál vyhýbat. Vím, že když to takhle říkám, vypadám jako pěkná mrcha, ale tak nějak to prostě musí být. Nedokážu žít s ní, ale nedokážu…“

„Nedokážete žít ani bez ní?“ Její tón je jiný. Odkládá stranou rutinu nesnesitelné policajtky. „Máte pravdu. Když to tak říkáte, vypadáte jako pěkná mrcha. Ale to není zločin. Stejně jako není trestné, když si zašoustáte s cizím chlapem za zády partnera. Ať už zfetovaná nebo ne.“ Poslední větu pronáší, aby mi bylo jasné, že mi stále ještě tak úplně nevěří. „Ale teď mi povězte něco jiného, když jste začala být upřímná. Co jste doopravdy dělala od chvíle, kdy jste se vrátila zpátky domů?“

„Schovávala jsem se. Dřepěla jsem doma. Dívala se na televizi.“ Uvažuji o tom, že tohle bych mohla vynechat, ale docházím k závěru, že když to dodám, mohla bych působit jako ještě o něco větší ubožák, což se hodí, neboť mám obavu, že si stále ještě myslí, že jsem to všechno naplánovala. „Opíjela jsem se doma.“

„S Antoniem?“ ptá se. V jejích očích zachytím potutelný záblesk a uvažuji, jak mohla tahle ženská vůbec kdy vyřešit nějaký případ s tak mizernou verzí pokerového obličeje.

„Ne,“ odpovím nakonec, neboť je mi jasné, že ona už cosi ví. „Pohádali jsme se, když jsem se vrátila. Myslím si, že částečně za to mohl můj pocit viny z toho, že jsem ho podvedla. A částečně to, že jsem měla dojem, jako bych Elle zradila.“ To je pravda. „A k tomu ještě celá ta věc s poslední vůlí. Když jsem si uvědomila, že jsem všechno zdědila, rozrušilo mě to. Já to nechtěla. Chtěla jsem se posunout někam dál, nechat minulost za sebou. Pohádali jsme se, on rozbil dvě skleničky na víno a někdy během noci odešel. Nebo další den ráno. Nevím. Když jsem se probudila, byl už pryč.“

„Odpovídá tedy pravdě, pokud řekneme, že váš vztah je napjatý. Že to mezi vámi moc neklape.“

„To by odpovídalo.“

„A kam šel?“

„Odletěl do Itálie. Vybral si peníze z mého účtu a odcestoval. Vrátil se večer předtím, než jste u nás zaklepali na dveře vy.“

„Na čtyři dny?“ Pokrčením ramen potvrdím délku jeho nepřítomnosti. „A má v plánu, že si brzy otevře restauraci, že? Požádal o bankovní úvěr. O hezky velký.“

Jak o tom může vědět? „Je to jeho sen. Vždycky si chtěl otevřít bistro. Teď, když má peníze, si jsem jistá, že to udělá. Má taky nějaké úspory. Myslím.“ Předpokládám, že většinu z nich vysál ze mne.

„Hm, to je fakt,“ řekne Forresterová. Vytáhne další list papíru. Je silný, jako fotografie ze záznamu bezpečnostní kamery. Nedokážu rozeznat podrobnosti. Zamyšleně na něj pohlédne, pak se podívá na mne. „To bude váš společný podnik?“

„Ne. Já jsem ani nevěděla o tom úvěru. Vyřizoval si ho, když jsem byla pryč. Měli jsme za sebou další hádku a myslím, že tehdy jsme se oba domnívali, že už to mezi námi skončilo.“

„To je mi líto. Musím se vás ale zeptat, zná Antonio vaši sestru?“

„Ne. Ti dva se nikdy nesetkali.“

Na okamžik nic neříká, načež se mne zeptá. „Jste si tím jistá?“ Posune zrnitou fotografii po plastové desce stolu. Vidím na ní Elliny nezaměnitelné plavé vlasy zastrčené úhledně za uši. I na černobílém snímku je nádherná. Hezká stavba těla. Sedí v nějakém baru, svírá sklenici. Je to stejný bar, do kterého jsme spolu šly v Hawicku. Vedle ní sedí jakýsi muž. Tu tvář poznávám. Zprvu si myslím, že to je Greg, vlastní mysl se mne snaží oklamat, když na fotografii vidím to, co očekávám, že tam uvidím. Jenže tohle je Antoniova tvář, tisknoucí se k jejímu uchu. „Dostala jsem to těsně předtím, než jste dorazila.“

„Kdy to bylo pořízeno?“ ptám se.

„Onoho dne, kdy se ztratila,“ říká detektiv Forresterová. Ve tváři má takřka smutný výraz, když pokračuje. „Antonio, zdá se, byl poslední člověk, který ji viděl, než zmizela.“

30

Poslední věc, na kterou se ptám před odchodem z policejní stanice, je, zda mají v úmyslu Antonia zatknout. Detektiv Forresterová mi poví jen to, že nemá příliš velký smysl, abych se ho pokoušela varovat. Vyvolává to ve mně dojem, že buď ho už sledují, nebo čekají na klíčový důkaz, aby mohli udeřit. Možná jde o to, abych se do všeho zapletla jako komplic, a mohli nás sebrat oba. Ať už má ale detektiv Forresterová v plánu cokoli, dokážu ve chvíli, kdy opouštím policejní stanici s jejím vlhkým a hustým vzduchem, myslet jen na to, jak se vracím do života, který je úplně jiný, než jsem se domnívala. Do života, který vlastně skončil.

Začněme s fakty. Za prvé: Antonio je lhář. Nebyl v Itálii. Byl s ní. V baru. A nepředstírejme, že se neocitl dost blízko, aby jí mohl olizovat pot z kůže. Mačkal se k jejímu krku a špital jí do ucha. Mohl to být třeba jen kratičký okamžik. Je možné, že detektiv Forresterová vytiskla jeden konkrétní záběr, aby ukázala Antonia v nepříznivém světle, jako když noviny vyrukují s odhalením nějaké celebrity. Možná si myslela, že to ve mně vyvolá pochybnosti, budu se cítit zrazena a odhalím nějaké zatracené tajemství a vyřeším její malou záhadu tím, že se prostě přiznám. Koneckonců, proč by mne tam jinak zvala, že? Chtěla zkusit, jestli ho pustím k vodě coby zavržená žena spalovaná vztekem, která je ochotná zničit samu sebe, pokud s sebou stáhne ke dnu i muže, jenž ji podvedl. To je problém s jakoukoli fotografií: jedná se o momentku a lidská mysl si může dopřát ten luxus zaplnit něčím hodiny před i po jejím pořízení, dokud z toho nevytvoří vlastní verzi. A moje verze říká, že Antonio mi lhal. Setkal se s mou sestrou. Nebyl v Itálii. Bude předveden k výslechu. Antonio je mizerný lhář.

Další fakt: Můj otec mi nechal podstatnou část rodinného majetku. Peníze, kromě malé sumy, aby Elle neumřela hlady, a k tomu i dům. Veškeré matčiny šperky, které soudě podle náhrdelníku, jenž jsem viděla na jejím strnulém mrtvém krku, představují pravděpodobně slušnou sbírku. Po celou dobu jsem chtěla, aby mi rodina dala něco více. A nyní jsem to dostala. Skvělá kořist. Problém spočívá v tom, že já už to nechci. Kéž by se otec vůbec nenamáhal.

Protože zbývá ještě poslední závěrečný fakt, třešnička na dortu, skutečná pointa celého příběhu: že já vypadám jako lhářka. Všechno, co se odehrálo, počínaje mým odjezdem na místo v lehkomyslném pokusu odhalit pravdu až po rozhodnutí zmizet hned po otcově smrti, mne staví do světla, jako bych celou tu věc naplánovala. Detektiv Forresterová dokázala interpretovat každičký fakt od okamžiku matčiny smrti jako součást pokusu zmocnit se rodinného majetku. Bez ohledu na to, že mne podle svého tvrzení nepovažuje za pachatele, vím, že ve skutečnosti čeká jen na důkaz. Jako kdybych právě já byla jakousi klíčovou osobou schopnou manipulovat na dálku se životy a smrtí druhých a těžit z toho. Cink-cink-cink! A teď jsem trefila zatracený jackpot.

Sedám si do auta, dívám se na předplacený mobil, mé jediné spojení s Elle. Zvednu ho, vyťukám číslo a poslouchám, jak začne vyzvánět. Detektiv Forresterová má pravdu v jednom: už jsem jí opravdu měla zavolat. Ozývá se hlasová schránka a já začnu nahrávat vzkaz.

„Ahoj, Elle, to jsem já,“ říkám sladkým vlídným hlasem, jako kdybych se snažila přemluvit kotě, aby slezlo ze stromu. Oběť. Dokážu hrát tuto roli, pokud ji to donutí, aby se ukázala. „Všichni si o tebe vážně dělají starosti. Policie tě hledá, a já mám taky strach. Potřebuji, aby ses mi ozvala. Já…“ Na okamžik se odmlčím a přemýšlím, co bych měla říct dál. Když mne nenapadnou žádná slova, zavěsím.

Odhodím telefon na vedlejší sedadlo a oběma rukama uchopím volant. Pevně ho svírám. Venku se dává do deště a já vyrážím po Brixton Road. Cítím, jak vůz klouže. Zem je kluzká od pozdně letního mrholení a prachu. Stěrače poletují doleva a doprava, a když déšť zesílí, nevidím na krátký okamžik dál než na metr před sebe. Zastavuji v pruhu pro autobusy a sahám po mobilu. Mačkám tlačítka, dokud znovu nevytočím Ellino číslo. Když se ozve hlasová schránka, nechávám v ní takový vzkaz, jaký jsem tam chtěla zanechat už poprvé.

„Elle, kde zatraceně vězíš? Takhle to vypadá, že jsem to všechno narafičila já. Neopovažuj se teď zmizet.“ Odhodím telefon a znovu vyjedu na cestu. Cítím se lépe.

Zaparkuji a běžím deštěm do Starbucksu nacházejícího se kousek od zastávky metra. Objednávám si espreso a sedám si v přeplněné kavárně, kde to voní směsicí skořice a vanilky, u baru. Z místa u okna pozoruji přes zamlžená a od deště zmáčená skla kolemjdoucí lidi. Květinář na opačné straně ulice spěchá, aby znovu naaranžoval květináče s narcisy a tulipány a kytice nevěstina závoje. Lidé kolem spěchají. Každý by už měl někde být. Někteří chvátají, aby se schovali před deštěm, obtěžkaní nákupními taškami, přinášejí sem dovnitř vůni letního deště. Jedním z příchozích je matka s dítětem ve sportovním kočárku. Někteří lidé jí uhýbají z cesty, posunují židle. Dítě ale pláče a křičí, jako kdyby je něco bolelo. Pozoruji ženu, jak si kupuje něco k pití a sladkost pro dítě. Její potomek mrští jídlem o stůl a drobky se rozlétnou vzduchem jako svatební konfety. Zdá se, že žena má slzy na krajíčku. Přesto ale bere dítě a houpe ho na kolenou. Jak prosté. Stačí několik minut a drobeček spí. Všimne si, jak ji pozoruji, a rozpačitě se usměje mým směrem. Jak náročné to může být? Odvracím se. Místo toho se zadívám na skvrnitý odraz své tváře v okně. Nejsem si jistá, zda dokážu rozpoznat, kdo vlastně jsem.

V podobném duchu uplyne hodina, než déšť poleví. Kavárna se postupně vyprazdňuje, matka s dítětem odcházejí mezi prvními. Pokouším se usmát, když zamíří ven. Ale chvilka přátelství je pryč a já se rozpačitě obracím ke svému odrazu v okně. Nikdy mi moc nešlo získávat přátele, což bude nejspíš důvod, proč nyní nemám nikoho, na koho bych se mohla obrátit. Myslím, že jsem se i přes nejlepší snahu tety Jemimy nikdy nenaučila zařadit mezi druhé.

Jedu domů a na každém rohu si připomínám, kde přesně to je. Domů. Domů. Zaboč doleva směrem k domovu. Zkontroluji předplacený mobil, než vystoupím z auta, ale žádná odpověď od Elle tam není. Abych nějak zaplnila čas, volám na číslo, které mi nechala slečna Endicottová.

„Ano, prosím?“ Do telefonu se hlásí nejpříjemnějším hlasem, jakého je asi schopná, potlačuje skotský přízvuk. Hlas zní natolik jinak, že si zprvu nejsem jistá, zda to je ona.

„Dobrý den, to je slečna Endicottová? Tady je paní Jacksonová.“ Rozpaky na druhé straně linky, a tak vysvětluji: „Setkaly jsme se ve škole před dvěma týdny.“ Následuje ticho, zatímco učitelka přemýšlí, a tak jí osvěžuji paměť. „Hledala jsem školu pro své dítě.“

„Jistě, už vím,“ odpovídá zvolna, jako kdyby kousky skládačky začaly zapadat na správná místa. „Nebyla jsem si jistá, jestli se mi ozvete, když jsem vám zavolala.“

„Měla jsem pocit, že to bylo něco důležitého. Říkala jste, že máte nějakou informaci, o které bych měla vědět.“ Nejsem si jistá, proč tak chodím kolem horké kaše. Nejraději bych na ni všechno vychrlila. Řekla jí, že jsem ji viděla na pohřbu a že jsem skutečně spřízněná s rodinou z domu Mam Tor – místa, které není na prodej. Vzpomínám si ale, jak podivně zareagovala Elle, když spatřila slečnu Endicottovou v kostele, a tak se držím falešné totožnosti a halím se do ní jako do neprůstřelné vesty.

„Ano, volala jsem vám, paní Jacksonová. Týká se to domu, o němž jste se během návštěvy u nás zmínila. Uvolnil se, ale…“ Odmlčí se a ještě naposledy vydechne, než se odhodlá ke skoku bez záchranné sítě. „Myslím, že obě to už víme. Já jsem vás chtěla jen předem varovat, že kupovat ten dům by mohlo být velice obtížné.“

„Aha,“ řeknu a předstírám překvapení. Držím se dál svých lží, třebaže si jsem jistá, že už skoro prozradila, že ví, kdo jsem. „Dobře, budu myslet na vaši radu. Obyvatelé jsou už odtamtud pryč?“

„Obyvatelé dům skutečně opustili. Předčasně. Zbývá ještě dcera, ale říká se, že ona ten dům nemá zdědit.“ Poslední část sdělení šeptá, jako kdyby se jednalo o žhavou novinku, lascivní drb pálící ji na jazyku. V duchu vidím, jak z těch syčících slov stoupá pára. Kdesi v pozadí slyším hlasy a smích a uvědomuji si, že jsem ztratila pojem o tom, který je den. Podívám se na hodinky a vidím, že je úterý.

„Omlouvám se, slečno Endicottová, ale vy jste momentálně v práci? Možná jsou kolem lidé a vy nemůžete mluvit?“

„Ano, tak to je, moje milá. Ale teď poslouchejte. Ten dům je prázdný, ale možná nebude hned na prodej. Myslím, že existuje někdo jiný, kdo byl ustanoven dědicem,“ pokračuje a ignoruje mou otázku, třebaže na ni svým způsobem současně odpovídá. Přizpůsobuji se její šifrované konverzaci.

„Kdo má zdědit ten dům?“

„Paní Jacksonová, jsme dobří přátelé s panem Witherringtonem. Jen přátelé, tak to myslím. Nechci, aby v tom ohledu došlo k nějakému nedorozumění.“ Žádné nedorozumění nehrozí. „Pan Witherrington je právník, který byl pověřen péčí o nemovitost. Ale to už možná víte,“ šeptá. Představuji si ji, jak je odvrácená od ostatních a jak se navzdory své jinak přísné a panovačné povaze choulí v koutku a dlaněmi zakrývá mikrofon telefonu.

„Ano, to vím.“ Ztrácím trpělivost a nedokážu už dále nic předstírat. „Prosím, slečno Endicottová, vy víte zatraceně dobře, kdo jsem,“ vyštěknu. „Proto jste mi zavolala. Pojďme k věci.“

Na okamžik se rozhostí ticho rušené jen veselými hlasy v pozadí. Uvažuji, zda jsem nepřestřelila a jestli jsem si naši konverzaci špatně nevyložila a nepromarnila tak šanci. Pak se ale slečna Endicottová přidušeně zasměje, jako kdybychom si právě řekly nějaký vtip. Vytahuji cigaretu, rychle ji zapaluji a otevírám okénko vozu. Nadechnu se. Vydechnu. Dovnitř vniká jemný déšť a studí mne na nohou. „Jistě. Samozřejmě, paní Jacksonová. Dala jste mi veškeré informace, když jste se byla podívat u nás ve škole. Dokonale jsem to pochopila.“

„Takže,“ říkám, šťastná, že si navzájem rozumíme, „pokud víte, kdo jsem, povězte mi, prosím, co se děje. Určitě víte, že se moje sestra ztratila.“ Silně potáhnu z cigarety a přivřu okno, aby do auta nepršelo.

„Ale jistě, moje milá. Samozřejmě. A proto jsem neměla jinou možnost než vám zavolat. Pan Witherrington se tou transakcí zabývá, ale já musím zdůraznit, že já bych vám nedoporučovala, abyste do toho šla. Víte, je tam jeden problém v souvislosti s dědictvím jejich prvorozené dcery.“

„Slečno Endicottová, povězte mi to přímo. Co se mi teď snažíte říci?“ Zamáčknu zbytek cigarety. Nerozumím jí. Jedním dechem se mi snaží pomáhat, ale hned potom začne mluvit tak záhadně. Na pohřbu nepromluvila ani s otcem, tak proč jí jde tak moc o to, aby mi teď pomáhala? Ví snad o Elle něco, o čem já nemám tušení? O jejím zmizení? A proč by to tajila, kdyby něco věděla?

„Já si prostě jenom myslím, že byste měla tu nemovitost nechat být, paní Jacksonová. Nestojí za takové riziko. Ale samozřejmě, pokud sem přijedete, ráda se s vámi setkám a pomohu vám najít chybějící dílky skládačky, jak se někdy říká.“

„Vy mi doporučujete, abych přijela do Hortonu, slečno Endicottová?“

„Jistě. Samozřejmě mne potěší, když se s vámi znovu setkám. Kdykoli, kdy se budete moci zastavit. Děkuji vám, že jste reagovala na můj telefonát, drahá.“

„Počkejte, slečno Endicottová, nezavěšujte ještě.“ Ale ona už ukončí hovor. Vyťukám znovu její číslo, avšak znovu mi telefon nezvedne. A nepřepojí mne to ani do hlasové schránky.

31

Uvažuji o tom, že nastartuji motor a rovnou tam vyrazím. Ať už se jedná o cokoli, co mi musí povědět, je to dost důležité, aby to musela do telefonu šifrovat. Snad se jedná o jakési tajemství, které nechtěla, aby vyslechl někdo jiný. Uvidím ale Antonia, jak mi mává z okna, a rozhodnu se, že existují i jiné věci, které vyžadují mou pozornost ještě dříve.

Vejdu z deště do domu. V předsíni je tma a vlhko. Slyším, jak v šálku čaje zacinká lžička a jak se nohy toho lháře šourají po kachličkách v kuchyni. Vzpomenu si na jeho plány na otevření restaurace a uvažuji, jestli mi říkal, že mu v bance dali úvěr, nebo že o něj pouze žádal. Přeju si, abych si přečetla dopis z banky, když mi ho ukazoval. Forresterová docela jistě nevypadala přesvědčená o tom, že Antoniovi úvěr schválili. Snažím se raději soustředit na cokoli, co vím s jistotou, a zavírám za sebou dveře. Potíž spočívá v tom, že jediná fakta, která znám, jako by to všechno jen dál zhoršovala.

Antonio je lhář.

Policie ho bude vyslýchat.

Nebyl v Itálii.

Byl s Elle.

Vcházím do obývacího pokoje a zastavuji se vedle pohovky na místě, kde jsme se milovali. Tam, kde jsem v sobě chovala zoufalé naděje, že to s mým životem půjde k lepšímu. Na stejném místě, kde jsme se k sobě tulili, dívali se na filmy a trousili po zemi popcorn. Pokoj má stále tutéž vůni jako naše horká těla. Z nábytku je pořád ještě cítit pach sexu. Slyším ho, jak přichází ke mně, se šálkem čaje v ruce. A já si sedám v promáčených šatech. Na ramena mi kape dešťová voda, protéká mi mezi vlasy a po kůži na hlavě, aby mi pak stékala jako slzy po tváři. Vidím jeho plášť do deště, právě ten, který jsem zaplatila, jak je přehozený přes starou koženou židli. Proč by si ho kupoval v létě na cestu do Itálie? I to je další fakt. Jsem důvěřivá a hloupá.

Myslím na to, co mu řeknu. Přehrávám si v duchu nejméně pět různých scénářů. Když se ale objeví přede mnou, jde stranou veškerá má opatrnost spolu s pečlivě promyšlenými otázkami a plány, jak ho donutit, aby si sám podrazil nohy. Všechno to na něho vychrlím.

„Nebyl jsi v žádné Itálii,“ řeknu ještě dříve, než stačí postavit můj šálek s čajem. Civí na něj, jak hledá odpovědi, o nichž si nikdy nemyslel, že je bude potřebovat.

„Jak to myslíš? Já jsem jel do Itálie,“ odpoví. Ale do očí se mi nedívá. Vyhýbá se očnímu kontaktu. Nakonec se zmůže na letmý pohled. Nos se mu chvěje, ústa se na jedné straně vytahují o kousek nahoru. Okamžitě vím, že lže.

„Lžeš,“ stojím si neochvějně bez jediného mrknutí za svým. „Já vím, kde jsi byl.“

Usměje se a začne se smát, jako kdyby tím chtěl říci No tak fajn, dostala jsi mě. Čekám skoro, že ještě zvedne ruce, jako kdybych držela v ruce maličkou maskovanou zbraň jako padouch z filmové bondovky. „Nevíš, kde jsem byl,“ říká s teatrálním gestem. Pak bere plášť do deště a sahá do vnitřní kapsy, z níž vytahuje malou červenou krabičku.

Neexistuje mnoho věcí, které by mohl udělat, aby mne zastavil, ale tohle je jedna z nich. Vidím na jeho tváři starý známý úšklebek, který se tam objevuje, když je spokojený sám se sebou, neboť ví, že mne šokoval anebo udělal něco, co mě potěšilo. Za normálních okolností je v obou případech stejně spokojený. První noc, kdy jsme spolu spali, dělal jazykem věci, díky nimž se mé tělo roztřáslo. Stejnou tvář, jakou vidím nyní, jsem nad sebou spatřila i tehdy, když jsem se vzpamatovala a on si otíral ústa hřbetem ruky.

„Co to je?“ ptám se.

Nic neříká, ale samolibý úsměv vystřídá výraz vyjadřující naději. Žalostnou naději. Otevírá krabičku a klesá přede mnou na koleno. Uvnitř vidím drobounký diamant zasazený do nádherného prstýnku. Je to diamant říkající nemám toho dost, co bych ti mohl nabídnout, ale ze všech sil se snažím a toto je moje nejlepší a poslední nabídka.

„Chci, abychom se vzali. Teď, když ta věc s tvou rodinou skončila, se můžeme posunout zase někam dál. Můžeme mít svou vlastní rodinu a velkou svatbu v Itálii.“ Začíná mluvit italsky místo anglicky a já ještě více znervózním, protože tak se chová, pokud je skutečně vzrušený, nebo doopravdy rozzuřený… teď se ale nezlobí. Myslí to všechno vážně.

„Jak přesně jsi dospěl k závěru, že ta věc s mojí rodinou skončila?“ Stále se krčí na jednom koleni a zvedá mi krabičku k tváři. Podle toho, jak se vytratil jeho úsměv a jak zmizel i výraz žalostné naděje, usuzuji, že si představoval jiný průběh.

„Tví rodiče zemřeli a sestra konečně zmizela z tvého života. Máš to, co jsi vždycky chtěla. A můžeš teď zamířit někam dál.“

„Moje sestra nezmizela z mého života. Ona zmizela úplně.“ On mne ale nevnímá a dál se sune ke mně, stále na jednom koleni. Odstrčím krabičku od tváře. Jsem ale šokovaná, neboť se zdá, že ani Antoniovi nikdy nedošlo, že to vše byla jedna velká hra: já jsem prchala a současně tajně doufala, že ti druzí mi budou stále v patách. Copak nechápe, proč jsem tam jela? K mému úžasu se mi snaží natáhnout maličký prstýnek na prst. Fakt, že nekladu odpor, považuje za dobré znamení a líbá mne na tvář.

„Vypadá to dobře,“ pochvaluje si a v koutku oka se mu rodí slza.

„Ne, Antonio,“ říkám a vyškubnu svou ruku z jeho. „Já jsem neřekla, že souhlasím s tím, že si tě vezmu.“ Snažím se stáhnout prsten, ale mám oteklé prsty a prstýnek je příliš malý. Nejde to. „Z čeho jsi tak usoudil? Že je po všem? Že se to vyřešilo? Ještě ani zdaleka není po všem.“ Znovu se pokusím stáhnout prsten, a když se mi to nedaří, nechám ruce klesnout podél těla, jako kdybych to vzdala. „Já vím, kde jsi byl. A že jsi nebyl v Itálii, abys koupil tuhle věcičku. Byl jsi v Hortonu s mou sestrou. A nesnaž se předstírat, že to tak není. Na vlastní oči jsem viděla fotografii. Proč jsi mi lhal? Jak jsi ji našel?“

Postaví se a přejde k druhé pohovce. Sedne si a hodí krabičku na stůl. Dělá to s dostatečně velkou silou, aby se krabička zastavila až přede mnou, s odklopeným víčkem a prázdná. Prohrábne si rukama vlasy a pak zatahá za tričko, jako kdyby ho ze sebe chtěl strhnout. Teď už má vztek.

„Já jsem ji nenašel. Ona si našla mne. Volala jsi mi z jejího mobilu a ona tak zjistila moje číslo. Chtěla mne poznat.“

Vzpomenu si na svůj mobil, jak jsem ho našla na příjezdové cestě. S rozbitým displejem. Vybavuje se mi přesně, jak vypadal. Jako kdyby to někdo udělal schválně, snad jehlovým podpatkem. Kdy na to našla chvilku? Netuším, kdy vyklouzla ven a provedla to, ale vím, že to byla Elle. Stačil jediný prostý čin, aby mne odřízla, pak si počkala na pravou chvíli a získala jeho číslo. „Kolikrát jsi s ní mluvil?“

„Sedmkrát, možná osmkrát, zatímco jsi ty byla tam. Volala mi po večerech a vyptávala se na tebe. Ptala se na náš společný život. Já myslel, že ti tím pomáhám.“

„Že mi pomáháš?“ Beru hlavu do dlaní a myslím na všechno úsilí, které jsem vynaložila, abych ty dva udržela od sebe. „Co jsi jí pověděl?“

„Nejdříve to byly samé obyčejné věci. Věci, jaké o sobě sestry chtějí vědět. V jakém domě bydlíš. V kolik hodin chodíš do práce. Kolik pohotovostí na telefonu musíš odsloužit. Chtěla se dovědět co nejvíc o tvém životě. Ptala se mne, kde jsme byli na dovolené, a taky na moji rodinu, na Itálii.“

Teď už je mi jasné, jak ho navnadila, aby se rozpovídal. Antonio miluje, když může vyprávět o své rozvětvené rodině s osmi babičkami a nepočítaně tet. No jasně, ta naše milá ubohá a nepochopená Elle a její prostinké zájmy. Úplně ho slyším, jak vzdychá nad tím, jaká potvora jsem byla, když jsem se od ní úplně odstřihla.

„Říkal jsi nejdříve,“ připomenu mu, když se Antonio natáhne přes stůl a bere z něj krabičku. Možná se při pohledu na ni cítí trapně. Zavře ji a položí ji před sebe na polštář. „Co bylo pak? Co bylo pak, když přestalo jít o obyčejné věci?“

„Její otázky byly osobnější.“ Snaží se posunout kousek po kousku blíž ke mně. Cosi ho ale nutí, aby se držel zpět. „Nepřipadala mi ale vůbec jako takový blázen, jak jsi o ní vždycky mluvila.“ Dávám si pozor, abych nepřerušila oční kontakt v naději, že můj tvrdý pohled chladný jako led mu brání v tom, aby vstal a zamířil ke mně, aby se mne dotkl. „Pak mi pověděla, že to tam moc nezvládáš. Že se chováš divně.“ Slza se uvolňuje a on ji setře. „Dělal jsem si o tebe starosti.“

„Samozřejmě že jsem se chovala divně,“ vykřiknu. „Jak jinak jsem se asi mohla chovat, když jsem tam byla s ní? Zapomněl jsi na všechno, co jsem ti o ní vyprávěla?“

„Jenže v tom je právě problém, Rini. Ty jsi mi nikdy neřekla nic.“ Hlava mu klesne na opěradlo pohovky a já vidím, že to není poprvé, kdy si uvědomil, jak hloupý to byl nápad se s ní setkat. Znám ten pohled. Pocit, kdy člověk klesá pod tíhou něčeho, co Elle řekla nebo udělala. Táhne se to s vámi jako závaží uvázané k noze. Pocit štěstí, jenž dokáže Elle vyvolat při prvním kontaktu, nemívá dlouhé trvání. Jenže v té chvíli vás už má v hrsti. Její spáry se vám stačí zarýt do masa a ona vás stahuje pod vlny, které bezpochyby sama vyvolala.

„Pověděl jsem jí jen několik osobních věcí,“ říká, když se odváží přiblížit ke mně. „Chtěl jsem ti pomoci. Jako třeba to, že jsi vždycky chtěla vědět, komu se podobáš, jaká jídla jsi měla ráda jako malá, jak vypadal tvůj dětský pokojík.“ Možná celou dobu, po kterou jsme byly spolu, postupovala podle scénáře a s pomocí informací od Antonia zaplňovala jednotlivé mezery. Nijak jinak tomu nebylo ani s motýlky na stěně, s jejími prsty poletujícími po mé kůži nebo s tím, co mi kreslila na sádru. Teatrální vábení, jehož cílem bylo nade mnou zvítězit. Další trik, na který jsem skočila. Kterému jsem uvěřila.

„Ty jsi takový debil,“ vydechnu, zavrtím hlavou a otírám si vlastní slzy. Necítím se dobře, když brečím, ale nedokážu to skrýt. Tentokrát ne. „Ona chtěla to všechno vědět jen proto, aby to mohla využít proti mně. Cokoli, co ví o mém životě, pro ni má cenu. Je to něco, s čím může manipulovat, aby mě dostala. A taky to dělala. Použila ty věci, abych roztála. Aby si mne mohla formovat, jak potřebovala, a vlákat mě do svého světa.“ Jak snadno jsem podlehla jejímu plánu. Jenom jednu skleničku. Poslední sbohem. Využila ten večer, aby mne izolovala od jediné věci, s níž jsem byla spojená. Od Antonia. Věděla, že bez něj jsem sama. Bez něj ji budu potřebovat. Bez něj budu její a poprvé za celou dobu, co trvají naše mizerné životy, se začnu honit já za ní.

„Tak to není. Ona se s tebou pokoušela sblížit.“

„Bože, Antonio, copak tobě to nedochází? Víš, jak to teď vypadá? Že já jsem to všechno zorganizovala. Že jsem chtěla, aby celá rodina umřela a já mohla zdědit dům. Peníze. Působí to, jako kdyby šlo o zločin kvůli dědictví.“

„Ale to je absurdní. Tohle si myslí detektiv Forresterová?“

„Neřekla to, ale to neznamená, že si to nemyslí. A ano, je to absurdní, jenže proto tomu nepřestane věřit. Ale víš, co nepůsobí tak absurdně? Fakt, že všechno, co jsem udělala, vede k tomu, že vypadám jako viník, s rodinou neudržuji žádné vztahy, ale jakmile zemře matka, jsem hned tam. Můj otec změní závěť a hned poté spáchá sebevraždu pomocí valia, ke kterému nemá nikdo kromě mne přístup.“ Začne mne hladit po noze a já ho nechám. Pomáhá to. Uklidňuje mě to. „Ale víš, co je ještě lepší?“ říkám a odsunu jeho ruku stranou, když si vzpomenu na všechno, co vím. „Oni si myslí, že ty jsi v tom zapletený taky.“ Vstane a stojí vzpřímeně jako stožár pouliční lampy. „Mají tvoje fotky, Antonio. Ty jsi mi lhal, nebyl jsi v Itálii. Byl jsi poslední člověk, který ji viděl.“

„Oni si myslí, že mám něco společného s jejím zmizením?“

„Ano. Nebo my oba, možná. Nejspíš se domnívají, že jsem tě k tomu přesvědčila já. Proč jsi tam jezdil? Proč ses s ní setkal?“

Zhroutí se zpátky na druhou pohovku, tričko se mu vytáhne z kalhot a objevuje se jeho snědé břicho. Je tak hezký a já přece cítím, jak se mi vzdaluje. Vím, že pod povrchem se skrývají ještě další lži. Stačí jen zlehka zaškrábat a všechno vytryskne ven. Jako když zlehka píchnete do zanícené rány, která se vzápětí otevře a vystříkne hnis.

„Říkala, že se špatně vyrovnáváš se smrtí otce. Navrhovala, abych přijel, že bychom si mohli promluvit o tom, jak ti nejlépe pomoci. Říkala mi, že tě v minulosti viděla v podobném stavu mnohokrát. Že vždycky věděla, jak by ti pomohla, ale že by chtěla, abych se na tom podílel i já. Bože, Irini. Proč jsi mi nepověděla, že je nemocná?“ Narovná se a natáhne ruce před sebe. Na stole mezi námi leží hromádka časopisů, pohrává si s jejich okraji a rovná je. „Byl jsem zoufalý. Myslel jsem, že buď něco udělám, nebo je mezi námi konec. A já tě nechtěl ztratit.“

„Policie má tvoji fotku v baru. Od té doby ji nikdo neviděl.“

Udeří zoufale do pohovky. „To ale není možné. Já ji nechal v tom hotelu a tam byli…“ Zarazí se uprostřed věty.

„Vy jste byli spolu v nějakém hotelu? Antonio, ty jsi…“ začnu, ale nechám otázku umlknout do ztracena, neboť odpověď má napsanou ve tváři. „Proboha,“ zanaříkám a už tečou další slzy. „Ty ses s ní vyspal, že?“

„Tak to nebylo. Ne. Ne! Nebylo to tak.“ Vyskočím z pohovky, abych se dostala dál od něj, protože si umím představit, jak to bylo. Jak se k němu tulila a hledala svého hrdinu. A jak byl on stále vzrušenější. Jak dobře se musel cítit, když pro jedenkrát věděl, jak dělat všechno správně. Musel mít dojem, že ve srovnání se mnou je tohle naprostá hračka. Že stačí jeden krátký polibek, pak ještě druhý, a než se naděje, je její ruka v jeho kalhotách a hledá tam ten správný vypínač spojený s jeho mozkem. Zoufale se snažím stáhnout ten jeho prstýnek, ten pitomý trapný prstýnek poznamenaný jeho vinou, který by měl vynahradit všechno to, co udělal. Běžím do kuchyně, beru mýdlo a stříkám si ho na celý prst. Tahám za prsten a kroutím jím. „Rini, ne,“ prosí a sleduje, co dělám. „Není to tak, jak si myslíš. Prosím.“ Chytá mne za ramena a otáčí. Stříká na nás voda smíchaná s mými slzami. „Já jsem s ní nespal. Neudělal jsem to.“

„Ale něco se stalo, nebo ne? Došlo k něčemu, o čem mi nechceš povědět. Líbal jsi ji? Nebo líbala ona tebe?“

„Já to nechtěl. Ona to zkoušela. Ona se chtěla se mnou milovat, ale já ji zastavil. Řekl jsem jí ne.“ Chytí mne za ruku a snaží se mi zabránit, abych si nestahovala prstýnek. Jako kdyby stačilo, aby mne přinutil si ho nechat, a my dokážeme zapomenout na všechno, co se stalo, a budoucnost nám pak přinese právě to, co si on přeje.

„A kde jste byli, když jsi jí řekl to své ne? V baru jste už neseděli, že?“ Nedokáže se na mne podívat. Svírá mne, drží se toho, o čem, ví, že je to jeho poslední šance, jak nás dva zachránit. „Byli jste v hotelu. Chtěli jste to dělat, ale ty jsi změnil názor. Mám pravdu, nebo ne?“

Pouští mne a klesá na jednu z kuchyňských plastových židlí. Na rukou má zelenou tekutinu. Nechává klesnout hlavu do kluzkých dlaní a namydlenými prsty vonícími po jablkách si zajede do vlasů.

„Byl jsem s ní v hotelu. Ona stále mluvila o tobě a vyprávěla mi o různých věcech a příhodách z tvé minulosti. Všechno věděla. Jakou barvu měl tvůj obleček, když jsi byla miminko. Jakou limonádu jsi pila. Věděla o dětech, které tě šikanovaly kvůli tomu, jak jsi chodila.“ Položím si ruku na kyčel, jako kdyby se mne dotkl. V duchu slyším slovo Bizon. Hlas Roberta Kneela a mručení a skřehotání jeho kamarádů, když jsem se k nim přiblížila. „Bylo to, jako kdyby mi nabízela všechny ty věci, které jsem o tobě chtěl vždycky vědět. Odpovědi na všechny otázky. Bylo to, jako kdyby ona byla ty. Byl jsem z toho popletený.“

„Ty snad čekáš, že ti budu věřit, že sis myslel, že to jsem já? Že jsi se spletl?“ V té chvíli mi prstýnek sklouzne z prstu. Hodím ho na stůl.

„Líbala mne a já jsem ji nechal. Jste si podobné. Ne, pokud jde o zevnějšek, ale jste takové. Máte stejně výrazně vykrojené rty do srdíčka,“ říká a přejíždí si prstem po rtech a po trojúhelníčku pod nosem. „A vaše ušní lalůčky. Natáčejí se dozadu úplně stejně.“ Když se nedokážu přemoci, abych se na něj podívala, svěsí hlavu. „Pak mi ale řekla, že by mi bylo lépe s ní. Že bych s ní měl zůstat. Že udělá všechny věci, které jsem chtěl, ale které jsi ty nechtěla. Jako třeba děti. Že by mi dala to, co mi ty nedáš. Že by si mne vzala a že s tebou se toho nikdy nedočkám. Usoudil jsem, žes jí pověděla o tom, že nechceš děti, protože já jsem se o něčem tak osobním nikdy nezmínil.“

„Já jsem jí nikdy neříkala, že nechci děti.“

„Ona to ale věděla. Zná tě lépe, než si myslíš.“ Popadne ručník a otírá si ruce. „Vstal jsem, že odejdu. Ona začala křičet. Ječela na mě, že jsem stejný jako všichni ostatní. Že mě zničí, abych za to zaplatil, že tě donutí ode mne odejít. Začala vykládat lži o tom, jak jsi šoustala s kdekým. Ale já jsem odešel. Hned jsem vypadl.“

Snažím se přestat brečet, ale nejde to. Při pláči se třesu, a tak se obejmu pažemi kolem hrudi a snažím se potlačit ten pohyb. Za můj stav může zčásti pocit viny, neboť vím, že Elle mu říkala pravdu, ale on jí nevěřil. Z části je v tom vztek. Ale především smutek. Cosi dalšího se chýlí ke konci. „Vzhledem k tomu, že jsi hned odcházel, toho stihla říct opravdu hodně,“ vyhrknu. „Musel to být výkon, aby dokázala povědět všechno, co jsi teď na mě vychrlil.“ Zahanbeně skloní hlavu a já vím, že jsem uhodila hřebíček na hlavičku. „Ty ses asi musel nejdřív obléct? Proto měla tolik času? Všechny ty hrozby a obvinění po tobě řvala, když jsi měl ty svoje podělané kalhoty u kotníků?“

Bere prstýnek a chvíli si s ním pohrává. Ví, že naděje a poslední šance je ta tam. Strčí ho do kapsy. Musel si dnešní večer představovat úplně jinak. Podívá se na mne, po tvářích od mýdla mu stékají slzy. Pak přikývne.

Tohle je fakt: Antonio je lhář.

32

„Máš hodinu,“ říkám a mířím ráznými kroky, jimiž se snažím předstírat sebedůvěru, po schodech nahoru do patra. Chci od něj dál, neboť si jsem jistá, že i sebemenší úsilí z jeho strany by mne dokázalo zlomit. Jediný úpěnlivý výraz by stačil, abych ho začala prosit, ať zůstane. Možná jsem se k němu během těch let chovala mizerně a kašlala jsem na něj, ale pokud dojde na to, že bych měla zůstat sama, udělala bych cokoli, abych se tomu vyhnula.

„Rini, prosím. Já jen tak neodejdu. Neodejdu dřív, než si se mnou promluvíš.“

Řekl to už několikrát. Zpoza své barikády v koupelně slyším, jak se šourá předsíní. Když se rozhostí ticho, přitisknu ucho ke dveřím a snažím se zaslechnout jakýkoli náznak, že zde pořád ještě je. Když pak uslyším zavrzání prken v podlaze nebo jak se jeho tělo opře o dveře, ucuknu. Těší mne, že ještě neodešel, ale současně jsem příliš hrdá na to, abych mu řekla, ať zůstane. Kdybych měla kamarádku, které bych mohla zavolat o pomoc, čímž myslím takovou kámošku, která hned všeho nechá, pokud ji člověk potřebuje, možná bych se necítila tak sama. A možná že kdyby mi navrhla, ať ho jednoduše vykopnu, anebo prohodila cosi jako jednou záletník, navždy záletník, pokývala bych důstojně hlavou a už nikdy s ním nepromluvila. Jenže já takovou kamarádku nemám. A navíc si o Antoniovi ani nemyslím, že by takový byl. Myslím si, že se mu stalo totéž, co jsem zažila i já. Chytil se do Elliných slibů a do jejího světa. Ztratil se kdesi mezi fantazií a realitou a nyní se ze všech sil snaží dostat zase zpátky.

„Rini, prosím, mluv se mnou.“ Zlehka zaklepe. Slyším ho, jak klesá k zemi na opačné straně dveří, a jeho tělo brání světlu, aby pronikalo pode dveřmi dovnitř. Není těžké představit si, jak ho vábila sliby, že ke mně bude mít blíž.

Ležím na podložce v koupelně, když uslyším klepání na přední dveře. Nejspíš jsem upadla do polospánku, vyčerpaná od pláče. Podívám se na hodinky a vidím, že jsem tady už skoro dvě hodiny. Slyším Antonia – stále je zde, díky bohu – šourat se dolů po schodech ke dveřím. Když uslyším, že to jsou detektivové Forresterová a McGuire, spolknu veškerou hrdost, neboť si vzpomenu, co mi Forresterová říkala o Antoniově počínání ve Skotsku. Rychle se podívám do zrcadla, dojde mi, že toho nemůžu moc udělat, abych zamaskovala, že jsem brečela, a zamířím dolů.

Když vstoupím do obývacího pokoje, zdá se, že ostatní tam na mne čekají.

„Ještě jednou dobrý den, doktorko Harringfordová.“ Forresterová se na mne usměje, ale já nedokážu rozpoznat, nakolik upřímný je její výraz. Lepší se v tom. Anebo začíná mít možná přečtenou mne a učí se, jak se má chovat.

„Dobrý den,“ zašeptám chraplavě. V krku mě škrábe z toho, jak jsem předtím brečela. Vidím, jak se policisté rozhlížejí po netknutém pití na stole, červené krabičce ležící stále na pohovce, kde ji nechal Antonio, a červených stříkancích na stěně.

„Oslava?“ ptá se policistka a podívá se nejdříve na krabičku a pak na můj prst, na němž nic nemám. Pohlédne na Antonia a já k němu rovněž stočím pohled. Má napuchlou a zarudlou tvář. Není pochyb, že jsme oba brečeli. „Podle všeho ne. No, omlouvám se, že vás vyrušujeme. Jde jen o to, že máme několik věcí, na které bychom se vás rádi zeptali, pane Molinaro.“

„Mě?“ ptá se Antonio.

„O co jde?“ zeptám se současně, jako kdybych to nevěděla. Ani jeden z nich se na mě nepodívá.

„Třeba byste si to raději odbyl u nás na stanici, pane Molinaro?“ ptá se detektiv McGuire.

Antonio zavrtí hlavou. „Ne. Všechno, co musím říci, mohu říci i zde.“ Podívá se na mne v posledním pokusu, aby přede mnou vypadal jako čestný muž. Jako kdyby chtěl, abych věděla, že už všechno přiznal.

„Výborně,“ odtuší McGuire.

„Pane Molinaro,“ začne Forresterová a pokyne nám všem, abychom se posadili. Poslechnu ji. „Můžete nám povědět, kde jste byl během posledního týdne?“

„Většinu té doby jsem byl zde.“ Vrhne na mě pohled, jako kdyby mi tím chtěl naznačit, ať seberu síly. „Předtím jsem byl v Hortonu. S Eleanorou Harringfordovou.“

„Vy tedy přiznáváte, že jste byl se slečnou Harringfordovou?“ Forresterová pohlédne na McGuirea a našpulí rty v překvapeném výrazu.

„Ano.“

„A byl jste v jejím domě? V domě Mam Tor, v Hortonu?“ pokračuje Forresterová a listuje u toho zápisníčkem. „V domě rodiny Eleanory a Irini.“

„Ty jsi byl v tom domě?“ ptám se a přerušuji mlčení.

„Ano,“ odpoví mi a pak to zopakuje. „Ano,“ potvrdí policistům. „Byl jsem tam.“

Detektiv Forresterová nalistuje o několik stránek dál a poposedne si, aby měla větší pohodlí. Antoniovi planou líce, ale zbytek jeho tváře je nezdravě bledý. Kůže se mu leskne jako v horečce. „V tom případě vás nepřekvapí, když se dovíte, že tam byl ve dvou různých momentech spatřen někdo, jehož popis odpovídá vaší podobě. Jednou s Eleanorou a jednou sám. Kromě toho tam byl spatřen i bílý džíp. Jeho popis odpovídá vozidlu zaparkovanému před tímto domem. Pokud mi nesdělíte něco jiného, budu předpokládat, že ten automobil je váš.“ Zavře zápisník a strčí ho do kapsy. Slova se ujímá detektiv McGuire.

„Svědek nám sdělil podrobný popis dotyčného muže. Myslíte, že jste to mohl být vy?“

„Nevím. Mohlo by to tak být,“ řekne a znovu se na mne podívá.

„Zůstal jste tam přes noc?“ ptá se detektiv McGuire.

Antonio se zavrtí, než nakonec řekne: „Ne, ne. Nezůstal.“ Všichni ale víme, že lže.

„Od vašeho rodinného právníka máme soupis věcí v domě, doktorko Harringfordová,“ promluví Forresterová a dívá se na mne. „Zdá se, že váš otec měl dokonalý přehled, pokud šlo o jeho majetek. Věděl, kde všechno má. Měl také sejf plný šperků. Víte o tom, pane Molinaro? Zmíněný sejf je nyní prázdný. Všechno je pryč. Perly, zlato, diamanty. Víte o tom něco?“ Antonio vrtí hlavou. „Byl tam diamantový prsten,“ pokračuje Forresterová a dívá se na červenou krabičku. „Mohl byste mi ukázat, co je uvnitř?“

„Není tam nic,“ vstoupím do jejich rozhovoru. Představuji si bistro, které by chtěl mít. Úvěr, který mu možná ještě ani neschválili. A diamant v jeho kapse.

„Mám fotografii toho prstenu. Tady.“ Detektiv McGuire vytahuje z kapsy několik fotografií a jednu vybírá.

Je na ní razítko s nápisem Witherrington a spol. Je to ale prsten, co mne udeří do očí, když nám detektiv snímek ukáže. Tentýž drobný diamant, který jsem měla před pouhými dvěma hodinami na prstu.

„Elle mi ty šperky dala,“ přiznává Antonio. „Jsou v autě. Zuřila. Prohlásila, že jsou její.“ Ukáže na mě. „Že všechno je její. Díky jejich otci.“

„Až na to, že slečna Eleanor Harringfordová tady není, aby vaše tvrzení dosvědčila, je to tak, pane Molinaro? My jsme ale v koupelně našli stopy po zápasu. Rozbité sklo na podlaze, pomačkané ložní prádlo, ve kterém se válel více než jen jeden člověk.“ Detektiv McGuire se odmlčí, načež dodá: „Našli jsme stopy po krvi a spermatu.“

„Není to tak, jak si myslíš,“ říká mi Antonio a nevěnuje policistům jakoukoli pozornost.

„Možná by tě překvapilo, co si myslím, Antonio,“ odpovím mu. Nejsem si jistá, jak velké části toho všeho věřím. Pravda, která přichází v takových chvílích jako tato, bývá vždy naředěná, nebezpečné hrany jsou obroušeny a podrobnosti záměrně opomenuty. Nepochybuji, že dobrý forenzní technik by dokázal najít stopy spojující Antonia s onou ložnicí. Pochybuji ale, že ublížil Elle. Pokud by došlo k jakémukoli zápasu, týkalo by se to stejně tak i druhé strany.

„Pane Molinaro, porovnali jsme onu krev se zdravotními záznamy slečny Harringfordové. Krev na ložním prádle byla její a my jsme přesvědčeni, že jste byl poslední člověk, který ji viděl před jejím zmizením.“ Přistoupí k němu a detektiv McGuire si odepíná od opasku pouta. Nechává je volně viset v ruce, aby Antoniovi ukázal, že je může použít. „Na základě toho vás zatýkám v souvislosti se zmizením slečny Eleanory Harringfordové.“

Zvuky v uších se mi slévají do jednoho a já jen sleduji, jak mu nasazují pouta. Antonio na mě hledí a pohybuje ústy. Snažím se vrátit do světa kolem sebe, zoufale bych chtěla uslyšet poslední slova, která mi kdy řekne. Protože tak to je. Ať už to udělal, nebo ne, Elle si našla svou poslední oběť. Nic však neslyším a o pouhou vteřinu později ho policisté odvádějí s pouty na rukou dveřmi ven.

33

Ta noc v klubu těsně před mým odchodem na univerzitu se stala pro mne a Elle začátkem konce. Až do té doby jsem ji chtěla mít ve své blízkosti a dožadovala jsem se jí navzdory pocitu nestálosti, který s sebou přinášela. Na konci oné noci jsem však věděla, že pokud jde o mou touhu po ní, chýlí se vše ke konci.

Co jsem pověděla o té noci Antoniovi, nebyla přísně vzato lež. Probudila jsem se, když ji vyhodili z toho klubu. Ztropila tam scénu a vykřikovala, jak je to všechno nespravedlivé. Část, kterou jsem vynechala, se týkala muže, jenž tam byl s ní.

Vyrazila jsem za nimi, když klopýtali pryč. Její krátké tričko bez ramínek nakřivo a krátké šortky vytažené trochu výš, než by měly být. On šel vedle ní, táhl ji dopředu a pomáhal držet se na nohou. Nevypadalo to ale tak úplně, že ji objímá, a dotyčný se u toho ani nesmál. Vyvolávalo to spíše nepříjemný pocit, jako kdyby chtěl mít sestru pod kontrolou. Jako by byla něčím, čeho se zmocnil. Ona se mu stále omlouvala a opakovala, jak je jí líto, pokud mu zkazila jeho plány. On se usmíval a tvářil se přátelsky, jenže ve mně i tak vyvolal dojem, že to je onen typ okouzlujícího muže, co má spoustu kamarádů považujících jej za bezvadného chlapíka, ale který doma za zavřenými dveřmi pravidelně mlátí vlastní manželku.

„Ty tady budeš muset počkat, je to jasné?“ řekl mi, zatímco Elle jedla kebab a hranolky. Seděla jsem proti ní v laciném rychlém občerstvení. Stál vedle nás, čímž nám současně zablokoval cestu ven. Přikývla jsem na znamení souhlasu. Bylo mi osmnáct a má sebedůvěra nestála za mnoho. Neodvážila bych se odporovat. „Elle tady má ještě něco na práci.“

Podívala se na mne, shrbená za stolem. Byl to jen letmý pohled, možná ho vůbec nepostřehl, ale on ji přesto popadl za ruku a zvedl na nohy. Byla pořád ještě sjetá, to jsem věděla jistě, ale ne dost na to, aby to umrtvilo její skutečné pocity. V tu chvíli mne ovládlo drtivé poznání, že bych ji měla zastavit. Jenže jsem neřekla ani neudělala vůbec nic. Elle si nacpala do pusy hrst hranolků, upravila si tričko a velice zlehka mne pohladila po tváři.

„Nebude to trvat dlouho,“ řekla a mě na chvíli napadlo, že se nejspíš rozbrečí.

Dívala jsem se za nimi, jak odcházejí. Těsně předtím, než mi zmizeli z dohledu, jsem viděla, jak jí dal facku do tváře. Vyskočila jsem ze svého místa a chtěla jí vyrazit na pomoc, ale on to uviděl. Ukázal jen prstem a rty naznačil slova: Ty počkáš tam. A já jsem udělala přesně to, co mi přikázal.

Vrátila se asi za hodinu a bez něj. Chytla mne za ruku a vyšla se mnou ven, jako když si rodič odvádí vzpurné dítě. Následující hodinu vůbec nemluvila, ani když jsem se jí ptala, zda je v pořádku. Jenom posmrkávala, brečela a vzdychala. Nevěděla jsem, co bych měla dělat, a tak jsem navrhla, že půjdeme domů. Odmítla. Byla rozcuchaná, vlasy spletené, řasenka rozmazaná. Když uplynula další hodina, kterou jsme proseděly na obrubníku a pozorovaly auta projíždějící kolem, uvědomila jsem si, že jí začíná natékat oko. A také rty. A když si odhrnula vlasy z krku, uviděla jsem, že tam má těsně pod uchem modřinu připomínající cucflek.

„Elle, prosím, mluv se mnou.“ Poposedla jsem si kousek blíž a odvážila se položit jí dlaň na ruku. Trhla sebou, ale neodstrčila mě. „Jsi v pořádku?“

Otřela si slzu, lokla si zvětralé koly, trochu jí rozlila před sebe. „Ne, Rini.“ Otočila se tváří ke mně. Panenky měla černé jako žralok. Byly tak velké, že jsem jen sotva viděla její duhovky. „Nejsem v pořádku.“

Vedena pocitem úlevy z toho, že jsem se dočkala odpovědi, a současně vědomím, že přinejmenším něco není v pořádku, jsem na ni tlačila dál. „Kdo byl ten člověk?“ Stále jsem ji objímala kolem ramen a ona si k mému překvapení opřela hlavu o mou. „Kam tě odvedl?“

„On je dobrý člověk,“ popotáhla Elle. „Dává mi zboží. Dává mi zboží, které potřebuju.“ Ve spoustě věcí jsem byla naivní, ale viděla jsem je, jak byli spolu v tom klubu. A věděla jsem, jaké zboží jí dává.

„Já si nemyslím, že je dobrý,“ zašeptala jsem. „On je tvůj dealer, je to tak? Ale ty takové zboží nepotřebuješ. Nepomáhá ti to.“

„Kéž by byl můj dealer.“ Znovu se rozbrečela, vzala kus studeného kebabu a hodila ho na cestu. „Co ty o tom můžeš vědět, ty malá světice? Já nic jiného nemám.“ Otočila jsem se k ní a ona na mě hleděla. Měla panenky veliké jako loutka a růžové vlasy a já se dívala na slzu koulející se jí po tváři. „Já už nemám ani tebe.“

„Co tím myslíš?“ Pokoušela jsem se žertovat, ale obě jsme věděly své. Už brzy jsem měla odejít a začít nový život na univerzitě.

„Jen si vzpomeň, ty mi utečeš. Poznáš nové lidi. A jak já potom poznám, co je pravda, když ty tady se mnou nebudeš?“ Přitulila se ke mně a začala mne líbat na krk. Byly to jen letmé doteky, nic divného, ale stačilo to, abych se odtáhla. „No vidíš,“ pronesla zklamaně. „I tohle ti nažene strach.“

Následujícího dne koukám s bolavou hlavou na dětský kanál BBC, když kdosi zaklepe na dveře. Otevřu a zjistím, že za nimi stojí muž z předchozí noci. V bílém obleku, sako s dvojitými kapsami, v pase dost velké. Špinavě blond vlasy měl uhlazené dozadu, což odhalovalo, kolik mu jich chybí. Ty, které mu zbývaly, vytvářely vpředu nad čelem linie velkého písmena V. Sotva jsem ho spatřila, zatoužila jsem, aby byla Elle vzhůru.

„Irini, zlato. Můžu dál?“ Byl možná mým prvním setkáním se světem dospělých za hranicemi nejbližší rodiny a já jsem nechtěla vypadat jako malé děcko. Bez rozpaků vstoupil do předsíně bez oken. Choval se, jako by to všechno chtěl koupit. S rukama v kapsách se rozhlížel kolem a pokyvoval hlavou. K vidění toho moc nebylo: staré zaprášené zrcadlo a obrázek venkovského rybníčku s kachnami. Obrátil se ke mně, usmál se a prošel do haly. Tiše jsem zavřela vstupní dveře a modlila se, aby se Elle brzy probudila.

„Můžu ti udělat šálek čaje?“ nabídla jsem mu z bezpečného stanoviště u dveří obývacího pokoje. On již seděl v křesle, rychle přepínal televizní kanály a mezi prsty držel cigaretu. Nakonec skončil u epizody Sladkého údolí. Vypadl zklamaně, že už končí. Za okamžik mělo začít zpravodajství ze série Ashes – kriketových zápasů mezi Anglií a Austrálií.

„Tenhle seriál zbožňuju, ty ne?“ zeptal se, otočil se tváří ke mně a dálkovým ovladačem ukázal na televizi. „Která z nich je podle tebe hezčí? Jessica, nebo Elizabeth?“

Nebyla jsem moc velký fanda Sladkého údolí a nebyla jsem si ani jistá, které z dvojčat je které. Cítila jsem ale nutkání nějak mu odpovědět, jako kdyby to bylo cosi životně nutného, třebaže jsem současně věděla, že existuje jistá šance, že odpovím špatně.

„Já myslím, že Elizabeth,“ zkusila jsem to a zamířila přes obývací pokoj do kuchyně. Zdolala jsem polovinu vzdálenosti, když se postavil do vstupu do kuchyně a nechal v něm jen tolik místa, abych se musela protáhnout těsně kolem něj. Ucítila jsem závan dechu plného pachu cigaret. Byla jsem od něj tak blízko, že jsem viděla uhry na jeho nose. Protlačila jsem se kolem něj, popadla konvici, naplnila ji vodou a dala vařit.

„Nejspíš máš pravdu,“ řekl, opřel se o stěnu a potáhl z cigarety. „Ta druhá ale bude hezky protřelá holka. Vsadím se, že šuká jako profesionálka.“

Nevěděla jsem, co na to mám říct. Od televizoru jsem uslyšela úvodní hudbu k dalšímu pořadu, a tak jsem nadhodila: „Už začne kriket.“ Doufala jsem, že tenhle kluk je typ, co se na podobné věci dívá. Strýc Marcus byl, a tak jsem to zkusila.

„Jasně,“ odtušil a obrátil se, aby se podíval. „Jenže Thorpe byl mimo ještě dřív, než jsme vůbec začali, a Australané vyhráli první tři zápasy. Jaký to má ještě smysl?“ Sledoval vybíhající hráče, zatímco jsem narychlo chystala dva šálky čaje.

„Cukr?“ zeptala jsem se. Pořád se opíral o dveřní rám. Jinudy jsem se ven z kuchyně dostat nemohla. Pokoušela jsem se vzpomínat na to, že o něm Elle tvrdila, že to je dobrý člověk. Zdálo se mi ale těžké něčemu podobnému uvěřit.

Sám pro sebe se zasmál a hodil cigaretu na zem. Ucítila jsem pach hořícího koberce, než ji zašlápl. „Nepamatuju si, že bych říkal, že chci nějaký čaj…“

„Omlouvám se, já prostě myslela…“ Míchala jsem velkou lžíci cukru ve vlastním šálku tak hlasitě, jak jsem to jen dokázala, v bláhové naději, že se Elle probudí. Jenže ona za celý týden nevylezla z postele nikdy dřív než v poledne. Pochybovala jsem, že ji po předchozí náročné noci uvidím dřív než večer. A zatímco ten muž kráčel ke mně, kladla jsem si v duchu otázku: pokud není její dealer, kdo to pak vlastně je? Vypadal jako dealer. Nebo aspoň tak, jak jsem si je představovala. „Já jsem prostě myslela, že když jsi neříkal, že nechceš…,“ začala jsem, ale pak jsem nechala větu nedokončenou. Zastavil se těsně přede mnou. Uchopila jsem svůj šálek tak pevně, jak jsem dokázala.

„No dobře. Ber to třeba jako malou životní lekci. Když někdo neřekne, že něco chce, neznamená to nezbytně, že to nechce. Rozumíš mi?“

Cítila jsem, jak se mi rozbušilo srdce. Byl vysoký a stál těsně u mě. O dobrých třicet centimetrů vyšší než já. „Nejsem si úplně jistá.“

„Pak mi dovol, abych ti to vysvětlil. Řekl jsem ti, že chci čaj?“ Posunul se dopředu a postavil se tak, že jeho chodidla spočívala na podlaze vedle mých. Cítila jsem jeho tělo proti svému a v kyčli mi pulzovala bolest. Zavrtěla jsem hlavou. „A řekla jsi ty tomu klukovi v klubu přede dvěma týdny, že chceš, aby tě opíchal? Ne? Přesně tak,“ řekl. Vzal druhý šálek a usrkl si. „Jednu lžičku cukru.“

Vykroutila jsem se, abych se otočila. Stále jsem se cítila zmatená, ale podařilo se mi vzít cukřenku a nasypat mu lžičku cukru do čaje. Jak mohl vědět, co se stalo?

V televizi se přestalo mluvit a jediný zvuk, který jsem nyní slyšela, byly tupé údery pálky do míčku. Nespouštěl ze mne pohled. Postavil svůj šálek s čajem zpátky za mne, pak mi vzal z rukou můj a odložil ho vedle svého.

„Nepůjdeme do obýváku?“ zeptala jsem se. „Kouknout na něco v telce?“

„Tohle bys chtěla?“ Přikývla jsem, ačkoli jsem si nebyla jistá, co chci kromě toho, abych se dostala pryč od něj. On ale zavrtěl hlavou. „Nepamatuješ si? Lidé vždycky neříkají, co chtějí doopravdy.“

S těmi slovy vsunul jednu nohu mezi mé a pak mi je rozkopl od sebe. Věděla jsem, co má následovat a že tohle by nebylo jako poprvé. Nechtěla jsem, aby to podruhé bylo právě s tímhle mužem. V mysli jsem zalétla k nožům, vidličkám a pánvi. Čím bych ho mohla udeřit, abych dokázala uprchnout? Natáhla jsem se k nejbližší zásuvce a podařilo se mi ji otevřít. On ale udeřil pěstí do hřbetu mé ruky a zásuvku zabouchl. Vyjekla jsem bolestí.

„Já to nechci,“ vyhrkla jsem a snažila se ho odstrčit. Jenže on byl příliš silný. „Elle se brzy vzbudí.“ Nebyla jsem si jistá, jestli je přijatelné nabízet místo sebe Elle, ale nic jiného jsem neměla.

„Možná. A možná ne,“ odtušil s úsměvem ve tváři. „A možná mě Elle ani nezajímá. Mohla by sis hezky vydělat, teď když už jsi zapracovaná, víš to?“ Chytl mne za tváře a donutil mě, abych je zkroutila do úsměvu. „Vidíš? Tobě se to líbí. Ty to chceš.“

Zatáhl za vršek mého pyžama s medvídkem a nápisem Navždy kamarádi. Jedno ňadro vyklouzlo ven, ale podařilo se mi chytit látku a stáhnout část pyžama zpátky dolů. Udeřil mne prudce do tváře a já jsem vykřikla.

„Koho voláš? Tady ti nikdo nepomůže,“ zavrčel mi do ucha. Cítila jsem jeho vlhké rty. Přitlačil se ke mně a bylo to tam: hrbol mezi jeho nohama zarývající se mi do kyčle.

„Elle!“ vykřikla jsem, ale on se jen smál.

„Ty myslíš, že ji probudíš po tom, co dělala minulou noc?“ Zatlačil mne dozadu a škubl za mé krátké pyžamové kalhoty. Nevěděl ale, že já jsem nevolala Elle na pomoc. Křičela jsem, protože ona už byla tu.

Ucítil její nůž, když se zabodl do jeho krku, a couvl. Znovu jsem vykřikla, když jsem uviděla tenký pramínek krve stékající od špičky čepele a odkapávající na jeho bílý oblek.

„No tak klídek, Elle,“ snažil se hájit. „Já prostě jenom tak blbnul.“

Zvedl ruce na znamení, že se vzdává, jenže Elle to bylo jedno. Chňapla za sebe, popadla konvici, a než se stačil prodrat kolem ní, polila ho jejím obsahem. Kůže mu okamžitě zrůžověla, jakmile se horká voda rozlila po jeho tváři. Pak ho praštila konvicí do hlavy s takovou silou, že se nádoba rozbila na několik kusů. Padl na kolena a vykřikl bolestí. Tehdy jsem si všimla, že měl rozepnutý opasek i poklopec. Elle mne zachránila.

„Elle, děkuji ti…,“ začala jsem a vykročila k ní. Jenže ona se ohnala a mne jen těsně minul její nůž. „Elle, dávej pozor. Buď opatrná.“ Čepel byla jen několik centimetrů od mé tváře. Proč mne ohrožovala? Co jsem udělala? Přitiskla jsem se ke kuchyňské lince za sebou. Kdesi v dálce jsem uslyšela potlesk.

„Tak ty si myslíš, že můžeš mrdat s mým klukem, jo?“ Dala nůž níž a mířila jeho špičkou přímo na mou hruď. Ztěžka jsem polykala, jak jsem se snažila couvnout, ale už nebylo kam.

„Ne, Elle, já nikdy…“ Jenže ona mne nenechala dokončit větu.

„Achich ne, Elle,“ posmívala se. „Já to nikdy nechtěla. On se mi sám vnutil.“ Bodla nožem vpřed, ale ne dost daleko, aby se mne dotkla. „Ty si myslíš, že mě můžeš opustit a vzít si s sebou všechno, co mám?“ Podívala jsem se na muže, o kterém tvrdila, že to je její přítel. Převalil se na podlaze, spíš fňukal, než sténal, a vrávoravě se pokoušel zvednout na nohy. Elle ho jednou kopla do hlavy a já si okamžitě vzpomněla na jejího mrtvého psa. Muž se zhroutil zpátky na zem. Byl v bezvědomí.

„On mě k tomu nutil,“ protestovala jsem, načež proti mně Elle znovu bodla nožem. Tentokrát se již dotkla mé paže a nakreslila mi na ni krvavou čáru. Ucukla jsem s rukou a uviděla, jak se na sestřině tváři rozlil úsměv, když jsem sebou škubla, chytila si ránu a mezi prsty mi protékala teplá krev. Teď už jsem křičela. „On se mě pokoušel…“

„To mi neříkej. Já tě tím do prdele zapíchnu, to ti slibuju. Přesně jako jsi to ty vrazila do Margot Wolfeové.“ Mávla mi nožem k tváři. Byl tak blízko, že jsem na čepeli viděla svůj odraz. „Ta si to taky zasloužila. Stejně jako si to zasloužíš ty. Podřežu tě, jestli se k němu ještě jednou znovu přiblížíš.“

Muž znovu zachrčel, odpoutal na okamžik její pozornost a já jsem kolem ní proklouzla. Pak jsem popadla tašku a utekla. Musela jsem se dostat pryč. Konečně jsem pochopila, že i když Elle možná byla jediný člověk, který mne vždy chtěl, byla rovněž jedinou osobou, jež byla vždy u toho, když se něco podělalo. Byla u každé mé chyby, u každého incidentu. Byla vždycky u toho, když se mi nebo někomu jinému něco stalo. Elle u toho vždy byla, aby to zosnovala. Nemohla jsem dovolit, aby nade mnou měla nadále tuhle moc. Musela jsem ji získat zase zpět. Poslední věc, kterou jsem slyšela, než jsem vyklouzla ze dveří, bylo jeho úpění. A také ji, jak mu slibuje, že mu může udělat něco horšího, než že ho jenom zabije.

Nezůstala jsem tam ani tak dlouho, abych se stačila převléci. Místo toho jsem utekla v pyžamu s nápisem Navždy kamarádi, zamazaná od krve z rány na ruce. Bylo mi jedno, že se na mne z oken dívají lidé. Toho dne jsem odjela na univerzitu. Byla jsem přesvědčena, že pokud bych zůstala, ona by mne zabila, dříve či později. A od té doby jsem nepřestala prchat.

34

Pozoruji z okna jako nějaký všetečný soused, jak policejní tým prohledává Antoniovo auto, zatímco ho detektivové Forresterová a McGuire eskortují pryč. Další tým přichází dovnitř, aby prohledal dům. Říkají mi, že kdosi další dorazí ještě následujícího dne kvůli mé další výpovědi. S mým souhlasem si odnášejí dokumenty a také můj počítač. Berou si Antoniovy věci, jako je třeba nový plášť, který si koupil. Představuji si, jak mí sousedé všechno pozorují škvírami mezi závěsy a spekulují, co se vlastně stalo. Možná si myslí, že mne Antonio zabil. Pravděpodobně si představují, že se objeví dvojice uniformovaných policistů a zapečetí vchod do domu. Ještě hodiny budou zvědavci sedět za okny a čekat, kdy z mého domu vynesou vak s mrtvým tělem. Přesně to děláme, my lidé. Čekáme, až se v životě kohosi druhého rozpoutá něco negativního, načež se posadíme a sledujeme celou tu podívanou. Jako mizerní voyeurističtí zmetci, jimiž taky jsme.

Teprve nyní si uvědomuji, jak je to divné, že jsem nikdy neviděla Ellin pokoj v tom domě. Dovedu si ho ale představit; ve skutečnosti jsem s tím nepřestala, dokud policie neuvolnila aspoň hrst informací o tom, co tam našli. Vidím v duchu velkou dvojitou postel, všechno, co je obvykle hezké a uspořádané, je nyní vytahané a rozházené. Ložní prádlo zmačkané podobně, jak vypadala má vlastní postel za nocí, kdy mi nedávaly spát otázky týkající se mých rodičů. Možná i galerie plyšových medvídků v různé fázi rozpadu, několik spadlých na podlahu, skopnutých zbloudilými pohyby nohou ve chvíli vzrušení. Džbán s vodou, podobný jako měl otec, rozbitý. Sklenice na podlaze. Představuji si staromódní pokoj, jako kdyby patřil padesátileté ženě s pokleslými ňadry a fleky způsobenými menopauzou. Zválená prostěradla a povlaky pokryté stopami po krvi a spermatu.

Vrhám se na vlastní postel, jako kdyby ona za to všechno mohla. Stahuji z ní ložní prádlo s takovou silou, že se některé kusy trhají. Pak všechno cpu do pračky a nastavuji ji na praní při teplotě devadesát stupňů. Kopnu do lampy stojící vedle pohovky, až se povalí. Žárovka se rozbíjí na podlaze a v elektrice to chvíli zajiskří, pak nastane ticho. Zvedám krabičku od prstenu a mrštím jí přes pokoj. Narazí do stěny, trefí se do okraje koše a nakonec dopadne na podlahu.

Popadnu jakési CD, je to cosi agresivního od Metalliky, a nalévám do sebe obsah láhve bourbonu, kterou jsem našla v kredenci. Po několika písničkách už mne pálí v krku od příliš velkého množství cigaret a v popelníku vedle mne narůstá hromada nedopalků. Usínám, ale ne na dostatečně dlouhou dobu, aby se stačila odplížit noc anebo vyjít slunce.

Když se probudím, oplachuji si tvář studenou vodou. Mé myšlenky těkají za Antoniem drženým na policejní stanici a nutím se, abych je nasměrovala někam jinam. Potřebuji najít Elle, abych dokázala, že Antonio nemá nic společného s jejím zmizením. Nemohu dopustit, aby se stal její další obětí. Protože vím, že jí neublížil. Existovalo jediné místo, odkud se tam mohla dostat její krev. A je jen jediná věc, kterou se Antonio ve skutečnosti provinil.

Beru klíče a kopii otcovy poslední vůle. Nechce se mi čekat na letecké spojení, a tak vyjíždím s autoatlasem z doby někdy kolem roku 1997 na sedadle spolujezdce mé červené fiesty. Nikdy jsem si nekoupila satelitní navigaci. Nikdy jsem naléhavě nepotřebovala hledat kamkoli cestu. Nikdy jsem za ničím nemířila. Ke štěstí mi stačilo, když jsem se pohybovala směrem pryč.

Usuzuji, že právě proto k sobě Elle přivábila Antonia. Pokud od sebe někoho dostatečně dlouho odstrkujete, vaše spojení začne slábnout. Až nakonec jednoho dne praskne jako přetržená nit. Někdo jiný uchopí volný konec a přitáhne vás k sobě. Všechno, co každý chce, je k někomu patřit. Dokážu to pochopit. Možná proto se na Antonia nezlobím. Ale možná je to jen proto, že ani já nejsem bez viny.

Jedním z prvních okamžiků, kdy jsem se cítila provinile, na nějž si dokážu vzpomenout, se odehrál v domě tety Jemimy. Servírovala oběd. Všichni jsme seděli kolem stolu a čekali. Byl masový páj, brambory a hrášek. Rozdělila slaný koláč na porce a začala je přendávat na naše talíře. Dala porci strýci Marcusovi, pak mým sestřenicím Jinny, Kate a Nicole a pak… panebože! Teta nakrájela koláč na pět dílů. Tři sestřenice, dva rodiče a já, to je celkem šest. Člověk by si myslel, že vytvořit šest porcí je snazší. Pět kousků vyžaduje více přemýšlení. Sledovala jsem tetu, jak sbírá za hlučných protestů ostatních jídlo nazpět pod záminkou, že uprostřed to ještě není pořádně udělané. Já jsem ale věděla, že na mne zapomněla, což se potvrdilo, když jsme koláč dostali nakrájený na kostky, které jsme si sami brali na talíře. Cítila jsem se provinile, že jsem způsobila takovou nesnáz. Styděla jsem se, že jsem se mezi ně vetřela a že tam nepatřím. Byla jsem kdosi, na koho si ostatní vzpomenou až dodatečně. Kdosi, kdo tam neměl vůbec být.

Po hodině na dálnici, kdy se mi zvedá žaludek a chce se mi zvracet, zastavuji u první pumpy, jdu na toaletu a vrhnu. Nejde to samo. Dřepnu si, kyčel mne bolí kvůli vlhkému vzduchu a z toho, jak jsem seděla bez pohybu v autě, strkám prsty až dozadu do krku a dávím ze sebe kompletní obsah žaludku. Pak usedám na okraj sedátka a prohlížím si útržek kapesníčku s fleky od zvratků, který vypadá jako kousek díla Andyho Warhola.

Stahuji si okraj kalhot o kousek níž a prohlížím si kyčel. Zdá se napuchlá, jizvy jsou naběhlé a jasně rudé jako vždy, když začnou bolet. Jako kdyby se cosi uvnitř snažilo vytrysknout ven, rozlomit pomyslnou pečeť. Oplachuji si obličej studenou vodou, pak si namočím zmačkaný papírový kapesník a tisknu ho na jizvy. Celá oblast na kyčli se tak ochladí, pomáhá to. Hledám v kabelce valium, ale to je jenom ze zvyku, protože vím, že žádné nemám. Mou poslední lahvičku spolykal otec a já se od té doby ještě nedostala do práce.

Zamířím do obchodu a beru první věci na jídlo, které najdu, krekry a krémový sýr, a kupuji je. Objednávám si kávu a sendvič, neboť vím, že bude trvat ještě několik hodin, než dorazím do cíle své cesty, a že na bolest v žaludku potřebuji jídlo. Žvýkám keksy, přelaďuji rozhlasové stanice podle toho, jak přejíždím se staženými okénky z jednoho hrabství do druhého. Registruji tabule, když přejíždím z Buckinghamshiru do Oxfordshiru a pak z Staffordshiru do Cheshiru. Důvěrně známý hřejivý beton vyklízí prostor zeleni pastvin a nedokonalosti krajiny poskládané z kopců, údolí a vzdálených hor a kolem se právě rozednívá. A já se vracím. Do auta vniká vůně mokré trávy. Vjíždím do Skotska.

Ve chvíli, kdy vjíždím do Hortonu, pokrývají drobky sedadlo spolujezdce i můj černý svetr. Při průjezdu kolem Mam Tor, Mateřské hory, která byla domem mých rodičů, nikoli mým domem, hledím rovně před sebe. Nutím se, abych se tam neohlížela. Nad poli se drží ranní mlha. Počasí se změnilo, do Hortonu již vstoupil podzim. Čekám, až mne obklopí zelená: domy, kostel, škola. Všechno je na místě. Přesně jak jsem předpokládala, nic se nezměnilo.

Přesně dva týdny poté, co jsem přihlížela, jak pohřbívají mou matku, zajíždím s autem ke kraji silnice u kostela a zastavuji. Počínám si riskantně, jako kdybych se chystala na přehlídku vozů s náhonem na všechna čtyři kola. Cesta se staženými okénky mi ale udělala dobře, vyčistila mi hlavu. Kontroluji si tvář ve zpětném zrcátku, abych se ujistila, že sinalá barva z kocoviny, kterou jsem tam spatřila na toaletě u benzinové pumpy, je pryč. Úplně sice ne, ale nevypadám už tak zle. Nejde o nic, co by se nedalo spravit skleničkou něčeho dobrého, a tak zamířím k Začarované labuti. Vzpomínky i mlhavé ráno nechávám za sebou.

Uvnitř hospody je ticho. Přisouvám si židli, která se kývá na nerovné podlaze. Vrhnu pohled směrem k panu Rileyovi, hospodskému, a pozdravím ho kývnutím hlavy. Podívá se na hodinky upevněné na buclatém zápěstí. V zarudlé tváři má vlídný výraz. Bezpochyby je keltského původu. Jeho vlasy mají barvu, jakou by lidé označili za rusou, jsou zářivé jako mírný oheň. Opírá se svýma více než pevnýma rukama o bar. Pak si uvědomí, že mne vlastně poznává.

„Zase zpátky? Jsou to jenom dva týdny, co jsem vás tady viděl.“ Předpokládám, že se mi chystá říci, jak se podobám matce, ale zdá se, že si mne pamatuje z mé první návštěvy. Tehdy jsem byla více než jen trochu líznutá. „Vy jste tady nová? Nepamatuji se, že bych viděl nějakou nemovitost na prodej.“

Uvažuji, kým bych mohla být? Snad paní Jacksonovou se dvěma dětmi? Nebo ženou na dovolené, která si prodloužila pobyt? Člověkem na cestách, který se nyní vrací odkudsi, kam tudy předtím projížděl? Ale jaký by to mělo smysl? „Jmenuji se Irini Harringfordová,“ řeknu, neboť si uvědomuji, že pokud mám někdy objevit pravdu nebo Elle, musím se začít chovat upřímně k lidem, s nimiž se setkám. A sama k sobě.

Couvá. Teď už si všiml té podobnosti. „Vypadáte jako…“

„Přesně jako moje matka? Nedávno jsem to slyšela.“ Kývnu ke sklenicím na stěně. „Už naléváte?“

„Na to je ještě trochu brzy.“ Poté co si mne ještě vteřinu prohlíží, uchopí sklenici a předvede s ní mávnutím zápěstí elegantní obrat, jaký jsem nečekala. Zvedá sklenici k řadě láhví s destiláty. „Co to bude?“

„Cokoli dohněda,“ odtuším a dívám se, jak mi do sklenice nalévá dvojitou dávku Glenfiddich. Pak nabere trochu ledu, ale já máchnu rukou, jako že chci neředěné pití. „Kolik zaplatím?“ ptám se. Chci vše uhradit hned, abych mohla kdykoli odejít, až toho budu mít dost.

„To je na podnik.“ Vezme utěrku a utře pult přede mnou. Pak se trochu zakloní a zkříží ruce na velikém, až přespříliš dobře živeném pupku. „Je mi líto, co jsem slyšel o vašem otci. Musí být těžké ztratit během tak krátké doby oba rodiče.“

„Nebylo to tak zlé,“ říkám a zakroužím se sklenicí, až se ve whisky udělá vír. Když v jeho pohledu vidím žádost o vysvětlení, dodám: „Nebyli jsme si moc blízcí.“

Vrací se k utírání barového pultu, s pohledem stále upřeným na mě. „Jasně, vzpomínám si. V jedné chvíli se o vás ve vesnici mluvilo. Nebyl tady nikdo, kdo by neslyšel o té malé Harringfordovic holčičce, co zmizela. Pro rodinu to byla hrozná doba.“

„Já jsem tak úplně nezmizela,“ opravím ho a pořádně si loknu jemného nápoje, „byla jsem odložená.“

„Já vím, já vím. Myslím, že ona prostě nebyla schopná zvládnout to všechno s vaší sestrou.“ Odfrkne si, skoro se uchechtne, jako kdyby si vzpomněl na cosi, co ho pobavilo. „Byla to ale divoška. Vlasy jí hrály všemi barvami, kroužky v nose.“ Ztiší hlas, jako kdyby měl hospodu plnou lidí, kteří by mohli něco zaslechnout. Dokonce i já se rozhlédnu kolem, jestli někdo nevklouzl dovnitř. Stále je prázdno. Je teprve čtvrt na dvanáct. „Nic, na co bychom tady byli zvyklí. A kromě toho i docela dost na chlapy.“

„Jo, to jsem slyšela.“ Znovu si loknu a on se na mne opatrně podívá, jako kdyby litoval, že mi nalil dvojitou. „Tentokrát se zdá, že je to ona, kdo zmizel. A já ji opravdu potřebuji najít.“

Vnitřní dveře se rozlétnou a s řinčením jimi projde drobná štíhlá žena vlekoucí za sebou vysavač. Usměje se na nás, narovná si šaty bez rukávů a zamíří do salonku. Riley chvíli přemýšlí, možná zvažuje, nakolik mu může uškodit, když se mnou mluví – to se stává, pokud lidé vědí, že máte v rodině blázna, načež se opře lokty o barový pult. Počká ještě, až uklízečka zapne vysavač, a pak spustí i on.

„Policie procházela celou vesnici. Vyptávali se, prohledávali popelnice. Přistihl jsem jednoho, jak probíral odpadky vzadu za hospodou. Poslal jsem ho pryč s ocasem mezi nohama, ale těm dalším jsem pověděl, co chtěli slyšet.“ Na chvilku má nepřítomný pohled a hodí utěrku zpátky na bar.

„A co chtěli slyšet?“ ptám se.

„Jestli ji někdo viděl. Já ji teda viděl. Tam venku na hřbitově. A chovala se vážně divně.“ Teď si vzpomenu, že to byl on, kdo zavolal Joyce.

„Co přesně dělala?“

„No, já to přičítal tomu, že během několika dní přišla postupně o matku a potom i o otce.“ Vezme do ruky velký sáček s oříšky a naplní jimi skoro prázdnou skleněnou nádobu na baru. „Z toho by mohlo začít hrabat každému. Ale přesto jsem o tom pověděl Joyce a ona musela zavolat policii.“

Obočí mu vylétne vzhůru, jako kdyby se pokoušelo upláchnout z jeho obličeje. Nedělám si iluze o tom, co si myslí.

„Slečno, při vší úctě, všichni tady kolem vědí, že vaše sestra je praštěná. Slyšel jsem dokonce, že jako dítě strávila nějakou dobu ve Fair Fields.“

„Co je to Fair Fields?“

Znovu se rozhlédne, aby se přesvědčil, že s námi nikdo není. Pak se nakloní blíž. „Stará nemocnice. Ústav pro nemohoucí a duševně nemocné,“ vysvětluje, jako kdyby odříkával větu podle scénáře. „Je to vidět v dálce od cesty. Trochu to vypadá jako starý kostel.“

Místo, které Elle tak nenávidí. „Pověděl jste to policii?“

„Co jako? Že jsem slyšel nějaké drby? Když je v tom policie, nemůžete jim vykládat nějaké fámy, jako kdyby to byla fakta, slečinko.“ Podívá se na mne, jako kdybych byla naivní holčička, která vyrazila na bojovku hledat poklad. Vzápětí se o něj očividně pokusí lítost. „Nejsem si ale jistý, jestli by mělo nějaký význam, i kdybych jim tohle řekl.“

„Já myslím, že mělo.“

Kopnu do sebe posledních pár kapek whisky a zvednu sklenici. Vytáhnu z kabelky desetilibrovou bankovku a posunu ji k němu přes bar. Navzdory svému nejlepšímu přesvědčení mi naplní sklenici a já si usrknu. Mých peněz se ani nedotkne. Vůně pití mi dá ránu rovnou mezi oči, tekutina mi vypaluje krk. Je mi tady teplo a nyní, když v pozadí uslyším praskání, si uvědomím, že tam hoří poleno.

„Co tedy dělala na tom hřbitově, že vás to přimělo myslet si, že se chová divně? Myslím tím divně na člověka, který je blázen.“ Střelím po něm pokřiveným úsměvem a doufám, že ho vezme v dobrém. Stane se tak.

„Bylo později, začínalo už se stmívat. Dost dlouho po soumraku. Slyšel jsem, jak někdo naříká. Byla tichá noc. Pršelo, neměl jsem tady moc lidí. Vystrčil jsem hlavu ze dveří, abych zjistil, odkud jde ten zvuk. A vidím Elle, vaši sestru,“ dodá, aby to bylo jasné, kdybych si nebyla jistá. „Pobíhala kolem, pořád dokola, a na sobě měla jenom sportovní podprsenku. A lilo jako z konve…“

Do baru přichází dvojice mužů, podle vzezření pravidelní hosté. Pan Riley se podívá na hodinky, pak ukáže na mne, aby mi naznačil, že mám chvilku počkat, než jim natočí pivo. Za chvilku je zpátky.

„U čeho jsem to skončil?“

„Jak pobíhala v dešti.“

„Přesně tak. Tak jsem se vrátil dovnitř, vzal si plášť do deště a zamířil ven. Jenže tehdy jsem tam s ní zahlédl nějakého muže. Měl auto, motor běžel. Snažil se ji přemluvit, aby šla za ním. Usoudil jsem, že to je další z jejích milenců a že teda bude v pořádku, protože má společnost. Měla ráda chlapy, to jo. Naposledy jsem ji pak viděl, jak jí pomáhal, aby se dostala na sedadlo vedle řidiče.“

„Co to bylo za auto?“

„Nejsem si jistý. Bílé, náhon na všechna kola.“ Džíp. Grand Cherokee. Antoniův vůz. Automobil, který policie zabavila včera večer a jenž byl plný šperků patřících původně mé matce. „Další, co vím, je, že se tady objevila policie a sbírala výpovědi.“

Vzduch venku mne udeří. Stále je mi mdlo od žaludku, když se zadívám přes pole ke staré nemocnici, v níž Elle údajně pobývala. Objekt je jen sotva vidět v mlze držící se nízko nad zemí. Whisky mi vůbec nepomohla, nikoli tak, jak jsem myslela, že to dokáže. Polknu ale vše, co se dere ze žaludku vzhůru, pokusím se soustředit a udělám první krok ke škole. Mou prioritou je setkat se se slečnou Endicottovou a zjistit, co mi chtěla povědět.

„Irini Harringfordová. Jdu za slečnou Endicottovou,“ řeknu, sotva vejdu do recepce. Má slova zazní ještě dříve, než se zavřou dveře. Recepční na mne pohlédne přes brýle. Je to jiná žena než posledně, nepoznává mne. Alespoň zprvu ne. Pak se ale její ústa zvolna otevřou a klesnou jí ramena. „Harringfo…,“ začínám opakovat své jméno, ale ona mne v polovině přeruší.

„Jistě, já jsem vás slyšela. Harringfordová.“ Jméno je očividně v myslích lidí stále přítomno. „Vy vypadáte úplně jako ona.“

Stahuji si manžety rukávů svetru přes dlaně a odvracím obličej.

„Přišla jsem za slečnou Endicottovou,“ říkám, ne zcela vlídně. Sedám si na nejbližší příliš malou židli a hledím na dětské autoportréty zdobící dosud stěny. Recepční vstává, aby zašla do kanceláře slečny Endicottové. V půli cesty se zastaví. Učitelka mne slyšela přijít a míří již k nám.

„Bude možná lépe, když rovnou půjdete dál,“ vyzve mne a pokyne mi.

Její kancelář je veliká. Stejně nadměrná jako její lýtka. Bere mne za paži a vede k nejbližší židli pro dospělého, vyhýbáme se řadě dětských židliček v pastelových barvách postavených vedle sebe podél stěny jako řada tvrdých bonbonů. Nad židličkami visí velký nástěnný obraz s abecedou. Písmena na ní jsou ze zkroucených hadů, květin a plážového vybavení. Nechává dveře, aby za námi zaklaply, postrčí do nich ještě, aby měla jistotu, že se skutečně zavřou. Pak zamíří ke stolu se složitě vyhlížejícími dřevěnými nohami stojícímu kousek od nás na boku místnosti. Nalévá mi kávu z ohřívače, aniž by se předtím zeptala, zda ji chci.

„Vypadáte, že by vám mohla přijít vhod,“ podotkne s úsměvem, když ji staví na stůl. Uvelebuje se v židli proti mně, založí si ruce na prsou, pak je zase rozplete. Po chvíli, kdy se cítí nepohodlně, vstává, přitáhne si volnou židli pro návštěvy vedle a vyndá z malé skříňky pod stolem láhev skotské. Nalévá si řádnou dávku do své kávy, pak se nakloní a cvrnkne trochu i do mé. Usměje se, ale v její tváři nevidím ani stopu po radosti. „A vypadáte, že byste potřebovala i tohle. Vyprošťovák.“ Zabalí si cigaretu a nabídne mi taky. Vezmu si ji, ale pak ji položím na stůl. Připadá mi nesprávné tady kouřit.

„Slečno Endicottová, nepředstírejme si nic, jako když jsem zde byla poprvé. Vy víte, kdo jsem, a řekla jste mi, že máte něco důležitého, co mi chcete povědět. O co se jedná?“

„Mám dojem, pokud si vzpomínám, že jediný, kdo zde něco předstíral, jste byla vy, paní Jacksonová.“ Potáhne z cigarety, nechá trochu kouře vyjít ven a zbytek polkne. Sáhnu po své cigaretě a zapálím si. „To už ale nechme být. Vy vypadáte, jako kdybyste byla celou noc vzhůru. A nemohu ani říci, že by pach alkoholu ve vašem dechu byl jen sotva patrný.“ Stisknu rty a vtáhnu je dovnitř ve snaze potlačit zápach z úst. Uvědomuji si, že jsem si nečistila zuby od chvíle, co se mi udělalo špatně, a že jsem pak ještě jedla laciné krekry. Loknu si kávy a doufám, že tím pach zamaskuji. „Jste si jistá, že si nechcete zajet domů a trochu si odpočinout? Můžeme se setkat později.“

„Nejsem si jistá, kde podle vás můj domov je, slečno Endicottová, ale docela určitě to není nikde poblíž. Jela jsem sedm hodin, abych se sem dostala. Hledám odpovědi. A sestru.“ Třu si kyčel a ona sleduje každý můj pohyb. „Policie zatkla mého přítele v souvislosti se zmizením Elle. Myslí si, že jí ublížil, ale já vím, že jí nic neudělal. Ve skutečnosti pochybuji, že by jí kdokoli něco provedl.“ Znovu potáhne z cigarety a já se k ní navzdory svému dechu nakloním blíž. „Já se musím pokusit, abych pochopila, co se tady děje.“

„Irini, vaše sestra je velice problémová mladá dáma. Znám ji odmala a vždycky byla stejná. Omlouvám se za záhadný vzkaz, ale jakmile jsem vás uviděla zde ve škole, věděla jsem, že jste ta dcera, kterou odložili.“

„A přece jste nic neřekla,“ upozorním ji a zatvářím se tak smutně, jak jsem se možná tvářila onoho dne, kdy mne předávali jiným lidem. „Nechala jste mne předstírat, že jsem paní Jacksonová.“ Připadám si jako pořádný hlupák. Fakt, že jsem se vydávala za někoho jiného, ve mně vyvolává – navzdory dlouhým rokům praxe v tomto směru – pocit ponížení.

„A jaký mělo smysl, abych cokoli řekla?“ Soustředí se na narovnání záhybu na své hezké bavlněné sukni. „Fakt, že jsem věděla, kdo jste, nic neměnil. I tak jste byla to dítě Harringfordových, které dali pryč. A vaše matka byla i tak mrtvá.“ Snad zaražená z toho, jak drsně konstatovala dvě nejbolestnější skutečnosti provázející můj život, dodá: „Usoudila jsem, že byste se pak jen cítila nepříjemně.“ Nemýlila se a já jí jsem vděčná. Po tváři mi přelétne letmý úsměv.

„A proč mi chcete něco říct teď?“

„Protože nyní se věci změnily. Slyšela jsem, že jste zdědila ten dům. Jenže Elle to nenechá být jen tak a vy to víte. Nechte jí ho a buďte vděčná za to, že vás tehdy poslali pryč.“

Nechat jí ho? Být vděčná? Že bych měla být vděčná za to, co mne potkalo, mi až do doby před dvěma týdny ani nepřišlo na mysl. A pokud k tomu došlo tehdy, pak jen díky tomu, že jsem pochopila, jak dysfunkční má rodina ve skutečnosti byla. Slečna Endicottová je osoba zvenčí, aktivně hraje pouze vedlejší roli. Je pouze kýmsi, kdo byl na pohřbu mé matky v zadní řadě. Pokud ale pronáší podobný výrok, musí něco vědět. A já zase musím zjistit, oč jde.

Usrknu si kávy. „Víte, proč mne poslali pryč?“

„Ale jistě, moje drahá.“ Nejdříve se skoro sama pro sebe rozesměje, ale když si uvědomí, že je jediná, komu je do smíchu, obrátí se ke mně. Tváří se vážně a současně zmateně. „Vy snad ne?“

„Ne. Hledám tu odpověď celý život.“ Liju do sebe vlažnou kávu. Jsem si jistá, že konečná odpověď je již na dohled. Jako když nadejde poslední scéna v seriálu To je vražda, napsala, všechny postavy se sejdou a dozví se objasnění zločinu. Zdá se však, že myšlenkový proces slečny Endicottové je zaskočen mou nevědomostí a ona klopotně hledá správná slova.

„Nu, to bylo…,“ začne, ale není schopna dokončit celou větu. Těžce se nadechne a pokouší se soustředit. „V mnoha ohledech to bylo z jejich strany prosté rozhodnutí. Vaše sestra byla problémové dítě, doma i ve škole. Byla velice neklidná, jistou dobu strávila v péči psychiatrů. Všichni to věděli. Horton je malé město. Když ale nadešel čas, aby se vrátila domů, vaši rodiče si uvědomili, že nemohou vychovávat společně vás i vaši sestru. Snažili se o to, ale očividně do nefungovalo. Elle potřebovala speciální péči.“

„Jistě, o tom vím, třebaže policie se podle všeho domnívá, že Elle v minulosti žádné duševní problémy neměla. V její lékařské dokumentaci o nich nic není.“

„Samozřejmě že není, drahá. Tehdy by to bylo obrovské stigma. Jednalo se o soukromý ústav a záznamy zůstávaly důvěrné.“ Ostýchavě se zadívala jinam. „Tehdy bylo hodně věcí jinak.“

„Myslím, že se to tam jmenovalo Fair Fields,“ dodám. „Velká budova, kterou je vidět skoro odevšad z vesnice. Tím se ale stále nevysvětluje, proč mne poslali pryč.“

Nabízí mi další dávku whisky, ale já odmítnu. „Máte pravdu, právě tam Elle strávila jistou dobu. Jako mladá učitelka jsem jim nabídla, že tam odučím pár hodin. Jen občas a nikdy to nebylo nic oficiálního.“

„Vy jste ji učila?“

„Jednou nebo dvakrát. Už je to dávno.“ Nalije si do šálku dva panáky, ale kávu už do něj nepřidá. „Vy jste se stala obětí okolností, Irini. Vaši rodiče byli zoufalí, když jste s nimi byla doma a oni čekali, až se vrátí vaše sestra. V ústavu pobývala více než rok, možná i dva. Věděli, že nemůžete zůstat společně. Museli se nějak rozhodnout.“ Začne se znovu věnovat sukni a najde další problematický záhyb, který je třeba narovnat.

„Jenže i přesto, proč já? Pokud byla blázen ona a já jsem byla v pořádku, proč neposlali pryč ji?“

„Protože ji by si nikdo nevzal.“

„Vaše matka z toho byla pološílená.“ Obrátí do sebe obsah šálku. „Z celého srdce vás milovala, vás obě. Nebo v případě Elle aspoň tak, jak ji bylo možné milovat. Snažili se vás chránit a doufali, že by pro vás mohli zajistit aspoň normální život v normální rodině. Nemohli prostě nechat Elle, ať se o sebe postará sama. Měli o ni strach.“

Odvrátí se, nalije si další dávku whisky a hodí ji do sebe. Uvažuji, jak vlastně dokáže učit s takovým množstvím alkoholu na palubě.

„Neměla bych to říkat, Irini, ale vaše sestra byla silně nesympatické dítě neschopné vzbudit lásku. Byla zlomyslná. Hnusná na ostatní děti. Její nenávist vůči nim byla očividná. Viděla jsem to během hodin. Jak se na ně dívala.“ Zavře oči, vybavuje si vzpomínky, pak je znovu otevře a podívá se na mou kyčel. „Víte, co udělala svému psovi? Udupala ho k smrti. Udupala, přesně jak to říkám! Můžete se zeptat Joyce. To ona ji s ním našla, po lokty a kotníky od krve, s jídelním nožem v ruce. S jídelním nožem!“ V jejím hlase slyším neklid a chvíli trvá, než se uklidní. I ona se Elle bojí. „Představte si třináctileté dítě, které je schopné udělat takovou věc. Lidé se jí báli. Zdálo se, že je schopná věcí, které by dospělí nikdy nepochopili.“

Dokážu si to představit. A začínám chápat ještě něco dalšího: že já a Elle jsme se od sebe zase tak moc nelišily. I já jsem byla dítě, které nedokázalo vzbudit u druhých lásku. Zeptejte se Margot Wolfeové. Podruhé pocítím vděk vůči svým rodičům, že mne poslali jinam. Pokud bych zůstala s Elle, bůhví co by ze mne bylo.

„Jaké věci?“ ptám se. Na okamžik se na mne zahledí a uvažuje, zda dokážu něco takového poslouchat. Potřebuje povzbudit, aby prozradila to tajemství. „Slečno Endicottová, při vší úctě, teď už není důvod nic tajit. Já vím moc dobře, jaká je moje sestra. Když jsme spolu byly naposledy, dala mi do pití extázi. Já vím, čeho je schopná.“

„Pak není třeba, abych to ještě dále šperkovala názory pocházejícími z minulosti. Vy byste měla vědět, že to, co se stalo, vaše rodiče zlomilo. Z celého srdce vás milovali a snažili se o vás postarat, jak nejlépe to dokázali. Bylo to snadnější, když tam Eleanor nebyla. I tehdy se ale nad vaším domovem vznášel její stín.“ Jako kdyby vyřkla narážku, ocitáme se ve stínu vrženém mrakem. Slečna Endicottová se zachvěje zimou, než vypije vše, co ještě zbývá v jejím šálku. „Když se vrátila domů, neměli na výběr. Nechali si ji, protože neznali nikoho, kdo by se jí ujal. Držte si přítele nablízku, ale nepřítele ještě blíž. Tak se to říká v tom přísloví.“

„Vy mi teď naznačujete, že oni vnímali mou sestru jako svého nepřítele? To je absurdní. Byla dítě.“

Slečna Endicottová se postaví a povzdechne, jako kdyby ode mne očekávala více. Položí ruce na stůl. Má v sobě čtyři whisky a bezpochyby potřebuje oporu. „Vy se na ni skutečně díváte jako na normálního dospělého? Vy nevidíte to, co vidím já?“

Myslím na to, co vidím, když se podívám na Elle. Vzpomínám si, kolikrát jsem si byla jistá, že nese odpovědnost za smrt naší matky. Ženy, o níž jsem přesvědčena více než jindy, že mne milovala.

„Myslela jsem si, že zabila mou matku.“

„A kdyby vaše drahá matka netrpěla rakovinou, mysleli bychom si všichni totéž. Elle věděla, že to byl váš otec, kdo rozhodl, aby si nechali ji a vás poslali pryč. Nikdy na to nezapomínala a nikdy vaší matce neodpustila, že měla jiný názor.“

„Já ale získala dojem, že se jí něco stalo. A že si ji vzali domů z pocitu viny.“

„Nesmysl. Ať už vám Elle napovídala cokoli, nevěřte tomu.“

„To mi říkala Joyce.“

Zavrtí hlavou. „Taková všetečka. Prosťáček.“

„Právě jste mi radila, abych se jí zeptala, jak to bylo s tím psem.“

„Řekla jsem, že o tom psu věděla. Ne že ví o všem.“

„Já si ale bez ohledu na všechno myslím, že mě Elle milovala. Neustále se mne snažila najít.“ Postavím se, přejdu blíž ke slečně Endicottové a položím dlaň na její ruku. Dotek s ní zatřese a ona couvne. „Proto ji teď musím vypátrat. Abych jí pomohla. Neměla jsem odjet, když zemřel můj otec.“

„Ne!“ vykřikne a skočí vpřed. Vrazí do mého šálku s kávou, obsah se rozlije na hromadu papírů, které vypadají jako vysvědčení. Na chvíli mám pocit, že mne popadne, ale ona se v posledním okamžiku zarazí. „Nehledejte ji. Vzdejte se toho domu. Nechte je plavat. Všechny. Nechte všechno, jak to je. Neotvírejte minulost kvůli hledání odpovědí. Nikdy nevíte, co byste mohla najít.“

„Že bych třeba mohla otevřít staré rány?“ ptám se ironicky a ona se znovu podívá na mou kyčel. Ví o mně více, než kolik toho o sobě vím já. Ona je ale najednou bledá, její tvář je bílá jako čerstvý sníh a oči vypadají jako malé dírky, které do něj někdo vyčural.

„Co je se starými ránami?“

„Nic,“ odpovím. „Jenom mi to tak řekl otec.“ Položím šálek s tím, co v něm zbylo z mé kávy, a otřu si několik kapek z kolena. „Já ji ale musím najít, protože policie zatkla mého přítele. Našli v domě její krev.“ Slečna Endicottová se zachmuří a ve tváři se jí zračí úzkost, jako kdyby snad podcenila, co se může skrývat za Elliným zmizením. „Antonio je ale nevinný. On Elle neublížil.“

„Našli tam ovšem krev. Možná se mýlím. Možná je opravdu poraněná.“ Couvne a její ruka se zvedá ke rtům. „Bože. Neměla jsem nikdy vůbec nic říkat.“

„Nic se jí nestalo, slečno Endicottová. Je nemocná. Duševně není v pořádku,“ dodám a poklepu si na hlavu. „Povězte mi něco o tom starém psychiatrickém ústavu. Fair Fields. Možná dokážu najít pro policii nějaký důkaz, že měla psychické problémy, aby pochopili, že v souvislosti s mou sestrou dělají nesprávné závěry.“

Zavrtí hlavou. „Fair Fields je jenom prázdná skořápka. Zhruba před patnácti lety to tam všechno skoro úplně vyhořelo. Několik pacientů zemřelo. Uvnitř nic nezůstalo. Ani žádné záznamy.“ Musela zahlédnout něco v mé tváři. Výraz, který se na ní mihl ještě dříve, než jsem si to sama uvědomila. Podobně jako když vím, že Antonio lže, ještě dříve, než to ví on sám. Jako když vím, že za tím, co slyším, se skrývá ještě cosi dalšího, dosud nevyřčeného. „Ano, kolovaly dohady o tom, kdo to udělal. Všichni ve vesnici věděli, že Elle měla problematickou minulost, a několik jich vědělo i o tom, že tam strávila jistou dobu jako dítě. Hodně se mluvilo o tom, co všechno se v onom zařízení odehrávalo. Počátek osmdesátých let nebyla, pokud šlo o psychiatrickou léčbu, právě šťastná doba, Irini. Mnozí přičítali Ellino promiskuitní chování tomu, co možná musela přetrpět v tom ústavu. Sama jsem samozřejmě nikdy neviděla žádné důkazy.“

Znovu se mi vybavuje Ellin zájem o zápalky, pach jejích pálících se nehtů. „Vy si myslíte, že to tam zapálila ona?“

„Nezáleží na tom, co si myslím. Záleží jen na tom, co vy uděláte. Milujete toho svého přítele, kterého zatkla policie?“

„A co to má společného s mou sestrou?“ ptám se a všímám si záhybu na svém vlastním oblečení, který si najednou žádá pozornost.

„Chci tím říct, jestli je to pro vás důležité? Dokázala byste žít i bez něj?“ Když se nezmůžu na odpověď, vysloví svůj úsudek. „Pak na něho zapomeňte. On tady byl, Irini. Já jsem je viděla spolu. Sám se do toho všeho zapletl a podle všech svědectví, která jsem slyšela, se nechoval nijak skvěle.“ Sesune se na židli za stolem. Spojí ruce a propletené prsty vypadají jako sukovití hadi. Slyším, jak se venku zvedá vítr. „Vaši rodiče se snažili udržet vás od toho všeho co možná nejdál. Nesnažte se zachránit toho Antonia, pokud to znamená, že budete muset najít ji.“

35

Sotva se přiblížím k domu a zvolna se sunu s vozem po příjezdové cestě, vidím, že brána je zavřená a zbytky žluté policejní pásky na ní se třepetají ve vánku. Když se brána automaticky neotevře, zastavím a vystoupím. Škubnu se závorou a rozevřu obě křídla brány, až se zarazí o jehličnaté stromy po stranách cesty. Čekám, že se mne někdo pokusí zastavit, ale nikdo to neudělá.

Obracím se zpátky k autu a v tu chvíli se mi to vybaví. Nevím, zda za to může řada dubů pohupujících se po straně, nebo hliněná vyježděná cesta s pruhem trávy uprostřed. Mohl by to být zvuk štěrku skřípajícího mi pod nohama na začátku příjezdové cesty nebo měkké předení na volnoběh běžícího motoru. Je pravděpodobné, že všechny tyto věci společně mne odnášejí zpátky do okamžiku, kdy mne matka usadila do vozu tety Jemimy. Právě na tomto místě došlo k předání, kousek od prahu mého rodného domu. Dokážu si před sebou takřka představit to auto. Dívám se na dům a uvažuji, zda matka řekla, že se to musí odbýt zde, neboť v blízkosti domova budu klidnější.

Sedám zpátky do auta a projedu bránou. Zaparkuji před garážemi, jak to dělala vždy Elle. Zaklepu na dveře bytu nad garážemi v naději, že Frank nebo Joyce zůstali uvnitř za policejními páskami coby objekty nacházející se na místě činu. Nikdo ale neotevírá. Proklouznu po straně kolem domu ke kuchyni. Zjistím, že dveře vedoucí do kuchyně jsou zajištěné páskou, avšak nezamčené. Otevřu a vkradu se dál. Jsem uvnitř.

Jediným zvukem zde je tikání starých pendlovek na chodbě. Naslouchám, zda se mi nevynoří zvuky z paměti, povzbudivá slova matky provázející mou snahu vléct své tělo po podlaze v kuchyni. Nic se mi ale nevybavuje, jako kdyby celé toto místo zemřelo, včetně vzpomínek. Letmo pohlédnu ke schodišti vedoucímu k mé ložnici. Nevydám se tam. Místo toho zamířím dál do nitra domu, směrem k hlavní chodbě.

Strčím hlavu do obývacího pokoje, kde byla rakev. Vidím, že všechno zůstalo přesně takové, jaké to bylo. Pohovka odsunutá stranou, polštáře s květinovým vzorkem rozmístěné v ostrůvcích po třech, čerstvě natřepané a připravené k použití. Všechny fotografie zůstaly na místě, těžké závěsy zpola vytažené s garnýžemi nad nimi, svěšené jako povadlá víčka. Vycouvám ven a vydám se k pracovně. Policie byla i zde. Malé nalepovací štítky zdobí telefon i police s knihami, na klikách je dosud vrstva prášku používaného při snímání otisků prstů. Sklopím pohled a vidím, že už od něj mám šmouhu i na vlastní ruce. Na protější stěně je rám obrazu visící jako otevřené dveře, za nímž se odkrývá pohled na sejf. Uvědomuji si, že je prázdný. Jeho obsah skončil v Antoniově autě. Otírám si dlaň o nohu a odcházím z pracovny pryč.

Stoupám po schodech. Na zábradlí je krvavá šmouha, vedle ní nalepený žlutý lístek. Jdu dál a vcházím do otcovy ložnice. Uvažuji, zda mám vstoupit a prohledat jeho věci. Možná bych našla něco, co patřilo matce. Šaty, v nichž se dosud udržela její vůně. Oblíbený šperk, jenž nosila na oblečení a který nebyl shledán dostatečně cenným, aby skončil v sejfu. Možná najdu svazek dopisů, všechny pro mne, napsaných za ta léta, které neměla odvahu odeslat. Právě nyní si ale nejsem jistá, zda bych měla odvahu je číst. Zavírám proto za sebou dveře a pokračuji dál po chodbě.

Otevírám dveře do dalších dvou pokojů, oba působí nedotčeně, až nakonec dojdu k posledním dveřím. Otevírám je, spatřím postel, velkou, s ložním prádlem, zváleným a rozházeným. Vidím krvavé skvrny, vlastně jen pár drobných kapek. Nepocházejí ze zápasu či boje. Tohle jsou vzájemně způsobovaná poranění, jaká ženy přijímají s úsměvem. Provází je bolest, o níž tvrdíváme, že je nám příjemná, neboť si myslíme, že tak budeme atraktivnější pro muže, s nímž jsme. Na rámu postele visí pouta. Hrana, jíž se dotýkala kůže, jsou od krve. Červené šmouhy vidím i na polštáři.

Celý ten pokoj se vůbec nehodí k tomuto domu. Jako francouzské prádlo na ženě, která je příliš líná, než aby se chtěla krášlit. Nad postelí je fotografie Elle. Velký černobílý portrét, zaklání na něm hlavu, tvář má zčásti ve stínu, nahé paže svůdně přitisknuté kolem hrudi. Připomíná Madonnu v osmdesátých letech. I pokoj jako by byl z oné doby. Plastové imitace, spousta pastelově broskvových odstínů a polštářů, zářivky podél zrcadel. Jako by zde došlo k jakési časové anomálii. Takhle jsem si ten pokoj nepředstavovala.

Na malé skříňce hned za dveřmi stojí CD přehrávač a vedle něj výběr cédéček. Vezmu jich několik do ruky a začnu se jimi probírat. Pucciniho Madam Butterfly. Tohle měla ráda moje matka. Otevírám krabičku, ale je prázdná. Zapnu tedy přehrávač a stisknu tlačítko play. Netrvá dlouho, přesně jak jsem čekala, a pokoj zaplní mučivý refrén ženského sopránu. Naslouchám a vybavuji si příběh. Matka, která se musí rozloučit se svým dítětem. Touha vybavit si její tvář. Myslím na chvíle, v nichž to matka musela poslouchat. Myslela na mne? Modlila se, abych si na ni vzpomněla? Co tím Elle myslela, když říkala, že to byla matčina oblíbená melodie i předtím? Před čím? Předtím, než jsme si daly sbohem?

Ztlumím hudbu, vyhýbám se krvavé skvrně a sedám si na okraj postele. Zakloním se, opřu si hlavu a dívám se do stropu. Cítím ho, jako kdyby tady byl. Pach zázvoru smíchaný s kardamomem, ostrá vůně jeho hrudi, kterou jsem tak často vdechovala. Vím, že tady byl. Třel se o ni i o peřiny a nechával zde svůj pach. Natáhnu ruku a rozsvítím lampu. Stejný černý prášek pokrývá i noční stolek. Otisky prstů na sklenici a na sluchátku plastového béžového telefonu. Je to tentýž telefon, který použila, aby ho lákala na návštěvu. Jsem nyní na místě, odkud mi tolikrát volala? Vedle vidím mísu přeplněnou malými černými dřívky zcela shořelých zápalek. Dotknu se pout visících na posteli a zadívám se nahoru na portrét.

„Kde jsi?“ zeptám se.

Otevírám noční stolek a hledám cokoli, co by mi mohlo pomoci. Uvnitř najdu několik časopisů. Jeden z nich se jmenuje, nikoli překvapivě, Elle. Hlavní článek? Jak začít znovu. A podtitulek: Všechno, co potřebujete vědět o tom, jak zvládnout rychlý rozchod. Nacházím kolekci tělových krémů, nejméně pět krémů na ruce a lahvičku s kapkami do očí. Dva náramky. Krabička zápalek strčená pod převrácenou šperkovnicí. Více vzadu vibrátor a tuba lubrikačního gelu.

Jsou zde dvě zarámované fotografie. Na obou Elle. Na jedné z nich, z dětství, pózuje před fotoaparátem. Ani stopa po úsměvu. Vytáhnu ji a pokusím se ji postavit. Nožička u rámečku ale upadne. Zvednu rámeček a zjistím, že celá zadní strana je uvolněná. Zatáhnu za její okraj a ukáže se, že uvnitř se ukrývají tři další fotografie. Snímky pořízené polaroidem. Je na nich ona. Nahá. Zde v ložnici. Na jednom se usmívá do objektivu. Na druhém je na všech čtyřech. Detailní záběr pořízený zezadu se špičkou prstu v záběru. Na třetí fotce je Elle svázaná v poutech a její tělo se kroutí před tím, kdo se na ni díval přes objektiv fotoaparátu. Ať to byl kdokoli. Hodím to vše do zásuvky. Je mi trochu smutno a trochu se cítím trapně. Udělala by cokoli pro kohokoli, jen aby ji někdo chtěl. Nelišíme se od sebe zase tak moc. Pak mne ale napadne, zda to byl Antonio, kdo pořídil tyto snímky. Pokud by tomu tak bylo, mohlo by to snad policii dokázat, že Elle se toho všeho účastnila dobrovolně. Podívám se na koneček prstu zachycený na fotografii. Antoniův? Možná. Seberu znovu fotografie a strkám je do kapsy džínsů.

Když opět vstávám, všimnu si čehosi na podlaze. Je to skoro skryté vedle nočního stolku, jen roh vykukuje ven. Dřepnu si, zkouším to podebrat konečky prstů. Současně zatlačím ramenem do nočního stolku, abych ho odsunula o kousek stranou a uvolnila papírovou vizitku ležící pod ním. Cokoli, co se zde ukrývá, by mohlo být potenciálně užitečné.

Když vyprostím kartičku zpoza nábytku, uvědomím si, že poznávám modré písmo i jméno na ní. „Gregory Waterson, investiční bankéř,“ čtu nahlas a vzpomenu si, že mám Mattovu vizitku. Vytáhnu ji z kapsy. Má ohnuté růžky a je špinavá. Vstávám a stáhnu hudbu právě ve chvíli, kdy spěje k drtivému vyvrcholení. Aniž bych přemýšlela, beru do ruky mobil a vyťukávám číslo.

„Dobrý den, tady Matthew Guthrie.“ Zvedne to již po druhém zazvonění. Působí nesoustředěně, v pozadí slyším jakýsi hluk.

„Matte, to jsem já, Irini.“ Chvíli nic neříká a já si najednou připadám jako hlupák, že jsem mu volala. Jako kdybych si snad špatně vyložila okamžik, kdy se pouze zachoval zdvořile, když mi dal vizitku, a já nepochopila nepsané pravidlo, podle něhož se nečeká, že ji použiji. „Viděli jsme se před dvěma týdny, když jsem byla se svou sestrou Elle.“ Zvuk v pozadí utichá a já slyším klapnutí dveří.

„Irini, pamatuju si, kdo jsi. Jenom jsem nečekal, že zavoláš. Mám ale radost, že jsi to udělala.“

„Matte, došlo k problému s mou sestrou.“

„Jo, to vím.“ Slyším zavrzání židle a zapísknutí koleček, když si na ni sedá. „Viděl jsem to v místních zprávách a včera přišli ke mně domů policisté, aby si se mnou promluvili.“

„Co chtěli vědět?“

„O té noci, kdy jsme byli spolu. O tom, jak tě Elle nadrogovala.“ Ztěžka vydechne. „Myslel jsem si, že mne chtějí zatknout pro podezření ze znásilnění. Myslím, že uvažovali o tom, že bych v tom mohl být zapletený.“

Pohrávám si s vizitkou mezi prsty, klepu jí o skříňku. „Mluvili policisté i s Gregem?“

„Ano. Je z toho zničený. Snažil se jim pomoci, ale byl přes víkend pryč se snoubenkou. S Elle se neviděl od té noci v hotelu. Kde jsi? Ty voláš z Londýna?“

„Ne. Volám ti z domu naší rodiny. Přijela jsem sem.“ Měla bych mu povědět o Antoniovi a o jeho zatčení, ale ačkoli už to mám na špičce svého prolhaného jazyka, nedokážu to. „Chtěla jsem prostě být nablízku, kdyby se ta věc nějak pohnula.“

„Koluje tady spousta klepů, Irini. O tvé sestře, o Gregovi. O tvých rodičích. O tvém otci a o Ellině dědictví.“ Kéž bych mu mohla povědět všechno, co vím, ale znovu si připadám jako lhářka snažící se vést paralelně dva různé životy. „Tak to prostě chodí v malé vesnici,“ pokračuje. „Lidi mluví.“ Na chvilku se odmlčí, a když se neozývám, pokračuje. „Mrzí mne, co udělal tvůj otec, Irini. Mám pocit, že pro tebe bylo nejlepší, pokud jsi byla mimo tohle všechno.“

„Možná. Zdá se, že mne poslali pryč kvůli Ellinu duševnímu stavu. Měl jsi pravdu, když jsi říkal, že se něco stalo, co je přimělo, aby to udělali. Byla to Elle, co se jim přihodilo. Vrátila se domů z psychiatrického ústavu a já jsem byla obětí. Stejně jako mí rodiče.“ Překvapí mne, když o nich takhle uvažuji. Možná už jsem se ztotožnila s představou své matky coby oběti. Dobré ženy, jež se zachovala v souladu s plánem svého muže. Ale možná že se i otec ocitl v pasti svého vlastního rozhodnutí. Do níž ho dostala Elle. Byl nucen udělat něco, co možná ani on sám nepokládal za správné. Představuji si, jaké to pro ně muselo být, když měli tělesně postiženou dceru, kterou milovali, a druhou v péči psychiatrů. Věděli, že když se ta druhá vrátí domů, nedokážou se o tu první postarat. Nemělo to nic společného s depresemi, o nichž mluvila teta Jemima. Snažím se představit si samu sebe v matčině kůži. Je to snazší než chtít se vcítit do otce, ale nedokážu ani to. Je to příliš náročné na mou emocionální zralost. „Ať je ale potkalo cokoli, teď už na tom nezáleží. Právě teď musím najít Elle.“

„A jak to hodláš udělat? Pokud tomu rozumím, není po ní nikde ani stopy.“ Poprvé mne napadá, zda vůbec mám nějaký plán, a nejsem si tím jistá. A tak se soustřeďuji na jedinou myšlenku? Dokázat, že Antonio na tom všem nenese žádnou vinu.

„Nevyrůstal jsi tady někde poblíž?“ ptám se.

„Hm,“ vydá ze sebe. Zdá se překvapený. „Ty si to pamatuješ? Jo, je to tak. Proč se na to ptáš?“

„Znáš místo, kterému se říkalo Fair Fields? Byla to nějaká stará nemocnice.“

Na okamžik se odmlčí, aby získal chvilku na přemýšlení. „Všichni, kdo tady v okolí vyrůstali, to znají. Velký starý objekt nedaleko od Hortonu. Je vidět z vesnice. Teď už tam ale není žádná nemocnice. Část shořela na začátku devadesátých let a později to tam zavřeli.“

„Jenom část shořela?“ Dívám se na hromádku spálených zápalek na nočním stolku a pak na Ellin začouzený portrét. Pokud by tehdy byla zničena jenom část Fair Fields, mohlo tam zůstat něco užitečného. „Nevíš, jestli odtamtud odvezli staré lékařské záznamy, než to tam zavřeli? Víš, policie si myslí, že Elle v minulosti nepodstoupila žádnou psychiatrickou léčbu. Jenže ani nemůžou žádné záznamy najít, protože se jednalo o soukromé zařízení. Ale pokud bych mohla dokázat, že se mýlí, pak by možná pochopili, že se mohou mýlit i v jiných věcech. Zatkli jednoho člověka. Myslí si, že jí něco udělal.“

„Antonia? Tvého přítele?“

Na okamžik oněmím a ztěžka polknu, než jsem schopná znovu promluvit. „Jak o něm víš?“

„Elle mi to pověděla.“ Slyším v pozadí klapnutí a zavrzání židle, jak Matt vstává. Slyším, jak říká komusi, kdo k němu přišel, že právě teď se s ním nemůže bavit, že má důležitý hovor s důležitým klientem. Zamýšlím se nad tím. Jak snadno jsem vydláždila Elle cestu zpátky do svého života. Pokud by jí došlo, že k tomu všemu stačí jedna jediná smrt, jsem si jistá, že by sprovodila matku ze světa už před lety. „Promiň,“ uslyším znovu Matta, když se vrátí k telefonu. „Elle mi o něm pověděla.“

Povzdechnu. „Jistě. Ona s ním mluvila po telefonu, když jsem tady byla. Myslím, že mě ani nepřekvapuje, pokud ti o něm řekla po tom, co se mezi námi stalo.“

„Ne, Irini. Myslím to tak, že mi to řekla ještě předtím, než jsi sem vůbec přijela. Že její sestra má jakéhosi kluka jménem Antonio. Že to je Ital a že spolu žijete. Já jsem jen usoudil, že nechceš, abych o něm věděl. Bral jsem to jako dobré znamení.“

Zlehka se zasměje ve snaze uvolnit náladu, ale já ho přeruším. „Ještě předtím, než jsem přijela? Ona ale o Antoniovi před mým příjezdem sem vůbec nevěděla.“

„Ale mně o něm řekla. O několik týdnů, možná o celý měsíc dřív. Řekla mi, že jsi doktorka a on je kuchař, který si otevírá vlastní restauraci. Že bydlíte v Londýně a že ty přijedeš hodně brzy na návštěvu.“

„Cože? To ale nedává vůbec žádný smysl. Ty jsi mi říkal…,“ začnu, ale přeruší mne zvuk zástrčky na dveřích. Vzpřímeně se postavím. „Počkej. Ty jsi tam u sebe teď právě otevřel dveře?“ zašeptám.

„Ne. Já sedím za stolem. Proč?“

Slyším to znovu. Dveře do něčeho narazily. A pak další zvuk. Něco se rozbíjí.

„Rini, já to slyšel. Co je to za zvuk?“

„Někdo tady je.“

Kradu se po schodech dolů, kolem tváří svých předků. Svírá mne úzkost, když mám vyjít za roh. Tělo se mi třese, prudce dýchám v rytmu sbíječky. Matt něco říká, ale ruku s telefonem mám u boku a jeho slova znějí jako vzdálené mumlání. Ucítím studený vítr a slyším šumění jehličnatých stromů ještě dříve, než spatřím otevřené dveře. Pendlovky odtikávají vteřinu za vteřinou. Pak vstoupím do předsíně. Vidím policejní pásku, která se mihotá ve vzduchu stejně, jako kdysi Elle pohybovala prsty nad mou nohou – jako když motýlci třepotají křídly.

Jedna z čínských váz leží rozbitá na zemi, ve vzduchu nad ní se vznášejí částečky prachu. Dveře se pohupují v pantech a bouchají do obelisku. Slyším z telefonu volat své jméno. Zvednu ho jako omámená k uchu.

„Irini, jsi v pořádku?“

„Někdo byl v domě.“ Seběhnu z několika posledních schodů, dlaní se otřu o šmouhy po zaschlé krvi. Přilepené lístečky se rozlétnou a pak se snášejí na podlahu. Když se dostanu ke dveřím, není již nikdo v dohledu.

„Běž odtamtud pryč. Nezůstávej tam,“ říká Matt.

Sahám do kapsy, vytahuji klíčky a kulhám ke garáži. Kyčel mne bolí více než kdy jindy, z jizvy pod džíny mi vystřeluje horkost. Skočím do auta, hodím mobil na vedlejší sedadlo, strčím klíčky do zapalování a otočím jimi. Vyřítím se ven z brány a naposledy pohlédnu do zpětného zrcátka. Když uvidím Elle, jak tam stojí ve zvířeném prachu, s vlasy přilepenými k tváři, tmavýma očima a špinavou kůží, dupnu na brzdy a ve smyku zastavím na hliněné cestě. Natáhnu ruku za sedadlo spolujezdce a celá se otočím. Rozhlížím se doprava i doleva, ale ačkoli si jsem jistá, že jsem ji před okamžikem právě tam spatřila, nikoho už nevidím. Znovu se zabořím do sedadla za volantem, stisknu centrální zámek a sešlápnu plynový pedál až k podlaze.

S fotografiemi, o nichž jsem přesvědčena, že je pořídil Antonio, v zadní kapse džínsů odjíždím od domu a mířím ke kopci tyčícímu se za vesnicí. V dálce vidím nemocnici. Bílá prkna se třpytí ve slunečním světle, mlha stoupá od země jako pára.

Matt mi volá, mobil vedle mne zoufale bzučí. Já ho ale nezvednu. Musím se soustředit. Mám jediný cíl. Pravdu. Musím začít tam, kde příběh naší rodiny začal. A existuje tudíž jen jedno místo, kam bych měla vyrazit.

36

Projíždím po úzkých venkovských cestách uprostřed zeleně, nad sebou mám klenbu podzimního modrého nebe. Míjím potoky protínající silnici, několik farem a žlutá pole plná řepky. Nemám představu, kudy bych měla jet, a řídím se jen podle občasných záblesků bílé stavby vystupující nad linií stromů. „Dům u vycházejícího slunce,“ vyhrává rádio, načež spustí „Hotel California“. V polovině druhého refrénu spatřím starou budovu, jak se objevuje v plné kráse, když stromy kolem zřídnou a zem zarostlá vysokou travou přestane stoupat. Nahoře vidím rozbitou tabuli. Zubem času poznamenané dřevo s vybledlými písmeny dávajícími dohromady sotva viditelná slova Fair Fields, Rehabilitační ústav pro nemohoucí a duševně nemocné.

Na konci silnice s rozbitým asfaltovým povrchem vypnu motor. Hudba zmlkne a ticho ruší pouze vítr šumící v trávě a pískot několika ptáků nad hlavou. Kontroluji mobil, ale zjišťuji, že nemám signál. Přesto ho strčím do kapsy.

Pozemek je kolem dokola oplocen, na drátěném pletivu visí tabulky s nápisem Zákaz vstupu. Divoce sebou plácají ve vánku, jako kdyby je zde někdo polapil a ony se snažily uletět. Z místa, na němž stojím, působí okolí jako rovná plošina. V dálce vidím hlavní budovu ústavu usazenou mezi dvěma dalšími objekty. O nohy se mi zachytává kapradí, když procházím po obvodu, než najdu díru v oplocení. Dřepnu si a protáhnu se dovnitř. Zachytím svetrem za poškozené pletivo. Vstávám, oprašuji si černá kolena. Když jsem se ocitla na druhé straně, připadá mi centrální budova větší. Působí hrozivě, jak se tak tyčí nade mnou.

Dostávám se k menší budově. Černé šmouhy od požáru se táhnou po prknech zakrývajících stěny. Nahlédnu dovnitř rozbitým oknem a vidím, že to není nic než prázdná skořápka. Přesně jak říkala slečna Endicottová. Vnitřek je jedna velká černá rána. Pořád je to zde cítit po sazích a spáleném dřevu. Vypukl požár právě tady? Požár, za který Elle možná nesla, a možná nenesla odpovědnost?

Pokračuji na prázdné místo s výhledem na hlavní křídlo. Zblízka je to úchvatný pohled. Sloupy v průčelí připomínající Parthenon pokrývají šedivé a zelené vločky patiny. Umím si představit svého otce, když zde byl. Jaký dojem na něj učinila výstřednost tohoto místa, zatímco k němu přijížděl. Impozantní sloupy a vysoká okna. Zdobená věž, podle níž jsem se během cesty sem orientovala, hrdě se tyčící ze střechy. Myslím, že mu stačil jediný pohled, aby si byl jistý, že to je dobrý nápad. Neboť třebaže to byl on, kdo si chtěl nechat raději Elle než mne, jsem si rovněž jistá, že to on pro ni zvolil tento ústav namísto domova. Byl to muž, který byl zvyklý dávat věci do pořádku, rozhodovat a jednat. Když viděl problém a našel řešení, dokázal se ho držet. Právě jako se držel rozhodnutí dát mne pryč.

Stoupám po schodech k přednímu vchodu, obrovská arkáda jako by mne chtěla polknout. Dveře jsou ve srovnání se zbytkem budovy maličké, takřka jako od domečku pro panenky. Vidím tabulku s nápisem Zákaz vstupu. Strkám do ní a překračuji zákaz. Jenže dveře jsou zajištěné řetězem, tlustým a těžkým. Musela bych mít velké kleště, abych se přes něj dostala. Trochu s ním zatřesu, a pak ho pustím. Zachrastí o dveře a já sleduji, jak z nich odlétají další vločky prýskající barvy. Postupuji podél průčelí budovy, dokud se nedostanu až k rohu. Tam rozeznám pod bujnou vrstvou břečťanu staré litinové zábradlí upozorňující, že zde bude další vchod. Schody zde sestupují do suterénu. Nechávám se vést malou kovovou tabulkou. Návštěvy. Držím se směru šipky a sestupuji po schodech pokrytých šlahouny popínavé rostliny. Držím se zábradlí, které je naštěstí stále pevné. Dostávám se až na poslední schod a zkouším kliku. Zdá se uvolněná. Opírám se ramenem do dveří a jedním silným úderem si prorážím cestu. Vzduch je plný snítek břečťanu a oblaků prachu. S bušícím srdcem vklouznu do budovy. Jsem uvnitř.

A nyní, když stojím sama ve tmě, si připomínám, proč jsem dorazila na toto bohem opuštěné místo. Není to jen proto, abych dokázala, že Antonio neublížil Elle. Potřebuji rovněž sama sobě dokázat, že Elle je skutečně blázen. Musím získat důkazy potvrzující příběh o tom, proč mne rodiče poslali pryč. Protože všechny ty roky odloučení mne poznamenaly. Vtiskly mi stigma bytosti, kterou nikdo nechce. Možnost že se kdesi mezi těmito zdmi nachází odpověď na všechno, jediné kolečko, díky němuž se můj život rozpohybuje zase někam dál, mne naplňuje radostným vzrušením.

Projdu několika špinavými chodbami, až se dostanu k velké vaně stojící uprostřed místnosti a kryté kolem dokola tlustými zelenými závěsy z gumy, na některých místech roztrhanými. Stěny pokrývá odlupující se barva, jako kdyby se svlékaly z kůže. Snad to byla místnost sloužící na vodoléčbu. Na všem okolo leží vrstva prachu a odkudsi slyším odkapávat vodu. Podívám se před sebe do další místnosti a spatřím řady viktoriánských umyvadel, stále ještě krásných, které by se někomu hodily do starého domu, pokud by chtěl obnovit dobové prvky.

Vydám se po další chodbě a dál nahoru po schodech, kde se rozkládají další místnosti a kam má přístup slunce. Světlo sem proniklá v mdlých pruzích a ozařuje šedivé prsty prachu, které mi chňapají po nohách, zatímco se brodím letitými nánosy špíny. Je tady chladněji než dole, fouká zde i vítr filtrovaný rozbitými okny. Stěny jsou pomalovány spoustou barev, jako by šlo o dílo dětí. Zakrouceným dětsky vyhlížejícím písmem tady kdosi namaloval doprostřed žlutého sluníčka slovo uzdravení. Připomíná mi to obrázky na stěně v recepci u slečny Endicottové. Když si na ni vzpomenu, připomene mi to, že tohle místo není na rozdíl od první budovy zničeno ohněm, jak se podle všeho domnívala. Jednalo se z její strany o omyl? Proč si byla tak jistá, že tady nic nezůstalo?

„Musí to být dětské křídlo,“ říkám si sama pro sebe, zatímco pokračuji do dalšího prostoru, jenž vypadá jako sál. Podél stěn tu jsou naskládané židle, zatímco jiné zůstaly halabala rozházené po zemi, jako kdyby se tudy prohnalo zběsilé tornádo. Zbylá okna jsou špinavá a částečně zakrytá rozedranými záclonami. Bojím se, že kdybych se některé dotkla, rozpadla by se mi přímo pod rukou.

Vzrušení z pocitu, že se nacházím blízko pravdy, které se mne zmocnilo po vstupu do budovy, již dávno pominulo, zahnané klaustrofobickým charakterem tohoto zapomenutého místa. Jako kdyby mne to tady obkličovalo a vyvolávalo ve mně dojem, že jsem v pasti, bez možnosti úniku. Jen bůh ví, jak se museli cítit zdejší pacienti. Obrázky na zdech ve mně ale vyvolávají naději, že to bylo lepší, než si představuji. Přesto je obtížné ignorovat pach, v němž se mísí vlhko s produkty tělesných funkcí. Držím si ruce u nosu a snažím se dýchat pouze ústy. Je to ale silnější než já a takřka se začnu dávit, když mi zápach pronikne do hrdla. Vytahuji si svetr přes pusu a ještě si přes ně dávám i ruku.

Objevuji i graffiti. Kdosi namaloval složitou nástěnnou malbu znázorňující ukřižování. V horní části jsou slova Zaplatíte za to, co jste mi tady udělali. Spolu s tím, jak pokračuji labyrintem místností kolem převrácených stolů a opuštěných věcí, opakuje se znovu a znovu tentýž obraz. Ta slova mi připomínají cosi, co mi před časem pověděla Joyce. Nepovažoval to za správné, poté co se dověděl, co jí tam dělali. Museli ji vzít domů. Dělo se zde tohle? Byla Elle během pobytu zde vystavena týrání? Zneužívána těmi, kdo se o ni měli starat?

Vcházím do úzké chodby. Je v ní tma, trocha světla sem proudí pouze jediným oknem. Po jedné straně vidím malé komůrky. Některé polstrované, některé betonové. Cely sloužící k izolaci. Všechny dveře jsou otevřené, jedny rozbité na dva kusy, jako kdyby si někdo prorazil cestu ven. Uvnitř oné cely je graffiti s nápisem Zde budete souzeni. Potlačuji slzy. Poprvé mne napadá, že Elle měla možná tvrdší život než já. Docela jistě si musela připadat stejně ponechaná na holičkách, jako jsem se vždy cítila já.

Vystupuji po vrzajících schodech a začíná mi být jasné, že se nacházím v administrativní části. Otvírám chatrné dveře se skleněným oknem. Nejsem si jistá, co přesně hledám. Postupuji příliš pomalu, ale důvodem je fakt, že nevím určitě, zda jsem na místě, kde byla zničena má rodina. Zde se stalo něco, co mí rodiče odhalili a čím se pak všechno změnilo. Nechci přehlédnout, co to bylo. Mezi těmito zdmi byla zaseta a zalévána semena, která zde pak dozrála ještě dříve, než odtud byla má sestra vyplivnuta. Coby zničená troska. Nebýt tohoto místa, možná bychom všichni žili spolu. Stahuji si svetr z úst a vdechuji zatuchlý vzduch.

Pak zatlačím do dalších dveří, otevřu je a prolétne mnou vlna naděje. Ocitla jsem se bezpochyby v místnosti s dokumentací. Před sebou mám zející sluj napěchovanou řadami šanonů jako knihovna. Rozběhnu se k první polici, beru špinavou béžovou složku s číslem na přední straně. Vzápětí se ale mé vzrušení vytrácí. Nacházím pouze číslo: 0021-94-59. Beze jmen bude nemožné najít složku patřící Elle.

Otevírám první pořadač. Stránky jsou hnědé, zaprášené. Patřil Charlottě Greenové, trpící podle diagnózy maniodepresivní psychózou. „Dnes by to označili jako bipolární poruchu,“ mumlám si. Uvnitř je připnutá zrnitá vybledlá fotografie. Zmocní se mne tentýž pocit beznaděje, který vidím ve tváři malé Charlotty Greenové. „Pitomý systém.“ Odhodím složku a otevřu další. Tentokrát vidím na vnitřní straně desek fotografii mladíka. „Green, Christopher, 26, přijat 1959, schizofrenie.“ Vzpomenu si na jméno v první složce. Sehnu se a zvednu ji pro případ, že bych se zmýlila. Ale je to tak. Greenová, Charlotte. Green, Christopher. Je to podle abecedy.

Postupuji podél polic, vytahuji složky a dívám se na jména. Všímám si, že některé pořadače mají napsaná jména na hřbetech. Většina z nich je ale vybledlých a nejsou čitelná. Musím už být blízko Harringfordové, a tak to zkouším a hledám místo, kde příjmení začínající na G vystřídají ta s prvním písmenem H. Pak mne ale napadá ještě něco. Matt. Vytáhnu vizitku z kapsy. Matthew Guthrie. Říkal mi, že také prodělal terapii, nebo ne? Je možné, že po celou tu dobu Elle znal?

Jedna část mého já se nechce podívat, jako kdybych čenichala v soukromí jiného člověka po něčem, na co nemám právo. Třeba po obsahu skříňky v koupelně. Je to ale silnější než já, a než se rozhodnu, zda bych to měla nebo neměla dělat, už svírám složku s jménem Matthew Guthrie na hřbetu. Otvírám ji a zevnitř na mne hledí dětská tvář s nezaměnitelnými světlými kudrnatými vlasy, visící mu zplihle přes smutné oči.

Vytahuji z kapsy mobil a vidím, že stále nemám signál. Přecházím k oknu a čekám, až se telefon zaregistruje do sítě. Jakmile se tak stane, kdosi mi volá. Je to Matt.

„Díky bohu, že jsi to vzala,“ vyhrkne bez dechu. „Pokoušel jsem se ti dovolat skoro půl hodiny. Jsem na cestě do Hortonu. Kde jsi ty? Jsi s Elle?“

„Ne.“

Jeho dech se uklidní. „Když jsi slyšela někoho v domě…,“ říká a v jeho hlasu slyším úlevu nad tím, že věci, které si představoval, se nejspíš nenaplnily. „Pověz mi, kde jsi. Přijedu tam a najdu tě.“

„Jsem ve Fair Fields.“

„Bože.“ Odmlčí se. „Tys jela tam? Dobře, počkej venku. Setkáme se na silnici hned u plotu.“ Slyším, jak jeho motor zvyšuje otáčky, když Matt sešlápne plyn.

„Příliš pozdě. Já už jsem uvnitř.“ Dívám se na jeho dětskou tvář na vnitřní straně desek a uvažuji, kolik toho ví o mé sestře. „Jsem v místnosti s dokumentací.“

„V místnosti s lékařskou dokumentací? A co jsi našla?“

Když se odmlčí a nic neříká, zkusím výkop naslepo. „Proč jsi mi neřekl, že jsi jako dítě Elle znal?“ Na chvíli slyším jeho dech a zvuk rtů, jak polyká. Pak se spojení přeruší.

37

Sleduji z okna, jak Matt prochází areálem Fair Fields. Jde rychle, skoro běží. Sedím na parapetu, jeho složku mám položenou na kolenou. Nepohnula jsem se od chvíle, kdy ukončil hovor, což bylo před necelými patnácti minutami. Musel vyjet z Edinburghu ve stejné době, kdy jsem já opustila Mam Tor. Když se dostane blíž k budově, zmizí mi ze zorného pole, a o krátkou chvíli později se objevuje v místnosti s dokumentací. Musí znát vnitřní uspořádání objektu, pamatuje si, kam jde.

„Irini,“ vydechne, sotva vpadne dveřmi dovnitř. Tváře má rudé, čelo se mu leskne. Zvednu jeho složku.

„Já jsem to četla,“ řeknu s provinilým pocitem. Na okamžik zůstane stát, jeho oči těkají po podlaze.

„Dovol mi, abych ti to vysvětlil.“ Spěchá ke mně a já mu v ničem nebráním, když bere jednu z mých dlaní do svých právě tak, jak to dělal v hotelu. Je příjemné cítit jeho dotek, jeho pevné sevření, jehož síla má konejšivý účinek. Fakt, že mu v ničem nebráním, na něj funguje jako pobídka a za chvíli mne objímá pažemi a drží na své hrudi. Když mne pustí, řekne: „Díky bohu, že jsi v pořádku. Vypadl jsem z práce, jakmile jsi mi řekla, že jsi v tom domě někoho slyšela. Nikdy bych si neodpustil, kdyby se ti něco stalo.“

Najde dvě židle a postaví je kousek od okna. Sedáme si, jako kdybychom byli protagonisté televizního pořadu, v němž lidé mluví o intimních problémech. Matt si nervózně mne ruce mezi koleny. Na sobě má oblek, přes který si přehodil lehký plášť. Vypadá jinak než dříve, bystřeji, bez strniště na tváři, ale zato v ní vidím obavy. Ráda bych mu řekla, že na tom nezáleží, že to nemusí dělat. Jedna část mého já by mu to ráda usnadnila a zarazila ho ještě dříve, než začne mluvit. Jenže druhá část potřebuje znát pravdu. Nyní již není cesty zpět.

„Měl jsem ti to povědět už dříve. Pokud jsi na mě naštvaná, máš na to právo. Já ale nechtěl přiznat, že jsem tady pobýval. Na tomhle místě,“ říká a pohledem přejíždí stěny kolem nás. „Styděl jsem se za to.“

„Proč? Co myslíš, že bych udělala?“ Snažím se o vlídný chápavý tón, ale zmocňuje se mne pocit, že ať už teď odpovím cokoli, bude to stejně znít jako obviňování.

„Možná bych pak v tobě vyvolával stejné pocity jako Elle. A to jsem nechtěl.“ Nedokážu to popřít. Pokud šlo o Elle, nebyla jsem právě laskavá. „A kromě toho se snažím nevzpomínat na věci, které se tady děly. Nebylo to moc skvělé místo k pobytu.“ Vytáhne ruce z kapes a povolí si kravatu, jako kdyby ho škrtila. „Ta doba, kterou jsem tady strávil, byla hodně zlá.“

„Potřebuji vědět, co se stalo, Matte.“

Sedá si, s rukama na kolenou. „Jasně, já vím. Já tady byl jenom pár týdnů po rozvodu rodičů. Doktoři říkali, že potřebuji, abych tady zůstal, a mí rodiče jim věřili. Udělali by cokoli, jen aby utišili vlastní pocit viny pramenící z jejich rozchodu.“ Otře si kapku potu na čele. „Víš, já to nenesl moc dobře. Otce jsem zbožňoval. Myslel jsem si, že normální každodenní život bez něj nebude vůbec možný. Hodně jsem vyváděl. Ve škole, doma. Několikrát mne sem zavedli, aby mi pomohli to překonat. Jenže to nepomohlo. Všechno se jenom zhoršovalo.“ Hledí na podlahu, neschopen udržet oční kontakt. Cítím nutkání něco říct, ale nejsem si jistá, jestli v případě, že tak udělám, nenaruším rovnováhu mezi námi a on si uvědomí, že mi žádné vysvětlení nedluží. A tak chvíli čekám, než se zase sám rozpovídá. „Psalo se o tom v novinách a proběhlo i vyšetřování. Pacienti připoutaní na lůžkách, léčba pomocí elektrických šoků, bití, znásilňování dívek, některým z nich nebylo ještě ani deset. A chlapců taky. Několikrát jsem dostal výprask, pokoušeli se mne zlomit, ale rodiče mne vzali pryč, než to začalo být příliš zlé. Jiní takové štěstí neměli.“

„Teď myslíš Elle.“

„Ano,“ přisvědčí. Stále se na mne nedokáže podívat. „Byla tady dlouho. Znal jsem ji jen krátce. Skamarádili jsme se.“ Natáhnu se a vezmu ho za ruku. Jsem vděčná za to, že uprostřed toho všeho tady byl s ní, ať už jakkoli dočasně. „Ty děti, kterým zde ublížili, odtud nakonec odešly a dospěly. Ale jizvy si nesou stále.“ Zvedne si pramen vlasů a ukazuje malou trojúhelníkovou jizvu v horní části čela. „Elle má taky takovou. Horké pohrabáče z krbu. Znamená to, že jsme byli rváči.“ Vzpomenu si na malou jizvu na její tváři a na to, jak jsem vždycky uvažovala, zda to má od planých neštovic. Dochází mi, jak moc jsem se pletla. Vzpomínám na minulost a uvažuji, jestli jsem měla opravdu tak hrozný život, jak jsem si vždycky myslela.

„Je mi to strašně líto,“ řeknu. Nejraději bych ho vzala do náruče a chovala, zatímco on mluví dál. Mám pocit, jako kdyby konečně všechno vycházelo najevo. Posunu se k němu, ale on už zase pokračuje a já se držím zpátky, abych mu nechala prostor.

„Z vystrašených dětí vyrostli dospělí plní zloby. Chtěli spravedlnost. Někteří přišli sem, psali po zdech a rozbíjeli to tady. Musela jsi cestou sem vidět to graffiti. Jiní se pokoušeli podávat obvinění, ale jen velice málo případů se skutečně dostalo až k soudu. Já zůstal v kontaktu s Elle, protože jsme bydleli kousek od sebe. Myslím, že jsme si navzájem rozuměli. A tak jsme zase skončili tady nahoře. Myslel jsem, že bychom jim mohli nadělat trochu těžkostí. Rozbít pár oken nebo nějakou podobnou pitomost. Jenže Elle měla v plánu to celé vypálit. Založila požár v místnosti s prádlem. Zahnali nás pryč ještě dřív, než se to vymklo z rukou, a oheň uhasili. Díkybohu. Já jsem pak pověděl matce, co se stalo, a ona mne přestěhovala pryč. S Elle jsem ztratil kontakt, ale upřímně řečeno se mi ulevilo. Uvědomil jsem si, že ve snaze poděkovat jí za to, že mne tam dokázala podržet, jsem byl připravený souhlasit s jakýmkoli jejím nápadem.“

„A potom, asi před rokem, jsem na ni náhodou narazil ve fitku. Zprvu jsem se jí vyhýbal. Pak se do toho ale zapletl Greg a stali se z nás přátelé. Když mi asi před měsícem ukázala tvoji fotografii, řekla mi, že máš přijet na návštěvu a že bych se měl ukázat, abych jí pomohl najít k tobě znovu cestu. Nemohl jsem odmítnout. Jako holka byla silná, pomohla mi. Myslel jsem, že jí to dlužím, a tak jsem souhlasil. Strašně moc jsem chtěl, aby byla v pořádku, protože jsem věděl, čím si prošla. No a tak jsem souhlasil, že tě tady trochu provedu.“

„Ale ty jsi mi říkal o tom, jak ti Elle tvrdila, že její sestra zemřela.“

„Já vím, já vím.“ Zahanbeně si uždibuje kousky kůže na palci. „Ale ona takové věci vyprávěla, aby upoutala pozornost. Lhala a přeháněla, aby udělala dojem na lidi. Pořád si něco vymýšlela, snažila se vzbudit soucit. Myslím, že mi jí bylo líto. Mrzí mě, že jsem to tak pokazil.“

Natáhnu ruku, dotknu se jeho kolena a pohladím ho palcem. Nyní, když jsou mí rodiče mrtví, je Matt jediný člověk, který rozumí Elle tak jako já. Navzdory tomu, že zatajil pravdu o spojení mezi nimi, jsem vděčná za to, že zde je. „To teď není důležité.“

„Možná ne. Ale důležité je něco jiného, co jsem před tebou neměl nikdy tajit. Elle za mnou přišla poté, co jsi odjela, a řekla mi, že jí kdosi vyhrožoval. Že někdo chce prozradit všechno, co je v jejích materiálech, které se nacházejí ve Fair Fields. Vypadala strachy bez sebe. A řekla mi taky, že ta osoba, co jí vyhrožovala, ví všechno o požáru, který jsme tehdy před lety založili, a že já jsem se na tom podílel jako ten, kdo všechno vedl. Chtěla na několik dní zmizet a řekla, že pokud ji budu krýt, všechno se to přežene. Nechtěl jsem, aby se cokoli o tom požáru prozradilo. Vybudoval jsem si hezký život, miluju svou práci. Nechtěl jsem riskovat, že o to přijdu kvůli nějaké hloupé chybě z dětství, a tak jsem souhlasil. Kryl jsem ji.“

První, na co pomyslím, je, že Elle musí být v pořádku. Jenže první věc, na kterou se zeptám, se týká něčeho zcela jiného. „Co je v těch jejích materiálech tak hrozného, že má strach z možnosti, že by se to dostalo ven?“

„Nemám ponětí.“

Odkopnu židli a spěšně zamířím k regálům s Mattem v těsném závěsu. „Možná jsou její záznamy stále tady.“

„Některé nejsou založené na správném místě,“ volá Matt, když procházíme složky. Vytahuji jeden pořadač po druhém, dokud neuslyším jeho výkřik. „Irini, tady to je. Našel jsem složku Harringfordová.“ Běžím k němu, zatímco ji vytahuje. Otevře ji, ale hned se zarazí a zmateně na mne pohlédne.

„Co je?“ ptám se a dotknu se složky. „Patří to Elle?“

„Ne.“ Obrací složku a drží ji hřbetem nahoru, abych viděla vybledlé písmo. „Patří to někomu, kdo se jmenoval Casey Harringfordová.“

„Casey? Moje matka se jmenovala Cassandra.“ Natáhnu ruku a beru si složku. Prolistuji první stránky a podívám se na fotografii, která na mne hledí zevnitř. Jakési miminko. Nádherné. Detailní záběry chodidel a nohou. Zprávy z vodoléčby. „To jméno nemůže být náhodná shoda, ale já nemám ponětí, kdo to je. Jmenuje se Harringfordová, ale já jsem byla natolik izolovaná od rodiny, že ti nedokážu povědět, kdo to je.“

„Sestřenice?“

„Nemyslím. A podívej se na datum narození.“ Zvednu složku a ukážu na údaje o holčičce. „Únor 1984. To jsou skoro dva roky poté, co jsem se narodila já. Kdyby patřila do naší rodiny, věděla bych o ní. Mne dali pryč, až když mi byly tři a půl.“

„Možná poslali pryč také ji a ty si na to nepamatuješ.“

Opřu se o police za sebou. Prach, který jsem zvířila, mi sedá na ramena jako padající sníh. Pouštím složku na podlahu a odkašlávám si.

„Je to možné,“ trvá na svém Matt.

„Není. Existuje pouze jedna holčička Harringfordová, kterou její rodina odložila.“

Natáhne se a dotkne se mé nohy. Sedíme zde, mezi starými dokumenty, a já cítím stejnou jiskru jako tehdy. Tentokrát v tom ale nejsou žádné drogy. Jen já, on a upřímnost. „Ano, ale existuje také pouze jedna osoba, o které se píše v poslední vůli. Nezapomínej na to. Ty. Všechno jsi dostala ty.“

Další připomínka, jak hluboko vězím v celé té špíně. Poslední vůle, kvůli které se cítím tak provinile. Krvavé peníze, které mají posloužit jako odpustek za hříchy mých rodičů. Myslím na dokument ve své kapse a na to, že moje další návštěva bude u pana Witherringtona, abych se mohla zřeknout všeho, co mi otec nechal, a přiměla ho, ať znovu promluví s policií. Jenže pak si vzpomenu na cílevědomost, s níž byla poslední vůle uložena do mé kabely. A na obálku se jménem Irini Harringfordová, která byla bezpochyby určena mně. Vytahuji ji ze zadní kapsy, rozbaluji pomačkaný papír. „Dej mi tu složku.“

Matt mi podává dokumentaci Casey Harringfordové a já obracím poslední vůli, abych se mohla podívat na číslo napsané na jejím rubu. Držím složku i závěť vedle sebe. Posledních šest číslic je datum narození Casey.

Matt se posune blíž vedle mne a přejede prstem po číslicích. „Jsou stejná, Irini. Co to je?“

„To je závěť mého otce. Dal mi ji a jsem si jistá, že to číslo na ni napsal on.“

„V tom případě věděl o této složce.“ Poklepe na číslo prstem, a když zvednu pohled, vidím jemné částečky prachu usedající na jeho řasy. Všimne si, že se na něj dívám, a jeho oči se odvrátí. Tváře se mu zlehka začervenají.

„Což znamená, že musel vědět i o holčičce, která se jmenovala Casey Harringfordová.“ Matt začíná pokyvovat hlavou, ale pak se odvrátí, ztracen kdesi ve vlastních myšlenkách. „Co to je? Napadlo tě něco?“

Má výraz člověka, který se chystá sdělit špatnou zprávu. Jeho ústa se otevírají a tváře má vpadlé, když couvne k policím. „Teď to dává smysl.“

„Co dává smysl?“

„Proč mi Elle říkala, že její sestra zemřela.“ Podívá se na složku a pak znovu na mne. „Možná nelhala. Možná vůbec nemluvila o tobě. Možná myslela ji.“

„Další sestra? To není možné. O tom bych věděla.“

„Nezbývá ti nikdo z rodiny, koho by ses na to mohla zeptat?“

„Jenom moje teta, ale ta mi nebere telefon, když jí volám. A pár sestřenic, myslím. Jenže na ty nemám ani číslo.“

V té chvíli se ke mně Matt natáhne a dotkne se mé tváře. Cosi mi z ní setře a já si uvědomuji, že za tu krátkou dobu, co ho znám, mám dojem, že je mi bližší, než kdy byl Antonio. Bere složku a začíná listovat křehkými stránkami.

„Co hledáš?“

„Nevím. Možná tady ale bude něco, co by mohlo pomoci. Možná kopie rodného listu nebo stará adresa. Obrací stránky, až se dostane na konec složky. „Nic.“

„Nejspíš ne. Neexistuje ale nějaké místo, kde se podobné doklady uchovávají?“ Vzpomínám na bezpočet úmrtních listů, které jsem podepsala jako začínající lékařka. Jak z márnice vždycky naléhali, ať udělám všechno co nejrychleji, aby mohla rodina nahlásit úmrtí a zařídit pohřeb. „Někde by měl být registrační úřad, kde ty doklady budou mít. Nevíš, kde by to mohlo být?“

„Ne,“ odpoví a současně vstává. Podá mi ruku, aby mi pomohl. Chytím se jí a s jeho pomocí se zvedám na nohy. „Cestou ale můžeme zjistit adresu.“

38

Rozhodujeme se, že pojedeme Mattovým vozem, a když jsme na silnici, hovořím již telefonicky s registračním úřadem. Mají ještě otevřeno a zavírat budou až za hodinu. Jenže je to více než třicet kilometrů daleko. Což nám neponechává moc času, pokud provoz na silnicích zhoustne. Ujeli jsme necelých deset kilometrů, než se otočím a dívám se dopředu, ale stále nejsem tak úplně přesvědčena o tom, že se Elle nepodařilo nějakým způsobem sehnat auto, aby nás mohla sledovat. Nedokážu se ubránit, abych se po každém odbočení neohlédla přes rameno.

Volám detektivu McGuireovi a říkám mu o fotkách, které jsem našla v Ellině nočním stolku, a o všem, co mi Matt pověděl. Žádá mne, abych naskenovala snímky z polaroidu a poslala mu je e-mailem, a tak to udělám pomocí telefonu. Nechce se mi věřit, jak jsem klidná po zjištění, že můj přítel provozoval sadomasochistický sex s mou sestrou. Odůvodňuji si to nicméně faktem, že nyní ho již za svého přítele nepovažuji. Ať už mezi námi bylo cokoli, je tomu konec.

Otevírám složku a dívám se na fotografii miminka Casey. Možná že by toto dítě mohlo být mou sestrou. Má podobný nos jako já a stejně vysoké čelo, které se já snažím maskovat ofinou. Listuji stránkami. Záznamy jsou strohé, neúplné, ale když je čtu, objevuji cosi, v čem se Casey shoduje přesně se mnou. Jde o diagnózu. Dysplazie levé kyčle.

„Matte,“ říkám, zatímco zdolává zatáčky na Johnston Terrace. Po levé straně se nad námi tyčí edinburský hrad. Natahuji se a chytám ho za ruku, jako kdybych se jej snažila varovat před nebezpečím. „Casey Harringtonová měla stejnou diagnózu jako já. Dysplazii levé kyčle. Podle tohoto zde se jednalo o důvod, proč byla v tom ústavu. Podstupovala vodoléčbu. Zdá se, že ji léčili prvních šest měsíců po narození jako ambulantní pacientku. A pak veškerá léčba skončila.“

„Co to znamená?“

„Nejsem si jistá,“ říkám, ale náš hovor přeruší zazvonění mobilu. Je to detektiv McGuire.

„Irini, děkujeme. Máme ty fotky. Budeme ale potřebovat originály a já vás chci požádat, pokud je to možné, abyste se jich nedotýkala. Pokud na nich dokážeme sejmout dobré otisky prstů Elle, je vysoce nepravděpodobné, že by se jí něco stalo v době, kdy měla na rukou ta pouta.“

Na okamžik se mne zmocní zmatek, protože podle mého mínění byla celá záležitost již vysvětlena. „Už jsem vám to přece říkala. Právě jsem ji viděla u toho domu. A Matt mi potvrdil, že měla v úmyslu zmizet. Pokud to bude třeba, podá o tom výpověď.“ Proč stále hledají důkazy?

„Jistě, jenže není nikdo, kdo by mohl potvrdit pravdivost žádného z uvedených tvrzení. Otisky prstů Eleanory na těchto fotografiích by nám pomohly při stanovení časové posloupnosti událostí.“

Cítím, jak se mne zmocňuje nespokojenost. Obklopuje nás gotická architektura, kodrcáme po dlažebních kostkách a proplétáme se mezi otevřenými turistickými autobusy a záplavou aut s lidmi dojíždějícími do města. „Vy Antonia nepustíte, že?“

Matt se na mě podívá, protáhne obličej a nevěřícně zvedne ruku. Zatroubí na lidi, aby mu uhnuli z cesty, zatímco pokračujeme z kopce po Royal Mile.

„Obávám se, že to není tak snadné.“ Na okamžik si jsem jistá, že detektiv McGuire má telefon na hlasitý odposlech. Zdá se, jako kdyby čekal, až někdo kývne na souhlas, než bude pokračovat dál. A v té chvíli místo něj promluví detektiv Forresterová.

„Irini, dobrý den. Takže nejdřív to nejdůležitější. Žádala jsem vás, abyste se držela tady, po ruce. Neměla jste co jezdit někam do Skotska.“ Nechá výtku chvíli viset ve vzduchu, ale já na ni nijak nereaguji. „Ale jelikož jste to už udělala a jelikož vás Antonio velkou měrou očistil od podezření, že byste se něčeho dopustila, dovolte mi, abych vám řekla, kam jsme dospěli. Pan Molinaro se přiznal, že Elle ho poprvé kontaktovala už před několika měsíci. Našla si ho na Facebooku. Přiznal se také, že pořídil snímky, které jste nám poslala, a že s vaší sestrou udržoval poměr, při němž provozovali sadomasochistický sex.“ Na chvíli se odmlčí, než pokračuje. „Je mi líto, Irini, ale podle jeho tvrzení mu Elle zaplatila za informace a za vaše telefonní číslo. Na oplátku mu slíbila, že se o něm nebude nikde zmiňovat. Elle podle všeho věřila, že po smrti matky zdědí její šperky, a slíbila je Antoniovi jako další platbu, pokud pro ni budou jeho informace užitečné.“

Znovu se odmlčí a já sklopím pohled k prázdnému prsteníčku. Pak se podívám na Matta. Čtyřiadvacet hodin a kolik se toho změnilo. Forresterová znovu promluví.

„Podle všeho jí užitečné byly. Možná byste také chtěla vědět, že banka mu nikdy neschválila úvěr a že jsme od okamžiku jejich prvního setkání vypátrali tři bankovní převody z Ellina účtu na jeho. Buďte si jistá, Irini, že se všem dostane toho, co si zaslouží.“ Vím, že do toho zahrnuje i mne, ale cítím, že na mě pohlíží s o něco většími sympatiemi. Když nic jiného, přestala mne oslovovat doktorko Harringtonová. „Budu potřebovat, abyste se tam u vás zastavili na policejní stanici a podali výpověď. Matt taky.“

„Dobře. Uděláme to.“

„A poslechněte, Irini. Pokud je pravda všechno to, co si myslíme, že víme, uděláte nejlépe, když se od toho domu budete držet dál. Nemáme ponětí, čeho je Elle schopná.“

Když ukončíme hovor, beru si z kapsy ve dveřích auta papírový kapesník. Balím do něj fotografie a uložím je do schránky na rukavice.

„Takže ho ještě nepustí?“ ptá se Matt, zatímco zastavuje u chodníku před budovou Bank of Scotland na Lawnmarket. Znovu zatroubí, aby přiměl chodce uhnout mu z cesty. Lidé protestují a spílají, když najíždí na obrubník. Na tuto stránku jeho povahy jsem až dosud nenarazila: energičnost a schopnost dosáhnout svého, jako by ho nic nemohlo zastavit. Jeho oči působí unaveně, jako kdyby snad plakal, ale může to být také jen od prachu. Ve tváři má ale stále vlídný poklidný výraz. Tak vypadá pocit bezpečí, uvědomuji si. Mít vedle sebe někoho, kdo je na mé straně. A ne ta dusivá tíha, jako bych soustavně bloudila, kterou jsem neustále cítila s Antoniem.

„Nejsem si jistá, zda tady můžeš zaparkovat,“ říkám.

„Na tom nezáleží. Řekni mi to,“ obrací se ke mně, zatímco zatahuje ruční brzdu a vypíná motor. „Pustí ho, nebo ne?“

„Ještě ne.“ Peníze. Odměny. Antonio prodal mou důvěru. Parchant. „Prodal mě Elle výměnou za peníze. A za sex. Možná mu neuškodí, když se bude chvíli dusit v cele.“ Právě teď mám dojem, že by si zasloužil pobyt na jakémkoli místě, kam by ho mohli hodit. Současně se ale snažím připomínat sama sobě, že ho do toho nalákala Elle, která dokáže člověka přimět, aby dělal věci, jaké by normálně nedělal. Stačí mi vzpomenout si na Margot Wolfeovou, abych si to připomněla.

„O tom nepochybuju.“ Kývne ke schránce na rukavice. „A ta pouta, ehm? To byl jeho nápad, myslíš?“

„Tak to by byl první.“ Nedokážu se na něj podívat, když to říkám. Připadám si neskonale hloupě. Nechala jsem se těmi dvěma tahat za nos. „Alespoň že teď, když se Antonio přiznal k tomu, co udělal, policie vidí, že skutečnou vinu nese Elle a že to s ním sehrála tak, aby prováděl to, co chtěla ona.“ Po krátké odmlce ještě dodám: „A možná pochopí, že na mě to hrála taky.“

„Co se tím podle tebe snažila získat?“ ptá se Matt a odepíná si pás.

„Chtěla mě dostat sem, aby si dokázala, že ji otec miluje více než mne. Naši rodiče možná poslali pryč mě, ale Elle nikdy nevěřila, že to tak opravdu chtěli. Vždycky pochybovala o jejich lásce. Bylo to, jako kdyby si potřebovala dokázat, že nelitují toho, že si nechali ji. Kromě toho ale chtěla, abych ji já potřebovala úplně stejně, jako jsem já chtěla, aby ona potřebovala mne. Nejsnadnější způsob, jak to zajistit, bylo, aby mi nezbyl nikdo jiný než ona.“

„Myslíš si, že proto spala s Antoniem? Aby zničila tvůj vztah s ním?“

„Ne. Já se neměla nikdy dovědět, co dělala s Antoniem. Protože pak by to byla její vina a já bych na ni byla naštvaná. Můj vztah se musel rozpadnout kvůli mně.“ Zavrtím hlavou a přejedu rukama zaprášenou složku. „Proč myslíš, že mě nadrogovala? Abych se vyspala s tebou, to byla jen další část jejího plánu. Pověděla by to Antoniovi, až by se jí to hodilo. Jakmile by byla připravena stát se mou hrdinkou. Jenže otcova poslední vůle všechno změnila. A teď tahle složka,“ dodám a zvednu dokumenty, aby je viděl, „zase všechno mění.“

Vystupujeme z vozu do chladného skotského vánku a já letmo zvedám pohled k majestátní budově. Bronzová deska na ní nese nápis Městský úřad. Uvnitř to vypadá jako v paláci a zvuky mých kroků po jednobarevné mramorové podlaze se nesou ozvěnou. Procházíme k registrační kanceláři. Je tam dusno, cítím pach starých dokumentů vměstnaných do prostoru se vzduchem suchým od ústředního topení. Panuje tady ticho jako v knihovně, které ve mně vyvolává vzpomínky na univerzitní studovny a na mou osamělost. Beru Matta za ruku a on vsune své prsty mezi mé. Pevně je stisknu.

„Mohu vám pomoci?“ Za přepážkou stojí stará křehká žena. Na sobě má halenku se zapínáním až ke krku a volánky na přední straně. Na krku ji visí malý medailónek, bezpochyby s fotografiemi těch, které miluje. Nechová se nijak stroze, ale ví, kolik je hodin, a dvakrát si to zkontroluje, než vůbec stačíme promluvit. Jsme návštěvníci přicházející na sklonku dne, o které nestojí.

„Jistě, doufám, že ano. Vy jste Anna? Mluvily jsme spolu po telefonu.“ Popojdu o kousek k ní, na prsou pevně svírám složku se jménem Casey.

„Jistě, vy budete určitě doktorka Harringtonová.“ Dá se do pohybu a vyšourá se zpoza přepážky. Musela tam stát na stupínku, protože když je nyní vedle mne, zdá se ještě menší. „Našla jsem záznamy, které nejspíš potřebujete.“

Vede nás k velkému dubovému stolu, jaký by se hodil spíše do kuchyně pro služebnictvo. Stará budova skřípe a sténá, zatímco tam jdeme, a parketová podlaha se zvedá a klesá, zejména když za námi vykročí i Matt.

„Hledáme rodný list z roku 1984,“ říkám, když dojdeme ke stolu. „Děvčátka, které se jmenovalo Casey.“

„Jistě. Na základě informací, které jste mi poskytla telefonicky, jsem vytáhla staré záznamy, ale kromě toho jsem hledala i v počítači. Většina našich dokumentů z doby po roce 1971 je v současnosti převedena do elektronické podoby,“ říká s dávkou hrdosti. „Prohledala jsem je a našla jsem rodný list z roku 1984. Z devatenáctého února.“ Podívám se na složku a vidím na ní číslo: 0020-95-03-19-02-84. Nakloním ji k Mattovi, ale on již pokyvuje hlavou. „Tady. Vytáhla jsem původní dokument, abyste se na něj mohla sama podívat.“

Dívám se na starý rodný list. Casey Harringfordová, narozená 19. února 1984. Matka Cassandra Harringfordová, otec Maurice Harringford.

„Moje sestra.“ Obracím se k Mattovi, v očích mám slzy. „Já mám ještě jednu sestru.“

Anna zlehka zakašle a já si uvědomuji, že jsem to řekla předčasně. „Obávám se, že to není jediný dokument, který zde mám. Když jsem prováděla vyhledávání pomocí počítače, objevily se odkazy na dva záznamy. První byl rodný list,“ řekne a poklepe na knihu. „Ten druhý…,“ odmlčí se a našpulí rty, „se týkal úmrtí.“

„Stejné osoby?“ ptá se Matt a popojde blíž ke mně.

„Ano.“ Stará žena zvedá z police těžkou knihu v zelené kůži. Snáší se z ní prach podobný kouři. Otevře ji na stránce založené lepícím štítkem. „Tatáž malá holčička, zdá se. Datum narození souhlasí. Datum úmrtí, čtvrtého června 1984. Zdá se, že žila jen něco přes tři měsíce.“

„Jste si jistá, že to nemůže být omyl?“ ptá se Matt a naklání se, aby se podíval na jméno, jako kdyby se něco mohlo změnit, když se k dokumentu přiblíží.

„Existuje pouze jeden rodný list, s nímž se shoduje datum narození. Je mi velice líto, že jsem posel špatných zpráv,“ říká Anna a poodstoupí.

Děkujeme jí a vracíme se do auta. Venku se lidé, kteří vyrazili na odpolední nákupy, snaží co nejlépe využít počasí bez deště. Stále ještě sedíme mlčky v autě, když o deset minut později Anna vychází z budovy. Zamává nám, nasedne do starého punta zaparkovaného kousek dál od budovy a opatrně odjíždí.

„Co myslíš?“ ptá se Matt. „Chci říct, jak se cítíš?“

„Zmateně. Měla bych být smutná, protože jsem se právě dověděla, že jsem měla sestru a ona podle těchto záznamů zemřela. Jenomže tady podle toho,“ pokračuji a zvednu Caseyiny lékařské záznamy, „podstupovala prvních šest měsíců života ve Fair Fields ambulantní léčbu dysplastické kyčle.“ Povzdechnu si. Mám pocit, jako kdybych posledních deset minut vůbec nedýchala. „A já bych už moc ráda slyšela pravdu.“

Nastartuje motor a znovu se kodrcáme po dlážděné silnici. Proplétáme se městem, míjíme Scottův pomník a hodinovou věž hotelu Balmoral. A já se nedokážu ubránit myšlenkám na Elle a na doby, kdy jsme sedávaly v parku pod ním. Na hodiny, které jsme proflákaly v tomto městě. Je to všechno za mnou? Opravdu tentokrát zmizela? Nadobro? Po chvíli se ke mně Matt otočí.

„Co chceš dělat teď?“

Zkouším zavolat Josephu Witherringtonovi, ale on už odešel na večer domů. Bude to tedy muset počkat do dalšího dne. Uvažuji, že požádám Matta, aby mne odvezl ke starému domu tety Jemimy. Možná bych si ještě dokázala vzpomenout, kde je, a možná tam teta stále ještě bydlí. Jenže si nejsem jistá, zda se mi chce čelit nutnosti vyvracet všechny ty pomluvy, a tak nápad zavrhnu ještě dříve, než ho vyslovím. Měli bychom zajet na policii, jak o to žádala detektiv Forresterová, ale k čemu dalšímu by to pak mohlo ještě vést? Policie může počkat.

„Ty jsi chodil do školy v Hortonu?“ ptám se. „Vyrůstal jsi poblíž, že?“

„Poblíž, ale přímo v Hortonu ne. Až do rozvodu rodičů jsem bydlel v Selkirku. Po pobytu ve Fair Fields jsme se s mámou přestěhovali do Peebles. Proč?“

„No, je tam jedna žena, učitelka z té vesnice. Je to jediná osoba, která tehdy znala mou rodinu, kterou bych mohla kontaktovat. Ta o Casey musí něco vědět.“

„Za pokus to stojí,“ navrhuje Matt.

Vytahuji mobil a vyťukávám číslo slečny Endicottové. Nikdo to nebere.

„Víš, kde bydlí?“ ptá se Matt. Vracím se v duchu k našemu rozhovoru ve škole, jak mi líčila, že v Hortonu strávila celý život. Jakže to říkala? Malý domek na konci řady?

„Myslím, že jo.“

„No tak tam zajeďme a promluvíme s ní.“

„Fajn. Jede se do Hortonu.“

Po několika minutách jízdy promluví. Bez varování a bez jakéhokoli úvodu. „Moc mne to mrzí, Irini. Všechno, co se ti stalo.“

Natahuji ruku a hladím mu nohu stejně, jako to Antonio dělával mně. Uvědomuji si, že utěšit někoho, kdo trpěl, bývá těžké. Není snadné zmírnit to, co se odehrálo v minulosti, anebo napravit, co se stalo. Nyní ale poprvé, co si pamatuji, musím odsunout své vlastní vzpomínky stranou a zkusit to. Musím to udělat pro Matta. Protože se musím naučit, jak udělat totéž i pro Elle.

39

Když dorazíme k cíli, visí slunce nízko na obloze a stíny vrhané vzdálenými stromy a kostelní věží se začínají plížit přes pole. Zastavíme u kamenné hřbitovní zdi. Dvojice lidí právě míří k Začarované labuti a kdosi další pečuje o hrob někoho blízkého. Je dosud čerstvý, hlína ještě čeká, až slehne. Nechávám oči bloudit po hřbitově, dokud nenajdou kopeček navršený na hrobu mé matky. Bude to trvat týdny, možná i měsíce, než se zem natolik zpevní, aby ji pokryla tráva.

„Který?“ ptá se Matt, když zavírá dveře auta.

Zabouchnu dveře na své straně a zamířím dopředu, prsty přejíždím po kapotě. „Myslím, že to bude tenhle,“ řeknu, když uvidím domek ozdobený barevnými petrklíči a nádherně zastřiženými keři.

Jdeme k domu a všimnu si, že uvnitř je všude zhasnuto až na malou lampu zářící v jednom okně v přízemí. Je to skromný domek obdařený přirozenou krásou čehosi starobylého a nedokonalého. Barva na dveřích se odlupuje stejně jako na stěnách ve Fair Fields. Zahrádka se při pohledu zblízka už zdá trochu zarostlá. Okraje původně pečlivě udržovaného trávníku jsou již nepravidelné a skoro zvadlá poupata jiřin čeká posledních několik dní života. Vykročíme po cestičce a zavíráme za sebou branku. Pak zaklepu na dveře a čekám.

„Možná je ještě ve škole,“ prohodím, když se nikdo neozývá. Klepu znovu, ale výsledek je týž. Nic.

Matt se podívá na hodinky. „Na školu je už trochu pozdě, nemyslíš? Skoro pět.“ Potáhne si rukáv níž a zachumlá se do kabátu. Podívá se do boční uličky a čeká na odpověď. Ví, že má pravdu. Znovu klepu, tentokrát hlasitěji.

„Slečno Endicottová, haló? Jste doma?“ volám přes schránku na dopisy.

„Irini, jak jsi to na ni volala?“ Otočím se. Matt couvl o krok a hledí na mne.

„Slečno Endicottová. Nevím, jak se jmenuje křestním. Poslouchej,“ dodám vzápětí a obracím se zpátky ke dveřím. „Já tam slyším televizi.“

„Možná bychom se měli vrátit jindy,“ navrhuje Matt a zamíří ode mě směrem k brance. Ignoruji ho, vstoupím do záhonku a šlapu po koberci z rudých a fialových okvětních lístků. „Irini, já si opravdu myslím, že bychom měli odejít. Jsem si jistý, že ona nic neví.“

„Jak to můžeš tvrdit s takovou jistotou?“ balancuji na staré zelené lavičce stojící u černého rámu z litiny. Stíním si oči dlaněmi a nahlížím dovnitř skrz okno. Vidím nijak pohodlně vyhlížející pohovku ve stylu padesátých let, polštáře s květinovým vzorem vyrovnané vzadu úhledně vedle sebe jako řada kosočtverců. Za pohovkou knihovnička plná knížek a krb, v němž hoří oheň. Na stole podnos s talířem, na němž je cosi, co vypadá jako pečené kuře a zelenina. A pak to spatřím.

„Rozbij dveře,“ křiknu na Matta, když skáču z lavičky a klopýtám přes záhon. „Je tam na podlaze.“

Matt zaváhá, ale pak se protlačí kolem mne ke dveřím. Zkusí kliku a zjistí, že je zamčeno zevnitř. Zatlačí ramenem do dveří, ale ty nepovolí. Sevře jednou rukou zápěstí druhé a vyrazí loktem jednu skleněnou tabulku ve dveřích. Pak opatrně protáhne ruku rozbitým sklem a najde závoru. Dveře se otevřou.

Uvnitř do nás udeří jakýsi pach. Cosi spáleného. Dřevěné uhlí? Jídlo? Nejsem si jistá… Spěšně projdeme staromódním obývacím pokojem směrem k závanům kouře nesoucím se k nám z kuchyně. Jsem první, kdo to uvidí. Uplyne pouze několik vteřin, než totéž spatří i Matt. Jazyk mám jako ochrnutý a nestačila jsem ho ani varovat.

Slečna Endicottová leží na podlaze, kůži má zčernalou a doutnající jako řeřavý uhel. Je přivázaná k židli zahradnickým drátem, zarudlé šrámy se vinou po jejím těle všude tam, kde se jí drát zařízl do masa. Z jejího těla stoupá kouř jako z opuštěného města po noci plné drancování, kdy celé ulice lehly popelem.

Matt bere nejbližší utěrku, namáčí ji do vody a hází na zuhelnatělé tělo, jako kdyby zde bylo ještě něco, co se dá zachránit. Když se mokrá látka dostane do kontaktu s tělem, zasyčí to a stoupá pára. Podívá se na mne, jako by čekal, že mu vysvětlím nevysvětlitelné. Pak ale jeho pohled upoutá cosi jiného a já se tam podívám také. Otáčím se a spatřím na zdi krví namalovaná slova: Toto je místo, kde budete souzeni.

„Jako ve Fair Fields,“ vydechne a odvrací se od těla, neboť mu konečně dochází, že již není žádná naděje. Anebo snad že si slečna Endicottová nezasloužila, aby byla zachráněna.

Spěchá před dům s mobilem u ucha. V té chvíli spatřím složku vyčuhující zpod stolu vedle těla. Popadnu do jedné ruky mokrou utěrku a druhou si přitisknu pevně k ústům. Pak se natáhnu a vytáhnu složku. Vypadá stejně jako ta, kterou mám v autě a na níž je jméno Casey Harringfordová. Rohy jsou zčernalé, ale když ji otevřu, dokážu jasně rozeznat fotografii. Elle jako malá holčička. Vstanu a zvedám složku k oknu. Rozbíjím ho, abych vyhnala zápach. V pozadí slyším Mattův hlas, jak žádá o záchranku a policii. Obracím stránky, ale přesně v tu chvíli zahlédnu cosi koutkem oka: pohyb kousek od zadní branky.

Spěchám k zadním dveřím, poprvé v životě běžím vstříc nebezpečí. Ženu se zahradou, rozrážím branku a rozhlížím se doleva a doprava podél řady domů v okolí zadní strany pozemku slečny Endicottové. Vidím záblesk plavých vlasů, jak mizí za rohem, a vím, že to byla Elle. Zavírám složku, strkám si ji vzadu za džínsy a přetahuji přes ni neforemný svetr. Bez ohledu na to, co udělala, a bez ohledu na to, proč byla zde, vím, že ji musím chránit. Jediné, co si nyní přeju, je, abych si to uvědomila dříve.

40

Sedíme na lavičce před domkem a čekáme na záchranku. Nenapadá nás, o čem bychom mohli mluvit, a nikdo ani nejde kolem, aby narušil ticho. Sleduji truchlícího pozůstalého na blízkém hřbitově a soustřeďuji se na veselé hlasy zaznívající sem od Začarované labutě. Když uslyšíme vzdálené kvílení sirény sanitky, Matt se ke mně otočí. Tvář má bílou jako duch.

„Co jim povíme?“ ptá se. „Budou chtít vědět, proč jsme tady.“

V dálce bliká modrý majáček. „Pravdu, nejspíš.“

Olízne si suché rty, ale zdá se, jako by neměl na jazyku ani kapičku slin. „Nemyslím, že bychom jim měli vykládat, že jsem byl ve Fair Fields.“ Odvrátí se a přitiskne si paže kolem trupu, jako by mu byla zima.

„Já si nemyslím, že bychom jim měli vůbec něco říkat o Fair Fields,“ odtuším. „A pravděpodobně bychom se neměli zmiňovat ani o Elle. Třeba bychom mohli tvrdit, že jsme jenom šli kolem a zdálo se nám, že něco cítíme?“

„Děkuju ti,“ řekne, ale já jen zvednu prst k jeho rtům a políbím ho na tvář. Postavíme se, abychom počkali na sanitku, která se zaskřípěním zastavuje. Matt mne bere za ruku a pevně ji sevře.

Na policejní stanici podáváme výpověď. Kdo jsme, odkud jsme a co jsme dělali v domku slečny Endicottové. Vyslýchají nás každého zvlášť. Z opačné strany stolu na mne hledí přísné tváře a unavené oči. Jeden z policistů má tak silný přízvuk, že jen sotva rozumím tomu, co mi povídá. S pomocí druhého ale pochopím podstatu. Ukazuje se, že sousedka slečny Endicottové nás viděla přicházet a že zaslechla, jak na ni volám přes dveře. A kromě toho ji slyšela před zhruba půlhodinou křičet. Její výpověď nás v podstatě vylučuje coby pachatele, a tak nás nechávají krátce před půlnocí odejít.

Matt nás veze rušným centrem Edinburghu. Pneumatiky poskakují po dlažbě, až dorazíme k jeho bytu. Je to nádherná budova, šedivý elegantní dům v georgiánském stylu. Mám radost, že jsem zpátky ve městě, kde se člověk může ukrýt mezi nekonečnými řadami cihel a mezi obyvateli, jichž zde žije více než jen pár stovek.

Vyšetřování vraždy slečny Endicottové postupuje rychle. Ellinu složku nechávám schovanou spolu s dokumentací Casey, ale policii netrvá dlouho, než si udělají závěr o tom, co se stalo. Na slečnu Endicottovou zaznělo v průběhu let několik nepodložených stížností, ale doba, kterou strávila jako učitelka ve Fair Fields před příchodem do Hortonu, není nic, nač by mohl být člověk hrdý. Pokud lze věřit tomu, co se povídá.

Na počátku devadesátých let došlo k sérii sebevražd lidí žijících po obou stranách skotské hranice. Všichni do jednoho byli bývalými pacienty ve Fair Fields. V době přijetí do onoho ústavu ještě školáci. Zatímco někteří z jejích kolegů byli obviněni a odsouzeni, zdálo se, že nikdo nechtěl věřit tomu, co se naznačovalo v souvislosti se slečnou Endicottovou. Nepřipouštěli to zejména lidé z Hortonu. Díky tomu mohla zůstat na svobodě a nikdy nezaplatila za své zločiny.

Matt o událostech z oné noci příliš nemluví. Zdá se, že to chce nechat za námi. Chtěl by, abychom se spolu posunuli někam dál, a myslím, že já bych to možná chtěla rovněž. V jisté chvíli ale budeme muset mluvit o tom, co se stalo, a do té chvíle budeme trčet na místě. Musím přiznat, že jsem u domu slečny Endicottové viděla Elle, a on se mi musí svěřit se vším, co ví o Ellině minulosti. Což současně znamená, že se mi musí svěřit i se svou vlastní minulostí.

Rozhoduji se, že dám výpověď, a volám do nemocnice, že už se nevrátím. Vedení se hádá kvůli náležitému postupu a tvrdí mi, že si nemohu jen tak zatelefonovat a předpokládat, že všechno je vyřízené. Jenže já mohu. Pro mne to skončilo. Do Londýna se nechci vrátit. Potřebuji nový začátek a poprvé v životě si myslím, že bych ho mohla mít na dosah. Začínám chápat, že má rodina mne chtěla a že nic z toho nebyla má vina. Nemám žádný plán, žádnou únikovou trasu a žádné závazky, za něž bych se mohla schovávat. Jsem prostě Irini.

Dva dny po vraždě slečny Endicottové jedeme k Fair Fields pro můj vůz a já se vracím k Mam Tor. K Mateřské hoře. K domu, který je díky otci můj. Jsem si jistá, že Elle se v jisté chvíli vrátí. Je to vystrašená malá holka, která prchá před vlastní minulostí. Vím, jaký je to pocit. Snažila jsem se na ni zlobit. Je to vražedkyně, s největší pravděpodobností dvojnásobná. Poprvé zaútočila na muže, který mne chtěl znásilnit, a já jsem vždy věřila, že v tom pokračovala, aby ho zabila. Jenomže to udělala, aby mne zachránila. Nyní zabíjela, aby zachránila samu sebe, a tak budu zase mlčet a uchovávám její tajemství v bezpečí. Přijmout fakt, že dokázala spáchat takové věci, není snadné. Jenže snadné není ani postavit se tváří v tvář tomu, co se jí stalo ve Fair Fields. A postavit se tomu, kolikrát jsem ji opustila, když mne potřebovala, je ještě těžší.

Její spis odpovídá na mnoho otázek. Proto jsem ho nepředala policii. Mám strach, že by si dali dvě a dvě dohromady a dospěli by k závěru, že výsledek jsou čtyři. Člověk by nemusel být génius, aby přišel na to, že Elle nese odpovědnost za smrt slečny Endicottové – navzdory mnoha chybějícím stránkám, které byly snad záměrně zničeny v ohni. Možná mohly ony ztracené stránky zaplnit i mezery v mé vlastní minulosti. Myslím si ale, že existují věci, které se zkrátka nikdy nedovíme.

Co vím, je tohle: Elle byla umístěna rodiči do Fair Fields v červnu 1984, když měla šest let. Stěžovali si na její destruktivní povahu, těžko zvladatelné chování a touhu ubližovat druhým lidem – zejména jiným dětem. Při jednom incidentu přivázala chlapce v mateřské škole k ústřednímu topení, a pak topení zapnula. Tehdy jí byly čtyři roky. Byla si vědoma toho, co dělá? Na základě všeho, co vím dnes, si musím myslet, že ano.

Čtu zprávy od psychiatrů a vyhodnocení EEG vyšetření, které provedli. Prokázalo zvýšenou úroveň delta a theta aktivit v Ellině předním mozkovém laloku. Navrhují jako diagnózu asociální osobnost a tvrdí, že je v podstatě nezpůsobilá pro život mezi jinými, jako kdyby byla jakýmsi chovným zvířetem. Spekulovali rovněž o tom, že současně trpí dětskou maniodepresí a že má sklon k sebepoškozování. Byly tam ještě další poznámky, napsané takřka nečitelným rukopisem, které navrhují diagnózu sociopatické poruchy osobnosti. To ale bylo v pozdějších záznamech vyloučeno jako nevhodné a překonané. Záznamy však pokračovaly dál a dál. Grafy zachycující výšku a váhu dokumentují, jak plynul čas. Spor týkající se diagnózy nebyl nikdy vyřešen a já jsem při čtení nezískala v žádné fázi pocit, že by nějaká diagnóza byla vůbec stanovena. Zdálo se, že Elle zůstávala záhadou.

A pak, bez vysvětlení, léčba skončila a ona se vrátila domů. Bezpochyby se tak stalo poté, co rodiče zjistili, co se jí dělo. K čemuž došlo přesně den předtím, než jsem zmizela z domova. Pokud by snad přetrvávaly jakékoli další pochybnosti o tom, proč mne předali tetě Jemimě, pak shoda s návratem Elle byla nad jakékoli další důkazy. Rodiče si zvolili. Ji si nechali a mne odložili jinam.

Pročítání záznamů o minulosti Elle mne ale vyčerpává a nikoli poprvé nechávám její dokumentaci na posteli a odcházím ven. Procházka v podzimním větru mi přináší úlevu, pročistí mi hlavu a dává možnost se nadechnout. Stává se z toho každodenní rutina, procházka po pozemcích kolem domu. Přes noc se ale ochlazuje a po zhruba dvaceti minutách padají první dešťové kapky a bodají mne do tváře. Rozběhnu se zpátky k domu, mířím ke kuchyňským dveřím. Sahám po klice s pláštěm přetaženým přes hlavu, ale když dveře otevírám, uvědomuji si, že i přes zvuk deště slyším, jak se ke mně zevnitř nese hudba. Na zlomek vteřiny si to pro sebe vysvětluji tím, že jsem nechala něco puštěné, ale třebaže si to myslím, vím, že tomu tak není.

Vstupuji dovnitř a nechávám dveře otevřené. Hudba sílí spolu s tím, jak kráčím chodbou a nechávám za sebou mokré šlápoty. Poznávám naléhavě znějící rozechvělé árie posledního jednání Madam Butterfly. Okamžitě vím, že Elle se vrátila přesně tak, jak jsem věřila, že to udělá. Opatrně procházím kuchyní, letmo pohlédnu ke schodům vedoucím k mému starému pokoji, ale hudba nepřichází odtamtud. Projdu na chodbu a hudba dále sílí.

„Elle,“ zašeptám. Ohlédnu se k otevřeným dveřím. Venku se prudce rozpršelo. Mohla bych odejít, říkám si, když sevřu zábradlí. Mohla bych odejít právě teď a zavolat policii, pokud bych chtěla. Místo toho, zatímco můj zdvihající se žaludek dělá doslova salta, začínám stoupat po schodech nahoru.

S každým dalším krokem mám pocit, jako kdyby mne stahovaly dolů olověné boty. Každý další krok je těžší než předchozí. Vystoupám ale na horní konec schodiště a dál se nechávám vést hudbou, která vychází z Elliny ložnice. Svítí se tam a hudba hraje tak nahlas, že už neslyším ani vlastní dech. Cítím ho však, staccato výdechů a nádechů, když seberu veškerou odvahu, zatlačím do dveří a otevřu je.

„Elle,“ říkám znovu slabým roztřeseným hlasem. Snažím se ji nevystrašit. Nechci, aby utekla. Ona zde ale není. Zprvu se mi dá, že pokoj je v takovém stavu, v jakém jsem z něj odešla. Pomačkané ložní prádlo po milování s Antoniem, vedle postele miska se spálenými sirkami. Když se však podívám na její portrét, vidím, že je znetvořený. Po její tváři je rozmazaná temně červená skvrna. Důkaz, že zde byla. Pak ztuhnu, když uslyším, jak za mnou práskly dveře.

Zprvu si jsem jistá, že musí být v pokoji se mnou. Jsem přesvědčena, že ji cítím. Že vnímám její přítomnost jako tíhu spočívající na mém těle. Pak ale uslyším kroky na schodech. Prudce se otočím a rozběhnu se za ní.

„Elle!“ volám, ale nikdo mi neodpoví. „Elle!“ vykřiknu, tentokrát hlasitěji, aby mne slyšela i přes hudbu, když se dostanu k hornímu konci schodiště. „Počkej!“ Vím ale, že je příliš pozdě. Sedám si na horní schod a lapám po dechu. A právě tehdy si všimnu, že právě v ohybu chodby se převrhl malý stolek a věci, které na něm byly, leží rozházené po podlaze. Vstanu a zamířím tam. Dřepnu si a seberu rámeček s fotografií. Dávám si pozor, abych se nepořezala o rozbité sklo. Zatřepu proto s rámečkem a zvednu ho.

Snímek je ze stejné série, kterou jsem si prohlížela v albu v pracovně. Na této fotografii sedí Elle na trojkolce. Nohy má příliš dlouhé, působí na ní nemotorně, ale ve tváři má odhodlaný výraz. Já stojím vedle ní, po tváři se mi koulí slzy a pusu mám otevřenou dokořán, jak křičím. Nikoho to nezajímá. Nikdo nezasahuje. Někdo se na celou tu scénu díval přes objektiv, aby uchoval vzpomínku, které se v budoucnu budou všichni smát. Na tomto posledním snímku je ale v záběru i má matka. Míří ke mně, ve tváři má výraz, v němž se mísí lítost s pobavením. Ohlíží se přes rameno do objektivu fotoaparátu a snaží se neusmívat. Nebo aspoň ne tak, abych na ni měla vztek, protože to, co se na snímku odehrává, je prostě normální život – předcházející době, kdy se z nás všech stalo to, čím jsme se stali. Tahle fotografie zachycuje dobu, kdy sem všichni patřili a kdy se nikdo nemusel bít o své místo v rodině. A také předtím než Elle strávila jistou dobu ve Fair Fields.

Když si fotografii znovu prohlížím, uvědomuji si, že na ní je ještě cosi. Velké břicho mé matky, bezpochyby těhotné. Nosí miminko, které se mělo narodit jako Casey. Má ztracená sestra. A pak můj pohled znovu přitáhne dvojice dětí: Elle na trojkolce a její mladší sestra stojící vedle ní na dvou dokonale tvarovaných nohách. Ani stopa po sádře s motýlky načmáranými po stranách. Ve třech letech jsem nebyla schopna ani chodit. Nikdo na této fotografii nemá dysplastickou kyčel. Ta holčička nemohu být já.

Pádím dolů po schodech a spěchám ke své ložnici. Prudce otevřu dveře a chňapnu po záznamech o Casey, schovanými pod rozházenými stránkami z Ellina spisu. Listuji papíry, abych odhalila pravdu. Obracím stránky tak rychle, až se jedna trhá. Všechny podrobnosti tam jsou. Casey je ta, která se narodila s deformovanou kyčlí. Casey je ta, kterou dali krátce po narození do sádrového obvazu. Casey je ta, která by potřebovala operaci. Musela by na operaci, po které by jí zůstala dlouhá vertikální jizva na levé kyčli. Casey je ta, která byla registrovaná v ústavu pro nemohoucí a duševně nemocné Fair Fields. Je Casey dítě, které má matka nosila v děloze, když Elle ukradla na fotografii trojkolku? A jsem já Casey?

Vyjdu z pokoje a zahledím se na fotografie na šatníku. Elle a další malá holčička. Holčička, která nemohu být já. Hledám nějaký omyl, hledám samu sebe. Nic ale nenacházím. Nejsem na žádném z těch snímků.

Nechávám se ovládnout vztekem, chňapnu po nejtěžším rámečku a mrštím jím proti šatníku. S hlasitou ránou se rozbije o zadní stěnu skříně. Stojím tam v tichu a třesu se. Když ale zvednu pohled, všimnu si, že kromě skleněných střepů z rámečku se na zemi válí i kousky poškozeného šatníku. Kousky dřeva se odštíply a dírou proniká světlo. Strčím do otvoru prsty. Na druhé straně je volný prostor. Chytím kus dřeva, zatáhnu a vylomím další uvolněný kus. Za šatníkem není stěna. Místo ní tam pokračuje chodba. A když k ní přitisknu oko, vidím stejný červený koberec, jaký mám pod nohama.

Odtáhnu šatník a zjišťuji, že za ním pokračuje chodba. Cihly vyplňují jen prostor kolem obrysu šatníku a mezi nimi zeje průchod. Procházím prostorem, kde původně stál šatník, do části domu, kam jsem se ze své ložnice nikdy předtím nemohla dostat. Jdu chodbou, která zahýbá doprava, a na konci vidím stejný převržený stolek, u kterého jsem před chvíli klečela. Za ním slyším hudbu a před sebou vidím otevřené dveře Elliny ložnice.

Hned se ale vracím zpátky stejnou cestou, protože zde jsou ještě jedny dveře, které pro mne zůstávaly až do tohoto dne skryté. Otevřu je a vpadnu dovnitř, jako kdybych tam hodlala přistihnout kohosi při činu. Před sebou vidím pokoj. Růžový. Malá postel je stejná jako má. Další smutný staromódní nábytek, všechno šedé od prachu, jako kdyby to zvolna bledlo. Velké arkýřové okno se zataženými závěsy. Na polici jsou tři alba, stejné velikosti a vzhledu jako ta v pracovně. Beru první z nich. Vybledlým zlatým písmem je na něm vyveden letopočet 1984. Moje matka už není těhotná. Místo toho má na rukou miminko. Obrátím stránku. Stejné miminko, jen o něco větší. Dvě děti v pozadí. Jedno z nich je Elle. Drží v ruce červený fix. Na sádrovém obvazu miminka vidím motýlka. Sádra zakrývá jeho levou nohu až nahoru, nad kyčel. Mou kyčel. Druhá holčička má ruce položené na okraji mé postýlky. Má světlé kudrnaté vlasy, modré oči. Je to holčička od trojkolky. Holčička, o níž jsem si myslela, že to jsem já, ale která mnou nebyla.

Protože já jsem Casey, nejmladší z těch tří, narozená v únoru 1984 s dysplastickou kyčlí. Jsem dítě, které má být mrtvé. Pokud ale já jsem Casey, kdo je ta druhá dívka?

Sáhnu po albu označeném 1985. Rychle obracím stránky a už se vidím. Jsem větší. Rostu. A sama. Nikde žádné jiné dítě. Mí rodiče tam jsou se mnou. Fotografie, jak mne chovají, koupou, přebalují, jak jsem na zahradě. Všechny fotografie jsou z domu. Jako kdyby mne nikdy neodložili. Rodiče mají unavené rysy. Bezstarostnost mládí je pryč. Z jejich tváří čtu příběh o rozhodnutí vyloučit odtud jedno z dětí a o nevysvětlitelné ztrátě druhého. Totéž 1986. Já s rodiči, dokud všechno v polovině neskončí. Album zůstalo nedokončené. Rodina zmizela.

Hledím na svou matku a toužím po tom, abych se jí mohla zeptat, co se stalo, poprosit ji, aby mi řekla pravdu. Jenže teď už je příliš pozdě žádat o odpovědi, protože jediné, co mi zůstalo, je její hrob. Tajemství minulosti jsou pohřbena s ní a mimo můj dosah. Vzpomínám si, co mi pověděl Matt: že když naši rodiče zemřou, berou si s sebou část z nás. Část, která jim po celou dobu patřila. Uvažuji, zda to platí i naopak. Možná nám tady nechávají část sebe. Část sebe, která byla vždy naše. Abychom se o ni starali. A možná že pokud si to budu opravdu hodně přát, bude její část dál žít ve mně.

A tehdy si na to vzpomenu. Běžím z domu a jen popadnu klíče, než vyklouznu ze zadních dveří. U auta už lapám po dechu. Déšť mi stéká po tváři, srdce buší. Jedu k vesnici a se zapištěním zastavuji, když zajedu na stranu cesty u hřbitova. Kulhám a z kyčle mi vystřeluje pulzující bolest, jako kdyby to věděla i ona. Jako kdyby se i mé kyčle zmocnilo vzrušení, že tajemství bude konečně odhaleno. Vrávorám k rozbahněné hromádce hlíny, pod níž leží má matka. A hned vedle ní, přesně jak si vzpomínám ze dne jejího pohřbu, je ještě jiný hrob. Náhrobek bez data. Místo něj jen prázdný slib, o nic silnější než ten, který nabídli mně.

Sloupnu vrstvu mechu, seškrábu zbytky hlíny a čtu vytesaný text:

Naše nejdražší Casey.

Žiješ dál v ní.

41

Trvalo týdny, než bylo vydáno povolení k exhumaci. Na začátku listopadu ale přišlo.

Koho vykopou? Můj tip zní, že najdou malou holčičku, které kdysi patřilo jméno Irini Harringfordová. Holčičku, jejíž jméno jsem převzala. Nejsem si ještě jistá, co se jí stalo, nebo zda s tím měla něco společného Elle. Kdyby zde byla, možná by na tyto otázky dokázala odpovědět. Já sama ale takřka s jistotou odhaduji, že Elle byla do její smrti zapletena a že ji mí rodiče poslali do Fair Fields v zoufalé naději pomoci jí. Caseyina smrt oznámená v době, kdy jí byly zhruba tři měsíce, se shoduje s dobou, kdy byla Elle přijata do ústavu. Ze mne pak udělali Irini, neboť snad bylo snadnější přesvědčit lidi o smrti miminka se zdravotními problémy nežli batolete. Já se stala Irini a nikdo na nic nepřišel. Já zdědila její jméno, ona mé zdravotní problémy. Když ale rodiče zjistili, čím v ústavu prochází Elle, museli ji vzít domů. Což jim dalo jedinou možnost: aby mne poslali pryč, neboť jinak by riskovali, že Irini ztratí znovu.

Předpokládám, že až bude po všem, začnou padat otázky. Policie zahájí vyšetřování a budou chtít vědět, kdo zabil malou Irini, skutečnou Irini. Budou chtít vědět, kdo znal pravdu a kdo ji držel v utajení. Někdo musel podepsat úmrtní list dítěte, které nezemřelo. Někdo ve vesnici musel přemýšlet o tom, proč najednou drží rodiče Irini stále doma. Možná že někteří z nich byli i na pohřbu Casey.

Dokud ale nevím s jistotou, co se stalo Irini, žiji dál její život. Mám pocit, že role Casey mi nepadne. Možná je tomu tak proto, že jsem o čtrnáct měsíců mladší, než odpovídá věku, který jsem považovala za svůj po většinu svého života. Teta Jemima musí znát pravdu, není tedy divu, že nechtěla, aby Elle vstupovala do našich životů. Nemůže ale stále všechno skrývat a nyní, když se do toho vloží i policie, se bude muset postavit tváří v tvář pravdě. Uvažuji o tom, zda se mnou bude chtít mluvit, omluvit se, odčinit všechno, poprosit o odpuštění za lži. Snad se jedná o to nejmenší, co bych si zasloužila, ale to, co skutečně chci, je vykročit někam dál. Najít nový život. Takový, abych měla pocit, že je ten pravý pro toho, kým jsem. Ať už se ukáže, že to je kdokoli.

Součástí tohoto úsilí byla i má cesta do Londýna. Vzala jsem s sebou své lékařské záznamy z Fair Fields, abych přesvědčila detektiva Forresterovou o tom, že to, čemu věřím, je pravda. Jakmile ucítila, že zde existuje cosi, co zůstává nedořešené, vrhla se za tím, řvala na každého, kdo se jí postavil do cesty, že je mizerný vrah, a donutila skotskou policii, aby si pospíšili s provedením exhumace. Nebylo ale třeba, abych měla obavy, neboť nikdo nemohl popírat prostý fakt, že ve Fair Fields léčili kohosi, kdo byl úředně registrovaný coby mrtvý.

Během pobytu v Londýně jsem poprvé od jeho propuštění z vazby viděla Antonia. Setkali jsme se v mém domě, když si tam přišel posbírat věci. Zdálo se, že se zoufale snaží všechno mi vynahradit a odčinit to, co udělal. Dokonce se mne i zeptal: Co bych teď měl udělat? Nedokázal tak úplně pochopit, jak se jeho život zhroutil. A nedochází mu, že na ničem z toho nezáleží. Alespoň ne mně. Tři roky jsem strávila tím, že jsem se snažila přetvořit ho podle sebe, uhýbala jsem před jeho prosbami, abych se před ním více otevřela. Teď už to dělat nemusím. Když mi došlo, že nemá kde bydlet, nabídla jsem mu, že může zůstat v tomto domě. Zklamalo ho jen, když si uvědomil, že já tady nebudu.

Zůstala jsem v Londýně tak dlouho, abych si sbalila většinu věcí a podepsala nezbytné dokumenty k ukončení mého pracovního poměru. Nyní jsem na zpáteční cestě do Skotska. A je to stejně neskutečné putování, jako když jsem tam zamířila poprvé. Vracím se na místo, kam patřím. Kde mám svou minulost.

Do Hortonu dorazím brzy, v autě vezu tři kufry. Projíždím kolem tabule Mam Tor a mířím na příjezdovou cestu. Brána je již otevřená. Připadá mi správné bydlet zde, aspoň prozatím. Matt mne čeká na zápraží s jídlem z rychlého občerstvení, jako kdybychom byli v končinách, kde jsme cizinci, a bez zásob. Jenže tomu tak není. Já už na tomto místě nejsem cizinka. V Mam Tor se možná nikdy nebudu cítit doma, ale dokud se nevrátí Elle, musí mým domovem být. Vím, že se budu každé ráno budit s myšlenkou, zda se právě dnes neobjeví. Do té doby žiji v naději, že má přítomnost zde ji za mnou přivábí, a já tak budu moci odčinit svůj podíl na jejích zločinech.

Vykládám z auta své oblečení a přenáším je do jedné ze zbývajících ložnic, která vypadá, že ji nikdo nepoužíval. Zatímco jsem byla pryč, pracoval zedník na opravě chodby, aby byla zase zcela průchozí a spojovala můj starý pokoj se zbytkem domu. Přivezla jsem si ložní prádlo, naškrobené, úplně nové. Matt mi pomáhá a zmocňuje se nás pohoda, neboť máme pocit, jako kdybychom si společně zařizovali hnízdečko. Jako kdybychom se posouvali někam dál a začínali cosi nového. Shodli jsme se, že tady spolu prozatím zůstaneme. V budoucnu se možná odstěhujeme a vrátíme se do jeho hezkého bytu a začneme nový život. Nebo možná odjedu sama a začnu někde úplně jinde. Nejsem si jistá, kde bych potřebovala dlouhodobě být. Prozatím mi ale stačí být zde s Mattem. Za několik měsíců bude tento dům a vše kolem moje. Předpokládám, že poté budu mít volnost udělat cokoli, pro co se rozhodnu.

Nyní se nad námi vznáší stín zítřka. Dne exhumace. Trávíme ale čas v relativní spokojenosti. Vlezeme nazí do postele a ležíme tam, ačkoli se zdá, že ani jednoho z nás právě nijak zvlášť nezajímá milování. Je to, jako kdybychom dokázali vměstnat do několika krátkých týdnů deset let trvající vztah a nyní jsme prostě šťastní z toho, že jsme svobodní. Matt mi pověděl něco o týrání, jemuž byl vystaven během krátké doby ve Fair Fields, a jak se kvůli tomu chtěl uzavřít před celým světem. Věřím, že jsem první, kdo to od něj slyší. Pomáhám mu vyrovnat se s tím a zdá se, jako by se tím napravovala minulost nás obou, hezky steh za stehem. Náš společný příběh, rozdělený na to, co jsme dosud znali jako mou minulost a jeho minulost, nám vypráví příběh o Elle. O ženě, kterou oba jistým způsobem potřebujeme, neboť potvrzuje platnost našich vlastních životů.

Jakoby řízením osudu je promáčené ráno, stále ještě tma, když vycházíme z domu. Na hřbitově je vztyčen stan, dostatečně velký, aby se do něj vešel hrob i přihlížející. Všude kolem je ale mokro a zima se nám zakusuje do prstů na nohou. Poblíž postává několik vesničanů. Ostatní spěšně procházejí kolem, po zádech jim přebíhá mráz a oni namlouvají sami sobě, že za to může jen chladný vzduch. Uvažuji, jak se asi cítí hrobníci. Obvykle pouze vykopou díru a odejdou. Tentokrát je ale cílem cosi objevit. Šance získat jackpot. Pravdu.

Čekám, zatímco kopou. Předpokládám, že to pro ně bude několik hodin dřiny. Ale stačí o něco více než hodina a narážejí na cosi pevného. Detektiv Forresterová, která si vzala dovolenou a přijela, nás posílá ze stanu ven. Uvnitř se zatím odkrývá nález. Stojíme venku, mrholí a posloucháme rychlé rozkazy a zvuk přehazované hlíny. Po dalších dvaceti minutách vynášejí ven malou dřevěnou rakev. Není to nic nóbl. Nic takového, jakou měla matka. Žádná zlatá madla, žádná jemná práce. Zahrnují hrob hlínou a po dalších dvaceti minutách se všichni rozcházejí. Forresterová mne ujišťuje, že během následujících několika týdnů budou mít výsledek.

„Vydržte,“ říká, načež se omluví, neboť nejbližším spojem odlétá zase domů. „Budu s vámi v kontaktu.“

Když se vracím domů, svítá. Necítím nohy, a když si stáhnu ponožky, mají moje prsty jasně červenou barvu. „Jdu si dát sprchu,“ volám na Matta, který ani nenavrhne, že by se ke mně přidal.

Voda je příjemná a už se zde necítím tak divně, když jsem nahá, jako tomu bylo dříve. Nechám své tělo, aby do sebe nasálo teplo, a umývám si vlasy. Po deseti minutách, kdy voda ze staré karmy začíná chladnout, sáhnu po ručníku. A tehdy si poprvé všimnu stínu pod dveřmi.

Ačkoli vím, že Matt je v domě, napadne mne jako první Elle. Otevírám dveře, rozhlédnu se doleva a pak i doprava – nyní, když je šatník pryč a chodba je zase průchozí. Přejdu napříč přes chodbu, dveře mého starého pokoje jsou pootevřené. Zatlačím do nich, otevřu je a najdu ji tam, jak sedí na mé posteli z dětství. Vypadá menší než předtím, tvář má špinavou. Jsem si jistá, že přespává, kde se dá. Snad někde na okolních pozemcích. Ta představa mne překvapivě uklidňuje. Zavřu za sebou dveře a tiše promluvím.

„Elle,“ řeknu, dech mi vázne v krku. „Kde jsi zatraceně byla?“ Sedám si vedle ní. Ona vstane a přejde ke dveřím. Nechce mne ve své blízkosti. Vím, že nemá v úmyslu zůstat.

„Se slečnou Endicottovou jsem to kvůli tobě musela zkrátit.“ V její tváři nevidím úsměv. Ani záblesk potěšení či pýchy. Jen konstatování faktu a obvinění.

„To je mi líto,“ odpovím, aniž by mi taková omluva připadala absurdní. „Já jsem jen hledala pravdu.“

„No tak teď ji máš, Casey. Víš, co najdou, až otevřou tu rakev.“ Pootevře dveře na maličkou škvíru, možná připravena zasunout zástrčku v případě, že bych tady měla schovanou policii připravenou vpadnout dovnitř.

„Irini,“ promluvím znovu. Vnímám první záblesk úsměvu, který jí přelétl přes tvář. „Ty jsi to udělala, že? Tys ji zabila. Proto tě poslali do Fair Fields a proto mne dali pryč, když ses vrátila domů. Ze mne udělali Irini, aby zamaskovali tvůj zločin, a schovávali mne tak dlouho, dokud jsem dost nevyrostla, aby mohli přesvědčit ostatní.“ Její mlčení si vykládám jako potvrzení toho, čemu věřím. „Proč jsi to udělala?“

Pokrčí rameny. „Co chceš, abych ti řekla? Vysvětlení a logické zdůvodnění šestileté holky? Myslela jsem, že jsi chytřejší.“ Zavrtí hlavou, otevře dveře, ale pak je zase zavře a otočí se, aby se na mne ještě podívala. Její tělo je nakloněné, připravené k odchodu. Jak mohla šestiletá dívka zabít malé dítě? Snažím se představit si, jak se to asi mohlo stát. Nedokážu to ale a musím přijmout fakt, že se to nikdy nedovím. „Řekla bych, že ti začali říkat Irini, aby předstírali, že stále žije,“ řekne Elle.

„Ne. Udělali to, aby zamaskovali tvůj zločin. A z téhož důvodu mne dali pryč z domu. Aby tě chránili.“

„Víš, oni se snažili nechat si nás obě. Byly jsme spolu ještě chvíli po tom, co jsem se vrátila domů. A ještě poté, co tě poslali pryč, doufali, že by si tě třeba mohli jednou vzít zase zpátky. Jenže já se tomu nedokázala ubránit.“ Sklopí pohled k mé kyčli a já už teď chápu, proč se mne rodiče museli vzdát a také proč si museli nechat ji. Když se vrátila z Fair Fields, vůbec se nezměnila. „Omlouvám se, že jsem rozšířila tvůj seznam jizev. Myslela jsem si, že by z toho mohl být motýlek. Ale měla bys být vděčná. Na rozdíl od Irini jsi aspoň stále naživu.“ Smutně odvrátí pohled, jako kdyby nedokázala tak úplně uvěřit, jak to všechno dopadlo.

Když proklouzne dveřmi, vyskočím a rozběhnu se za ní. Dostihnu ji nahoře na schodišti, je teprve na druhém schodu. „Proč nezůstaneš? Já ti pomohu,“ dostanu ze sebe. Hlavou mi prolétne myšlenka na její zadržení. Měla bych zavolat policii, donutit ji, aby pykala za všechno, co spáchala. Za zabití mé sestry, za můj zničený život. Jenže ji nedovedu udat, stejně jako to nedokázali mí rodiče.

Usmívá se a já poznávám obličej, který jsem nikdy nedokázala spatřit. Prohnaný úsměv, bezcitné oči. Teď už si vzpomínám, proč jsem celý život prožila na útěku, a chápu, proč mne museli rodiče poslat pryč, aby mne ochránili. „Věřila bys mi tak, abych mohla zůstat?“ ptá se. „Abys mne skrývala? Věřila bys mi tak, abych mohla spát vedle tebe?“ Vím, že bych jí nevěřila. Když neodpovídám, promluví. „Ne, a ani já bych si nevěřila.“ Pak se natáhne a zvedne můj ručník.

Konečky jejích prstů přejíždějí po vyvýšených kouscích nikdy úplně nezhojené tkáně. Nikoli po té dlouhé rovné linii směřující kolmo vzhůru jako zdravá páteř. Místo toho se soustřeďuje na nepravidelné oblouky nad ní. Značky, které tam udělala ona. Nehýbu se, naskakuje mi husí kůže. Přejíždí prstem po zakřivené jizvě. Cítí smutek, lítost nebo bolest? Mohlo by to být cokoli z toho, anebo také nic. A já si uvědomuji, že ačkoli jsem prožila celý život v přesvědčení, že jsem všechno ztratila, není to pravda. Nikdy jsem neztratila lásku rodičů. Můj otec dal všechno, co měl, aby mne zachránil. Řekl mi to. A Elle to v hloubi duše ví rovněž. Proto mi nikdy neodpustí a proto jsem jí nemohla nikdy znovu věřit. Mám z ní stejný strach, jaký jsem cítila onoho dne, kdy proti mně zvedla nůž a já jsem utíkala o život. Pouhý dotyk jejích prstů ve mně vyvolává stejný neklid.

„Aspoň trochu se to ztratilo,“ řekne, když pustí ručník. „Přesně jak vždy doufal náš otec.“ Obrátí se a schází ze schodů.

Znovu se rozběhnu za ní a dohoním ji těsně předtím, než vyklouzne ven. Držím ji za ruku a šeptám: „Elle, myslíš si, že ti náš otec odpustil?“ Usměje se, ale do očí se mi nedívá. Neodpoví mi, aspoň slovy ne, když mizí z mého života. Nejsem si jistá, zda nadobro. Její vlastní jizvy jsou příliš hluboké, než aby mohla jen tak odejít.

Ale přestože vím, že o tom pochybuje, jsem si jistá, že jí můj otec odpustil. Protože byla jeho částí stejně, jako je částí mne. Nemohu říci, že to nebolí, když vím, že jsem byla obětována kvůli ní. Kvůli malé holce, která mne pořezala na noze a zabila naši sestru. Ale snad naši rodiče udělali to, co museli, aby zachránili nejen mne, ale nás obě. Dvě děti, které jim zbyly. Bez ohledu na jejich důvody jim odpouštím. Minulost nechám minulostí a s ní i Elliny zločiny. Bez ohledu na to, jak hrozné či zraňující jejich činy doopravdy byly. Protože my jsme oni. A oni jsou my.

Jsme rodina.

Poděkování

Takřka na den přesně před rokem jsem poslala první tři kapitoly této knihy do jedné londýnské literární agentury, plná naděje, že by se někomu mohlo líbit to, co si přečte. Fakt, že nyní, před vydáním knihy, píšu toto poděkování, mne naplňuje pokorou. Zejména vzhledem k faktu, že tehdy jsem si myslela, že už mám všechno hotovo. Jak jsem se jen mýlila.

Obrovské díky si zaslouží Madeleine Milburnová, která četla můj text na dovolené ve Skotsku. Nic z toho, co následovalo, by nebylo možné bez jejího přesvědčení, podpory a absolutní víry v Irinin příběh. Jsem neskonale vděčná, že jsem našla literární agentku, která dokáže poskytnou tolik editorských rad a také ví, jak uspořádat úžasný vánoční večírek. Díky si zaslouží rovněž Thérèse Coenová za všechny smlouvy týkající se zahraničních práv a neustálé dolévání prosecca (Na zdraví!) a Cara Lee Simpsonová, která se potýkala se vším, co jsem jako začínající autorka teprve objevovala. Zlepším se, slibuji.

Neměla jsem ponětí o tom, jak náročná je práce editorů v knižním nakladatelství, dokud jsem se v Headline nesetkala s Emily Griffinovou. Myslela jsem si, že se všechno vyřeší během jednoho oběda u Temže. Teď vím, že je toho mnohem více. Budu jí navždy vděčná za to, že mne naučila, co ve skutečnosti znamená redigovat knihu. Příští večeři platím já. Poděkování si zaslouží také Sara, Kitty a Jane Selleyovy za redigování rukopisu a Jo Liddiardová za skvělou práci, pokud jde o marketing. Kromě nich je v Headline ještě mnoho dalších lidí, kteří pracovali na této knize a s jejichž jmény se budu muset teprve seznámit. Vám všem patří mé srdečné díky. Další poděkování směřuje za týmem v St. Martin’s Press v USA, do něhož patří i Jennifer Weisová a Sylvan Creekmoreová pracující společně s lidmi z Headline na vytvoření první verze knihy pro recenzenty. Kdykoli se bude třeba sejít v New Yorku, dejte vědět.

Ráda bych poděkovala i své rodině ve Velké Británii, kterou potěší, pokud se dozví, že mi neposloužili jako inspirace při vytváření postav tohoto románu. Miluji vás a stýská se mi. Děkuji i své kyperské rodině. Dostalo se mi požehnání, že jste mne tak vlídně přijali, a jsem vděčná, že vás stále dokážou pobavit mé nemístné chyby v řečtině. Vím, jaké jsem měla štěstí, že jsem vás všechny našla. Existuje mnoho přátel, kteří sehráli svou roli během let mé spisovatelské pouti. Děkuji vám všem za všechno, čím jste mi pomáhali. Zvláštní díky zaslouží Michelle Abrahallová za životně důležitou roli, již sehrála, abych dospěla až do tohoto bodu. Vždycky jsi byla a stále jsi mnohem rozvážnější než já. Mám rovněž mnoho přátel, kteří četli první verze rukopisu a nabídli mi povzbuzení i radu. Všem jsem navždy zavázána. Jsem šťastná, pokud mohu říci, že je jich příliš mnoho, než abych je mohla všechny vyjmenovat.

Theo a Themis, děkuji vám za lásku, které jsem se od vás dočkala, když jste k tomu neměli důvod. Jsem vděčná za každý den, kdy jste byli součástí mého života. A pokud jde o tebe, Stasinosi, nic z toho by nebylo možné nebýt tvé lásky, podpory, platu a ochoty přehlížet spoustu věcí, které jsem zapomněla udělat, zatímco jsem psala tento román. Jsi mým trvalým příznivcem i nejpřísnějším kritikem a naplňuješ mne hrdostí nad tím, že jsem tvou ženou. Den za dnem víc a víc.

Tap tap, agapi mou. Líbám tě.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

Poděkování