Kat Adams

Čtvrteční dítě

PROLOG

Marlena Stynhearstová si nikdy nepomyslela, že si bude jednou připadat jako krysa zahnaná do kouta. Jenže teď se to stalo. Přejela očima po své kanceláři, ale nenašla nic, co by jí mohlo pomoci. Jedinou její zbraní byla slova. Slova a statečnost.

„Jsi šílený, Rexi,” odsekla a snažila se vykroutit ruce z jeho sevření.

„Ráda bys tomu věřila, co?” zasyčel jí do ucha.

„Ale je to jen lakota, lakota je tvoje krédo, rozumíš, drahoušku?”

Marlena se otřásla. Ještě před měsícem dotyk toho muže milovala. Odpověděla ledově: „Ne, nerozumím. Bratr vůbec nebyl tvůj přítel. Tys ho prostě odsunul a sám jsi převzal řízení Stynhearst Industries. Se mnou plánuješ totéž? Varuji tě, nenechám se tak snadno odstrčit.”

Rex se uchechtl a ignoroval její slova. „Byl to blázen. Nechal se ovládat jak svou posedlostí hazardem, tak svou despotickou ženou.” Jeho úšklebek vystřídal zlomyslný smích. „Víš, přál bych si, aby tu starý Andrew ještě byl. Vůbec se nezajímal o obchod. Bylo to s ním mnohem jednodušší, dokud se nezabil se svou ženou v autě. Ale teď to taky není k zahození. Nikomu přece nepřijde divné, že se krásná mladá dědička zbláznila do svého manažera a svěřila mu vedení společnosti.”

„Sedla jsem ti na lep jako naivka, nemám pravdu?”

„Ale drahoušku, nemluv o sobě tak ošklivě,” zabručel s předstíranou soustrastí. „Po Andrewově smrti jsi byla tak zaujatá svým osiřelým synovcem a dokončením školy, že jsi mi ráda přenechala hlavní slovo ve Stynhearst. Udělala jsi logickou věc. Věc, se kterou jsem počítal.”

„A já ti slepě uvěřila, když jsi mě po promoci seznamoval s řízením Stynhearst a přitom předstíral lásku,” odpověděla Marlena ironicky.

„To byl můj neodolatelný šarm,” samolibě zamumlal Rex a zdvihl volnou ruku, aby jí odhrnul pramen vlasů z tváře. „Příště buď opatrnější.”

„Tím si můžeš být jist.” Odvrátila se, když viděla, že se k ní blíží jeho ústa. Nesnažila se skrýt odpor k jeho dotyku. „Ani na jednu z tvých lekcí nikdy nezapomenu,” zašeptala.

Odtáhl se a ještě pevněji stiskl její ruce, až Marlena myslela, že jí rozdrtí zápěstí. „Nejsi hloupá, Marleno, a tak si pamatuj ještě tuhle lekci,” zavrčel a položil jí ruku přes ňadro. „Jestli nesplníš všechny moje požadavky, vidím to tak, že přijdeš o svoje štěstí.”

Ryan. Mluví o jejím svěřenci Ryanovi. Srdce jí tlouklo hrůzou, ale neustoupila. „Raduješ se předčasně. Nezapomeň, že mám kazetu, kde říkáš Andrewovi, že jeho domněle adoptované dítě jsi ukradl z rodiny v Connecticutu.” Hleděla na svého bývalého přítele a snoubence s opovržením. „Pokaždé, když jsi něco chtěl, vytáhl jsi tu pásku a pohrozil jsi mu, že ztratí Ryana. Je to tak?”

Rex obrátil oči v sloup a dramaticky vzdychl. „Není láska nádherná, drahoušku? Když se správně využije, může položit člověku svět k nohám. Chce to jen někoho, kdo v jejím jménu obětuje cokoliv. V tomh

le případě to byl náš Andy, kdo obětoval Stynhearst kvůli hazardu, peníze své ženy, aby zaplatil dluhy, a svého nejlepšího přítele mě abych opatřil dítě.”

Přejížděl jí prstem přes tvář. „Kdybys tak neslídila, drahoušku, nikdy bys nevěděla, že budeš muset pro Ryana obětovat Stynhearst. Ale ty ses musela hrabat v mém sejfu. Asi jsi hledala jeho rodný list, ne?” hádal.

Když váhavě přikývla, pokračoval: „Loni jsem chtěl zapsat Ryana do výběrové školy pro nadané děti, pamatuješ? Myslíš, že už to znovu neudělám?”

Marlena ucukla před jeho rukou. „Co jsi to za zrůdu?” sykla.

„Ukradl jsi dítě, abys mohl polapit mého bratra, a pak jsi tajně nahrál svůj rozhovor s ním, kde se k tomu zločinu přiznáváš. Tou páskou jsi mohl dokázat, že Andrew nechtěl Ryana vrátit. A bylo ti jasné, že bude mlčet jako hrob.”

„Velmi dobře, Marleno. Věděl jsem, že jsi chytrá holka.

Takže musíš chápat, že teď, když už jsi tu pásku slyšela a víš o Ryanovi pravdu, dostala ses nevědomky a velmi nenásilně do stejně ožehavé pozice jako Andrew.”

Její zelené oči byly nyní ostré a tvrdé jako smaragdy, ale i když se tvářila hrozivě, přesto se jí nepodařilo Rexe vyděsit. Má pravdu, nahradila Andrewa. Když si přehrála tu pásku, s hrůzou si uvědomila, jak ji Rex může využít. A dnes se ukázalo, že se nemýlila. Dal jí ultimátum: vzít si ho a přenechat mu Stynhearst, nebo ztratit Ryana.

Ale ona se ještě nechtěla vzdát. Vzdorně zvedla hlavu.

„To jsi nedomyslel, Rexi. Nemůžeš mi vzít Ryana, protože tě tou páskou můžu kdykoliv usvědčit.”

Pokrčil rameny. „Tohle na mě Andrew taky zkoušel. Řeknu ti, co jsem mu odpověděl: Můžeš tu pásku odevzdat na policii. Tím mě zničíš strávím zbytek života za mřížemi.” Svým vysokým, svalnatým tělem ji hrubě přimáčkl ke zdi a zlověstně ztišil hlas.

„Ale povinností ochránců zákona taky je vrátit Ryana truchlícím rodičům, nemám pravdu? Ty se ho vzdáš?”

Zmítala se v zoufalé bezmoci a nebyla schopna slova.

„Myslím, že ne, Marleno,” pokračoval škodolibě.

„Jsi tak průhledná. Podle toho, jak jsi byla před týdnem skleslá, jsem poznal, že se něco děje. Pak jsem zjistil, že z mého sejfu zmizela ta páska a novinový článek o tom únosu. Bylo to jasné. Týden jsi bojovala s nerozhodností. Celý týden jsi znala pravdu, ale”

nazvedl jí prstem bradu a přinutil ji, aby se na něj podívala, „nikomu jsi to neřekla, že? Když jsi nenašla odvahu dosud, pochybuju, že to někdy uděláš.”

Ne, nenašla odvahu. Rodiče měli Ryana osmnáct měsíců, než o něj přišli. Andrew a Eva si přivlastnili podobný díl jeho života. Ale Marlena s ním prožila tři úžasné roky. Ačkoliv mezi nimi nebyla žádná příbuzenská pouta, vybudovali nádherný vztah. Konečně v něm našla rodinu a byla mu pevnou skálou v sypkém písku. A nyní bylo její štěstí smeteno ďábelským vírem strachu, způsobeným tím šíleným mužem. Byla nucena vést bitvu, ve které nemohla zvítězit, ale nehodlala se vzdát. „Nevezmu si tě, Rexi,” odpověděla vzdorně.

Kolem úst se mu usadil zlý úsměv. Jeho prsty přejely po její holé šíji, chvíli hledaly a stiskly. Tolik, aby Marlena pochopila, že to je varování. „Obdivuju tvou odvahu, ale jsi hrozně naivní. Víš, drahoušku,

miluju hazard, stejně jako tvůj bratr. Ale dávám vyšší sázky. V téhle hře hraju s tebou a sázím všechno. Buď ztratím svou pozici a svobodu, nebo získám celou společnost i s její krásnou dědičkou.”

Uchechtl se a povolil svůj stisk. „Vidím ti na očích, že mi začínáš rozumět. To je dobře, žena by měla chápat svého manžela.”

Prudce ji stiskl kolem pasu a znovu přimáčkl ke zdi. Byl si jistý, že nyní jeho polibky neodmítne. Přitiskl své rty na její, zraňoval ji a podroboval svou silou. Snažila se vymanit, ale on jí ani na chvíli neposkytl úlevu od mučivého tlaku svého těla.

Marlena zalapala po dechu. Zdálo se jí, že brzy omdlí z nedostatku vzduchu. Její trýznitel uvolnil své sevření, ale stále ji věznil v kruhu ze svých rukou. Panovačně jí diktoval svůj plán. „Zítra vrátíš pásku a ten článek tam, kde jsi to vzala. Za pár týdnů se vezmeme, jak mám v plánu, a až nám skončí líbánky, převedeš na mě plnou moc nad Stynhearst Industries. Potom zase můžeš dělat matku tomu chlapci. Uděláš to, Marleno, nebo ho ztratíš.”

Ukazováčkem přejížděl zlatý řetízek na jejím krku a sledoval ho až do míst, kde jí mizel mezi prsy. Ležérně dodal: „Je tak jednoduché to zařídit. Nikdy jsem neviděl Ryanovo potvrzení o adopci, ani jeho rodný list. Takže vlastně před několika roky přestal existovat. A to se může stát skutečností, Marleno.”

Ruka mu zmizela za zády, pak se náhle objevila a svírala nůž. Marlena ztuhla, když jí blýskavá čepel ladným pohybem plným záludnosti zmizela ze zorného úhlu. „Nechci, abys podcenila hranice mé ctižádosti, drahoušku.”

Špička nože se jí opřela o bok, s jemným zapraskáním prořízla látku a lehce projela měkkým masem

pod ní. Z úst se jí vydral tichý sten, spíše ze strachu než z bolesti. Uvědomila si, jak daleko je tenhle muž schopen jít, aby si vynutil, co chce.

„Těším se, až budu po svatbě líbat tuhle jizvu,” předl jí do ucha jako kočka, pak ji pustil a obrátil se ke dveřím. „Jsem rád, že jsme začali s touhle diskusí. Smažila ses ve vlastní šťávě dost dlouho a já jsem ti chtěl ulevit. Můžeš si být jistá, že všechno mám pod kontrolou.”

Před prahem se znovu otočil: „A ještě jednu lekci, než odejdu. Nechala ses příliš připoutat k Ryanovi a teď za to platíš. Nikdy se s nikým nesbližuj tak, aby byl pro tebe nepostradatelný.”

Dveře se za ním zavřely a Marlena osaměla. Sáhla si na bok a neúčastně pozorovala krev na svých prstech. Rex Kane udělal dnes večer dvě chyby. Za prvé prozradil, že v každém člověku vidí jen sobce neschopného postavit se proti svým pudům a jednat jinak. A za druhé hrozil Ryanovým životem.

Kombinace těchto dvou chyb bude znamenat jeho pád. Měl pravdu, to dítě se pro pro ni stalo nepostradatelné, ale mýlil se v tom, že mu dovolí používat Ryana k vydírání.

Aby toho chlapce ochránila, bude ho muset vrátit.

Věděla, že je to nevyhnutelné. Ryanovi rodiče si po čtyřech strachem naplněných letech zasloužili své dítě zpátky a Rex Kane si zasloužil ztratit desetkrát více let svobody za to, co udělal. Automaticky zdvihla telefon, aby se poradila se svým advokátem, ale pak ho položila zpátky. Rexova slova jí duněla hlavou. Ve chvíli, kdy se úřady dozví o Ryanově identitě, Marlena ho ztratí.

V rozrušení si kroutila pramínky vlasů. Potřebovala čas.

Čas, aby se ujistila, že Ryan přijde do dobrého do

mova. Aby poznala jeho rodiče a oni ji, než je seznámí s jejich synem.

Když správně připraví cestu pro vzájemné porozumění, možná, že Bryce a Janette Powellovi ponechají v Ryanově životě trochu místa pro jeho tetu Marlie.

PRVNÍ KAPITOLA

Túú! Túú! Túú! Marlena Theodora Stynhearstová nebo jednoduše Marlie věnovala přes zpětné zrcátko svého pickupu vzteklý pohled stejně vzteklému řidiči za sebou a dál studovala automapu Connecticutu. Byla pevně přesvědčená, že je v právu.

Pink. Pink. Pink…

„Ten chlap za náma je nervózní, teto Marlie, ne?”

Marlie se ohlédla přes staré otrhané sedadlo po svém synovci. I bez rady Ryana Bartholomea Stynhearsta měla o chování toho vytrubujícího burana jasné mínění. Ryan si dál soustředěně pohazoval baseballovým míčkem a se zlatou svatozáří plavých kadeří kolem hlavy vypadal jako andílek. Tohle šestileté dítě jiskřící intelektem znalo takové prostředky odplaty, až Marlie naskakovala husí kůže.

„Je strašné horko, Ryane,” vysvětlovala trpělivě,

„každý je z toho nervózní.” Bylo jí jasné, že tahle ukázka dospělé logiky na něj nemá žádný vliv. Ryan, jako každé dítě, měl přirozenou odolnost k vnějším podmínkám, které někdy dospělé přivádějí k šílenství. Zkusila to jinak. „Asi spěchá domů, rovnou do bazénu, nebo se těší na sklenici piva.” Ryan sešpulil rty, zašilhal svýma velkýma modrýma očima a nakrčil čelo úvod k jeho obávanému proč. „Proč prostě nevycouvá a nejede jinudy?” dožadoval se. Vždycky rychle skoncoval s každým, kdo nedokázal vyřešit

jednoduchý problém. Marlie se musela uchýlit k tradiční odpovědi: „Nevím.”

Nevěděla také, jak přišla na myšlenku dát se do řeči s přívětivým staříkem na rohu sunnydaleského autobusového nádraží a pronajmout si od něj na pár hodin jeho stoletý pickup. Mohli si s Ryanem své kufry odnést sami. Bylo by to jednodušší, než se teď prát s tímhle zatvrzelým autem.

Už pět minut se tady pečou v červencovém horku. Ochotný mladý muž u pumpy jim řekl, že tahle alej je nejkratší cesta k jedinému motelu ve městě. Samozřejmě se zapomněl zmínit o měsíčních kráterech, které cestu rovnoměrně pokrývaly.

V posledním z nich muselo z auta něco upadnout motor zhasl a odmítal naskočit.

Pink. Pink. Pink…

Túú! Túú! Túú! Marlie zavřela oči a mnula si spánky. Co tady dělám? tiše zasténala. Věděla ale dobře, co tu dělá. Celou dlouhou cestu z Kalifornie do Connecticutu jí hlavou vířila myšlenka, že jede ztratit Ryana.

Pozorovala ho, jak se vrtí a překypuje dětskou energií, a přemítala, proč pro ni tolik znamená. Ryan ji potřeboval a ona skrze něj znovu prožívala svých čtrnáct spokojených let s chůvou Jane.

Marlie se usmála při vzpomínce na Jane. Byla dalším z darů, které jí život přinesl. Ta laskavá stará paní ji provedla dětstvím, když ji její vlastní rodiče odvrhli jako nepohodlného potomka. Díky ní Marlie prožila krásné dětství plné radosti a vzrušení. Chůva Jane nepromeškala jedinou příležitost seznámit ji s pozoruhodnými lidmi a novými zkušenostmi.

Jane jí přitom předávala svoji moudrost, učila Marlie velkodušnosti, soucitu a lásce. Čtrnáct let představovala její rodinu a tvořila bariéru před krutostí všedního života.

V den, kdy Marlie stála před hroby svých rodičů, řekla definitivní sbohem těm dvěma cizincům. Potom řekla sbohem i své milované chůvě.

Andrew, její o deset let starší bratr, ji sotva znal, a nevzrušoval se její přítomností. Řekl, že Jane zestárla a není už k ničemu. Bude lepší, když dospívající potomek společenské elity bude vychováván v prestižních evropských školách. Tak odsoudil Marlie ke čtyřem rokům plným rozčarování na malé exkluzivní internátní škole ve Francii.

Dostala se mezi mládež, jejíž hodnoty jí byly cizí. Brzy pochopila, že musí buď splynout s okolím, nebo zůstat sama.

Většinou zůstávala sama. Nemohla se smířit s posuzováním lidí podle jejich postavení na společenském žebříčku. Nikdy nenašla uspokojení ve špinavých klepech a mstách. Byla silná, jak jí to vštěpovala Jane, světu ukazovala smějící se tvář, která zakrývala vnitřní smutek. Její houževnatost a vůle se neztrácely, udržela si své přesvědčení a ideály. Marlie přežila ty čtyři roky, ale nikdy na ně nezapomněla.

Škola skončila, ale nebylo kam jít. Domů kam? K bratrovi, kterého neznala a který o ní nechtěl vědět? Vrátit se k životnímu stylu, který nenáviděla? Zapsala se tedy na jednu britskou univerzitu a studium jí bylo únikem ze samoty a odcizení.

Zpráva o nehodě bratra a jeho ženy ji rozesmutnila. Jejich smrt pro ni navíc znamenala obrovskou změnu. Tříletý Ryan vstoupil do Marliina života a jeho úsměv s dolíčky v tvářích vrátil světlo do jejích očí.

Ryan zaplašil trpké vzpomínky na samotu. Pryč byly pocity zbytečnosti, odvržení a strachu květiny vytržené a přesazené do cizí půdy. Ryan ji miloval a potřeboval a Marlie měla pocit, že její život má smysl.

Vytvořila pro něj rodinné prostředí, jaké znala z dětství, a pokračovala tak v krásném odkazu své chůvy.

Všechny naděje teď ale byly zničeny nejistotou.

Marlie mačkala mapu ve vlhkých rukou a přemýšlela. Budou Powellovi natolik tolerantní a chápaví, aby se s ní dokázali dělit o to, co je pro ni nejdůležitější na světě? Nesnesitelné vedro v neklimatizovaném pickupu pokropilo Ryanův pihovatý nos kapičkami potu. Marlie pozorovala soustředěné vrásky na jeho čele, když sledoval pravidelný rytmus míčku přehazovaného z dlaně do dlaně. Hrdlo se jí sevřelo dojetím. Bože, jak to dítě milovala. Co bude dělat, až bude pryč? To přece nemůže udělat! Její křehké odhodlání se bortilo.

„Co je, teto Marlie?” zeptal se chlapec s účastí.

„Ten chlap za náma ti leze na nervy?” Pink. Pink. Pink…

Vrátila se do reality, zlobíc se na sebe za svoji nesmyslnou melancholii. „Ryane,” řekla a snažila se ovládnout svůj hněv, „to je jenom polovina pravdy. Nemůžu nastartovat to zatracené auto. Nemůžu umlčet toho hulváta za sebou. Ale můžu umlčet tady ten monotónní rámus.” Vytrhla mu míček z ruky. Pinkání ustalo… Troubení ne.

„Mám se podívat pod kapotu?” zeptal se Ryan. Nyní se bavil soustředěným okopáváním sedadla. „To bude buď Karel Karburátor nebo Bobby Baterka.”

Marlie po něm hodila nechápavý pohled. Ryan dodal: „Vím, že součástky nemají jména, ale pomáhá to si je zapamatovat.”

Pravda, pomyslela si.

Túú! Túú! Túú! „Musím najít opravnu,” zamumlala Marlie unaveně.

„A co uděláš s tím chlapem za náma?” zeptal se Ryan a ukázal palcem dozadu.

„Máš tady ruční granát?” zeptala se Marlie a loktem šťouchla do brašny s Ryanovými poklady.

Ryan odpověděl ohromeným pohledem. Když šlo o černý humor, jeho teta vždycky vedla.

„Nevadí.” Mávla rukou a zašklebila se. „Budu ho muset poslat ke všem čertům jinak.”

Ryanovi zajiskřily oči nadšením. Marlie si toho všimla, ale zavrtěla hlavou. „Zvládnu ho sama, díky.”

Ryan se zatvářil zklamaně. Marlie zmáčkla kliku a lehce vyskočila na hrubý povrch silnice. Zatímco si urovnávala rozevláté vlasy, koutkem oka prozkoumávala situaci. Za čtyři týdny projela tři tisíce mil americkou krajinou a s obavami se neustále ohlížela přes rameno, kdy za sebou uvidí Rexa Kanea. Dříve nebo později ji musí najít. Mnohem raději by se s ním utkala tváří v tvář, než aby se za ní plížil jako had.

Ale Rex Kane teď nebyl její problém. Její problém byl ten troubící hulvát v autě. Bojovným krokem vyrazila ke kaštanově červenému saabu namáčknutému až k nárazníku jejího pickupu.

Túú! Túú Poslední zahoukání bylo ostře useknuté, jako kdyby mu náhlá Marliina přítomnost sebrala všechnu odvahu. Pěstěnými nehty poklepala na kouřové sklo řidičova okénka. Okamžitě začalo s jemným bzučením sjíždět. Nasadila neutrální úsměv a sklonila se, aby pohlédla svému trýzniteli do očí.

Zaostřila však pouze na svůj vlastní obraz, který se zrcadlil v jeho tmavých brýlích. Řekla sladce: „Zdá se mi, že takhle to k ničemu nepovede, a tak navrhuji výměnu. Nastartujete mi auto, a já za vás zatím budu troubit.”

Její obraz v brýlích se pohnul, když ji muž začal zkoumat z jiného úhlu. Nasadil troufalý úsměv, který vyhloubil v jeho zarostlých tvářích dva dolíčky. Vy

padal dobře. Moc dobře ve své frajerské baseballové

čepici a teamovém tričku.

Zpátky, Stynhearstová, varoval ji její pud sebezáchovy.

Stejně si ale nemohla poručit. Ten muž ji přitahoval.

Jeho úsměv byl opatrný a milý, a to ji obměkčilo. Měla ale dost vlastních starostí. Teď nemohla své srdce poslouchat. Rozhodně potlačila nutkání jeho úsměv opětovat. Místo toho pozdvihla obočí, aby ho mlčky pobídla, jestli s tím hodlá něco udělat.

„Udělal jsem chybu,” připustil.

Marlie přikývla. „Ano, udělal, jestli jste si myslel, že troubením přivedete můj pickup k rozumu.” Její klamně okouzlující úsměv se rozšířil. „Uvidíte sám.”

Znovu sešpulil rty. „Ta chyba byla jinde,” řekl klidně.

„Myslel jsem si, že jste jedna z těch, kteří považují tuhle alej za parkoviště. Tenhle týden už jsem se musel obrátit třikrát. Ale dneska jsem unavený, spěchám a neměl jsem náladu jet zpátky.”

Odmlčel se a odhadoval míru její sympatie. Marlie pozvedla ruku, aby delikátně zakryla zívnutí, a v očích jí zableskl ironický úsměv.

Muž zahájil protiútok sundal si brýle a obrátil na ni své modré oči, které by ženu dokázaly přimět k čemukoliv. „Taky jsme právě prohráli baseballový zápas kvůli jedinýmu mizernýmu odpalu,” dodal naštvaně.

Kdyby Marlie ještě považovala ten rozhovor za souboj, mohla by si připsat bod k dobru. Ale vzhledem ke svým zkušenostem s mužským myšlením hodnotila situaci mnohem opatrněji.

Rozhodla se o tom nepřemýšlet. „Život je někdy pes,” odpověděla a smála se v duchu jeho smutné historce.

„Je povzbuzující najít ženu, která má pochopení pro mužské ego,” řekl suše. „Mám s sebou nějaké nářadí. Co kdybych nechal houkačku chvíli odpočinout a mrknul se na vaše auto?”

Dřív, než stačila zareagovat, otevřel dveře a odstr

čil ji.

Když se narovnal v celé své výšce, ustoupila o další krok a úsměv jí zmizel z tváře. Rex Kane byl šest stop vysoký ale tomuhle muži by stačily slabé tři palce, aby se mu vyrovnal. Marlie si sáhla na starou jizvu na boku a trpce přemítala o výhodách mužské síly. Na okamžik jí projela nenávist k tomuto muži, protože si uvědomila svou bezmocnost.

Měl na sobě pružné sportovní kalhoty, které nosí všichni hráči baseballu, pod tričkem se znakem mužstva se rýsoval mohutný hrudník. Dlouhé tmavé vlasy obepínala zelená baseballová čepice. A z množství prachu a potu Marlie usoudila, že jí s tou svou historkou nelhal. „Opravdu hrajete baseball,” konstatovala. Zatoužila znovu uslyšet jeho příjemný yankeeský přízvuk.

„Jo,” odpověděl přes rameno, když kráčel kolem svého auta.

Otevřel kufr a vyndal nářadí. „A že jsme prohráli, to je taky pravda.” Marlie se snažila před ním neustupovat, ale nedokázala to. Uklidňovala se výmluvou, že přece není zbabělé držet se dál od tak velkého a zjevně špatně naladěného chlapa. Z úctyhodné vzdálenosti se zdvořilým tónem zeptala: „Takže vy jste prohrál a na mně a na mém ubohém autě si prostě vyléváte vztek?”

„Tak už dost o tom,” odbyl ji příkře.

K Marliinu pickupu došli dříve, než stačila otevřít ústa.

Podal jí nářadí, posunul si brýle nad kšilt čepice

a bez nejmenšího úsilí zvedl kapotu. Propocený baseballový dres volně překrýval kontury jeho svalů dokonalá ukázka pružnosti a síly. Marlie ho uchváceně pozorovala. Cítila strach a zároveň pokušení pohladit si tu krásnou divokou šelmu.

Těžce polkla a napomenula se za svou hloupost. Přistoupila k autu a pozorovala, jak se potýká s tím nepochopitelným propletencem kovových součástek. Zadívala se na jeho ruce a nepřítomně se zeptala:

„Myslíte, že je to Karel Karburátor, nebo Bobby Baterka?”

Muž pomalu zvedl hlavu a vystavil ji dalšímu náporu svých pronikavých modrých očí. Pak se jeho hruď vzedmula a následoval výbuch smíchu, který ho obral o všechnu sílu, takže se musel opřít o auto.

Marlie si založila ruce na prsou a trpělivě čekala, až se bouře jeho veselí uklidní. Pohrdlivě pozvedla obočí. „Vím, že součástky nemají svá jména, ale pomáhá to si je zapamatovat,” hrdě citovala Ryanovu moudrost. Jeho smích se zklidnil a stal se upřímnějším.

„Omlouvám se, jestli urážím vaše city,” řekl stále ještě se smíchem. „Myšlenka na malé společenství žijící pod kapotou mě rozesmála.” Znovu se naklonil nad motor a vrtošivě dodal: „Podle mě je viníkem Cecilie Cívka. Musela se vám rozpojit s Robbym Rozdělovačem, když jste spadla do tý poslední díry.”

Důlky ve tvářích zase zmizely a Marlie si říkala, že je to trochu škoda. Aby je znovu uviděla, řekla: „To zní, jako kdyby Cecilie a Robby neměli slušné vychování. Co se stane, když se rozpojí?”

Fungovalo to. Rozpustilý úsměv se objevil znovu.

„Nic. Když Cecilie není připojena… intimně k Robbymu, jiskry nelítají. A bez jiskry se to nepohne.” Od váhavého úsměvu pomalu přecházel k rozpustilému

flirtování. Marlie se rozhodla to skoncovat. Přinutila se přerušit kontakt jejich očí.

„Myslím, že spojení takových významných součástek vyžaduje pomoc odborníka. Když mi ukážete, kde je nejbližší autoopravna, tak vám budu moc vděčná.”

„Není třeba.” Ponořil se do útrob auta, chvíli něco kutil s Cecilií a Robbym? a potom se narovnal se spokojeným zachrochtáním. „Hotovo,” řekl, „můžete nastartovat.”

„Děkuji.” usmála se Marlie. Odstoupila od auta a otřela si ruce o šortky. Předpokládala, že ten chlap si teď půjde po svých. Místo toho se ale opřel o střechu pickupu, zkřížil nohy a založil ruce na prsou.

„Nemohl jsem si nevšimnout, že ten starý krám vypadá přesně jako auto starého Happy Hansona,” ležérně komentoval.

Marlie přikývla.

Jeho úsměv se vrátil. „Vy skrz Sunnydale jen projíždíte?”

Pokrčila rameny. „Ne tak docela. Zdržím se tu pár týdnů, ale než najdu nějaký podnájem, budu bydlet v motelu.”

Jeho modré oči sjely po Marliině těle a na chvilku se zdržely u špiček jejích bot. Konečně se na ni podíval a poznamenal: „V Sunnydale je jen jedno místo, kde se dá sehnat podnájem.”

Marlie měla sto chutí se ho zeptat, proč tu ještě okouní. „Zdá se, že v Sunnydale je na všechno jen jedno místo,” odpověděla suše.

„Ano. Jenom v jednom domě je tu ještě volný byt,” trval na svém. Nevypadal na to, že by chtěl pustit oběť tak snadno z drápů. „Jste asi tak dvacet děr od vašeho cíle. Pojedu za vámi a doporučím vás paní Coppové.”

„Vždyť mě ani neznáte,” protestovala překvapená Marlie.

„To nevadí. Tohle setkání mi úplně stačí.” Aby to dokázal, vrhl na ni další pronikavý pohled.

Stěží mohla potlačit úšklebek hlavou jí zavířily Rexovy podvodné intriky. „Jsem vám vděčná za vaše ocenění. A co se týče vaší nabídky, musím se nejdřív zeptat Ryana. Strašně se těšil, že budeme spát v motelu.”

Jeho úsměv zmizel jako pára nad hrncem. „Vy nejste sama?”

„Ne, já jsem…” začala Marlie a dívala se muži přes rameno.

Právě když podvod začal fungovat, Ryan se musel objevit a všechno zmařit. Marlie sebou trhla.

…. s ním,” dokončila nepřesvědčivě a otočila se k chlapci.

„Ryane, jak můžeš…” tiše zasténala. Byl oděn v kostýmu, který znala pouze z jediné situace když se cítil ohrožen mužskou konkurencí. Říkal své pekelné drákulovské čepici, černé fotbalové helmě a tmavým brýlím ‘uniforma vyhaněče vetřelců’, což vysvětlovalo nejen její účel, ale zároveň varovalo každého narušitele.

Dobře, pomyslela si Marlie a stěží potlačila náhlý příval smíchu. Tohle by taky mohlo vyřešit její problém.

A vyřešilo. Lépe, než si mohla představit.

Když se obrátila zpátky k cizinci, očekávala alespoň pobavený úšklebek. Ale on se nesmál. S otevřenými ústy zíral na Ryana. Očividně nebyl schopen snést pohled na to zjevení. Praštil s kapotou, na místě se otočil a vyrazil zpátky ke svému autu. Ne, že by Marlie nebyla ráda, že to ukončilo jejich neplodnou diskusi, ale přece jen toho muže nechtěla vyděsit.

„Hej!” zavolala na něj žoviálně, „to dítě není nebezpečné!”

Žádná odpověď. „Mohu se alespoň zeptat, komu mám být vděčná?” zakřičela hlasitěji.

Muž se otočil, když otevíral dveře svého auta. „Powell.

Bryce Powell. Ale své díky si můžete strčit za klobouk.”

Dopadl na sedadlo a zabouchl dveře.

Marlie zaplavila vlna letargie. Zůstala strnule stát v náhlém citovém zmatku. Její mozek odmítal dát dohromady jakoukoliv rozumnou myšlenku, byl vyplněn prázdnotou, která jí nedávala žádný záchytný bod. Tento stav mohl trvat věčnost, kdyby do hluboké temnoty její mysli nepronikl tenký hlásek.

„Teto Marlie?”

Pomalu se obrátila k Ryanovi a dlouze vydechla. Až teď si uvědomila, jak se vlastně bála setkání s Ryanovými rodiči.

„Jdi zpátky do auta, Ryane,” nařídila mu příkře.

„Ale tetičko!”

„Jdi zpátky do auta! Prosím,” dodala tišeji, když viděla jeho zmatený obličej. „Je čas jít.”

S nesrozumitelným mumláním Ryan udělal, co mu bylo nařízeno. Marlie ho následovala, pevně rozhodnutá ignorovat kaštanově červený saab zaparkovaný vzadu. Sedla si za volant a uvědomila si, že stále svírá v ruce jeho nářadí. Mrštila s ním na podlahu, jako kdyby držela klubko jedovatých hadů.

„Co se děje, tetičko?” zeptal se Ryan vyděšeně.

Marlie se otřásla a všemožně se snažila ovládnout paniku. Jestli se jí během příštích pěti sekund nepodaří uniknout z téhle aleje, exploduje. „Nic, miláčku,” snažila se ho uklidnit. „Ten hodný pán nám spravil auto. Už je všechno v pořádku.”

Vyhaněč vetřelců byl v akci, odhodlaný bojovat za svou milovanou tetu Marlie do posledního dechu.

„Byl na tebe hrubý,” prohlásil nesmiřitelně. Potom škodolibě dodal: „Ale já jsem mu to vrátil. Když se nedíval, vypustil jsem mu dvě kola.”

Marlie zděšeně zírala na svého synovce. Nevěděla, jestli se má začít smát nebo plakat. Pokud to byla pravda a jak znala Ryana, tak byla dítě se právě přiznalo, že vyvedlo svému otci pěknou lumpárnu.

Marlie neztrácela čas, aby Ryanovi vyhubovala. Místo toho ona, Ryan a Happy Hansonův pickup pokračovali ve své drkotavé jízdě a děkovali bohu, že dorazili k cíli dřív, než Cecilie a Robby mohli mít další rozepři. Když vstoupili do pronajímací kanceláře, Marlie už měla věci pevně pod kontrolou.

Kancelář odpovídala velikostí i elegancí záchodu její společnosti Stynhearst Industries. Statná žena ve středních letech seděla za oprýskaným stolem, nyní plně zabraná do luštění křížovky.

„Paní Coppová?” odvážila se Marlie. Žena vzhlédla. Marlie utonula v jejích teplých černých očích, které připomínaly oči chůvy Jane.

„Ano?”

„Řekli mi, že máte byt k pronajmutí. Chtěla bych tu zůstat několik týdnů. Vím, že tak krátký pronájem je pro vás nevýhodný, ale všechny ztráty vám zaplatím zvlášť.”

Paní Coppová vstala, obešla stůl, opřela se o něj a založila si ruce. Dělala, co mohla, aby se nepodívala na Ryana, jako kdyby dítě ohrožovalo její obchodnickou obezřetnost. „Budete muset zaplatit nejméně roční činži.”

Marlie vzdychla. Musí to být skutečně jediný podnájem ve městě. „Zaplatím vám šest měsíců předem v hotovosti.”

Majitelčino obočí se bleskově zdvihlo až k prošedi

vělým vlasům nad čelem. „Kdo vám řekl, že mám byt k pronajmutí?” zeptala se s podezřením.

Marlie nechtěla lhát, a tak neochotně odpověděla:

„Bryce Powell.”

Zvuk toho jména vyčistil vzduch jako jarní deštík. Paní Coppová se doslova rozzářila: „Ach tak! Když vás doporučil Bryce, tak není důvod, proč byste tu nemohla zůstat.”

Marlie polkla. Pan Powell ji vlastně nedoporučil. Měla by jí to říct? Rozhodla se, že ne. „Paní Coppová, ráda bych vám představila svého synovce Ryana.” Postrčila ho dopředu.

Chlapec podezíravě uchopil podanou ruku.

„Ahoj, Ryane. Bydlí tady několik dětí stejně starých jako ty a všichni tu občas spolu vaříme. Budeme rádi, když se k nám přidáš,” nabízela hned paní Coppová s horlivostí matky s prázdným hnízdem. Ryan se podíval na Marlie. Mlčky se ptal, jestli má té paní věřit.

Bytná si ani nevšimla, že od Ryana nedostala odpověď, jak byla zaměstnaná hledáním toho správného formuláře v přihrádkách na protější stěně. Pak se vrátila, aby ho spolu s inkoustovým perem podala Marlie. „Nechtěla byste si ten byt nejdřív prohlídnout?” lehce se začervenala.

Marlie zavrtěla hlavou. Mělo smysl prohlížet si jediný prázdný byt ve městě? Podepsala se a vytáhla peněženku nacpanou stodolarovými bankovkami. Marliina hotovost paní Coppovou zdaleka tak neohromila jako její podpis. Chvíli ho zkoumala, pak se podívala na Marlie a usilovně hledala ve své paměti. Náhle se jí rozšířily oči. Marlie věděla, že jí došlo, kde jméno Marlena Stynhearstová slyšela. Zamrazilo ji. Strach přejel přes konečky jejích prstů a na chvíli ji obral o dech. Rex musel být tady v Sunnydale. Je tu

ještě teď? Je snad dokonce v tomhle domě? Křečovitě se usmála a hledala vhodná slova. „Vím na co myslíte, paní Coppová,” řekla zdánlivě nenuceně. „Někdo se tu po mně ptal.”

Bytná vysunula spodní ret. „Asi bych nemohla hrát poker, že? Chtěl vás překvapit. Nechal tady pro mě telefonní číslo, kdybyste se ukázala.”

„Nedělejte si starosti,” uklidnila ji Marlie, ale sama rozhodně měla ke klidu daleko. „Naše cesty se nedávno zkřížily a to překvapení se mu už vyvedlo.” Sešpulila rty a pokračovala: „Zapomněla jsem se ho ale zeptat, jestli se bude vracet zase přes Sunnydale. Nezmínil se o tom?”

„Ano, říkal, že se staví. Bylo to před čtrnácti dny. Moc se mi líbil, je to podnikatel?” neodpustila si zvědavou otázku.

„Pracujeme ve stejné společnosti v Los Angeles.

Ale každý máme jiný úkol,” odpověděla Marlie.

„Jsem ráda, že je to vyřešené,” řekla paní Coppová a shrábla se stolu svazek klíčů. „Nerada někomu kazím překvapení.”

Marlie si potají oddechla. Rex není v Sunnydale a vypadá to, že se sem hned tak nevrátí. Vykonala dalekou cestu přes Státy, aby získala drahocenný čas. Ale nenamlouvala si, že se Rex jen tak vzdá hledání své oběti. A kromě toho měla v ruce trumf magnetofonovou pásku, která ho může poslat do horoucích pekel.

Sotva se Marlie stačila vzpamatovat z ožehavé diskuse, začala bytná s dalším náročným tématem. Když přecházeli parkoviště, začala paní Coppová Marlie zdlouhavě seznamovat s přednostmi svého dalšího nájemníka, Bryce Powella.

„Bryce dokáže být velmi pozorný, když má nablízku osamělou ženu. Docela by se k vám hodil,” čtve

racky se zahihňala a dál rozjařeně pokračovala ve svém komentáři. Zastrčila klíč do zámku, otevřela dveře a celý průvod vešel do bytu, to vše bez přerušení jejího proslovu.

Marlie by ten zničující příval informací nejradši zastavila. Chtěla odpověď pouze na jednu otázku: Pan Powell. Jak to, že paní Coppová bez rozpaků nabízí služby ženatého muže? Ten sprosťák v aleji, to ztělesnění mužské hrubosti, který se ukázal být manželem Janetty Powellové a Ryanovým otcem, s ní flirtoval. Do jaké rodiny se to Ryan dostane? Se zaťatými zuby překonala svůj vztek a chladně přerušila paní Coppovou. „A jak se má Janette?”

Marliina otázka fungovala lépe než roubík, vodopád slov se změnil v nedůvěřivé koktání.

„Janette? Proč… proč…? Janette se moc dobře nemá, paní Stynhearstová. Je už dva roky po smrti.”

DRUHÁ KAPITOLA

Bryce Powell čtyřiatřicetiletá citová troska bezmyšlenkovitě zíral přes čelní sklo svého auta na hrboly a díry, které se táhly do nekonečna prázdnou alejí. Cítil se, jako kdyby ho někdo praštil do hlavy, hodil do jedné z těch děr a nechal napospas supům.

Před pěti měsíci konečně začal věřit, že se mu podaří zapomenout na krutou minulost, a teď musí přijít tahle žena s jasnýma očima a ostrým jazykem a přivést s sebou živou připomínku toho, co mu zničilo život. Sevřel pěsti a cítil, jak se třese. Kdyby byla sama, nesvádělo by ho to zavřít oči a znovu vidět toho bojovného šibala. Necítil by se jako zbabělec, že utekl a nechal ty dva v rozpacích nad jeho nerudným chováním.

Proč mě stále tak trápí, že jsem ztratil syna? přemýšlel rozzlobeně. Bylo to už čtyři a půl roku a zanícená rána se stále odmítala zahojit. Kdyby jeho syn zemřel, Bryce a Janette by pochovali své utrpení spolu s jeho tělem. Ale malý Gordon nebyl nalezen mrtvý. Nenalezli ho vůbec. Během pěti minut se někdo vplížil do zahrady a sebral jim jejich osmnáctiměsíční děcko přímo z houpačky. Nepředstavitelná krutost toho krátkého okamžiku vzala Bryceovi chuť žít. Policie, soukromí detektivové, veřejnost spolu s ním a Janette zahájili pátrání po celých Státech. Převrátili doslova každý kámen.

Když bylo po všem, Bryce se celé noci zmítal v posteli v zajetí děsivých představ o Gordonově osudu. Věděl, že Janette leží vedle něj a prožívá podobnou agónii, ale nebyl schopen jí pomoci.

Měsíce plné bolesti plynuly a Bryce se konečně postavil pravdě tváří v tvář. Zároveň s tím se objevila křehká naděje, že jejich duše znovu pookřejí a že začnou zase žít. Možná, že by to i dokázali, kdyby jim bylo dopřáno více času.

Pro Bryce bylo stále těžké přemýšlet o Janette jako o mrtvé. Spíše se mu zdálo, jako kdyby si někam na chvilku odskočila. Někdy se na ni dokonce zlobil, že ho takhle opustila. Měla s ním přece zůstat a pomoci mu přenést se přes kruté zklamání a zničující realitu, právě tak jako on chtěl pomoci jí. Lidé, kteří se milují, by měli sebrat zbytky naděje a společně postavit novou budoucnost. Ale Janette ho opustila. Jenom bůh ví, jestli skutečně chtěla nebo ne. Gordonovo zmizení, smrt jeho ženy a finančně zdevastovaná Letecká dopravní společnost nakonec dostaly Bryce na kolena.

Život mu dal mat.

Den co den se pohřbíval v nic nepřinášející práci. Noc co noc nacházel útěchu v pití a v objetí náhodných žen. Potom, asi před rokem, se stal zázrak. Po jednom ze svých obvyklých víkendových tahů se probudil sám v neznámém domě, v neznámé čtvrti kdesi v Hartfordu. Procházel ulicemi a hledal své zapomenuté auto, když potkal muže, který změnil jeho život navždy. Arthur Newton tehdy řekl slova, která konečně vytrhla Bryce z jeho apatie.

Starý Art uměl pomoci člověku dostat se z bahna, ukázat mu, co by mohlo být obnoveno a co by mělo být zapomenuto. Bryce za ním často chodil, aby pochytil více jeho laskavé moudrosti. Tehdy cítil, že se

konečně uzdravuje. Stále ještě měl mnoho citlivých míst a stále ještě těžko snášel návaly vracejících se vzpomínek. Ale uzdravoval se.

Přestože si ještě připouštěl svou nejistotu v citových záležitostech, zdálo se mu, že ta žena v Hansonově pickupu je přesně to, co potřebuje. Její osobitý smysl pro humor osvítil temné kouty jeho srdce. V očích měla jas slunce, ale zároveň i stopy nepřízně osudu podobně jako on. Sunny. Ani neznal její jméno. Pro něj to byla prostě Sunny, Sluníčko. Její broskvová pleť, lesklé světle kaštanové vlasy, úsměv na jejích rtech a v očích z toho všeho na něj vyzařovalo příjemné teplo.

Bryce toužebně vzdychl. Sunny v Sunnydale to zní slibně.

Všechny jeho představy se však rozplynuly, když si vzpomněl na jejího malého hrůzu nahánějícího společníka. Nejraději by se za svou slabost uškrtil. Dříve, než se vůbec pokusil navázat známost, ten malý kluk mu to prostě překazil.

Přesně takovouhle ženskou teď potřebuješ, idiote.

Přece to musí někdy skončit, přemýšlel.

Střelil pohledem do zpětného zrcátka a netečně pozoroval, jak černobílé policejní auto zastavuje pár yardů za ním. Se šklebem otevřel dveře a kráčel k jedinému ochránci zákona, kterého Sunnydale zaměstnávalo. Opřel se rukama o střechu a pozdravil starého kamaráda. „Nicolasi Vaughne, copak nemáš nic jinýho na práci, než otravovat počestné sunnydaleské občany?”

Šest stop a čtyři palce vysoký bývalý newyorský detektiv vyklonil hlavu z okénka a zabručel: „Baseballový míček při zápase nechytneš, ale teď můžeš klidně chytit třicet dnů vězení za urážku veřejného činitele.” Vystoupil z auta a zamířil k Bryceovu saabu.

„A za nedovolené parkování dalších třicet dnů, skr

čku.”

Bryce se ušklíbl. „To je řečí kolem jednoho mizernýho palce. Právě jsem se chystal odjet.”

„Dobrá, dobrá. Chceš vzít do Jakeho dílny, nebo mám zavolat odtahovou službu?”

„Co to povídáš?” zeptal se Bryce udiveně.

Nick se zahihňal a ukázal na levou zadní pneumatiku. Bryce zíral chvíli tím směrem a pak zamumlal slovo, které velice dobře vystihovalo situaci.

„Průšvihy chodí většinou v párech,” stále se chechtal Nick a ukázal na pravou pneumatiku.

Bryce rezignoval, bylo mu jasné, co tam uvidí. Sunny sice měla talent, ale v úvahu přicházela jenom jedna osoba, která se mohla připlížit a tohle udělat. Nick měl pravdu, průšvihy chodí v párech. V různých dobách, podobách i velikostech.

Veronika Coppová byla dobromyslná paní. Předstírala, že Marliino faux pas přehlédla. Marlie to věděla všimla si, jak rychle stará paní přešla její morbidní otázku. Už to bylo dvacet minut, co je bytná opustila, ale Marlie se stále nemohla vzpamatovat ze zprávy o smrti Janetty Powellové. Paní Coppová žvatlala cosi o tragédii v životě ubohého Bryce. Ano, Marlie souhlasila, že ztráta ženy a dítěte je tragédie. Dokázala Bryce pochopit, i když musela stále myslet na to, že jí vezme to nejdražší Ryana.

Janette Powellová tu nebyla a Marlie nyní měla co dělat nejen s otcem ztraceného dítěte, ale i s truchlícím vdovcem.

Nebo snad ne? Paní Coppová říkala, že Janette umřela před dvěma lety. Může někdo truchlit tak dlouho? Marlie si v duchu přehrála scénu v aleji. Ten hulvát s ní evidentně flirtoval. Chová se takhle někdo, kdo truchlí? Nevěděla.

Věděla ale, že se s ním musí spřátelit, a díky Ryanově ‘rytířské udatnosti’ to celé bude muset začít omluvou. Co mám dělat, chůvo Jane? ptala se v duchu své dávné učitelky a přítelkyně. Marlie ale věděla, co by Jane řekla: Udělej tu správnou věc, Marleno.

„Co je s tebou, teto Marlie? Nelíbí se ti náš nový byt?”

Prudce otevřela oči a trochu se odtáhla od Ryana, který k ní tlačil svůj pihovatý nos. Zadívala se na jeho oděv bohudík už na sobě neměl tu pekelnou uniformu.

„Ryane ” začala přísně.

„Není to tu jako u nás doma v L.A…” uhýbal.

„Ryane”

„Ale vymalované to tu je a koberce jsou čisté, ne? A záclony tu taky jsou. Kde máme kuchařku a domovníka? A dneska budem spát na podlaze?”

Marlie využila odmlky a rychle přerušila vodopád slov, než se chlapec stačil nadechnout: „Přestaň, Ryane.”

Ryan věděl, co znamená tenhle její tón, a podrobil

se.

Marlie se vzchopila. „Tak především ti krátce od

povím na tvé otázky a bystrá pozorování. Zdá se, že nebudeme mít ani jednoho, ani druhého, a že dneska opravdu budeme spát na podlaze.”

Chlapec vydal nadšený pokřik a mával rukama nad hlavou.

„Parádááá!”

„Užij si radosti, dokud máš proč. Než půjdeme spát, omluvíš se tomu pánovi, kterého jsme potkali tam v aleji.”

„A za co?” zeptal se nevinně.

„Za to, že jsi mu vypustil kola… Nebo snad ne?”

„Vypustil.”

Najednou si Marlie vyčítala, že ho vždycky tak úzkostlivě vedla k čestnosti. „Jdeme,” přikázala unaveně.

„Ale tetičko Marlie…” zanaříkal a hrozně se šklebil.

„Žádné ale. Já se na to setkání taky netěším. Kdybych se nebála, že mi tě pošle zpátky rozporcovaného v igelitových pytlících, poslala bych tě tam samotného.” Tahle představa Ryana viditelně postrašila, ale nedalo se nic dělat.

Bryce Powell bydlel o dva domy dál. Ryan se strašně loudal a než překonali těch pár yardů zeleného trávníku, poklesli oba důkladně na duchu. Marlie několikrát zmáčkla tlačítko zvonku. Nic. Napadlo ji, že pan Powell ještě nestačil vyměnit pneumatiky. Otočila se k odchodu, ale po dvou krocích uslyšela, jak se hlučně otevřely dveře. Ohlédla se přes rameno a uviděla boha pomsty.

Bryce Powell se ještě neoholil ani nevykoupal. Sundal si jenom boty a ponožky a baseballové tričko a kalhoty nechal viset na půl žerdi. Jeho pohled se do ní nevraživě zabodával a Marlie, zaplavená rozpaky a obavami, tam stála úplně neschopná reagovat na jeho otevřené nepřátelství.

Ryan za ni díky své neohrožené povaze problém na chvíli vyřešil. „Teta Marlie říká, že bych se vám měl omluvit. Omluvím se, ale nebude to upřímné.”

„Ryane!”

Dítě se bezelstně podívalo na Marlie. „Ty chceš, abych lhal?”

Ano, ano! skřípala zuby. Mám co dělat, abych to sama zvládla, a ty mi ještě házíš klacky pod nohy. Střelila pohledem po Ryanově otci Ryanův otec… až se sama podivila, jak rychle si zvykla a s překvapením zjistila, že se pohodlně opřel o dveře, obočí arogant

ně zdvižené. Byl očividně zvědavý, jak si s tím Marlie poradí.

Upřímně řečeno, neměla nejmenší představu, co dělat. Musela respektovat Ryanovu nesnášenlivost k cizincům. Tak jak by ho za to mohla trestat? Rozhodla se udělat s tím krátký proces. Chytila Ryana za ucho a postrčila ho Bryceovi pod nos. „Pane Powelle,” začala důležitě, „tohle je Ryan. A jak vám určitě došlo, má na svědomí vaše zdržení v aleji. Lituje, že vám způsobil takovou nepříjemnost, i když to ještě neví. Ale,” podívala se na chlapce, „až přijdeme domů, už to vědět bude.”

Ryan trpně držel. Jeho nakrabatěné čelo a zúžené oči však Marlie říkaly, že pro ni udělá všechno, ale tohodle nikdy litovat nebude. „Ryan se považuje za mého ochránce, víte,” vysvětlovala.

Powellovi přeběhl po tváři nerozluštitelný výraz, když se podíval dolů na Ryana, a emoce mu na okamžik napnuly všechny svaly. Po chvilce hrobového ticha se jeho obočí znovu arogantně zdvihlo. „A před kým si ten malý spratek myslí, že vás ochraňuje?”

Trvalo několik sekund, než jeho slova plnou silou pronikla do Marliiny mysli. Spratek? Spratek! V jejích zelených očích zajiskřil vztek. Soustrast a snaha o přátelství zmizely jako pára nad hrncem. Nikdo nebude urážet její hrdost. Zpražila Powella tvrdým pohledem a odpověděla: „Před hrubiány jako jste vy.”

Bryce se ramenem odstrčil od dveří, jak se chystal k verbálnímu souboji. „Zřejmě zapomínáte, jak to bylo, dámo. Obětí jsem byl já.”

Někde uvnitř spolu bojovaly dvě Marlie. Jedna ho chtěla praštit přes hlavu, zatímco druhá rozumnější

stále opakovala: překonej se, pamatuj, že nejdůležitější je porozumění. Musíš si získat toho muže.

Ale bylo těžké vzdát se boje, zrovna když sebrala

odvahu. Její ústup jí připomínal tíseň, kterou zažila nedávno, když ji Rex zahnal do kouta.

„Ano, byl jste oběť, pane Powelle,” přiznala nevzrušeně, „ale ne dříve než já. Učila jsem Ryana zdvořilosti a respektu. Vaše vytrubování byla perfektní ukázka hulvátství. Myslel si, že by měl zasáhnout, a udělal to, jak nejlépe uměl.”

Bryce odstoupil od dveří a pomalu se k ní blížil. Marlie ho odhadla dobře nedokázal ustoupit a přijmout omluvu, ani kdyby mu šlo o život.

„Smysl pro spravedlnost vašeho syna je trochu přehnaný, ne?” řekl a křivě se šklebil, když pomalu postupoval podél domu. „Kdyby můj společenský poklesek byl trochu větší, asi by mi ty pneumatiky rovnou rozřezal, co?”

Marlie stiskla zuby. S každým krokem, kterým se k ní přibližoval, ustupovala ona dozadu. Došla až na konec chodníku a zůstala stát za malým, do pasu sahajícím rododendronem.

„Pane Powelle,” řekla netrpělivě, „Ryan není můj syn. Já jsem ho jen tři roky vychovávala, jak nejlépe jsem uměla.”

Bryce se zasmál: „Pak tedy své zločinné sklony asi zdědil po otci.”

Marlie se vydralo z hrdla jemné škytnutí, jak se snažila spolknout náhlý příval smíchu. Kdyby jenom pan Powell věděl, co teď právě řekl! Bryce s rozpačitým úsměvem přistoupil ke keři a zeptal se: „Řekl jsem něco veselého?”

„Trochu,” připustila. Stále se opatrně držela na protější straně. Ta honička kolem keře jí připadala legrační.

Koneckonců, rododendron byl široký dost a jemu se vrátila dobrá nálada s dolíčky ve tvářích. „Prominete Ryanovi jeho snahu ochránit svou tetu?” zeptala se.

Bryce předstíral, že zvažuje její otázku, ale přitom přemýšlel, jak by překonal vzdálenost, která je dělila.

Stále mu uhýbala krok za krokem. A jeho už nebavilo honit se s ní. Natáhl se jednoduše přes keř a svýma dlouhýma rukama ji uchopil za ramena. Konečně ji měl tam, kde chtěl. Na tváři měla neurčitý, snad trochu vystrašený výraz. „Neboj se, Sunny,” řekl jemně.

„Chtěl jsem ti jen dát polibek na usmířenou.”

Chvíli se slepě bránila. Marlie znala jenom Rexovy ruce, které ji ovládaly a pokořovaly. Ale tento tichý, jemný hlas nepatřil Rexovi. Přejela pohledem vzhůru přes jeho nahou hruď a zadívala se mu do očí. Tahle smějící se ústa, dolíčky a sytě modré oči také nebyly Rexovy.

„Já… já bych řekla, že bude lepší, když dáte polibek Ryanovi.”

Bryce pomalu zakroutil hlavou. „Ne Ryanovi, tobě.”

Marliin pohled utkvěl na jeho bosých nohou. „Já jsem vám přece ta kola nevypustila,” zašeptala.

„Ale někdo musí být odškodněn. A to dítě je teď pryč, co vy na to?”

Rychle se rozhlédla. „Pryč?” Přesně v tom okamžiku se přiřítilo malé černé tornádo a podrazilo jejímu trýzniteli nohy. Nepřipravený Bryce se složil jako pytel brambor.

Ležel na zádech a na něm se zmítalo černé klubko.

„Necháš být moji tetu Marlie!” křičel vyhaněč vetřelců.

Pěsti měl sevřené k boji, ale nestíhal si zároveň přidržovat svou drákulovskou čepici.

Marlie s rozšířenýma očima pozorovala, jak Powell strhnul malého záškodníka s prsou a vyskočil zpět na nohy. Postavil Ryana před Marlie, vrhl na ni další ze svých potupných pohledů a zlověstně slíbil: „Později.”

Otočil se k odchodu. Marlie chytla Ryana za ruku a táhla ho domů. Postrčila ho do předsíně a než zabouchla, koutkem oka zahlédla, jak se pan Powell opírá ramenem o své dveře a mračí se.

„Ach ne,” zamumlala a otočila se k Ryanovi. „Ty jsi panu Powellovi zabouchl byt?” zeptala se šklebícího se chlapce.

„Jo.”

Marlie obrátila oči k nebi. „Bože, dej mi sílu,” zašeptala. Vyhubovala Ryanovi za jeho nepřístojnost a udělila mu trest: žádné spaní na podlaze. Ryana to rozesmutnělo, ale nepokořilo. Potom si všichni tři s Happy Hansonovým pickupem udělali výlet do města. Samozřejmě se velkým obloukem vyhnuli té hrozné aleji. Cecilie, Robby a zbytek party pod kapotou se chovali vzorně. Zaparkovali před obchodem s nábytkem a domácími potřebami. Tam Marlie nakoupila kompletní zařízení do svého nového bytu, načež ji majitel suše informoval, že dnes už nemůže očekávat odvoz je příliš pozdě. Marlie se zeptala, jestli by jí jeho zaměstnanci alespoň mohli hodit dvě matrace do auta. Pohřebním hlasem řekl, že to zařídí, a slíbil, že zbytek dovezou zítra.

Marlie nechtěla utrácet příliš mnoho peněz, tak se rozhodla dnes si uvařit a uklidit sama. Skončilo to strašně.

Slunce začalo klesat k sunnydaleským střechám. Marlie slíbila panu Hansonovi, že do tmy bude mít auto zpátky. A tak po lehké večeři vzala Ryana a harcovali spolu přes město k Hansonovu bazaru. Happy vypadal potěšeně, když zase viděl ten svůj kus zrezlého železa v pořádku doma.

Půl hodiny na to se už oba ploužili domů Děravou alejí, jak ji Marlie pro sebe pojmenovala. Bylo šero a jen sem tam rozmístěné pouliční lampy vrhaly na

cestu ponuré světlo. Ryan, kterému nikdy nic neušlo ani v nejhlubší tmě, našel ve škarpě mrtvou kočku.

„Vsadím se, že ji přejel pan Powell,” prohlásil nesmiřitelně.

„Ryane, to, co říkáš, není fér,” odpověděla Marlie pevně, ale přitom byla v pokušení sama o tom pochybovat.

„Stejně si myslím, že je to jeho práce. Podívej, jak je ta kočka spláclá. Podle mě už je to tak čtrnáct dní. Ani nezastavil, aby ji zakopal.”

„O takové věci se má starat komunální služba, Ryane. Možná pan…” zarazila se. Přistihla se, že s Ryanem napůl souhlasí. Dříve než se mohla opravit, tmu ostře prořízly dva reflektory. Chytla Ryana a odtáhla ke straně, aby auto mohlo projet. To ale zastavilo přímo u nich. Marlie v něm rozpoznala kaštanového saaba a zachvěla se strachem. Bryceův hlas zmrazil teplo letní noci: „Nasedněte!”

Marlie se v hlavě honily tisíce myšlenek, jak by mohla odpovědět. Bohužel si nemohla dovolit ani jednu z nich vyslovit, a tak vzala Ryana a cpala ho vedle řidiče. Ale Powell ji zarazil: „Dopředu vy, dítě dozadu. A jestli na mě zkusí zase nějaký trik, zastavím a zavřu ho do kufru.”

Marlie se podrobila, ačkoliv uvnitř vřela. Modlila se, aby Ryan vzal jeho slova vážně. Zabouchla dveře a bez hnutí čekala, co bude dál. To, co následovalo, připomínalo inkviziční výslech.

„Jak se jmenujete?” vyštěkl.

„Marlie Stynhearstová.”

„Odkud jste?”

„Z Los Angeles.”

„Často se doma sama v noci procházíte po alejích?”

„Ne častěji, než dovolím cizímu muži, aby mě přinutil nastoupit do auta.”

To ho umlčelo. Zdálo se jí, že to trvalo nejmíň sto let, než prokličkovali mezi zbývajícími dvaceti děrami a zastavili před jejich domem. Bryce vypnul motor a Marlie marně přemýšlela, co říct. Pokrčila rameny a chystala se vystoupit. Powell ji ale chytil za ruku a zadržel.

„Chtěl bych s tebou mluvit, Marlie, mezi čtyřma očima.”

Mluvit? Ano, potřebovali spolu mluvit. Ale tenhle chlap, který trpěl chronickým hulvátstvím, v ní vzbuzoval takový odpor, až Marlie pochybovala, že bude schopná konverzace. Spíš měla chuť zakroutit mu krkem. Vzdychla. Věděla, že se bude muset překonat.

Ryan neochotně slíbil, že počká na schodech před domem. Když byl z doslechu, otočila se k řidiči a neodolala, aby se ho uštěpačně nezeptala: „Jste vždycky takový sprosťák, nebo jenom tehdy, když narazíte na zdvořilost?”

Bryce chvíli nevěděl, co na to odpovědět. Nic podobného mu nikdy nikdo do očí neřekl. Ani tehdy, když pil, nebyl sprostý spíše patetický. Po dnešním odpoledním setkání s Ryanem si Bryce přísahal, že už se dál nenechá zraňovat chlapcovou přítomností, ale věděl, že to nebude lehké. Jeho modré oči, světlé kadeřavé vlasy a dolíčky ve tvářích mu stále vnucovaly vzpomínku na malého Gordona. Přesně takhle by teď vypadal, kdyby byl naživu.

„Nejsem sprosťák, Marlie,” řekl podrážděně, „prostě se mi líbíš.”

Marlie sebou trhla, zalapala po dechu a zuřivě zakřičela: „Říkáte, že mě pořád tak otravujete, protože… protože…?”

Bryce překvapeně zamrkal. Nebylo pochyb, jak Marlie chtěla větu dokončit. Dobře, dobře, slečno Stynhearstová, pomyslel si, překvapen její prudkou reakcí. Ještě se ani nestačil zbavit své nejistoty a už takovéhle obvinění. Ale ano, mohl svádět své chování na sexuální frustraci. Bylo to mnohem lehčí než připustit, že ten malý kluk zlomil jeho srdce.

„Přesně tak, Marlie,” řekl suše. „Takže jestli se mnou nechceš spát, nemáme dál o čem mluvit.” Odmlčel se a pak se zeptal: „Tak co?”

Hrobové ticho naplnilo vnitřek auta. Po chvíli Bryce kývl: „Přesně tuhle odpověď jsem čekal.” Naklonil se přes ni a zmáčkl kliku. „Sbohem, Sunny, bylo ďábelské tě poznat.”

Marlie zabouchla dveře tak silně, až se saab zahoupal. Vyběhla po schodech, křikla na Ryana a rozrazila dveře. V předsíni bylo připravené nové povlečení. Ukázala na něj a obrátila se k Ryanovi: „Ustel, prosím tě, postele, ano?” Pak klesla na nejnižší schod a znovu rozebírala svůj střet s panem Powellem.

Bryce Powell vůbec nebyl truchlící vdovec, ani netrpěl ztrátou dítěte, spíše jí připadal jako sexuálně nevybitý neandrtálec. Marlie byla pouze předmětem jeho chtíče. Bryceova pozornost nebyla zaměřena jen na chlapce, který ho tak zaskočil v aleji a pak i před jeho vlastním domem, přestože si to Marlie původně myslela. Ryan ho nepochybně vyděsil, ale nebyl středem jeho zájmu.

Bryce byl volný, bez závazků, mohl se ohlížet po ženách, jak chtěl i po ní, když mu to dělalo radost ale jen do té doby, než začne vyžadovat, aby se mu podvolila. Ne, její vztah k Bryceovi Powellovi zůstane striktně… co? Neosobní? Nemožné. Musela se s ním spřátelit, musela ho zaujmout. Až tohle všechno vyřeší, přijde teprve ten hlavní problém bude muset

znovu spojit otce a syna, což bude o to těžší, že syn právě vyhlásil svému otci válku.

Zamračila se a otočila hlavu směrem k ložnici. Zašeptala: „Můžeš být, hochu, rád, že ten chlap tě ignoruje.”

Vyšla po schodech nahoru. Očekávala, že uvidí dvě ustlané postele a Ryana čekajícího na pohádku. Místo toho zůstala překvapeně stát ve dveřích. Uviděla Ryana, jak se choulí v koutě a žalostně si prozpěvuje:

„Zrozený z víry, lásky a radosti, pro modré z nebe ti vzlétnu, zahraj nám svou píseň naděje, na tuhle stříbrnou flétnu.”

Zvláštní, ponurý rytmus, pomyslela si Marlie. Bylo to tím divnější, že Ryan si nikdy nemohl vzpomenout, kde tuhle píseň slyšel, ačkoliv ji během posledních tří let opakoval mnohokrát. Vynořila se pokaždé, když měl Ryan podobně ponurou náladu.

„Co se děje, miláčku?” zeptala se jemně a sklonila se nad ním.

„Nic,” zamumlal. Ale jeho smutný malý obličej volal: všechno! Marlie se usmála a přivinula ho k sobě.

„Dobře. Kdyby sis měl vybrat, co je nejhorší na světě, co by to bylo?”

Ryanovy oči pátraly v jejím obličeji. „Bál bych se, že bys mě chtěla opustit. Ale ty mě neopustíš, že ne? Zítra spolu budeme hrát baseball, viď?”

Marlie vhrkly do očí slzy. Jak dobře mu rozuměla! Se staženým hrdlem ze sebe soukala: „Ryane, můžeš si být jistý, že ať půjdu kamkoliv, vždycky se k tobě vrátím.”

„Slibuješ?”

„Slibuju,” řekla a v duchu se modlila, aby ten slib nikdy nemusela porušit. Společnými silami pak ustlali postele, vyčerpaná Marlie si rychle opláchla obličej a zamířila do své ložnice.

Sny. Pronásledovaly ji děsivé sny. Zdálo se jí, že jí vzali Ryana, napřed Rex, potom Bryce Powell. „Teto Marlie, neopouštěj mě,” volal. Ale byla příliš velká tma a nemohla ho najít. Tápala kolem sebe, ale jeho tělo nenahmatala.

Byla sama.

Marlie se vzbudila, třásla se a slzy jí tekly po tvářích. Se strachem se šla podívat do Ryanova pokoje. Sen, jenom sen, snažila sama sebe ujistit, když si klekala vedle jeho postele.

„Měla jsi nějaký sen, teto Marlie?” zašeptal Ryan a jemně ji pohladil po tváři.

Marlie se dívala na jeho obličej ozářený měsíčním svitem. Usmála se. „Ano, ale už je to pryč, když jsi tady se mnou.”

„Já tě nedám. Nemusíš mít strach.”

„Já vím.” Políbila ho na tvář.

Budík zazvonil v šest hodin. Vstala, udělala krok a zakopla o malé černé klubko na zemi. Sklonila se a rozpoznala spícího Ryana ve své uniformě na stráži u její postele.

V tom okamžiku si Marlie uvědomila, že nic na světě ji nikdy od Ryana neodloučí. Geny, právo a etika mohly být na Powellově straně, ale láska byla na její.

TRETI KAPITOLA

Zvonek vyrušil Marlii ve chvíli, kdy usilovně hledala ve skříni vhodný cestovní oblek. Vmžiku na sebe navlékla hedvábné kimono sahající sotva ke kolenům, mrkla na Ryana, jestli ještě spí v její posteli, kam ho uložila, a seběhla ze schodů. Kdo mohl zvonit tak brzy? V očekávání nejhoršího se podívala špehýrkou. Rex tam sice nestál, ale o moc lepší to taky nebylo. Pan Powell dneska vypadal velmi dobře.

Měl na sobě šedý proužkovaný oblek a tmavě červenou kravatu, ale jinak se šklebil stejně jako včera.

Otevřela dveře a přinutila se k úsměvu. „Dobré ráno, pane Powelle.”

„Bryci. A nesouhlasím, Marlie.” Jeho rty se zkřivily. „Moje dobré ráno šlo k šípku, když jsem vynášel odpadky.”

„Cože?”

„Jo. Představ si můj úlek, když jsem v popelnici našel mrtvou kočku.”

„Oooh.”

„Tohle nebylo přesně to, co jsem při tom řekl, ale vidím, že mi rozumíš.”

Marlie se sklesle opřela o dveře. Nevšimla si, že její nový postoj odhalil velkou část jejího těla. Bryce si ji se zájmem prohlížel. To, co viděl, zdaleka překonávalo představy, které ho pronásledovaly v noci. Ta žena rozjitřila jeho vášeň.

Marlie věděla, že od ní očekává vysvětlení. „Ta kočka ve vaší popelnici bylo nedorozumění. Řekla jsem Ryanovi, že o mrtvá zvířata se stará komunální služba a že si téhle kočky asi nevšimli. A protože Ryan má jemnou a soucitnou povahu, postaral se o to sám.”

Jemný a soucitný? Bryce na ni chvíli nevěřícně zíral a potom se zdvořile zeptal: „Znáš to staré rčení, že dobré ploty dělají dobré sousedy, Marlie? Jestli budu muset, tak kolem svého domu postavím Velkou čínskou zeď, abych se zabezpečil před tvým jemným a soucitným synovcem. Jestli to hned neskončí, budu to považovat za vychytralou lest, kterou chceš získat otce pro to dítě a manžela pro sebe.”

Plesk! Bryce se chytil za tvář. Marlie uměla dobře použít svůj ostrý jazyk, když byla zahnána do úzkých, a její tiráda teď měla zasáhnout jeho uši, tak jako její ruka zasáhla jeho tvář. Bryce chvíli s údivem sledoval, co její ústa dokážou, a pak ji chytil za ruce a polibkem ukončil tu záplavu rozhořčených slov. Marlie se snažila vytrhnout, ale on ji nemínil pustit. Pokrýval polibky její tvář, hrdlo, ramena, a ona už náhle neměla sílu se bránit. Tím něžným, hravým laskáním si ji získal. Zjihla a váhavě začala polibky opětovat.

Aspoň už ho dál nefackovala.

Po nějaké chvíli si uvědomil, co vlastně dělá, a neochotně ji pustil z objetí. Nevěděl, jestli tuhle konfrontaci vyhrál nebo ne. Jenže i Marlie byla zmatená. Jeho polibky jí udělaly čáru přes rozpočet. Milovala je a nenáviděla zároveň. Toužila ho políbit znova, ale bylo jasné, že to nemůže udělat. Jasně dokázal, že mu není proti mysli použít hrubou mužskou sílu, aby získal, co chce.

Jeho obvinění ji rozčílilo. Ano, sháněla Ryanova

otce, ale manžela v žádném případě! Obětovala hodně, aby Ryana ochránila. Ale necítila se povinna obětovat vlastní důstojnost.

„Mýlíte se, pane Powelle. Kdybych sháněla manžela, nezajímal by mě lidoop ve společenském obleku,” uzavřela.

„Bryci.” Poodstoupil a na tváři se mu objevil pokřivený úsměv. Chvíli se jí díval do očí. Pak se mlčky otočil a odešel.

Když rozespalý Ryan seběhl ze schodů, našel ji, jak zamyšleně sedí před otevřenými dveřmi. Objal ji svýma dětskýma rukama, hlučně jí popřál dobré ráno a přidal vlhkou pusu. „Mám tě rád, teto Marlie,” řekl a posadil se vedle ní.

Marlie vzdychla. „Já tě mám taky ráda, i když mi děláš samé trable.”

„Trable?” zeptal se viditelně nevzrušen.

„Trable,” zašklebila se. „Tak například: pan Powell mi právě přišel říct, co našel ve své popelnici.”

Ryan sveřepě hleděl na palce u nohou, ale neřekl k tomu nic.

Marlie se rozhodla, že nebude dlouho chodit kolem horké kaše. „Nechce se mi věřit, že to, co jsi udělal, bylo ze soucitu k té kočce,” začala pomalu.

„Jestli to bylo z jiného důvodu, měl by ses stydět. Teď mi slíbíš, že už nikdy nepůjdeš sám v noci ven, ano?”

„Ale teto Marlie, vždyť já vím, že nemám mluvit s cizími lidmi a mám dávat pozor na auta.”

Ano, ale dáváš taky pozor na Rexa Kanea? přemítala.

„Slib mi to, Ryane.” Její tón byl nekompromisní.

„Tak jo,” neochotně se podvolil. S úlevou si oddechla, protože věděla, že může Ryanovi věřit.

Přitáhla si ho k sobě a zavedla řeč na další problém, který ji trápil. „Ryane, mám dneska něco na práci a nemůžu tě vzít s sebou.”

„A jakou práci, teto Marlie? Proč nemůžu jít s tebou?”

„Protože nemáš pas.” Viděla, že se chystá odporovat, a proto rychle dodala: „Do večera jsem zpátky, slibuju. Jestli bude paní Coppová souhlasit, můžeš jí pomoct v kuchyni. To pro tebe bude nová zkušenost, kterou bys se mnou nikdy nezažil, nemyslíš?”

Zapůsobilo to. Marlie viděla na jeho obličeji, jak si v duchu představuje ten zázrak, když se vezme pár základních ingrediencí a vznikne hotové jídlo a jak ho ta představa zaujala.

Bohudíky, paní Coppovou zaujala také. Bytná mávla rukou nad všemi omluvami a tvářila se uraženě, když jí Marlie nabízela peníze. Odmítla zavolat do obchodu s nábytkem, aby zrušila doručení koupeného zboží, a místo toho slíbila, že na celou věc dohlédne. Když bylo všechno dojednáno, paní Coppová jednou rukou vystrčila Marlie ze dveří a druhou nasměrovala Ryana do kuchyně.

Přesně ve 14:00 vstoupila Marlie do banky v kanadském Winnipegu a otevřela si malé konto převodem ze své banky v Los Angeles. Potom vyrazila nakupovat, volně používajíc své kreditní karty. Tím vším se zavedla jako nový občan kanadského města věděla, že Rex bedlivě sleduje pohyb jejích peněz v naději, že se mu podaří ji vystopovat.

Byla si jistá, že Rex obrátí Winnipeg vzhůru nohama.

Škodolibě litovala, že neuvidí jeho vztek. Letadlo bylo zpátky v pět večer. Marlie byla unavená, ale spokojená. Doufala, že tímhle získala dost času, aby Ryana zabezpečila a našla také místo pro sebe… pokud

to ovšem Ryan a jeho zakořeněná rytířskost všechno nepřekazí.

Představila si Ryanův spokojený obličej a poprvé od chvíle, co ho ráno políbila, se nechala unést myšlenkami na svůj malý poklad. Jak si tam asi s paní Coppovou užívají?

Užívali si výborně až do té doby, než paní Coppová dostala naléhavý telefonát od přítelkyně z nemocnice. Byl podvečer, paní Stynhearstová se nevracela a nemocniční pokoj nebyl vhodným místem pro malého chlapce. Usilovně přemýšlela, co dělat.

Napadlo ji geniální řešení: Bryce Powell. Určitě toho malého energického chlapce zvládne. Během minuty sbalila Ryanovi brašnu a táhla ho ke dveřím jeho oblíbené oběti.

Po druhém zazvonění Bryce otevřel a s údivem zíral na své návštěvníky. Dříve než se zmohl na slovo, paní Coppová postrčila chlapce přes práh a spustila:

„To je dobře, Bryci, že jsi doma. Mildred Smithová mi volala z nemocnice a musím za ní jet. Buď tak hodný a pohlídej na chvilku Ryana, než se paní Stynhearstová vrátí. Kdybys něco potřeboval, Ryan má klíče od jejich bytu. Jinak jsem jí nechala vzkaz na dveřích, aby věděla, kde ho má hledat. Tak ti moc děkuju, drahoušku, a já už musím běžet.”

A bylo to. Bryce stál s pokleslou čelistí a zíral na svého trapiče.

Stiskl zuby a naznačil chlapci, aby šel dál. Budou se spolu dívat na video a Bryce ho bude ignorovat, než přijde jeho teta. S trochou štěstí mohl celý večer proběhnout bez problémů.

Podle plánu Bryce nasypal do misky popcorn a spolu s lahví coly ji postavil na stolek, sám se natáhl na pohovku s vlastní miskou na břiše. Vybral tříhodino

vý film jestliže Marlie do té doby nepřijde, přehrají si znovu nejnapínavější scény.

Jeho plán mohl vyjít, kdyby si Ryan nevymyslel svůj vlastní.

Ani trochu ho nezajímal hloupý starý válečný film.

V koupelně na sebe hodil uniformu, vytáhl zbraň a vyplížil se, aby zaujal bojové postavení. Přesně sladěn s výbuchem bomby v televizi, Ryan vyrazil zpoza stolu a třikrát zasáhl pana Powella do levého ucha stříkací pistolí. „Tu máš, vetřelče!” křičel triumfálně.

Bryce vyskočil provázen sprškou popcornu. Chvíli stál jako omráčen a nevěděl, co se děje, ale rychle se vzpamatoval. Vodní pistole v rukou jeho příšerně vystrojeného svěřence mluvila za vše. Bez rozmýšlení Ryana popadl a posadil na kuchyňský pult. „Co bys řekl pěknýmu vejprasku?” zavrčel.

Ryan zatvrzele vystrčil bradu. Vypadal jako malý houževnatý buldok očekávající pánův kopanec. Ty mě chceš utrápit k smrti, viď? napadlo Bryce, zatímco mu voda ještě crčela z levého ucha. Musel ale obdivovat chlapcovu statečnost.

„To je nelogická otázka,” informoval ho Ryan s opovržením. „Žádné dítě nemá rádo výprask, pane.” Drze začal klátit nohama.

Pane? To oslovení Bryce nějak zaskočilo. Povolil své sevření a sundal chlapci helmu a brýle. „Logická nebo nelogická rozuměls, co jsem ti řekl?”

„Ano, pane. Už nechcete, abych vám střílel do levého ucha.”

„Ani do pravýho,” dodal Bryce. Potom se zeptal:

„Proč mi to děláš?”

„Protože mi chcete vzít tetu Marlie.”

„Co tě to napadlo?” zeptal se Bryce nedůvěřivě.

Přece to bylo jenom dítě!

„Protože se na ni tak díváte.”

„Tak? Tvoje tetička je pěkná, tak se na ni dívám, no.”

Ryan přikývl. „To je, a taky pěkně voní.”

„To nevím. Nikdy mi nedovolila přijít tak blízko.”

„Už to dovolila Rexovi.”

„Kdo je Rex?”

„Jiný vetřelec. Snažil jsem se tetičce vysvětlit, že je to had ” Ryan sklíčeně vzdychl, „ale ona se s ním stejně zasnoubila.”

„Co tím myslíš, zasnoubila?” zeptal se zlověstně Bryce.

Ryan netrpělivě obrátil oči v sloup. „Chtějí se vzít.”

Bryce sebou škubl, jako by dostal neočekávaný úder do břicha. „Jseš si jistý?” zaskřípal zuby.

„No ” chlapec se naklonil dopředu, jako kdyby mu sděloval velké tajemství, „ den před tím, než jsme odletěli z L.A., zapatlal jsem mu auto Limburským sýrem. To by ho mohlo odradit.”

Bryce zbledl a na chvilku pocítil soustrast s chudákem Rexem. A co se týče Marliina zasnoubení, rozhodl se brát to s rezervou. Nevypadala na to.

Těžce vzdychl a podíval se na toho kluka, který jako by byl kopií jeho ztraceného syna. „Kolik je ti let

osm, devět?” zeptal se.

„Šest, pane.”

„To máš teda docela filipa na to, že jsi tak malý.”

„Ano, pane, já jsem génius,” řekl smutně. Potom se rozzářil: „Ale teta Marlie mi s tím pomáhá.”

Bryce ani nechtěl vědět, jak Marlie ulehčovala život géniovi. Nepochyboval, že to dokáže. „Ryane,” řekl jako muž muži, „máš pravdu, chci tvoji tetu Marlie. Ale nejsem jako ten had Rex, protože ji nenutím, aby se se mnou zasnoubila.” Aspoň ne tak, jak ty si myslíš, dodal v duchu. „Řekl bych, že budu lepší ” Snažil se najít vhodné slovo. Ale Ryan ho předešel.

„Vetřelec?”

Bryce se zamračil a mlčel.

Ryanovi se zablesklo v očích, což by Marlie jistě hned přimělo zbystřit pozornost. Ale teď tu kolem nebyl nikdo, kdo by mohl varovat toho ubohého muže, a Ryan mu nabídl fér hru.

„Myslím, že jste sportovec, pane,” Ryan nasadil svůj nejlepší diplomatický výraz, „takže mám návrh. Budeme bojovat. Když vyhraju, necháte moji tetu Marlie na pokoji, když vyhrajete vy, můžete si s ní smluvit schůzku.”

Bryce zakroutil hlavou nad jeho nerozvážností.

„Souhlasíte, pane? Jsem jen malý kluk, to musíte vyhrát. Prosííím.”

Bryce pokrčil rameny. „Dobře, beru.” Někdo tomu klukovi musí dát za vyučenou. „A aby to bylo fér, tak si můžeš zvolit zbraně.”

„Videohry,” vyhrknul Ryan bez váhání.

„Okay, máš nějaké?”

„Jasně.”

Přesunuli se do Marliina bytu a Ryan rozložil před Brycem úžasnou sbírku nejrůznějších her. Dvě hodiny nato se už Bryce notně potil. Ten kluk byl sakramentsky dobrý a vedl asi o tisíc bodů. Bryce cítil, jak mu jeho oběť uniká pod rukama. Potom si v hlavě vyvolal Marliinu podobu a pocítil nový příliv energie.

Marlie přišla chvíli po deváté a setkala se s rozesmátým Brycem Powellem a zamračeným Ryanem. Tvářil se, jako kdyby mu ulítly včely. „Co se ti stalo, Ryane?” dožadovala se ustaraně a vrhla na Bryce vyčítavý pohled.

„Prohrál jsem tě, teto Marlie,” odpověděl zoufale.

Marlie těžce polkla. Se zlou předtuchou hleděla na Powella a pokračovala: „A jak jsi mě prohrál?”

„Bojující paviáni,” přiznal se chlapec zahanbeně.

„Pan Powell vyhrál a teď si s tebou smluví schůzku.”

Tenhle náhlý obrat událostí už byl na Marlie trochu moc.

Ryan ji odvedl k pohovce a starostlivě se zeptal, jestli něco nepotřebuje.

„Dvojitou skotskou s ledem,” zamumlala. Na to, že byla celý život abstinentka, to bylo ucházející.

„Ale my tady přece nemáme žádný alkohol,” připomněl jí.

„Nepotřebuje pít, Ryane,” vložil se do hovoru Bryce s ďábelským úsměvem, „ona je jenom přešlá z té krásné vidiny, že se mnou půjde na schůzku. To je normální reakce žen, když je pozvu.”

Marlie ho probodla pohledem. „Nikam s vámi nejdu,” odsekla.

„Ale teto Marlie, musíš,” křičel Ryan. „Jestli nepůjdeš, tak mě budou považovat za podvodníka. A ty přece nechceš, abych byl podvodník, že ne?”

Bryce se stále usmíval. Marlie měla neodolatelné nutkání trochu mu pěstí zvětšit jeden z jeho dolíčků.

„Je čas jít spát, Ryane,” snažila se ovládnout. Chlapec se ani neodvážil odmlouvat.

Když osaměla se svým nápadníkem, začala nervózně přecházet po pokoji, zastavila se u okna a upřeně hleděla do tmy.

Bryce ji jemně objal kolem pasu.

„Nemám přece dvě hlavy, ani neprskám oheň,” domlouval jí měkce. „Co je na té schůzce tak hrozného?”

Marlie se mu chtěla vytrhnout, ale jeho objetí zesílilo. Nemohla přijít na žádnou rozumnou výmluvu.

„Nemá to cenu,” řekla prostě.

Stiskl ji a přivinul blíž k sobě. Voněla nádherně, jako jarní louka po dešti. „Jak víš, že to nemá cenu, když to ani nezkusíš?”

Marlie nedokázala potlačit ušklíbnutí. „Taky nemusím zkoušet nabírat vodu cedníkem.” Dívala se kamsi dozadu přes jeho rameno. „Dneska ráno jsem vám dala facku, tak proč si teď se mnou chcete domluvit rande? Na žádnou schůzku s vámi nepůjdu, pane Powelle,” řekla unaveně.

„Bryci. Vím, že jsem se včera netvářil zrovna zdvořile. Za jiných okolností zvu ženy nejdřív na večeři, potom teprve do postele. A v tvém případě bych to měl dodržet tím spíše, že máš takového ochránce,” usmál se. „Vstávají mi hrůzou vlasy na hlavě, když si představím, co by se stalo, kdyby nás spolu přistihl v posteli.”

Bryce Powell byl atraktivní, o tom nebylo pochyb, a líbání s ním bylo více než příjemné, ačkoliv ho odmítla opětovat.

Rex byl také pohledný a také uměl líbat, ale po zkušenosti s ním se Marlie rozhodla, že už nikdy se nenechá svést jen doteky.

„Mně také, pane Powelle,” prohlásila pevně. „Raději bych zůstala u něčeho mírnějšího.”

„Třeba…?” zeptal se s předstíraným zájmem a oto

čil si ji tváří k sobě.

Marlie sklouzla pohledem na jeho hruď. „Co takhle přátelství?”

„To je méně nebezpečné?”

Rychle zavřela oči a na chvilku ji zaplavilo zklamání. Pak mdle odpověděla: „Ano, pane Powelle, přátelství bude pro nás oba prostě lepší.”

„Bryci,” trval na svém. „Jestli mi ještě jednou řekneš pane Powelle, mohl bych začít plivat oheň. A co se týče tvého názoru na bezpečnost, nemůžu s tebou nesouhlasit. Ale mužská fantazie umírá těžko, Marlie.” Bryce uchopil pramínek vlasů, který jí splýval přes prsa, a omotal si ho kolem prstu. „Tak půjdeme.“

Marlie to rozzuřilo. „Můžeme zkusit být přátelé, Bryci?” opakovala chladně. Poprvé použila jeho jméno, aby zdůraznila svou vůli dál pokračovat přátelsky.

„Ale vždyť můžeme zkusit všechno, Marlie. Otázkou zůstává, jestli to přežiju.”

Marlie spolkla uchechtnutí. Bryce měl opravdu strach. Na jeho místě by si s Ryanem taky nic nezačínala, ale nemohl ji přece ochraňovat donekonečna. Ta schůzka jí teď udělala čáru přes rozpočet. Musela předělat svůj plán.

Dobrá, rezignovala, nic to přece neznamená. „Tak dobře. Abych zachránila Ryanovu reputaci, půjdu si s vámi zítra prohlédnout město.”

„Fajn, zítra ve čtyři se pro tebe stavím. Prohlédneme si město, najíme se a potom… uvidíme, okay? Taky někoho seženu, aby pohlídal Ryana paní Coppová má u mě velký dluh,” vyhrkl a pomalu couval, jak ho Marlie vytlačovala ze dveří. Neměl ale nijak naspěch, vzepřel se, objal ji a začal líbat. Chvíli zkoumal její rty a pak ji s tajemným úsměvem pustil. „Tak zítra,” řekl a zmizel.

Marlie se sklesle opřela o zeď a zadívala se na špičky svých černých lodiček. Žena, která vyrůstala bez rodiny, se snaží hledat lásku všude, kde je to jen možné. A Marlie nebyla výjimkou. Nyní si ale umínila, že bude chladná. Chladná, protože musí.

Od mužů se časem naučila něco z umění líbat líbat po francouzsku. A také říci „ne” a myslet to vážně. Tohle chtěla nyní předvést Bryceovi, jenže to nějak nešlo. Nenáviděla se za to. Musela si zopakovat všechna svá předsevzetí, aby se jí podařilo přesvědčit sebe samu.

Ale co příště? Proč ze všech mužů zrovna Bryce Powell dokázal rozpoutat její jindy tak dobře kontrolované vášně? Na špičkách bot žádnou odpověď ne

našla. Překonala svou slabost, zvedla se a zamířila nahoru za Ryanem. Přede dveřmi zůstala stát a přitiskla na ně ucho. Slyšela smutný tichý zpěv.

Vstoupila a uviděla Ryana, jak se krčí v koutě. Sedla si vedle a vyslovila svou obvyklou otázku: „Co je s tebou, miláčku?”

Ryan pokrčil rameny a vyslovil svou obvyklou odpověď: „Nic.” Oči však měl plné slz. Pohlédl na ni a zeptal se: „Ty se na mě nezlobíš, že jsem tě prohrál, teto Marlie? Myslel jsem, že mu to nandám. Potom by ti už konečně dal pokoj. Ale prohrál jsem.”

„Nemůže si mě vzít, Ryane. Má nárok jenom na jednu schůzku a to je všechno.”

„Slibuješ, teto Marlie? Ty mě neopustíš?” Položil ruce na její ramena a zoufale si ji přitáhl blíž. „Musíš mě naučit hrát baseball a spoustu ostatních věcí, jinak bych přece nemohl jít do školy.”

Marlie ho něžně objala rukama a houpala ho jako malé děcko.

Byl příliš chytrý na svůj věk. Marlie chápala jeho strach ze samoty. Snažil se naučit hry, které hrají ostatní, aby se ničím nelišil. Chtěl se stát jedním z nich. A Marlie považovala za svoje poslání pomoci mu.

„Neboj se, já držím sliby,” připomněla mu potichu,

„jsme tým, nezapomeň. Potřebujeme jeden druhého.”

Ryan přikývl s hlavou zabořenou do jejího ramene. Marlie ho uložila do postele, zhasla a uhladila jeho světlé kadeře. Do očí jí vhrkly slzy. Nikdo, ani jeho vlastní otec, nemohl Ryana více milovat než ona, ale její láska se nepočítala.

Potřebovala ho to se také nepočítalo. Počítalo se jen to, že Ryan patří někomu jinému: člověku, který byl Marlie od první chvíle protivný.

Sobota začala pochmurně. Teprve odpoledne se slunce začalo zdráhavě proklubávat z mraků. Marlie a Ryan, oba oblečeni v džínách a tričku, čekali před domem. Před čtvrtou se k nim připojil Bryce. Marlie si hned všimla, že je pořádně rozladěný.

„Zdá se mi, že jsi otrok svých emocí,” komentovala a nasadila formální úsměv. „Chvíli jednáš jako člověk a chvíli…”

„Vždycky jsem člověk, Marlie, a hned ti to předvedu. Jenom nemám rád, když mi někdo kazí plány,” obrátil se k Ryanovi.

„Chvíli tady budeme mít gardedámu, než se paní Coppová vrátí z další ze svých milosrdných misí. Nikoho jiného jsem na hlídání Ryana nenašla.”

Bryce byl očividně znechucen touhle neočekávanou událostí. Ryan se nasoukal na zadní sedadlo kaštanového saaba a Marlie lehce vklouzla vedle řidiče. Bryce se k ní naklonil, jak hledal klíčky od auta, a zamračeně šeptem pokračoval: „Nemysli si, že jsi vyhrála, drahoušku. Za dvě hodiny je paní Coppová zpátky a zbytek noci bude jen náš.”

Marlie se zasmála. „Nevyhrožuj, Bryci,” zašeptala.

„Já jsem ty Paviány neprohrála.”

Bryce odpověděl úsměvem a dolíčky na jeho tváři prozrazovaly, že se baví.

Marlie nechtěla dovolit, aby ji pozval na večeři, protože si pamatovala jeho slova z minulého večera, když se bavili o správném pořádku těchhle věcí. Ale rostbíf s pečenými brambory byl výborný. Po pomerančovém džusu jí Bryce nabídl, aby se s ním jela podívat na jeho starý statek, který právě upravoval k bydlení.

„Ráda bych viděla tvůj dům,” souhlasila rychle. Doufala, že když uvidí Ryanův budoucí domov, všechno to pro ni bude jednodušší.

Bryce zaplatil a přitom vrhl na ni a na Ryana po

hled, který umlčel jakýkoliv odpor. „Možná, že jsem slaromódní, ale když někam pozvu ženu, zaplatím za ni,” zabručel.

„Ale”

Prstem jí naznačil, aby se k němu naklonila, a pak zašeptal: „Uklidni se.”

Marlie se uklidnila a pokorně nasedla do auta.

Během cesty se jí nálada vylepšila. Za otevřeným oknem ubíhala krásná krajina. Pole a louky tvořily hnědozelenou šachovnici rozdělenou nekonečnými kamennými zídkami.

Pár minut jízdy od města Bryce zahnul na dlouhou sloupající štěrkovou cestu. Když přijeli na vrcholek kopce, otevřel se před nimi široký výhled. Sunnydale leželo v údolí pod nimi, domy byly rozházené mezi zelení jako ředkvičky v míse salátu. Marlie se v obdivu zadívala na Bryceův dům. Byl perfektně umístěn.

„Tvůj dům je nádherný, Bryci,” ocenila prostě.

Bryce hleděl na svůj klasický patrový dům se zelenými okenicemi a viděl to samé, co Marlie, jenže trochu jinak.

S Janettou koupili ten dům a kus země šest měsíců před narozením jejich syna s představou dětí a psů skotačících na zahradě. Když potom Gordon zmizel, Janette o to místo ztratila zájem. Nikdy tu spolu nežili.

Bryce pořád vzpomínal na Janette a na Gordona a na své dřívější plány, ačkoliv truchlit již přestal. Dům tu stál prázdný už dva roky a tiše mu nabízel možnost začít znovu žít. Před pár měsíci se rozhodl tu šanci využít.

Bryce ukázal prstem do dálky přes vysoko čnící buky a topoly v údolí, a řekl Marlie: „Hartford je asi dvacet mil odtud. Letecká dopravní společnost AirShip má letiště, hangáry a skladiště na východ od města.”

„AirShip? Tam pracuješ?”

Zašklebil se. „Jo. Ještě loni byla firma skoro na dně. Tehdy se zdálo úplně nemožné znovu ji pozvednout. Ale pro mě to byla zajímavá nabídka. Zdá se, že se to pomalu, ale jistě zlepšuje. Právě mluvíš se šéfem Powellovy letecké společnosti.”

Obchod a peníze znamenaly pro Marlie skulinu, kterou se mohla vetřít do Powellova světa. Začala opatrně jednat.

„Bylo to špatné hospodaření, co tu společnost zruinovalo?”

Bryce chvíli pozoroval Ryana a sousedovic huňatého bobteila, jak si spolu hrají na zahradě, a přemýšlel, co Marlie odpoví. V tomhle městečku neexistovala tajemství. Každý znal okolnosti Bryceova úpadku před dvěma lety. Každý, koho by se zeptala, jí to mohl říct jestli už se to nestalo. Proč tedy nemluvit pravdu? Využil jejich tak vzácného soukromí a odvedl Marlie k houpačce na konci verandy. „Ne, nebylo to špatné hospodaření. Byla to smůla,” doznal. Zdvihl ruku a propletl její prsty se svými. „Chodíš po špičkách kolem klepů, které jsi už určitě slyšela. Ale já ti to dám z první ruky, aby ses nemusela tolik snažit.”

Posadil ji na houpačku a něžně ji postrčil. Začal vyprávět.

Vyprávěl o svých nejkrutějších časech tolik, kolik jen snesl: o bolesti nad ztrátou syna, o smrti Janette.

Marliina hruď se vzdouvala, hrdlo měla stažené tak, že sotva mohla dýchat. Teď by se ho měla začít vyptávat; bylo by to přirozené, když už sám začal povídat. Ale nechtěla znát detaily jeho života s Janette, a o osudu jeho syna věděla mnohem víc než on.

Měla bys mu to teď říct, přemýšlela nešťastně. Řekni mu, že má syna, že nic není ztraceno! Ale ta slova

jí nešla z úst. Místo toho mumlala otřepané soustrastné fráze.

Bryce se na ni usmíval. To, že jí otevřel svou duši, mu přineslo zvláštní úlevu. Pustil houpačku. „Pojď, prohlídneme si dům. Nepřivedl jsem si tě sem proto, abych ti brečel na rameni.”

Marlie přikývla, stále neschopna slova, a následovala ho dovnitř. Hlavní dveře vedly do prostorného, světlého obývacího pokoje. Celou jednu stěnu zabíral mohutný krb.

U druhé začínalo dubové schodiště. Pokoj byl jinak prázdný kromě několika krabic na podlaze. Bryce se na ně podíval, ale hned pohled odtrhl. „Jsou plné vzpomínek,” řekl dutým hlasem. „Až budu mít trochu času, odnesu je na půdu.”

Provedl ji pokoji, všechny byly nezařízené. „Nejsem moc na ozdoby, ani tomu nerozumím. Teď mi stačí jen trocha soukromí a klidu,” vysvětloval.

Stále mlčela. Čas ji tlačil a věděla, že jednou bude muset začít. Dnes? Zítra? Bude dobré, když to ještě o pár dnů odloží? Šla za Brycem dolů po schodech a představovala si, co mu řekne.

Nakonec to za ni vyřešil Ryan sám. S jemu vlastní zvědavostí vešel do domu a pustil se do prohlížení těch krabic. Za chvíli objevil malou stříbrnou flétnu. Marlie s Brycem právě scházeli dolů, když Ryan začal tiše zpívat:

„Zrozený z víry, lásky a radosti pro modré z nebe ti vzlétnu, zahraj nám svou píseň naděje, na tuhle stříbrnou flétnu.”

Marlie se zděsila výrazu Bryceova obličeje. Ten muž vypadal, jako kdyby v tom okamžiku zkameněl.

ČTVRTÁ KAPITOLA

„Můj bože,” zašeptala Marlie. Nyní už věděla, kde se Ryan naučil svou píseň. Než stačila zasáhnout, Bryce k němu přiskočil, chytil ho za ruce a zatřásl s ním.

„Kde jsi slyšel tahle slova?” křičel na dítě.

Ryan se podíval na Marlie, příliš zmatený a vystrašený, než aby mohl odpovědět. Marlie přiběhla k Bryceovi a snažila se rozevřít jeho železné sevření. „Bryci,” prosila zoufale, „vždyť to dítě děsíš! Prosím tě, pusť ho! Všechno ti vysvětlím.”

Její slova pomalu pronikla k jeho vědomí a Bryce povolil stisk.

Ryan se chytil Marlie kolem pasu a schoval před Brycem obličej. „To jsem nechtěl,” mumlal Bryce. Styděl se za to, že se takhle přestal ovládat. Přestože nechtěl, dítě k smrti vyděsil. Cítil se mizerně. Klekl si vedle chlapce a poklepal mu na rameno: „Nechtěl jsem ti nic udělat, vážně. Ublížil jsem ti?”

Ryan se opatrně obrátil, ale stále byl bledý jako stěna.

„Nne,” koktal. Marlie ho trochu odstrčila a přinutila se k úsměvu. „Počkej na mě venku na houpačce. Pan Powell a já si potřebujeme trochu popovídat.”

Ryan poslechl.

Marlie se chtělo utéct. Hodina pravdy byla příliš těžká.

„Tohle jsem opravdu nechtěl,” řekl Bryce a prsty si v rozrušení prohraboval vlasy, „ale když jsem slyšel tu písničku, málem jsem zešílel.” Strčil si ruce do kapes, přešel k oknu a zíral ven. „Potřebuju s ním mluvit, Marlie,” pokračoval tišeji. „Ta stříbrná flétna, kterou tam našel, patřila mému synovi. A tuhle písničku pro Gordona složila jeho matka. Kdyby si Ryan vzpomněl, kde ji slyšel, mohlo by mě to přivést na stopu.”

Marlie si odkašlala. Strachem jí zkameněl jazyk.

„Ryan je tvůj syn, Bryci.” Hlas se jí chvěl a slova vázla na rtech.

Ztuhl, jako kdyby mu někdo vrazil nůž do zad. Pomalu se k ní obrátil: „Co jsi to řekla?”

„Ryan je tvůj syn. Přivedla jsem ti ho nazpátek.”

Vypadalo to, jako kdyby měl explodovat. Krev se mu vehnala do tváře, v příštím okamžiku zbledl jako stěna. Sevřel Marliiny ruce, až ji to zabolelo a přiblížil svůj obličej plný nedůvěry k jejímu. „Lžeš,” zavrčel.

Strach jí stáhl vnitřnosti. Zcela jasně mu rozuměla a chápala jeho protikladné emoce. Bryce se bál tomu uvěřit. Jemně mu přejela prsty přes obličej. „Nelžu.”

Potom ji pustil a ona pozorovala, jak si dává její slova dohromady. Snažil se, aby ovládl své chaotické pocity, a pomalu se mu vracela rozvážnost.

„Myslím, že mi máte mnoho co říci, Marlie Stynhearstová,” řekl pak téměř vyrovnaně. „Začneme od začátku: Kdo jste?”

Marlie se uvolnila. To nejhorší bylo snad za nimi. Nyní s ním mohla rozumně mluvit. „Jsem Marlena Stynhearstová. To Ryan mi začal říkat Marlie.”

Bryceovi zaškubala ústa. „Vy jste s Ryanem bydleli v Los Angeles celou tu dobu?”

„Tři roky. Je u mě od té doby, co se můj bratr a jeho žena zabili v autě. Bryci”

„Víš, jak tvůj bratr a jeho žena k tomu dítěti přišli?”

„Ne. Zpočátku jsem to nevěděla. Ale “

„Připouštím, že ten kluk připomíná Gordona,” řekl opatrně, „věk sedí… A ta písnička taky. Kolik chceš za to dítě?”

Marlie zalapala po dechu: „Jak kolik?” zeptala se, neschopná v tom najít logiku. „Ryan není na prodej. Přivedla jsem ti ho zpátky, protože “

Bryce netrpělivě mávnul rukou: „Nech vysvětlování. Ty si myslíš, že ti budu věřit, že na mě můj syn teď čeká venku na houpačce?”

Ano, Marlie Stynhearstová musela něco o Gordonovi vědět. Nebo alespoň ten chlapec. Slova té písně znal jedině on.

Vzrušení Brycea zaplavilo. Mohl by být jeho syn naživu? Může věřit téhle ženě? Nechtěl dát najevo své rozbouřené city. Místo toho na ni nemilostrdně udeřil: „Ty a ten tvůj Rex jste přišli na to, že vás Ryan už nebaví? A co uděláš s odměnou?”

Marlie se zatřásla vztekem. Zrůda, bezcitná, nemyslící zrůda. Prošla dobrovolně očistcem, aby přivedla Ryana zpátky domů, a on si teď myslí, že za to chce zaplatit! Přesto byla neskutečně klidná. Přistoupila k Bryceovi a pohlédla mu tvrdě do tváře.

„Co udělám s odměnou? I kdyby tvoje AirShip zásobovala celé Sunnydale i s Hartfordem a zaměstnávala všechny zdejší obyvatele, stejně by nesahala ani po kotníky společnosti Stynhearst Industries.” Poklepala si na prsa: „A já jsem Stynhearst Industries.”

Bryce ji chvíli zkoumal pohledem, pak zdvihl obočí. „Čas ukáže. Dobrá, zatím nebudeme o tvých šlechetných záměrech pochybovat. Tak proč jsi mi ho ale přivedla zpátky? Napadlo tě prostě najednou, že bys ho měla vrátit otci?”

„Když chvíli necháš toho útočení, ty ironický troubo, budu ti všechno vyprávět!” obořila se na něj.

Bryce jí znovu sevřel ruku a hrubě jí smýknul na spodní schod schodiště. „Budu ironickej trouba do tý doby, než dostanu odpovědi na svoje otázky. Můj syn byl ukraden. To tvoje dítě o něm něco ví, tak mluv. Řekni mi tu svou fantastickou pohádku.”

Marlie si olízla rty. Už jednou byla takhle chycena mužem do pasti a vyděšena a vzpomínky na to se jí teď honily hlavou. Pozvedla bradu a narovnala záda. Nic špatného přece neudělala. „Slyšel jsi přece, co Ryan zpíval. Jestliže to Janette učila skutečně jen Gordona, kdo jiný by to mohl být?”

„Každé dítě se může naučit písničku,” reagoval netrpělivě. „Moje první myšlenka byla, že ji musel slyšet od Gordona.”

Marlie přikývla: „Trochu krkolomné… Ale možné,” souhlasila. „Když mi dojdeš na verandu pro mé věci, ukážu ti důkaz.”

Vyhověl jí a mrštil jí kabelkou do klína. Rozepnula zip a vytáhla malé album s koženými deskami. Byla to obrázková kronika Ryanových dětských let fotky batolete, které zachránila z bratrovy pozůstalosti, a další, které později sama přidala. Podala album Bryceovi. „Tady je důkaz,” řekla prostě.

Upřímně řečeno, Bryce se nikdy necítil být tak blízko k pravdě jako teď. Tohle všechno už zažil. Věděl, jak nebezpečné je uvěřit klamným nadějím. Ale přesto byl v pokušení ještě jednou to zkusit. Třesoucíma se rukama otevřel album.

Na první fotografii bylo mračící se dítě, které Bryce naposledy viděl téměř před pěti lety: Gordon. Tolik šťastných hodin strávil obdivováním dolíčků na jeho buclatých tvářích, jeho rozpustilých modrých očí, které nemohly patřit nikomu jinému.

Na další fotografii bylo to samé dítě, ale o něco starší.

Bryce se odvrátil od Marlie necítil její ruku na rameni a neslyšel její slova: „Počkám na tebe venku.” Ani konec světa by ho teď neodtrhl od obrázků malého chlapce, kterého si Bryce pamatoval jen jako batole radostně se houpající na houpačce.

Když došel k poslední stránce, měl mokré tváře. Hluboce se nadechl a snažil se mít v hlavě jen jednu myšlenku a vnímat jen jeden pocit. Nebylo to lehké, příliš mnoho se toho dralo dovnitř, a příliš rychle. Gordon byl naživu. Gordon byl doma.

Čekal venku se ženou, která ho znala déle než on. Bryce zuřil a radoval se současně. Tolik bylo ztraceno a tolik bylo znovu nalezeno.

Otřel si rukou obličej a zastrčil album do kapsy. Nejistě zamířil ke dveřím, aby se setkal s Marlie a Ryanem. Co má říci svému synovi, kterého neviděl čtyři a půl roku?

Hleděl na ty dva a v jejich očích četl nedůvěru. Ryan se na něj díval tak, jak by se syn na otce nikdy dívat nemohl, a Marlie měla podobný výraz plný obav, i když to uměla lépe skrýt.

„Pojď, něco ti ukážu,” řekl Bryce Ryanovi. Vzal ho za ruku a odváděl ho pryč.

„Bryci!” volala za ním Marlie. Její hlas zněl naléhavě.

„Zůstaň tady,” křikl na ni přes rameno, „za pár minut jsem zpátky.”

Marlie se strnule dívala, jak Bryce vede Ryana do hustého březového hájku za domem, a hlavou se jí honily vyděšené myšlenky. Co Bryce dítěti řekne? Byla to chyba, že Ryanovi neprozradila, že jedou do Connecticutu za jeho otcem? Nezdálo se jí nutné zatěžovat ho objasňováním vztahů, kterým mohl jen

stěží porozumět. Myslela si, že až se všichni tři poznají, věci se vyjasní a dají opět do pořádku. Bryce teď ale mohl několika špatně volenými slovy všechno zkazit.

Jak slíbil, byl Bryce za chvilku zpátky, ale byl sám.

„Kde je Ryan?” dožadovala se a očima pročesávala březový háj.

Bryce se přiřítil ke schodům, nezastavil se a odtáhl ji ke druhému konci verandy. Marlie se chytla zábradlí a vzepřela se mu: „Kde je Ryan?”

„Neměj obavy. Tam dole je daleko víc v bezpečí než ty tady, dámo.”

„Ale ty mi nerozumíš,” obhajovala se a stále ho odmítala následovat. „Ryan”

Bryce ji popohnal a hrubě přirazil ke zdi. „Máš pravdu,” vrčel jí do tváře, „nerozumím. Ale budu rozumět, jinak půjdeme do města na policii a budete to muset vysvětlit přímo komisaři Vaughnovi. Tak co si vyberete, slečno Stynhearstová?”

Slečno Stynhearstová? opakovala si pro sebe. Vrátili se ke škrobeným formalitám? Znovu byl pro ni cizincem. Stejně zlý a svým způsobem možná ještě nebezpečnější než Rex. Třela si ztuhlé ruce a řekla chvějícím se hlasem: „Vím, že máš otázky. A já ti na ně chci odpovědět.”

A spustila. Řekla mu všechno, co věděla jistě, a přidala několik věcí, které si mohla jen domýšlet. Krátce mu pověděla o svém životě v Evropě, o návratů do Států, o dědictví Stynhearst Industries a o tom, jak přišla ke svému malému svěřenci.

Nejtěžší bylo přiznat se ke známosti s Rexem Kaném. Styděla se za to, že se zasnoubila s mužem, který spáchal tenhle hrozný zločin proti Bryceovi a Ryanovi.

Skončila a prosebně se podívala na Bryce. Chladně

se jí zeptal: „Můžeš z toho něco dokázat?” Marlie myslela, že omdlí. Třela si v rozrušení rukama tvář a přemýšlela o magnetofonové pásce, kterou vyfoukla Rexovi z jeho sejfu.

To by dokázalo její vyprávění. Ach, jak si jen přála být svědkem Rexova pádu! Věděla, jak moc by si Bryce zasloužil vidět Rexe za mřížemi, a rozhodla se.

„Potřebuju magnetofon,” řekla a vytáhla z kabelky kazetu.

Bryce ji vzal a obrátil se k autu. Vsunul ji do autopřehrávače a pozorně poslouchal, jak Rex Kane podrobně líčí dvacet let svého života. Když páska skončila, Bryce zůstal tiše sedět a poprvé po letech vychutnával momenty absolutního klidu.

Konečně Marlie přerušila křehkou pavučinu mlčení: „Stačí?” zeptala se váhavě.

Bryce se zhluboka nadechl. Stačilo. Hleděl na půvabnou ženu vedle sebe a cítil současně lítost i naději. „Jestliže Nick Vaughn potvrdí tvoje povídání, uvěřím ti.” Víc se Marlie o jeho úmyslech nedozvěděla. V jeho hlavě teď pro ni nebylo místo, myslel jenom na Gordona.

Ne, ne na Gordona, opravil se. To dítě, které Bryce znal, bylo pryč. Místo něj tu byl malý cizinec jménem Ryan.

„Proč jsi mu o mně neřekla?”

Marliiny prsty se zabořily do plyšové vycpávky sedadla.

„A jak, Bryci?” vykřikla. „Jak jsem mohla šestiletému dítěti vyprávět o otci, kterého si nemohl pamatovat? Stěží si vzpomínal na své adoptivní rodiče a na tebe, pokud vím, vůbec ne. Já jsem představovala jeho rodinu po polovinu jeho života. Jak jsem mu mohla říct, že ho jednou opustím?”

Slzy jí klouzaly po tvářích, když se Bryceovi snaži

la vyložit to, co jí napovídalo její srdce. „Kdybych mu tohle všechno řekla, zničilo by to jeho důvěru. A to jsem nechtěla. Potřebovala jsem čas, abychom se napřed všichni dobře poznali, a teprve potom jsem mu to chtěla vysvětlit.

Neblázni, Bryci, nenuť Ryana do vztahu, kterému nerozumí.”

Marliina bezděčná moudrost mu v hlavě rozezněla poplašné zvony. Nenáviděl to, chtěl svého syna hned. Ale protože nemohl nic riskovat, musel její radu akceptovat. „Pojď se mnou pro Ryana,” řekl pevně,

„pochybuju, že by se mnou bez tebe šel.”

Marlie ho následovala, neschopná najít důvod, proč to vlastně dělá.

Překročili kamennou zídku a prodírali se zelenou džunglí.

Došli k malému jezírku se smutečními vrbami na hrázi, jejichž listí se půvabně vlnilo v letním větříku. Vysoko ve větvích blízkého jilmu si Marlie všimla dobře ukryté boudy a tvářičky spokojeného dítěte v jejím okně. Bryce vyzval Ryana, aby slezl ze Stromového domu. Marlie se rozhlížela a napadlo ji, že by tu byl pro Ryana hezký domov.

Během pětiminutové jízdy zpátky do Sunnydale se Marlie cítila jako myš chycená do ocelové pasti. Ten pocit ještě zesílil, když Bryce zaparkoval svůj saab před policejní stanicí. Vyhledali komisaře Nicolase Vaughna, Bryceova přítele. Po krátkém úvodu šel Bryce rovnou k věci.

Marlie s hořkým údivem sledovala výslech. Vzali jí otisky prstů a fotografovali ji napřed zepředu, pak z profilu. Byla podezřelá. To, že se tomu Bryce a Ryan museli podrobit také, jí přece jen trochu pozvedlo náladu. Potom Bryce požádal komisaře Vaughna, jestli by jí a Ryanovi mohl ukázat vězení.

Komisař s podivným úsměvem zavolal dozadu, aby

„vězni” byli odvedeni do cely.

Marlie si utřela inkoust z prstů do vlhkého špinavého ručníku. „Mohu dostat zpátky svoji kabelku?” požádala. Potom uštěpačně dodala: „Nebojte se, nenosím s sebou obvykle pilku na železo.”

Drsné Bryceovo „ne” ji nepřekvapilo. Vzala Ryana za ruku a následovala starého muže. Navzdory svému ponížení držela hlavu zpříma. Železné dveře cely se za nimi zabouchly s děsivou konečností.

Zatímco Ryan rozjařeně skočil na tvrdé a úzké vězeňské lůžko, vychutnávaje tohle nevšední dobrodružství, Marlie se hlavou divoce honily myšlenky, které směřovaly k jedinému bodu: všechno je špatně.

Bryce si všiml, jaký pohled vrhl Nick za odcházející Marlií. Věděl, na co Nick myslí, a nečekaně pocítil žárlivost. Rychle však ten pocit potlačil. Obešel Nicka a plnou vahou se opřel o stůl.

Nick se tvářil pobaveně. „Tohle všechno měl být jenom žert, ne, Bryci?”

Bryce vytáhl z kapsy album a podal jej Nickovi. Nick ho ze slušnosti otevřel a podíval se na první fotografii. „To byl tvůj syn, Gordon, ne?” zeptal se tiše.

„To je Gordon, podívej se dál.”

Nick střelil pohledem po Bryceovi a pak se podíval zpátky na album. Listoval na konec, pak opět na začátek a srovnával.

Poslední fotka ukazovala malého chlapce, jehož otisk prstu ležel na stole. Nickovi bylo jasné, kolik uhodilo. Řekl: „Jestli je to podvržené, tak ten fotograf musel být zatraceně dobrý,” a poklepal albem o stůl.

„Ale můžu to poslat do Washingtonu do laboratoře.”

Bryce se narovnal, vzal Nickovi album z ruky a strčil si ho zpátky do kapsy. „Já vím předem, co nám řeknou. Ten chlapec ve tvé cele je můj syn.”

Nick chápavě, ale přesto skepticky zvedl obočí.

„Ale…?”

„Ale on to neví.” Bryce vzdychl a strčil ruce do kapes.

Neexistovalo nic, co by nemohl říct tomuhle muži, který s ním prožíval nejhorší dobu v jeho životě. Nick prohledal celý Sunnydale, když malý Gordon zmizel, a pracoval jako tři muži dohromady, aby našel stopu. Od svých newyorských časů měl Nick přístup k tajné informační síti, a přestože to k nalezení Gordona nestačilo, Bryce nikdy nepochyboval, že bylo použito všech prostředků. Proč Nick Vaughn opustil kariéru ve velkém městě a svůj talent a dovednosti pohřbil v Sunnydale, bylo záhadou. Rozhodně toho ale zdejší občané nelitovali.

Bryce přehrál pásku s Kaneovým přiznáním a potom se Nickovi svěřil, co mu kazí radost ze setkání: pevné pouto mezi chlapcem a Marlie Stynhearstovou.

Nick si jezdil prstem po spodním rtu, zamyšleně se díval na Bryce a po chvíli řekl: „Ty věříš, že ta žena měla něco společného přímo s ukradením tvého syna?”

„To je to, co jsem doufal, že řekneš ty mně.”

„Mohu potvrdit nebo vyvrátit její totožnost během několika hodin. Ale dokázat její podíl na téměř pět let starém zločinu bude trochu horší.” Podíval se dolů na desku stolu.

„Mezitím by nám mohla prozradit nějaké tajemství kabelka té dámy.”

„Tak se podíváme.”

Nick se zamračil: „Ne tak rychle. Potřebuju oprávnění k prohlídce. Ale na druhou stranu,” posunul kabelku k Bryceovi, „ty jsi čistě jenom zvědavý sunnydaleský občan. Takže ty můžeš mít tu čest a já budu tvůj svědek.”

„Díky,” řekl Bryce suše. Když vysypal obsah kabelky na stůl, připadal si, jako by prohrabával šuplík s jejím prádlem. Výčitky, že vstupuje do jejího soukromí, však brzy zmizely, když se na stůl vykutálela vedle obvyklé rtěnky a pudřenky dobře zabalená rolička stodolarových bankovek. Bylo to mnohem více peněz, než mohla žena svést i na to nejmarnotratnější hýření.

Nick si odkašlal: „Dobrá, ta dáma nevypadá, že by ty peníze potřebovala na běžné účely. Možná by ses ještě mohl podívat, co má v peněžence.”

Obsahovala několik kreditních karet, pár bankovek různé hodnoty a identifikační kartu. Na fotografii byla určitě Marlie nebo přesněji Marlena Theodora Stynhearstová z Los Angeles, Kalifornia, datum narození jí vymezovalo věk dvacet tři let.

„Může být falešná,” řekl Nick opovržlivě. „Ještě něco zajímavého?”

Bryce už chtěl říci ne, když z peněženky vypadla fotografie a zůstala ležet na stole. Zvedl ji a zkoumal muže stojícího vedle ženy, která o sobě prohlašovala, že je Marlena Stynhearstová.

„To je Rex Kane,” řekl a podal fotku Nickovi. „Asi před pěti lety byl za mnou s obchodním návrhem, který mě příliš nezajímal. V té době jsem si myslel, že AirShip nepotřebuje dělat žádné transakce s východním pobřežím. Kane ale nevzal moje odmítnutí moc dobře.”

„Ne, myslím, že ne, protože o pár měsíců později se rozhodl ukrást ti syna.” Nick se pevně podíval na Bryce. „Mluvíme o extrémně nevypočitatelném, potenciálně nebezpečném muži, Bryci.”

Bryce přikývl, protože už o tom uvažoval dříve.

„Můžeš tady tu ženu pár hodin držet, abych si mohl popovídat s mým synem?”

„Můžu ji dokonce držet mnohem déle. Jestliže je totiž slečna Stynhearstová skutečně tím, za koho se vydává, je stále podezřelá ze spoluúčasti na zločinu.”

Bryce zíral na kazetu v Nickově ruce, jako kdyby jí najednou narostly rohy. Tahle kazeta odstraní Kanea, ale může také odstranit Marlie Stynhearstovou. Z více důvodů, než si sám připouštěl, nechtěl, aby se to stalo. Jeho oči se setkaly s Nickovými. „Nepamatuju se, že bych ti někdy řekl, kde jsem přišel k téhle kazetě, Nicku, a ať dělám co chci, nemůžu si vzpomenout.”

„Jsi si jist?”

Podíval se znovu na pásku a pak na Nicka. „Dokud se nedozvím, jakou roli hraje slečna Stynhearstová v životě mého syna, potřebuju ji mít blíže po ruce, než je nejbližší federální vězení.”

Nick přikývl a dodal: „Mohl bys tu náhodou zapomenout její kabelku. Bez svých peněz a kreditních karet bude muset zakotvit v Sunnydale.”

„To zní rozumně,” souhlasil Bryce, ale uvnitř se otřásl. Jestliže byla Marlie vinna, Nick Vaughn byl muž, který by ji dostal na kolena. „Teď bych si chtěl popovídat se svým synem.”

Nick mu podal svazek klíčů. „Buď opatrný, Bryci,” dodal.

Ryan šel s panem Powellem ne proto, že by chtěl, ale proto, že mu to Marlie přikázala. Musel slíbit, že se bude chovat slušně a že na pana Powella nebude zkoušet žádné další triky. Přijeli k letišti AirShip a Bryce posadil Ryana do malého letadla, které představil jako Piper Cherokee 6.

Připoutal ho a nasadil mu na hlavu sluchátka s radiem a mikrofonem. Zatímco čekali, až jim dají z centrály povolení ke startu, Bryce mu vysvětloval funkci tlačítek a páček na palubní desce.

Bylo to vzrušující. Ryan nikdy nebyl uvnitř pilotní kabiny během letu. Bylo jen škoda, že musel být v kabině s panem Powellem. Ryan si to nikdy nepřipustil

a ani by to nedal najevo ale ten cizí chlap ho děsil. Děsil ho více než noční můry, více než představa, že ztratí tetu Marlie nebo že půjde do školy bez kamarádů.

Mohl někdo mít někoho rád a zároveň ho nenávidět? Ryan nevěděl, ale vadilo mu, když si někdo odporuje. A za to všechno mohl pan Powell.

Bryce měl hlavu plnou podobných myšlenek. Srdce mu tlouklo a ruce pevně svíraly řídící páku. Startoval na tomhle letišti už nejmíň tisíckrát, ale dnes to bylo úplně něco jiného. Dnes měl na palubě vzácný náklad svého syna.

Kolikrát jen Bryce snil o tom, že jeho syn sedí na tom místě, kde je dnes. Stále se vtírající obraz Marliina vyděšeného obličeje, když jim říkala v cele sbohem, šel v tomto okamžiku stranou. Teď prostě nesměla rušit. Stejně se ale neubránil představě, že sedí vedle a radí mu, co má v téhle delikátní situaci dělat.

Rozhodl se přijmout její radu. Měla pravdu jeho syn byl sice doma, ale mnoho věcí teď ještě mohlo všechno zmařit.

„Jsem rád, že ses rozhodl jít se mnou,” řekl malému chlapci vedle přes mikrofon.

„Já taky,” souhlasil Ryan opatrně, ale po pravdě.

„Ale přál bych si, aby tu teta Marlie mohla být s námi.”

„Jsou tady jen dvě sedadla, synu. Museli bychom ji dát dozadu jako náklad.”

„To by se jí asi nelíbilo.” Ryan se zašklebil.

„Taky si myslím. Kromě toho, my chlapi bychom sem tam měli mít čas na naše chlapské věci, nemyslíš?”

Dítě se na své sedačce trochu povytáhlo a usmálo se: „Jo. Berete si s sebou do letadla své kamarády často?”

„Takové jako ty ne,” řekl a těžce polknul, „ale kdybych měl syna, bral bych ho s sebou pořád.”

Ryan se zvědavě zeptal: „Tak proč ho nemáte?”

Bryce úzkostlivě sledoval palubní desku. Věděl, že kdyby se podíval na chlapce, prohrál by. „Kdysi jsem měl syna. Pak přišel jeden zlý pán a ukradl mi ho. Bylo to už před mnoha lety.”

„Měl jste svého syna hodně rád?”

„Ano, hodně.”

„Mohl byste si pořídit jiného,” poznamenal Ryan bystře. „Znám hodně kluků, který potřebujou tátu.”

Pomalu, Bryci, varoval sám sebe. Srdce mu tlouklo na poplach. „A co ty? Ty taky nemáš tátu.”

Ryan vypadal chvíli překvapeně. „Já nepotřebuju tátu. Já mám tetu Marlie.”

„Ale je spousta věcí, které bys s tetou dělat nemohl, ale s tátou jo.”

Ryan našpulil rty a několik okamžiků usilovně přemýšlel.

Nakonec řekl: „To jo, ale taky je hodně věcí, které můžu dělat jenom s tetou Marlie a ne s tátou. A kromě toho ji mám nejradši na celým světě, takže jsem spokojený.”

Bryceovi se chtělo mávat rukama nad hlavou a řvát vzteky nad takovou nespravedlností. Ale ovládl se a pokračoval v diskusi s šestiletým chlapcem, který nechápal, co právě řekl. „Představ si člověka, který by strašně chtěl být tvým tátou, a který by tě měl úplně nejradši.”

Ryan zase začal být nedůvěřivý: „Kdo?”

„Já.”

Ticho začalo být pro Bryce téměř nesnesitelné,

když na něj hleděla replika jeho vlastních očí, které ho zaplavovaly svým nevinným soucitem.

„Je mi to líto, že vám ukradli syna. Možná, že kdybych neměl tetu Marlie, mohl bych být místo něj.” Ryan cítil, jak svými slovy toho muže ranil, a proto rychle dodal: „Ale loni ve školce jsem potkal kluka, kterého jeho nevlastní rodiče neměli moc rádi. Vsadím se, že by chtěl být váš syn.”

Bryce na něj chvíli bezvýrazně hleděl a pak se odvrátil.

Nechtěl, aby Ryan viděl, jak pláče. Tenkrát, když stál u hrobu své ženy, plakal bez studu. Dnešní porážka však nebyla o nic menší, ačkoliv si kvůli tomu dítěti nechával bolest na potom.

Teď se musí stát mnoho věcí, přemýšlel. Jedna z nich bude zúčtování s Marlie Stynhearstovou. Přestalo být pro něj důležité, jestli měla co dělat s vlastním únosem, protože mu vzala dítě mnohem neodvolatelnějším způsobem.

„Lžeš, Marlie,” šeptal temně. „To ty jsi ukradla mého syna.”

PÁTÁ KAPITOLA

Bryce vyzvedl Marlie z cely a s železným odhodláním pokračoval ve svých plánech.

Vrátili se na jeho statek a on odvedl Ryana zpátky do Stromového domu. Když opět vstoupil do obývacího pokoje, neodvážil se podívat do Marliiných zelených očí, protože věděl, že by mohly zničit jeho rozhodnutí. Rázoval po pokoji a snažil se zvládnout chaotické myšlenky. Cítil nutkání sevřít jí rukama krk a pořádně stisknout. Kdyby si mohl být jist, že alespoň čtvrtina z toho, co mu řekla, je pravda, zacházel by s ní jinak. Nakonec se na ni podíval seděla trpělivě na spodním schodu schodiště a jak očekával, v očích neměla nic než pokornou odevzdanost.

„Myslíš si, že bych ti měl děkovat za tvůj šlechetný čin, ne?” přerušil mlčení ostře. „Jenže já jsem žil poctivě, dámo, a přesto jsem byl odsouzen k pětiletému vězení pochyb a strachu. Potom přijdeš ty jako milosrdný správce věznice a čekáš, že ti padnu k nohám za to, že mi dáš svobodu?”

Marlie cítila, jak jí dochází trpělivost. Co od ní chce? „Máš dvě možnosti, Bryci. Buď se smíříš s tím, že všechny tvé slzy byly zbytečné a zapomeneš na ně

nebo přiznáváš, že si přeješ, aby byl Ryan opravdu mrtvý, protože pak bys mohl ospravedlnit svou bolest,” pokrčila rameny. „To je všechno, co ti můžu říct.”

Tohle byla chyba. Marlie si to uvědomila v okamžiku, kdy jí ta slova vyklouzla z úst. Bryceovy oči zaplanuly zlým ohněm.

„Jsem si jistý, že pro mě můžeš udělat ještě něco.”

„A co?” zeptala se bojácně.

„To se dozvíš později.”

„A zatím?”

„Zatím počkáme, slečno Stynhearstová.”

Bryce si vzal do hlavy, že bude čekat na pohovce v Marliině bytě, a ničím menším než samopalem ho nebylo možno od jeho úmyslu odradit. Ale Marlie neměla samopal, a tak dala zmateného a vystrašeného Ryana spát, sama také odešla do ložnice a nechala Bryce samotného v obývacím pokoji. Byla tak podrážděná, že mu nenabídla ani to nejmenší pohodlí.

Následující ráno si oblékla žluté šortky a strakatou blůzu, jejíž veselé barvy měly podpořit její optimismus. Když se totiž sprchovala, napadl ji plán, který mohl lecos vyřešit.

Našla Bryce, jak sedí za kuchyňským stolem skloněný nad šálkem kouřící kávy. Musel být ráno ve svém bytě, protože se osprchoval a převlékl si zmačkané šaty. Nyní měl na sobě nažehlené khaki kalhoty a námořnickou košili s krátkými rukávy. Doufala, že ten svěží vzhled odpovídá jeho náladě, což by se jí jen hodilo pro následující chvíli.

Usmála se, popřála mu dobré ráno a sáhla do kredence pro další šálek. „Přemýšlela jsem, Bryci, že teď, když už víš, že Ryan je tvůj syn, bych se měla vrátit do LA. a postarat se o Rexa Kanea. Ten muž patří za mříže a čím dřív tam bude, tím dřív se všichni budeme cítit líp. Když už tam budu, začnu pracovat na otevření pobočky Stynhearst Industries tady v Sunnydale. Potom bych mohla uzavřít kontrakt s AirShip a transportovat sem naše výrobky.”

„Uklidni se, Marlie.”

Marlie zmlkla. Klamný klid jeho odpovědi nevěstil nic dobrého. Vyčkávala, až se to konečně uráčí vysvětlit.

„Tak za prvé, k Rexu Kaneovi se nepřiblížíš. Je o něj postaráno a ty uděláš jen to, co ti řeknu. Za druhé, nechci tvoje peníze ani investice. Všechno, co chci, je získat zpátky svého syna, a to tak, aby byl rád, že je se mnou. Strávil jsem bezesnou noc na tvé tvrdé pohovce a vymýšlel nejlepší způsob, jak mi můžeš pomoct toho dosáhnout.”

„Poslouchám,” řekla mrazivě a stiskla v rukou šálek.

Bryce vstal a aby zakryl svou nervozitu, otvíral všechny přihrádky a předstíral, že hledá něco k snídani. Přitom však nepřerušil své povídání: „Víte, slečno Stynhearstová, zdá se mi, že kdybych vás vykopl ze Sunnydale, vzala byste s sebou i srdce mého syna. To by mohlo zničit náš vztah na léta a já už jsem ztratil příliš mnoho.”

Asi měla cítit úlevu, když Bryce přiznal, že ji potřebuje, ale ten pocit nějak nepřicházel. „Zamýšlela jsem zůstat v Sunnydale, než si budu jistá, že Ryan je s tebou šťastný.”

„Opravdu? To je chvályhodné.” Mluvil rychle, protože věděl, že kdyby se zastavil, ztratil by nervy.

„Mám tomu rozumět tak, že budeš ochotná udělat cokoliv, abys mi pomohla získat zpátky syna?”

„Samozřejmě.”

Bryce se ďábelsky zasmál. „Dobře, tak si mě teda vezmeš.”

Nějaký neviditelný skřítek jí zezadu podrazil kolena. Musela se rychle chytit stolu. „Tvůj smysl pro humor začíná zacházet trochu daleko,” zalapala po dechu.

Jeho úsměv zmizel mžiknutím oka. Došel těsně k ní a nasadil jiný výraz, možná ještě horší. „Svůj smysl pro humor jsem nechal před osmnácti hodinami čtyři tisíce stop nad zemí, drahoušku. Od té doby jsem smrtelně vážný.”

„Ale… ale… nemůžu si tě vzít,” naříkala Marlie.

„Proč? Jsi už provdaná za Rexa Kanea?”

„Ne!”

„V tom případě si mě můžeš vzít. A uděláš to během tří dnů.”

„Ty ses zbláznil,” vydechla. „Nemůžeš mě k tomu přinutit.”

Bryce zatvrzele stiskl zuby a nahnul hlavu. „Pravda, ale můžu tě přinutit, abys to sama chtěla.”

Marlie na něj zůstala civět s ústy dokořán. Vypadal, že to myslí vážně. Měla pokušení jít zpátky do postele, aby se mohla probudit z téhle hrozné noční můry. „Ale ty jsi mi asi špatně rozuměl, Bryci. Nemám v úmyslu odejít, dokud si nebudu jistá, že je Ryan v pořádku. Mám byt, dost peněz i času. Ta svatba není nutná.”

„Tys mi taky špatně rozuměla, Marlie,” vztekle opáčil. „Svatba ujistí mého syna, že budeš pořád tady.”

Marlie cítila, že se musí rychle něčím zaměstnat, protože jinak na něj začne křičet. Přešla přes kuchyň a nalila si do šálku horkou kávu.

„Proboha. Bryci,” řekla nervózně a snažila se hrnek nerozlít, „včera jsi mi nechal na policejní stanici vzít otisky prstů. Jak teď můžeš navrhovat sňatek, když mě takhle podezíráš?”

Minula dlouhá chvíle, než Bryce odpověděl: „Právě proto, že tě podezírám.” Probodl ji pohledem, který nedovoloval pochybovat. „Je jen opravdu málo věcí, které bych neudělal, abych dostal zpátky svého sy

na.” Vzal hrnek z jejích třesoucích se rukou a postavil ho na stůl.

Přejel pohledem přes její barevnou blůzu, žluté šortky a konečně přes dlouhé snědé nohy. Pak ji postrčil ke dveřím: „Jdi se připravit.”

Co od ní chce? přemýšlela horečně. Otočila se přes rameno a zeptala se: „Na co se mám připravit? Na výlet letadlem?”

Bryce se zasmál. „Podepsat svatební formuláře a na krevní test. Půjdeš nahoru a oblečeš se sama, nebo chceš, abych tě tam donesl a oblékl tě já?”

Viděl v její tváři odpor a smutně poznamenal: „To je škoda, slečno Stynhearstová. Nikdy jsem neměl to potěšení oblékat ženu.”

„Ale jistě jste zběhlý v opačné činnosti, že, pane Powelle?”

„Za tři dny to budeš moct sama posoudit,” řekl s úšklebkem.

„Zatím svěřím Ryana paní Coppové. Bude tam v bezpečí a taky si může hrát s Nickovými dětmi, než bude po všem.”

„Komisař Vaughn má děti?” zeptala se překvapeně.

Bryce přikývl: „Šestiletá dvojčata, chlapce a hol

čičku.”

Pozdvihla obočí. „Ale nevypadá ani na to, že by byl ženatý.”

„Taky že není, ale jeho stav tě teď nemusí zajímat.”

Pokrčila rameny a odešla nahoru do koupelny.

Bryce se v ní mýlil. Jeho drsné rozhodnutí ji přimělo mu na chvíli ustoupit, ale o dvě hodiny později své velkodušnosti litovala. Ze soucitu a z lásky k Ryanovi se snažila tomu muži porozumět, ale byla tu jistá hranice, za kterou jít nehodlala.

Jestliže Bryce včera nechal svůj humor čtyři tisíce stop nad zemí, Marliin byl dnes roztříštěn na tisíc kousků mezi koly kaštanového saaba. Podepsala svatební formuláře a pak obětovala svou levou ruku Betty, zdravotní sestře na místní klinice. Teprve na pátý pokus se Betty podařilo nabodnout žílu. Jedinou útěchou jí bylo, že Bryce byl lehce zelený a trochu litoval, že Marlie tak trpí. Přivezl ji zpátky do jejího bytu po tom, co jim Kathy, číšnice v jediném sunnydaleském snacku, naservírovala lehký oběd.

Další tři dny byla Marlie vězněm v Sunnydale. Bryce byl sice pryč, ale kamkoliv se ve městě vrtla, cítila sílu jeho vlivu. Věděla, že je neustále sledována. Sunnydaleští občané byli ve svém špehování diskrétní asi jako slon snažící se skrýt za kandelábrem.

Postrádala Ryana hrozně. Potřebovala uniknout z té tísnivé samoty a skličujícího pocitu pronásledování. Šla za Hansonem a doufala, že jí půjčí svůj pickup, aby si mohla na chvíli vyjet do přírody. Happy ale rozhodně odmítl její žádost prý má příkaz nepůjčovat své auto cizincům. Dokonce i paní Coppová jí chladně odepřela možnost podívat se na Ryana.

Připadala si jako zpátky v internátní škole nebo ještě hůř.

Cítila se více sama než kdykoliv ve svém životě, a děsilo ji to. Celé město ji odsoudilo jako psance a ona nenáviděla Bryce za to, co udělal. Obrátil je všechny proti ní.

Věděla, že kdyby teď chtěla založit ve městě větev Stynhearst Industries, neměla by šanci. Mezi ní a obyvateli Sunnydale stála pevná zeď.

Na konci svého třetího psaneckého dne uviděla Marlie na ulici smějícího se Nicka Vaughna, jak kráčí přímo k ní.

Neměla vůbec žádnou radost z toho obratu. Byl

přítelem Bryce Powella, což v tomto městě znamenalo, že je jejím nepřítelem.

Obrátila se zády a ignorovala jeho volání.

O moment později stál vedle ní. „Vadilo by vám, kdybych vás doprovodil domů?” zeptal se zdvořile. Hravě stačil jejímu nejrychlejšímu kroku.

„Ano, vadilo,” odpověděla se stejnou zdvořilostí v hlase.

Neudělalo to na něj žádný dojem. Jeho uchechtnutí jí jen zabrnkalo na nervy.

„Nesu vám dobrou zprávu, slečno Stynhearstová. Asi bych to měl nejdřív říct Bryceovi, ale když už vás tady vidím tak samotnou”

„Samotnou?” předstírala překvapení. „Já jsem sama? Ani jsem si toho nevšimla.”

Nick přikývl a se soucitem se na ni usmál. „Je mi líto. Než jsme se o vás něco dozvěděli, nemohli jsme vám dát šanci opustit město. Řekl jsem panu McFarlandovi na autobusovém nádraží, aby vám neprodal žádný lístek. Odtamtud šla městem šeptanda, že jste z něčeho podezřelá, ačkoliv lidé netuší, z čeho.” Podíval se na ni laskavě: „Sunnydale chrání samo sebe, slečno Stynhearstová. Ale myslím, že je to už za vámi. Před několika hodinami jsem dostal potvrzení vaší totožnosti.”

„To je ale úleva.” řekla Marlie sarkasticky. „Byla jsem opravdu zvědavá, jestli jsem tím, kým jsem si myslela, že jsem,” šlehla po něm očima.

Nick se zasmál: „Jste. A je mi opravdu ctí potkat vás, slečno Marleno Stynhearstová z Los Angeles, majitelko společnosti Stynhearst Industries.”

Marliin úprk se změnil v procházku. „Býval byste si ušetřil práci, kdybyste mi věřil,” připomenula potichu.

„Nebylo by lepší, kdybychom si tykali? Můžeš mi

říkat Nicku a myslím, že jsem ti skutečně hned vě

řil.”

Marlie se na něj ostře podívala: „Opravdu?”

„Jo. Než jsem přišel do Sunnydale, byl jsem policejní detektiv. Každý den procházelo policejním okrskem tolik různých existencí, že jsem se je naučil odhadovat dříve, než otevřely ústa.” Podíval se na Marlie a usmíval se.

Marlie se usmála a po dlouhé době se opět cítila dobře. Teď měla zákon na své straně a sunnydaleští občané se s tím budou muset smířit.

Došli ke dveřím Marliina bytu. Nick jí vzal z ruky klíče, odemkl a uvedl ji do haly. „Chtěl jsem ti jenom říct, že Bryce od této chvíle už nemá důvod tě podezírat.”

„To mě sice těší, ale nevím, jestli to nějak změní jeho šílené svatební plány,” poznamenala skepticky.

Nick byl v rozpacích: „Svatební plány?”

„Ano, svatební plány,” potvrdila.

Nick chvíli mlčky přemýšlel. „Muži si ale většinou berou své nastávající na krevní testy a ne na otisky prstů, Marlie.”

„To taky udělal,” řekla a vyhrnula si rukáv, aby ukázala ošklivou modřinu na předloktí. „Absolvovala jsem celou Powellovu proceduru.”

Nick Vaughn vypadal šokovaně.

„Nevezmu si ho, Nicku,” pokračovala vztekle. Skřípala zuby a třásla se při pouhém pomyšlení na tu možnost. Nick ji chtěl ukonejšit a jemně jí položil ruku kolem ramen.

Některé věci se opravdu dějí v tu nejnevhodnější chvíli. Otevřenými dveřmi vstoupil Bryce a našel svého nejlepšího přítele v těsném objetí se svou snoubenkou. Zůstal na ně zírat. Vzteky se mu dělaly mžitky před očima. „Co to má znamenat?” zahří

mal. Nick se obrátil a řekl prostořece: „Právě ti kradu tuhle krásnou ženu přímo pod nosem, copak nevidíš?”

„Přátelství má své meze.” řekl Bryce mrazivě.

Nick s chápavým úsměvem odstoupil od Marlie.

„Ano, to má.”

Marlie se dívala z jednoho muže na druhého, pak káravým prstem ukázala na Nickův nos a přikázala:

„Ty mu teď řekneš tu novinu, a to hned,” použila tón obvykle rezervovaný pro rozpustilého Ryana.

Nick se uchechtl a podvolil se: „Její identifikační karta a příběh sedí, můžeš si na ni teď posvítit.”

Bryce ignoroval jeho narážku. „Dobře, popovídám si s tebou zítra.” zamumlal. Potom položil Nickovi ruku mezi lopatky a energicky mu pomohl přes práh. Zabouchl za ním dveře.

Vzduch v hale se chvěl napětím. „Teď, když už víš, že nejsem Jezinka, bychom snad konečné mohli udělat rozumné plány pro budoucnost, ne?” ozvala se Marlie.

Bryce přimhouřil oči. „Nevidím nic špatného na plánech, který jsem už udělal.”

„Ale… ale Nick ti právě řekl”

„Vím, co mi Nick řekl.” přerušil ji hrubě. „ale to nemá vůbec nic společného s mým problémem.”

„Ale ta svatba přece taky ne,” přela se. Zavrtěla hlavou.

Nechápala, jak může tak inteligentní muž trvat na takovém nesmyslu. „Rozumím tvým obavám, Bryci, ale nebudu tvořit nový problém, když tím nevyřeším ten starý. Je mi líto, ale nemůžu akceptovat tvůj návrh.”

„Slečno Stynhearstová. vy ještě nevíte, jak líto by vám to později mohlo být. Nic jsem nenavrhoval, prostě jsem řekl, že si mě vezmeš.”

„A když odmítnu?” zeptala se tichým, chraplavým hlasem.

„Když odmítnete, slečno Stynhearstová, přinutíte mě podniknout několik nepříjemných úředních kroků: Například vás odvedu zpátky k Nickovi pro spoluúčast na zločinu nebo vám soudně odepřu veškeré návštěvy Ryana.”

Marlie zírala na Bryce omráčená úžasem. Zaplavila ji černá beznaděj. Utekla od jednoho vyděrače jen proto, aby padla do spárů druhému.

Musela ale přece existovat i jiná cesta. Dva lidé by přece měli být schopni překonat bolest minulosti i strach z budoucnosti a soustředit se na společného jmenovatele: malého chlapce, který potřeboval jejich lásku.

„Jsou ale i jiné možnosti, Bryci. Můžu přece žít s tebou a s Ryanem. Tvůj dům je velký…” Marliin hlas se vytratil, když Bryce despoticky zavrtěl hlavou.

„Marlie, zdá se, že pořád nechápeš smysl té svatby,” trval na svém. „Děti to vidí jako trvalé pouto. Chci, aby Ryan věděl, že jsme rodina. Pak mě snad začne brát jako otce a ne jako tvého přítele, který může zítra zase zmizet. Nechci ho zklamat tím, že mu nabídnu tak málo.”

„Zklamat ho?” opáčila. „Bryci, přemýšlej! Nic ho nezklame tolik jako to, co právě teď děláš. Nepřijme to. Je příliš vnímavý. Nikdy neměl rád Rexe. Nenáviděl myšlenku na naši svatbu a vždycky dělal, co mohl, aby nás od toho odradil. Mám ti znovu připomínat přijetí, jakého se ti od něj dostalo?”

Bryce pokrčil rameny: „To je tvůj problém, drahoušku. Raději přemýšlej, jak mu vysvětlíš, že patřím do rodiny. Když se ti to nepovede, prohrála jsi stejně jako já.”

Hrozby. Vždycky poslední zbraň mužů. „Nevezmu

si tě,” řekla prostě, „takže myslím, že mě budeš muset dovést k Nickovi do vězení.”

S Marlie v patách Bryce přešel do obývacího pokoje. Zvedl sluchátko a vytočil pár čísel. Pevně se jí díval do očí, když mluvil do telefonu: „Haló, Nicku? Bryce. Právě jsem si vzpomněl, kde jsem přišel k tý kazetě s Kaneovým přiznáním.

Nebudeš mi to věřit, ale”

„Prosím, ne,” vydechla.

Položil ruku přes sluchátko. „Pardon?” zeptal se zdvořile.

„Prosila jsem, abys to nedělal,” opakovala přes za

ťaté zuby.

Přikývl: „Promiň. Nicku, zase mám okno,” řekl a zavěsil dřív, než mohla Marlie zaslechnout ženský hlas na druhém konci, oznamující přesný čas.

V Marlie by se krve nedořezal. Bryce ale nebyl pyšný na svůj podvod. Naopak, cítil se hanebně.

Co jí mohl nabídnout, aby odčinil to, co právě udělal? Nebylo to tak dávno, kdy se mu život drobil pod rukama. Emocionální ruiny, které z něj zbyly, byly málo pro ženu, jako je Marlie. Nepotřebovala jeho pochybné bohatství. Jeho domov byl sbalený v krabicích v bytě kousek odsud a čekal na přestěhování do nezařízeného, prázdného domu. Po těchto úvahách došel k chmurnému závěru: Jedině jeho tělo stálo za nabídnutí.

Přemýšlel, co by starý Art Newton řekl na to, co teď právě dělá. Pak tu myšlenku odhodil jako něco, co raději nechce vědět. Nebyla jiná možnost. Vezme si Marlenu Stynhearstovou a bude mu náležet do té doby, než…

V tomhle místě byla v jeho plánech mezera. Jak dlouho mu bude Marlie patřit? Nevěděl, ale pro tuto chvíli byla jeho.

Marlie viděla, jak po ní sahá, a couvla. Měl tohle také předem naplánované? Jeho ruce jí ale zabránily v úniku, přitáhly si ji blíž a něžně hladily její obličej. Čechral jí vlasy na spáncích, až jí dlouhé prameny splývaly přes víčka a přes rty. Jeho prsty jemně hnětly napjaté svaly její šíje a ramen. Zastíral jí smysly a odstraňoval odpor, dokud se v Marlie neprobudila touha. Ústa a ruce ji neposlechly a sahaly po zakázaném ovoci. Jen málo, maličko ochutnám, slíbila si, když vdechla Bryceovu mužnou vůni.

Přitiskla se k němu blíže, její prsa se otřela o jeho hrudník. Ukázala své umění líbat, používajíc jazyk k souboji s ďáblem, a vracela mu zpět jeho vlastní pokušení.

Jejich ruce pracovaly unisono, odkládaly šaty a nacházely potěšení v rozdílech tvarů jejich těl. Jeho dlaně zkoumaly váhu jejích prsou, její prsty hledaly sílu v pláních jeho hrudi. A sladký svazek jejich rtů mohl trvat věčnost. Marlie se vznášela ve vzduchu oslavujíc pád svého rozhodnutí, zatímco velký had v ní se smál a odhaloval zuby, kterými uštknul její sebevládu.

Realita na ni útočila v krátkých poryvech, cítila chladný vzduch na své vlhké kůži. Zvuk zipu ji konečně vrátil do skutečnosti. Co to dělá? Vždyť toho muže nenávidí!

Vklínila ruce mezi jejich nahá ramena a mocně zatlačila. Bryce s klením přistál na podlaze.

„Co se ti stalo?” ptal se nevrle a zvedal se na nohy. Marlie popadla ze země košili a třesoucími se prs

ty si ji přetáhla přes hlavu. Postavila se a usmála se na něj. „Nic. Už jsem v pořádku.”

Bryce se rozvalil do křesla. „Zítra budeme svoji, Marlie,” připomněl kousavě. „Je to takový rozdíl, kdybychom sdíleli lože o jednu noc dřív?”

Marlie se podívala na rozházenou postel a řekla ledově: „Ale ještě nejsme a ” zvedla polštář a vztekle ho po něm hodila, „nechceme přece zklamat tvého syna, ne?”

„Marlie,” řekl ostře.

Ušklíbla se. „Nevezmu si tě, Bryci Powelle. Vymyslím způsob, jak tě o tom přesvědčit.”

„I kdyby měla přijít potopa, Marlie, zítra si mě vezmeš. S tímhle faktem se smiř.”

„Nevezmu si tě, Bryci Powelle.”

ŠESTÁ KAPITOLA

Marlie si vzala Brycea Powella následující den večer. U oltáře sunnydaleského kongregačního kostela stála před Artem Newtonem, laskavým starým farářem, který přijel až z Hartfordu, aby posvětil ten hanebný skutek, a potichu opakovala slova manželského slibu, jenž neměla v úmyslu nikdy dodržet. Až sňatek ztratí svůj účel, rozpadne se a slib s ním, ospravedlňovala se.

Snažila se Bryce varovat, že v tomto případě bude brát tradici nekonformně, ale šlo mu to jedním uchem tam a druhým ven, stejně jako v ostatních případech, kdy se s ním snažila rozumně diskutovat. Marlie se kochala představou, jak před ním večer se samolibým úsměvem zabouchne dveře ložnice. Už jednou ho varovala, že jeho manželská práva zůstanou jen u toužebných představ.

Zastavila se na schodech kostela. „Dobrá, pane Powelle, je čas, abychom si znovu o něčem promluvili.”

Bryce pokračoval v chůzi, jako kdyby neslyšel.

„Uklidni se, Marlie, už mě ty tahanice unavují.”

Přes obličej jí přeletěl stín vzteku. Nechápala, jak může být unavený, když mluví pořád ona a na něj zbývá jen to jeho „uklidni se”.

„Neobracej se ke mně zády, když s tebou mluvím, Bryci Powelle,” řekla s tichou vyhrůžkou.

Bryce se pomalu otočil, ve tváři měl výraz pobavení. Pokrčil lhostejně rameny, se zkříženýma rukama se opřel o mramorový sloup u vchodu do kostela a němě jí dával najevo, že by tedy jednou mohl vyhovět ženě, která ztratila všechny trumfy.

Ignorovala jeho ponižování a začala: „Aby bylo jasno, nevzala jsem si tě proto, že bych se bála tvých hrozeb, ale proto, že jsem chtěla zůstat blízko Ryana. A tak bych ráda věděla, co máš v úmyslu dělat teď, když jsme manželé.”

Znovu pokrčil rameny: „Nic tak odlišného od tvého původního plánu. Ber náš sňatek jako to, co jsi sama chtěla, jen s malým doplňkem k tomu. Chtěla jsi investovat do budoucnosti mého syna a ten prsten na tvém prstu snad ani nestojí tolik.”

„A až si budeš jistý, že jsi získal Ryanovu lásku, zaručíš mi právo na návštěvy?” trvala na svém.

Bryce se na ni dlouze zadíval věděl, že s ní nehrál fair play. I slepý by poznal, jak moc ta žena miluje Ryana. Důkazem toho byl zdravý a šťastný chlapec, kterého mu přivedla. Bylo by příliš kruté vzít Marlie všechny naděje, ale také nechtěl dávat ukvapené sliby. „Uvidíme,” řekl prostě.

Máš zatraceně pravdu, že uvidíme, chtělo se Marlie křičet za jeho vzdalujícími se zády. Nevlekla se přes celý kontinent a nesouhlasila s fraškou manželství jen proto, aby Ryana nakonec stejně ztratila.

Cesta domů z kostela proběhla v tichosti, ačkoliv v hlavách obou novomanželů to vřelo. Bryce přemýšlel, proč vlastně Marlie souhlasila se svatbou. Ne, slečna Stynhearstová byla dost chytrá, aby věděla, že pořád ještě drží trumfy v ruce. Tím, že si ho vzala, mohla nyní legálně žít v Bryceově domě s Ryanem a měla dost času něco změnit.

Věděl, že až se uklidní a překoná své pokoření, při

jde na výhody toho sňatku. Milovat se s ní a připoutat ji k sobě fyzicky byl jediný způsob, jak ji mít pod kontrolou.

Když se novomanželé vrátili do Marliina bytu, aby tam strávili své líbánky, jejich cesty se rozdělily hned v předsíni. Marlie vyšla nahoru do ložnice, aby se převlékla z krémově bílého svatebního kostýmu, a Bryce zamířil do kuchyně prozkoumat její svůdné vůně.

Nos ho dovedl k troubě, kde našel úžasně vonící třešňový koláč práce drahé paní Coppové, pomyslel si. Věděl, jaká je to kuchařka a jaký poklad v ní s Marlie mají. Narychlo prostíral stůl, zatímco se mu v mysli honila představa Marlie, jak servíruje připravenou lahůdku. Nevěřil, že by i jen polovinu ze svých hrozeb myslela vážně.

Žádný sex v jejich manželství? Hah! Když ji držel v náručí, dobře cítil její takzvanou averzi k němu. Chtěla ho stejně, jako on chtěl ji. Dnes večer jednu z jejích hrozeb pošle k šípku.

Přehlížel výsledky své práce a přikývl s uspokojením jeviště bylo připraveno. Posadil se do čela stolu a jal se čekat na svoji ženu.

Čekal dlouho. Konečně mu došlo, že jeho nevěsta mu dala košem. Přišel pod schody a zařval: „Marlie!”

Marlie vypadl leknutím hřeben z ruky. „Hned,” odbyla ho nevrle. Byla opravdu překvapená, proč Bryceovi trvalo tak dlouho, než přišel na to, že nehodlá přijít dolů a sdílet s ním malý svatební banket paní Coppové, který rovněž ucítila hned mezi dveřmi bytu.

Trpěl snad Bryce náhlým záchvatem trpělivosti? Ale spíše ztratil pojem o čase, když osnoval další plány, aby jí zničil život.

Utáhla si šerpu bílého kimona, lehce přetřela tváře pudrem a vyrazila ze dveří. Postoupila nad schodiště

a rychle se ještě přesvědčila, zda Bryceovy peřiny leží na zemi tam, kde je nechala, aby si zabezpečila klidný spánek. Stála s rukama vbok a pohledem odrazovala svého manžela před pokušením překonat vzdálenost schodiště, která je dělila.

Bryce by odolal, kdyby okolnosti nebyly proti němu. Marlie měla za zády osvětlený vchod do koupelny a to, co se rýsovalo pod tenkým hedvábným županem, v něm vyvolávalo divoké pocity. Krev se z jeho mozku vodopádem přelila do nižších partií těla a on, neschopen myšlenky, zíral na bílého anděla nad sebou. Byla nádherná.

„Byla bych ráda, kdybys buď mlčel, nebo řekl něco rozumného,” zaútočila Marlie. Mělo to stejný účinek, jako kdyby přilila olej do ohně.

Když Bryce položil nohu na první schod, v sebeobraně prudce vymrštila ruce dopředu.

„Stůj,” nařídila a byla překvapená, že ji poslechl svým způsobem. Zůstal stát, nakloněn dopředu jako běžec, který se chystá překonat překážku.

„Asi jsi nepochopil, na co jsem tě upozorňovala, když jsem souhlasila se sňatkem,” řekla. „Tak tedy znovu: nebudu trpět tvou blízkost a zvláště ne v noci.”

Bryce se opřel o zeď. „Marlie, nejsem to já, kdo nepochopil situaci. Já vím, v jaké vzdálenosti se budeme pohybovat, a zvláště v noci. Řekl jsem ti, že chci, aby to Ryan chápal jako skutečné manželství. Náš sňatek může být civilizovaný nebo sprostý. Volba je na tobě,” řekl, ačkoliv to nemyslel vážně. „Tak co si vybereš?”

Polštář a dvě deky přistály Bryceovi u nohou jako odpověď.

„Jak chceš,” vzdychl. Překonal vzdálenost mezi nimi třemi mohutnými skoky, pevně ji sevřel a přitlačil

ke zdi. „Každá žena si tajně přeje být znásilněna,” šeptal a jeho ruce se plížily vzhůru po jejím hrudníku.

Marlie se všemožně snažila zabránit těm dvěma záškodníkům dosáhnout jejich cíle. Ucítila na uchu jeho horký dech. Teplo se rozlilo po celém jejím těle. Uzel její šerpy se uvolnil a jeho ruce vklouzly pod kimono.

Nebyla úplně nahá, ale to, co ještě překrývalo její tělo, ji nemohlo ubránit před Bryceovou touhou.

Marlie měla zavřené oči a proti své vůli se ocitla pět týdnů a tři tisíce mil odsud. Jiný muž ji ale teď tlačil do rohu a místo ostré čepele používal slova, aby ji zbavil vůle a nezávislosti. Situace byla stejně vrtkavá a nebezpečná jako tehdy. Rex ji držel silou svých rukou, zatímco Bryce ji vrhal do nevolnictví, které zotročovalo ducha. A o tuto svobodu byla rozhodnutá bojovat. „Raději bych byla mrtvá, než bych šla s tebou do postele,” zaskřípěla zuby.

Bryce ztuhl a ruce mu bezvládně sklouzly podél těla. Byl bledý jako stěna.

„Už nikdy neříkej, že bys raději byla mrtvá než živá, slyšíš?” zavrčel.

„Já… já…”

Zmlkla, když ji Bryce plnou vahou natlačil proti ostré hraně zábradlí. Další jeho slova jí vzaly naději, že by mohla vzít ten neuvážený výrok zpátky.

„Janette také dávala přednost smrti,” zašeptal zlověstně.

Marliiny oči se rozšířily hrůzou. Ne, určitě to nemyslel tak, jak jsem si to vyložila! přesvědčovala sama sebe. „Paní Coppová ale říkala, že tvoje… tvoje žena se zabila při autonehodě.” Nechtěla to vědět, ale nyní bylo nutné o tom mluvit.

Bryce náhle ochabl, odvrátil se od ní a posadil se na schod.

„Ano, zabila,” řekl a hleděl na své ruce, svěšené mezi koleny, „ale bylo to jinak, než si většina lidí myslí.” Pozvedl hlavu a zíral do prázdna. „Někteří si myslí, že jí před přejezdem selhaly brzdy. Někteří, že měla rádio puštěné moc nahlas a neslyšela přijíždět vlak. Další, že usnula za volantem. Kdybych u toho nebyl, věřil bych té druhé možnosti.” Těžce vzdychl a nechal se svými vzpomínkami unášet do minulosti.

„Janette byla nejinteligentnější žena, jakou jsem kdy poznal. Ale také byla roztržitá. Jednou přišla domů z nákupu a zjistila, že nechala Gordona ve vozíku v obchodě. Než jsem pro něj stačil dojet, snědl a rozpatlal banány za deset dolarů.” Úsměv zmizel. „Jindy nechala Gordona na houpačce, když doma zapomněla klíče od auta. Než se vrátila, byl pryč. Mnohokrát jsem se jí snažil vysvětlit, že se to mohlo stát stejně tak dobře mně, ale nikdy nepřestávala dávat vinu sobě, že ho nechala samotného.”

Minulo několik okamžiků a Bryce stále mlčel. Marlie ho něžně pohladila po zádech věděla, že potřebuje utěšit. „Mohly jí přece selhat brzdy, Bryci,” řekla téměř šeptem.

„Ne, neselhaly… Když se Gordon ztratil, Janette začala pít. Vždycky jsem pro ni dojel, ale dělala hrozné scény. Tu poslední noc mi ale řekla, že je v pořádku. Věřil jsem jí, strašně jsem si přál věřit, že ta noční můra končí.”

Bezděky zvedl ruce a stiskl zábradlí. „Jel jsem za ní svým autem a viděl jsem, jak před přejezdem brzdová světla dvakrát blikla, než pustila pedál a vjela vlaku do cesty. Nikdy se nedozvím, jestli to byl pud sebezáchovy, který se snažila potlačit, nebo jestli mi těmi světly dávala poslední sbohem. Ale vím, že přesně chápala, co dělá.”

Marlie zavřela oči a živě si představila Bryce, jak

pozoruje smrt své ženy. Chápala jeho zoufalství. „Je mi líto,” šeptala a cítila povrchnost té otřepané fráze.

Bryce se prudce otočil. „Opravdu?” Jeho hlas prozrazoval těžce skrývaný vztek. „Nemáš tušení, čeho by ti mělo být líto. Janette trvalo pět let, než počala dítě, a po nebezpečném porodu už další mít nemohla. Zatímco ty jsi držela našeho syna ve svých rukou, Janette vjela pod kola vlaku, protože si myslela, že je mrtvý.”

Bryce litoval svých slov příliš pozdě. Vinil ze smrti své ženy nepravou osobu a věděl to. Sám byl příliš uzavřen do své bolesti, než aby u Janette postřehl příznaky duševní nevyrovnanosti. Zabil ji svými chybami. Zabil ji vlastní slabostí. On, ne Marlie, řídil její cestu pod vlak.

Návrat jeho syna nabízel Bryceovi šanci napravit minulé chyby. Ale aby se to podařilo, muselo jít všechno jako po drátku a Marlie byla nutnou součástí jeho plánu.

Nemůže ji dostat do postele násilím, ale pokušení je férová zbraň. Koneckonců s tím může ještě jednu noc počkat.

Pohlédl do Marliina zničeného obličeje. „Dnes ještě přede mnou můžeš utéct do ložnice a nemusíš mít strach o svou hrdost,” řekl vyrovnaně a zvedl polštář a deky ze schodů. „Ale zítřejší noc bude jiná, Marlie. Bude tady můj syn a chci, aby viděl, že jsme šťastní. Budu s tebou spát, budeme dělat všechno jako manželé. Nakonec v tom možná najdeš potěšení.”

Když Marlie otevřela oteklé oči, bylo právě poledne. Posadila se na posteli, hlavu měla jako střep. „To máš z toho, že brečíš, místo abys spala, huso,” zamumlala si pro sebe. Ale zdálo se, že slzy odplavily trochu hořkosti z její porážky.

Plakala pro Janette, která tak těžce nesla svou ztrátu. Plakala pro ubohého Bryce, který platil za dluh, jenž nebyl jeho. Plakala pro malého Ryana, pro něhož bylo tolik vsazeno a tolik ztraceno. A také plakala úzkostí, když si uvědomila, že musí obětovat všechno, aby zachránila rodinu, ke které nikdy nebude patřit.

Tahle povinnost začínala právě teď a nemělo smysl to oddalovat. Vůbec jí nepomohla studená sprcha ani šálek kávy a prášek proti bolesti hlavy, který měla k obědu.

Aby se uklidnila, zavolala do kanceláře Stynhearst Industries. Nejdříve musela vyslechnout obsáhlé stížnosti své osobní sekretářky na nezodpovědný management, aby se konečně dostala k tomu, co ji zajímalo. Rex odjel na dlouhou služební cestu. Jeho poslání nebylo známé, stejně tak čas, kdy se vrátí.

Naletěl na vějičku, kterou mu nechala v Kanadě?

Doufejme.

Nyní ji ale pálily jiné problémy.

Mohla si vybrat, jestli se bude nudit doma a užírat se obavami, nebo vyjednávat s paní Coppovou a případně s celým zatraceným Sunnydale, aby našla Ryana. Vybrala si druhou možnost.

„Ryan je v sousedním městě a hraje si s mými vnoučaty,” informovala ji chladně paní Coppová. Marlie by si nejraději rvala vlasy, že tohle dopustila.

Brala snad jen ona jediná Rexovy hrozby vážně? Paní Coppová, jako kdyby vycítila její zmatek, se snažila ji uklidnit: „Ryan je v dobrých rukou, slečno Stynhearstová.”

Marlie otevřela ústa, aby jí připomněla, že jméno Stynhearstová už není správné, ale bytná ji vůbec nepustila ke slovu. „Nevím nic o vašem sporu s Brycem, ale cítím, že se točí kolem Ryana. Bryce by nedopustil, aby se tomu dítěti něco stalo.”

Tomu Marlie věřila. Čtyři roky v internátní škole ji naučily samostatnosti. Žádat někoho o pomoc jí bylo stejně cizí jako očekávat, že jí někdo pomůže sám. Přesto ale chápala hodnotu přátel a nyní potřebovala mít místní lidi na své straně.

Připadalo jí rozumné začít opravou plotů mezi sousedy, které Bryce strhnul. „Bylo to od vás laskavé, paní Coppová, že jste nám včera upekla koláč. Chtěla bych vám poděkovat.”

Paní Coppová se trochu usmála: „Není zač. Bryce říkal, že nejste… uh… moc zručná v kuchyni a požádal mě, abych pro vás nechala jídlo v troubě.”

Marliin úsměv byl rozpačitý: „Pro mě? Vy jste ho nepekla pro Bryce?”

Zdálo se, že tahle otázka starší ženu rozpálila. „Jistě by mi nevadilo, kdybyste ten koláč jedli spolu, ale… oh… vzhledem k okolnostem bych to nepředpokládala.”

Vzhledem k okolnostem? Paní Coppová nepředpokládala, že bude jíst dohromady se svým manželem? Z téhle konverzace vyrůstalo temné podezření.

„Vy nevíte, co jsme s Brycem dělali včera večer?” zeptala se nevinně a pak zčervenala, když si uvědomila, jak by si to mohla bytná vysvětlit. A taky vysvětlila.

„Opravdu, slečno Stynhearstová, neslídím v Bryceově osobním životě.”

Marlie vřela. Ani svým přátelům neřekl, že se vza

li.

Opustila paní Coppovou a vydala se na cestu Sun

nydalem, aby se přesvědčila, že to tak skutečně je. Oči města ji sledovaly, ale ne laskavě. Starý Happy Hanson se jí ani nepodíval do očí, když jí odmítl půjčit pickup. Dokonce i její spojenec, Nick Vaughn, jí nemohl pomoci, protože byl služebně mimo město.

Marlie se vrátila domů pozdě odpoledne sama a opuštěná.

Od té doby, co Ryan vstoupil do jejího života, ji samota netrápila. Nyní, když tu nebyl, se ten pocit vrátil. Připlížil se a připomněl jí nejistotu její vlastní existence. Schovala se před malým nepřátelským městem, od kterého utrpěla porážku. Zavřela se do svého bytu a s rozdrásanými nervy přecházela po pokoji sem a tam.

Pak zarachotil klíč v zámku a všechny její obranné instinkty vyhlásily pohotovost. Když neznámý vetřelec vstoupil do ztemnělého obývacího pokoje, vykonaly své dílo. Vydala skřek, až vstávaly vlasy hrůzou na hlavě, mrštila po muži televizním ovládátkem a vrhla se mu po krku. Byl to nemilosrdný pudový útok, jehož cílem bylo zmrzačit ho nebo zabít. Problém byl v tom, že byl absolutně neúčinný Bryce Powell byl jednoduše příliš velký.

Snadno se uvolnil, mrštil ji na pohovku a svou vahou zmáčkl její kroutící se tělo. Chytil její stále ještě bojující ruce a zkroutil jí je pod záda. Pak přiblížil svůj obličej k Marliinu. „Jako uvítání to bylo skutečně perfektní, drahoušku,” řekl. „Ale polibek a pozdrav ‘ahoj, miláčku, konečně jsi doma’ by úplně stačil.”

Jeho slova přivedla Marlie ke smyslům. Úleva jí zaplavila tělo. Začala se hystericky smát a z očí jí tekly slzy po tvářích a přes uši kapaly do vlasů. Ten vetřelec nebyl Rex a to bylo hlavní.

Bryce se nehýbal a trpělivě čekal, až ji záchvat přejde. Konečně se tiše zeptal: „Marlie, mohla bys mi, prosím tě, říct, za co jsem si zasloužil takový výpad?”

Marlie se zatvrdila. „Nechal jsi otevřenou sklenici s marmeládou,” odsekla, „a teď mě pusť, ty zvíře, vážíš aspoň tunu.”

Bryce ignoroval její příkaz a ještě více přitlačil.

„Nenechal jsem otevřenou sklenici s marmeládou,” odpověděl bez obalu. Potom ironicky dodal:

„Nemůžeme si dovolit přijít o jednu ze tří potravin, které tady máme.”

„Nikdo tě na snídani nezval, Powelle.” připomně

la.

Bryce musel ucuknout, aby jí zabránil kousnout ho

do rtu, když ji chtěl políbit.

„Ty máš ale špatnou náladu,” zabručel.

A jakou by asi měla mít? „Ty mi málem vykloubíš ruce a přitom máš tu drzost kritizovat mou náladu?”

Tlak na její ruce okamžitě povolil. „Jestli se neuklidníš a nepřestaneš mluvit nesmysly, tak bolest bude to nejmenší, na co si budeš stěžovat. Teď mi řekni, co se děje.”

Marlie dvakrát popotáhla. Příliš mnoho slov, která nechtěla říct, se náhle vydralo ven. „Nic, ty bezcitný mizero! Nic, jen to, že každý v tomhle nelidském městě se mnou jedná, jako kdybych byla malomocná.” Zavřela oči a snažila se zastavit proud slz, ale nešlo to.

„Detaily, Marlie.” vyžadoval Bryce tiše. Ale už mu to došlo a cítil se hrozně. Měli s Nickem tolik práce kolem Rexa Kanea a zabezpečení Marlie s Ryanem před jeho útokem, že zapomněl rozhlásit zprávu, že Marlie je nevinná.

„Chceš detaily?” Pohlédla mu do tváře.

Stiskl zuby, přikývl a přetrpěl pět minut jejího křiku, zdůrazněného gesty a kroutícími se boky. Když to pořád nebralo konce, chytil její ruce a vydechl:

„Ano, máš pravdu, omlouvám se. Všechno zařídím, jenom když už mě dál nenecháš trpět za mou nedbalost.” i

„Ty trpíš?” podivila se, „řekni mi, prosím tě, jak?”

Svraštil obočí, pohnul se a jejich boky se ocitly v intimním kontaktu. Marliiny oči se rozšířily a její ústa se zaokrouhlila v tichém „ach”. Navzdory praktickému vychování mužská sexuální tenze v repertoáru jejích zkušeností nebyla. Ale žádná žena dvacátého století nemůže nevědět, proč jisté části mužského těla zvětšují svůj objem.

Marlie se vykroutila zpod jeho těla a s rozpaky na tvářích vykoktávala jakousi omluvu.

„Ale to je v pořádku,” ujistil ji a šklebil se jako pavián. „A já odčiním svou chybu hned. Zamluvím na večer stůl v Country Clubu. A zítra bude celé město vědět, že máš mé požehnání.”

„To je teda paráda,” řekla s úšklebkem, „řekneš jim taky, že sis mě vzal? Nebo jim ponecháš představu, že jsem tvá vydržovaná přítelkyně?”

Bryce se málem neubránil smíchu. Marlie měla pravdu. A kromě toho, vzhledem k plánům, které s ní měl dnes v noci, by si ji měl rychle udobřit. Položil jí prst na ústa a řekl: „Mám hlad.” Drsná kůže jeho prstu lehce přejela přes její spodní ret. „Vlastně mám dvě chutě, jednu na pečené žebírko v Country Clubu a druhou na kus houževnaté hašteřivé ženské.”

Marlie uhnula jeho něžně drsnému doteku a dříve než odpověděla, špičkou jazyka si olízla ret, aby zachytila ulpívající chuť jeho kůže. „Zůstaneme raději u toho žebírka, to druhé je bezpředmětné.”

Bryce se potutelně zašklebil. „To ještě uvidíme. Zatím můžeš zajít za paní Coppovou a přivést Ryana.”

Bryce se pohnul ke dveřím, položil ruku na kliku, otočil se a dodal: „Můžeš mu taky cestou říct o našem sňatku a poučit ho, kdo je to otec.” Potom odešel.

„Zbabělče,” zamumlala Marlie. Jak měla chytrému, citlivému dítěti vysvětlit něco, čemu sama dobře nerozuměla?

Ryan byl rád, že zase vidí svou tetu, ale také nechtěl opustit své nové kamarády. Marlie mu musela slíbit, že se tam brzy vrátí. Když přijeli domů, přitáhla si ho mezi kolena a odhodlala se kousnout do kyselého jablka. Začala vyprávěním o středověkých manželských zvycích. Brzy ji ale Ryan o osm století předběhl.

„Ty si chceš někoho vzít?” zeptal se nedůvěřivě.

Marlie si odkašlala. Zatracený Powell! „No, vlastně,” odpověděla váhavě, „už jsem si někoho vzala.”

Ryan se zakabonil: „Pana Powella?” hádal fatalisticky.

„Ano.”

„Ale ty ho přece nemiluješ, teto Marlie,” naříkal.

Marlie se chtělo lomit rukama. Nejradši by Bryceovi zakroutila krkem. Byla určitá mez lží, které byla ochotná Ryanovi říct. Bryceův záměr, že tohle manželství bude vypadat normálně, když vyhlásí lásku tam, kde žádná není, byl obrovský omyl.

„Ne, Ryane, nemám ho ráda a on nemá rád mě. Ale vzpomeň si, co jsem ti teď právě vyprávěla. K sňatku mohou být i jiné důvody. Vzala jsem si pana Powella, protože to bude obchodně výhodné. Víš, rozhodla jsem se založit tady pobočku Stynhearst a většinu dopravy převezme Powellova AirShip. Když jsme manželé, veškerý zisk zůstane v rodině a to bude výhodné. Můžeš brát naše manželství jako rodinnou společnost, okay?”

Všechno to znělo tak rozumně, až měla sama pokušení tomu uvěřit. Ale Ryan měl stále ve tváři podezření.

„Takže můžeme odjet, teto Marlie. Nemusíme s ním tady zůstávat,” řekl vítězoslavně.

Ach, Ryane, zasténala tiše, kdybychom se jen mohli sbalit a utéci od našich trablů. „Dala jsem slib,” řekla jemně. „Přece nechceš, abych zradila, že ne?”

Ryan nebyl obratem událostí příliš nadšen. Marlie by nepřekvapilo, kdyby si navzdory jejímu úsilí vyhaněč vetřelců nasadil čepici a brýle a vyhlásil válku. Získat od něj slib, že se bude chovat slušně, nemělo cenu, když chlapec nebude Bryce akceptovat. Marlie se bude snažit, ale hlavní tíha toho úkolu leží na Bryceovi.

Doufala, že se dobře připravil na tu trnitou cestu.

SEDMÁ KAPITOLA

Večeře v Country Clubu byla ukrutná. Marlie si nebyla jistá, jestli žebírko náhodou nechutná jako podrážka staré vojenské boty, protože její stále se zhoršující nálada dokázala zkazit úplně všechno. Bryce rozšířil zprávu, že se oženil s bohatou podnikatelkou z L.A., aby vylepšil mínění obyvatel městečka. Jejich podezíravost se však nezmenšila ani o kousek. Kradmé pohledy prozrazovaly, že se dohadují, jestli ta ukvapená svatba byla kvůli penězům jednoho nebo vášni druhého.

Když byla ta útrpná scéna u konce, Marlie táhnouc Ryana za sebou, se odplížila k autu a přikázala Bryceovi, aby ji ihned odvezl do jejího bytu. Měla dost těch pohrdavých pohledů, které musela za jeden den přetrpět.

Vztekle vyskočila ze saabu a praštila domovními dveřmi, nestarajíc se o Bryce s Ryanem, kteří zůstali v autě a bezradně zírali na zavřené dveře.

Ryan se s nakrabatěným obočím naklonil nad přední sedadlo.

„Nemyslím, že si vás teta Marlie chtěla vzít, pane Powelle.”

„Jak jsi na to přišel. Ryane?” Bryce se křivě usmál.

„Protože tak nevypadá.”

„Co? Jednala jinak, když byla zasnoubená s Rexem Kanem?”

„Jo, pořád se smála.”

Bryce musel souhlasit, že Marlie se teď opravdu nesměje vůbec. „Kane na ni asi udělal dojem,” komentoval spíš sám pro sebe.

Ale Ryan ho překvapil svým souhlasem. „Jo, byla z něj úplně pryč. Snažil jsem se jí vysvětlit, že to je vetřelec, ale ona mě neposlouchala. Všiml jsem si, že když se otočila, Rex se na ni díval takovým vypočítavým pohledem. Teta Marlie ale nevěřila, že s ní hrál…” Ryan se zarazil a hledal slovo, které Marlie použila.

Bryce za něj doplnil: „Falešně?”

„Jo, falešně. Rex Kane vypadal jako podvodník.”

Bryce s úžasem zavrtěl hlavou nad intuicí svého syna. Zajímalo ho kolika věcí, které jiným ušly, si Ryan všiml.

„Rex Kane byl na tebe zlý, Ryane?” zeptal se jemně.

Chlapec zavrtěl hlavou: „Teta Marlie by to nedovolila. Jednou jí Rex navrhl, aby mě poslala do školy pro geniální děti. Ale ona se tak rozčílila, že už to nikdy nezkusil.” Ryan se hrdě napřímil: „Teta Marlie a já se staráme jeden o druhého.”

Bryce se zavrtěl na sedadle a vyzývavě zvedl obo

čí: „To má být varování, mladý muži?”

„Ano, pane. Udělám cokoliv, abych tetu Marlie ochránil.”

Bryce přikývl, nucen akceptovat jeho mírové podmínky.

Dveře Marliiny ložnice se otevřely a Bryce nonšalantně vešel s polštářem a dekami v rukou. Otráveně odvrátila hlavu, protože věděla, co to znamená. „Musím dát Ryana spát.” řekla povzneseně a pokusila se proklouznout kolem něj ven.

Bryce pustil svůj náklad, chytil ji za ruku a přitáhl

si ji k sobě. „Nechceš přece utéct pryč, nebo snad ano?” zeptal se pobaveně.

„Ne,” odpověděla s úšklebkem a snažila se vyprostit. „Já jsem tam, kam patřím. To ty sis spletl dveře.”

Bryce ji stále držel. Chvíli se na ni díval, a pak zavrtěl hlavou v upřímném zmatku: „Proč tě tolik dráždí myšlenka, že se mnou půjdeš do postele? S veškerou úctou já věřím, že bych tě k tomu přemluvil i bez snubního prstýnku. Ale takhle jsem zachránil tvou čest.”

„Byla jsem počestná do té doby, než jsem padla do tvých drápů, Bryci Powelle,” odsekla. „Spojení s tebou zrovna nepomohlo mé reputaci.”

„Co tím myslíš?”

„To znamená, že jsem nepřehlédla ty nevyřčené narážky dnes v Country Clubu. Opravdu si myslíš, že jsem tak hloupá, abych neuhodla, co si ti burani myslí?”

Bryce ji pustil, se zkříženýma rukama se opřel o dveře a podrážděně se zeptal: „A co si ti burani myslí?”

Marlie napodobila jeho postoj a opřela se o roh prádelníku. „Mysleli si, že jsi ulovil ženskou do postele a bohatou k tomu.”

„Znovu mě udivujete, paní Powellová. Ani ne před čtyřiceti osmi hodinami jste chtěla použít svoje peníze, abyste do mě investovala.”

Marlie ztuhla. „Ale takhle jsem to nemyslela.”

„Nicméně takhle to budou ti burani brát. Ale já nechci tvoje peníze. Tohle manželství nemá s penězi nic společného. Chci, aby to každý, včetně Ryana, pochopil.”

Tohle je ale tvrdohlavý chlap. A chytrý. Její dobré úmysly úplně obrátil. Najednou sama nevěděla, kdo z nich má vlastně pravdu.

„Jsi připravena na spaní?” vytrhl ji Bryce ze zamyšlení.

„Já s tebou spát nebudu, Bryci.” zasyčela.

„Ale ano, budeš,” odporoval. „Ryan očekává, že spolu budeme sdílet lože.”

„Když už se bavíme o Ryanovi,” vyjela nervózně,

„je čas uložit ho do postele.” Bryce se ani nepohnul a Marlie přemýšlela, jestli by měla dost síly s ním pohnout sama, kdyby se rozhodl tam zůstat trčet.

Zjevně měl přesně to v úmyslu. „O Ryana je postaráno,” ujistil ji klidně.

„Snad jsi ho nedal zpátky k paní Coppové?” lekla se Marlie.

Zavrtěl hlavou. „Je v posteli a spokojeně spí.”

„On tě nechal, abys ho uložil?” zeptala se podezíravě.

„Ne tak docela. Řekněme, že jsem tu čest vyhrál.”

„Bojující Paviáni?” Se smíchem přikývl.

„To je teda pěkné. Nejenže na to přistoupíš, ale ještě ho v tom podporuješ!”

„Proč ne? Když nad ním pokaždé vyhraju nějaký ústupek, bude to pro něj dobrá lekce. Ještě pár takových her a bude z toho navždy vyléčený.” Odpoutal se od dveří a kráčel k Marlie. Couvala podél postele, kam až mohla. Pak zavřela oči a trpně očekávala první útok jeho pustošících polibků. Uchopil ji za ramena, ale místo polibků přišla slova.

„Přišel bych dřív, miláčku,” šeptal, „ale Ryan se hrozně dlouho drhnul, česal a převlíkal, a pak se modlil za každého člena baseballového týmu L.A. Dodgers’ zvlášť.”

Marlie ještě neotevřela oči, ale uchichtla se. „Kdyby byla hospodářská krize, Ryan by považoval za

svou povinnost modlit se za každou upadající firmu po celých Státech.”

Bryceovy teplé ruce jí přejížděly po ramenou a po krku a vyvolávaly závratný pocit mrazení v zádech.

„Udělala jsi záslužnou věc, protože jsi mého syna naučila dobrým způsobům.”

Marlie rukama objala Bryceův pas a hlavou se mu opřela o hruď. „Řekla jsem ti, že jsem se mu snažila dát to nejlepší, Bryci.”

Jeho dotěrné rty se dotkly Marliiny tváře. „Ty se taky modlíš, Marlie?” zašeptal jí do ucha.

„Přirozeně,” odbyla ho.

Bryce se nosem zabořil do hedvábné koruny jejích vlasů.

„Prosím tě, Marlie, nevykládej si to, co teď řeknu, špatně ale napadlo tě někdy, že já můžu být odpověď na tvoje modlitby?” zeptal se a stáhl bílé kimono z jejích ramen.

Nevykládala si to špatně. V tom okamžiku se o to nestarala. Bryceovy rty a ruce chtěly stále víc. Něžně laskal její citlivá prsa a pak se jeho prsty vplížily pod krajkové kalhotky.

Zkoušela ho odstrčit a zabránit další invazi. Ale místo aby se vzdal, prohloubil své polibky.

Chycená. Marlie cítila, jak ji zaplavuje strach. Bryce jí chtěl vzít úplně všechno. Má mu to dovolit kvůli chvilkovému potěšení? „Ne!” zakřičela nahlas a mohutně se opřela do jeho hrudi.

Bryce znovu rychle nabyl rovnováhy a podíval se na Marlie s téměř komickou kombinací frustrace a nedůvěřivosti na vášní rozpáleném obličeji. „Co to sakra s tebou je, ženská?” křikl na ni. „Vyvádíš jako zprzněná panna!”

Marlie vyskočila a shrábla polštáře a deky, které Bryce upustil u dveří. „Taky jsem zprzněná panna,”

křikla. „Radši bych se nechala skalpovat tupým nožem, než bych tě nechala, abys mě zatáhl do postele!”

„Lžeš,” obvinil ji s poslední nadějí. Ale věděl, že nelhala. Je panna. Nevěděl, jestli se má smát nebo plakat.

Plakat, rozhodl se, když uviděl, co Marlie s těmi polštáři zamýšlí. Stavěla z nich uprostřed postele jakousi zeď. „Co děláš?” zeptal se, ačkoliv mu to hned došlo.

Marlie na chvíli přerušila svou usilovnou činnost a zadívala se na něj. „Je mi jedno, jestli budeš spát na pohovce, v autě nebo ve Stromovém domě, ale jestli chceš spát v mojí posteli, postarám se, abys zůstal na své straně.”

Bryce ukázal prstem na hradbu polštářů. „A co mám říct svému synovi, že ta směšná hromada znamená?”

„Řekni mu, že je to tvoje ego, drahoušku,” navrhla sladce.

Vlezla do postele, přitáhla si deku až k bradě a zhasla lampičku na nočním stolku.

Panna. Není divu, že se ho bála. Jednal jako nadržená gorila. Se vzdychnutím se začal svlékat, lehl si na druhou stranu polštářové stěny a přikryl se růžovou dekou, která voněla jako Marlie. Tohle mu nevyšlo, jak plánoval.

Předpokládal, že Marlie je zkušená žena po všech stránkách.

Panna. Znělo to téměř jako závazek. A nebyl si jist, jestli ho může a chce přijmout.

Chtěl udržet tohle manželství, aby znovu získal svou a Janettinu kdysi sdílenou radost. Zažili s Janette příliš mnoho hrůzy, příliš mnoho ran oslabilo jejich pouto. Jen bezmocně pozoroval, jak ta žena, kterou miloval, odchází z jeho dosahu. Její melancholie se stále prohlubovala, až dospěla k té noci, kdy si vzala život.

Měsíce Bryce truchlil. Pak začal pohrdat sám sebou, že zklamal. Shledal, že nese vinu že nebyl dost silný, aby dostal svou ženu z propasti černé deprese.

Nyní se stěna nejistoty proti němu zdvihala znovu. Proč nemohla Marlie brát tohle manželství v klidu a pohodě? Proč ho postavila před zkoušku, o které předem věděl, že v ní neobstojí? Vzepřel se na loktech a podíval se přes hradbu polštářů na svou spící ženu. Chtěl ji. Chtěl, aby ona chtěla jeho. Ten, kdo vymyslel filosofii ducha překonávajícího hmotu, musel být blázen, nebo nikdy nepoznal ženu tak krásnou jako Marlie, spící ve své posteli.

Bryce se spustil zpátky na záda a zadíval se na strop.

Hodina za hodinou míjely a ty zrádné polštáře ho zraňovaly tam, kde to bolelo nejvíc v jeho hrdosti.

Konečně se slunce vzneslo nad střechy Sunnydale. Když první paprsek dopadl do okna ložnice, Bryce shodil deku a obešel postel. Lehce s Marlie zatřásl a ona se okamžitě posadila na posteli.

„Dobré ráno, paní Powellová,” popřál sladce. „Spalo se ti a těm tvým buclatým kamarádíčkům dobře?”

„Uch!” Marlie sebou plácla zpátky a přetáhla si deku přes hlavu.

Bryce se nad ni naklonil: „Ne? Nevadí. Co máme k snídani?”

„Zavolej do snacku a zeptej se Kathy,” zněla tlumená odpověď.

„Ale, ale. Nechceš se snad vyhýbat úplně všem manželským povinnostem!”

Vykoukla zpod přikrývky a vrhla na něj vražedný pohled. „Když ti řeknu, že jsem šílená, tak mi dáš pokoj?”

Bryce se usmál a cítil se o mnoho lépe, když zjistil, že má stejně špatnou náladu jako on. „To nevadí,

klidně bych se mohl milovat i s pytlem brambor.” Sklonil se až k ní a otřel se nosem o její čelo. „Až se uškrtíš tou svou dekou, ukážu ti to,” zabručel.

„Díky, nemám zájem,” odsekla. Vymrštila ruce zpod deky, aby ho odstrčila, ale když se zabořila do jeho chlupatých prsou a ucítila teplou kůži, nedala do toho moc síly.

Bryceovy rty se přiblížily k jejím, ale náhlý rachot za dveřmi odvedl jeho pozornost. Otočil se a zíral překvapeně ke vchodu.

Marlie vzdychla: „Ach, to bude Ryan. Právě ti předvádí jednu z rodičovských radostí, po kterých jsi tak toužil.”

„Já mu zakroutím krkem!”

„Ale ne, nezakroutíš. Jen ho pusť dovnitř.” Když se Bryce napřímil, Marlie si všimla, že je úplně nahý. Zalapala po dechu a sykla na něj: „Oblékni se, proboha! Rychle!”

„Proč?” dráždil ji nemilosrdně. „Vsadím se, že má mužnost nebude Ryana zajímat o nic víc než tebe.”

Snídaně, která byla stěží hodna toho jména, se skládala ze sklenice horkého pomerančového džusu a toastu, napůl rozmočeného v javorovém sirupu.

Bryce nevěřícně sledoval kuchařské umění své manželky. Ten horký džus podráždil jeho zvědavost:

„Proč se z toho džusu kouří, Marlie?”

„Předtím, než jsem do něj přidala horkou vodu, se z něj nekouřilo.”

„To sis nemohla přečíst návod na obalu?”

„Vím, jak se míchá pomerančový džus s ledem, Bryci. Nedávala bych do něj horkou vodu, kdybys mi včera večer neřekl, že ode mne očekáváš, že ráno uvařím snídani.”

Bryce se začal potýkat se svým toastem, ale brzy došel k závěru, že jeho žaludek není s to se s tím vy

pořádat. Když byla tahle těžká zkouška u konce, Bryce vstal od stolu a šel k Marlie pro polibek na rozloučenou.

Marlie se podrobila, věděla, že je to divadlo. Měl na rtech chuť javorového sirupu. Ve své oxfordské košili s rozhalenkou a sportovní bundě vypadal skutečně elegantně. Kdyby to nebyl vyděračský mizera, dala by si říct. Ale žena by měla mít svou úroveň a Rexové Kaneové a Bryceové Powellové byli pod ní.

Byl to hrozný den. Noc strávená v předstíraném spánku ji obrala o všechnu sílu.

„Jsi mrzutá, teto Marlie,” informoval ji Ryan, když ji porazil v další videohře. „Myslím, že si potřebuješ dát šlofíka.”

Marlie přikývla, natáhla se na pohovku a usnula dřív, než se Ryan stačil rozhodnout, jakou hru si zatím zahraje sám.

Minulo poledne a nevypadalo to, že by se teta Marlie chtěla v dohledné době probudit. Ryan se začal nudit. I otravný Powell by byl lepší než ticho toho osamělého bytu. Zábava najednou přišla sama venku na ulici zacinkal zvoneček.

„Zmrzlinář!” zašeptal radostně. Vyběhl nahoru po schodech pro své peníze a stavil se v kuchyni, kam Marlie schovala klíče od bytu. Vždyť nikam neutíkám, ujišťoval se, když vyklouzl ven. Zrovna když se rozhodoval mezi oříškovou a pistáciovou zmrzlinou, jeho pozornost upoutalo auto tak podobné Powelloyu, až se lekl, že byl přistižen. Kaštanově červený vůz zastavil pár yardů za ním a skrz kouřové sklo mohl Ryan rozlišit jen to, že řidič měl bradku, baseballovou čepici a tmavé brýle.

Když poznal, že to není pan Powell, klidně pustil věc z hlavy a dál se věnoval vybírání své lahůdky.

Doma v kuchyni rychle snědl celý kornout, obal za

hrabal hluboko do odpadkového koše a pečlivě si umyl ruce a pusu.

Spokojen sám se sebou se vrátil ke svým videohrám.

V kuchyni se ten večer nic nedařilo, ale prostřený stůl vypadal nakonec přece jen docela lákavě, když Marlie konečně pozvala Bryce s Ryanem k jídlu.

Přinesla salát, a když se vracela do kuchyně pro dressing, zaslechla Bryceovu posměšnou poznámku:

„Všimni si, Ryane, tohle je psychologická lest, kterou používají ženy na muže. Prostřou stůl slavnostním prostíráním a porcelánem, pak servírují salát a předpokládají, že budeme věřit, že to je skutečné jídlo.”

Marlie stiskla rty. Teď mu ukáže skutečné jídlo! Přinesla steak, plácla ho na Bryceův slavnostní porcelán a sladce řekla: „Nevěděla jsem, miláčku, jak ho máš nejraději. Tak jsem ho udělala všemi třemi způsoby najednou.”

Bryce zíral na obsah svého talíře celou minutu a snažil se uhodnout, co to je, nebo co to mělo být.

„To je steak,” poučil ho Ryan a olíznul se.

Bryce přikývl a vzal do ruky vidličku a nůž. Marlie tvrdila, že tam někde mezi krví a uhlem je vrstva vynikajícího masa. Na něm nyní bylo ji najít a ocenit.

Když skončilo mučení u stolu, Bryce odvedl svou malou rodinu do obývacího pokoje. Viděl, že Ryan nebere jeho přítomnost v tomto domě o nic vážněji než stojan na deštníky ve tvaru sloní nohy, který Marlie z neznámého důvodu koupila, aby zdobil roh pokoje. Předpovídal to, a tak se náležitě připravil. Z kufříku vytáhl šachy a usadil se na koberci uprostřed pokoje.

Jak doufal, lákadlo krásných slonovinových figurek mocně působilo na zvědavost malého chlapce,

takže to netrvalo dlouho a Ryan seděl na bobku na druhé straně šachovnice.

„Vyzývám každého příchozího,” řekl Bryce, když byly figurky rozestavěné.

„Neumím šachy,” řekl chlapec se stopou lítosti v hlase.

„Nejlepší způsob, jak se to naučit, je hrát.”

Ryan zavrtěl hlavou: „Radši se budu jen dívat,” trval na svém, ačkoliv nedokázal zakrýt zklamání.

„A máš pro mě soupeře?” zeptal se Bryce.

Ryan se ohlédl přes rameno, kde seděla Marlie v křesle s nosem zavrtaným do časopisu. „Teta Marlie bude hrát,” nabídl za ni.

Marlie ztuhla, ale dál se tvářila, jako kdyby výzvu neslyšela. „Ryane, copak nevidíš, že tvoje teta je teď hrozně zaměstnaná?” opáčil Bryce. „Ona nad tím ohrnuje nos. Tvoje teta Marlie musí snášet hodně mrzutostí a tak moudře využívá tuhle bezútěšnou deštivou noc, aby oplakávala ty mizerné okolnosti, které ji přivedly do takové bídy, v jaké je.”

Jak Bryce doufal, Ryan nepochopil význam té narážky, ale Marlie hltala každé jeho slovo… a bezpochyby si přála, aby místo časopisu mohla v rukou svírat jeho krk. Bryce se uchechtl, ještě s ní zdaleka nebyl hotov. „Kromě toho, Ryane, podívej, jak se jí strachy třesou kolena.”

Marlie spustila ruce s časopisem bezvládně do klína a zírala na něj.

Ryan se nafoukl rozhořčením: „To není pravda, moje teta Marlie se nebojí ničeho!”

„Je mi líto, ale myslím, že to není pravda. Zrovna včera večer jsem se přesvědčil, že strachy umírá, když má vyzkoušet něco nového.” Pak smutně zavrtěl hlavou: „Nejsem si jistý, jestli si to uvědomuje, ale mám obavy, že je určitě… frigidní.”

Křeslo prudce zaskřípělo a o chvilku později uviděl deset roztomilých prstů jejích nohou seřazených podél okraje šachovnice. Jeho oči pomalu putovaly vzhůru po dlouhých nohou, zastavily se na chvíli v místě, kde tušily klín, pak pokračovaly k pažím zkříženým na jejích dmoucích se ňadrech a skončily svoji pouť na sešpulených rtech, jakoby přichystaných k polibku ať si to připouštěla nebo ne.

„Řekni mu, že nejsi frigidní, teto Marlie,” naléhal Ryan.

„Černé nebo bílé, pane Powelle?” zeptala se ledově, sedajíc si na koberec.

„Volba je vaše, paní Powellová.”

Ten večer zmizelo nad šachovnicí mnoho jejich vzájemné nenávisti. Když podlaha začala Marlie připadat příliš tvrdá, přenesli hru k jídelnímu stolu, což se ale ukázalo jako Marliina taktická chyba. Bryceova bosá noha nepřestávala šplhat po jejím lýtku. Nakonec si Marlie vyčíhla správnou chvíli, přejela stydlivou rukou po jeho stehnu až k šortkám, nabrala plnou hrst jeho kudrnatých chlupů a pořádně škubla. Bryce překvapeně vyjekl a ztuhl. Když byl znovu nastolen mír a Bryce dovolil Ryanovi plazit se pod stolem a hledat tu obludu, která na něj zaútočila, oba nerušeně pokračovali ve hře.

Vypadalo to na remízu, když hra musela být přerušena, protože přišel čas uložit Ryana do postele. Chlapec se neochotně loudal do schodů a dožadoval se čestného slibu, že nebudou pokračovat ve hře, dokud u toho nebude. Slib byl dán, ale nechal je v rozpacích, co udělat s načatým večerem.

Marlie kráčela zpátky dolů po schodech a byla si dobře vědoma, že Bryce sleduje každý její krok. Horečně přemýšlela, jak by mohli strávit těch několik zbývajících hodin, ale bylo jí jasné, co se očekává od

manželky, že bude dělat se svým manželem potom, co uložila dítě ke spánku.

Konverzace. Ano, to by mohlo být neškodné řešení a oba jistě mají dost témat, o kterých by se mohli bavit. Zatímco trápila mozek, aby vymyslela způsob, jak nenásilně začít, Bryce ji předešel jako obvykle.

„Hraješ dobře šachy. Kdo tě to naučil?” zeptal se.

„Benny.”

„Kdo to je Benny?”

„Můj šofér.”

„Ach, jistě. A nechala jsi Bennyho, aby tě naučil také nějaké jiné hry?”

Podrážděně se na něj podívala. „Jenom ty, ve kterých jsem si byla jistá, že vyhraju.” Pak dodala: „Nepředstírám, že můžu těžko soupeřit s tvými finesami v ložnici. Možná si cením vítězství natolik, že nechci riskovat. Řeknu ti rovnou, že už jsem ztratila všechno, co jsem byla ochotná obětovat.” Z očí jí vytrysklo několik hořkých slz, nadechla se a dodala: „A teď změníme téma, nebo si mám najít něco ke čtení?”

„Změníme téma.” řekl Bryce rozvážně.

Přikývla a chvilku přemýšlela. „Byl to od tebe chytrý tah, že jsi přinesl šachy. Ryan hltá všechny nové výzvy.”

Bryce se znovu natáhl na podlahu obývacího pokoje, mnohem blíže k jejím nohám, než se Marlie zdálo nutné, když měl k dispozici celý velký pokoj.

„Chtěl jsem to použít jen jako trik, šachy jsou přece jen příliš složitá hra pro šestileté dítě.”

Marlie si přitáhla kolena k bradě, aby se dostala z jeho dosahu. „Pro mnoho dětí ano, ale ne pro Ryana.”

Bryce přikývl a zasmál se: „Říkal mi, že má problémy se svou inteligencí.”

„Ano, nechala jsem mu udělat testy. Má téměř do

konalou auditivní a vizuální paměť. Až se ho příště zeptáš, co si pamatuje z dnešní šachové lekce, vsadím se, že přesně zopakuje každý tah, včetně tvého vysvětlení, proč jsi ho udělal.”

Bryce potřásl hlavou v tiché úctě ke svému synovi.

„Ubohé dítě,” řekl ironicky. Marlie ho překvapila, když vzala jeho poznámku vážně.

„Ano, ubohé dítě. Jeho výjimečný intelekt ho sociálně izoluje od ostatních šestiletých dětí, které si ještě občas pletou boty a nosí tričko naruby.”

„Takže ty jsi Ryanův kamarád na hraní? To je důvod, proč je k tobě tak připoutaný?”

„Částečně. Ráda bych věřila, že jsme s Ryanem spojeni ještě i na mnohem hlubší, citové úrovni.” Marlie začala Bryceovi vyprávět o jeho synovi. Minuty pomalu ubíhaly v hovoru o tom, co oba milovali. Nedokázalo to zbořit všechny přehrady mezi nimi, ale pomáhalo to…

Tak začal rituál, který jim poskytl rozptýlení po následující čtyři deštivé, bezútěšné noci. Každý večer se k nim Bryce připojil při večeři a stoicky ignoroval Marliiny pokusy otrávit ho svým vařením. Když bylo sklizeno ze stolu, vytáhl šachovnici a učil se od Marlie pokorně přijímat porážky, zatímco jeho syn ji vzrušeně povzbuzoval k vítězství.

Čas mezi Ryanovým odchodem do postele a hodinou duchů byl vyplněn jejich nekonečným přením, ale teprve po půlnoci začínal skutečný horor.

Bryce vstoupil do ložnicemučírny, svlékl se do naha, a pak se odhodlaně natáhl na skřipec nuceného celibátu. Věděl, že na druhé straně Železné opony leží jeho nádherná žena, která dává přednost sousedství husího peří před svým manželem.

Ale když si Bryce myslel, že trpí sám, byl na omy

lu.

Marlie trpěla stejně jako on. Bryce nedělal nic mystického prostě jen vlastnil erotické tělo, které ji vzrušovalo. Když se na něj Marlie podívala, věděla přesně, co chce, i když si nebyla jistá, proč. Byla to krásná, zdravá žena s normálními touhami, které ji trápily v těch nejnevhodnějších chvílích. Když pro ni oživlá řecká socha v její ložnici předváděla striptýz, bylo pro ni čím dál těžší se ovládat.

Konec týdne s sebou přinesl změnu. Slunce se vzneslo na pomněnkově modrou oblohu a svítilo nevinně dolů na Sunnydale plné louží, jako kdyby mu bylo jedno, že svou nepřítomností pořádně pocuchalo nervy jeho občanů. Marlie byla tak nadšená změnou počasí, že s Ryanem odhodili boty a spolu se brouzdali kalužemi v Děravé aleji. Potom přinesli pálku a míč a dali si praktickou lekci baseballu, zatímco Marlie v duchu plánovala, jakým strašným jídlem se pomstí Bryceovi tentokrát.

OSMÁ KAPITOLA

Bryce ležel ve své posteli a bojoval s tím starodávným pudem, který mu nedopřál ani minutu klidného spánku. Věděl, že existuje jen jediné řešení, a rozhodl se dnes upravit jejich manželskou postel podle svých představ.

Prudce se posadil, odhodil deku a rozsvítil noční lampičku.

„Manželský slib, který jsem složil, má platit až do smrti, která nás odloučí. Ale nic se v něm neříká o polštářích, které by nás mohly rozdělovat. A tak ” shrnul je na okraj postele, „ pryč s nimi!” A vyhodil je rovnou ven z otevřeného okna. Zabouchnul okno a oprášil si ruce, jakoby úlevou po té špinavé práci. Kráčel zpátky k posteli a mluvil k Marlie jako generál ke svému praporu: „Manželský slib také říkal ‘v dobrém i zlém.’ Takže od nynějška spolu budeme sdílet i to horší a budeme čekat, dokud se to nezlepší. Možná to byl hřích, že jsem si vzal ženu bez jakéhokoliv citového vztahu. Nevím. Ale co vím jistě, je, že tě chci. Jsme manželé a já se snažím plnit svou roli, jak nejlíp umím. Až budeš ochotná snažit se o totéž, dej mi vědět.”

Řekl své, skočil zpátky do postele a zhasl světlo.

Marlie se zlobou rozšířily oči. Tak to tedy je? On vstupuje do boje ozbrojen „jen” bronzovou kůží a horkým dechem, a očekává, že mu prostě dá vědět?

Dobrá, dá mu tedy vědět. A udělá to jednodušeji a méně teatrálně než on. „Jsem připravená,” řekla tichým, odhodlaným hlasem.

Prudká bouře se přihnala z druhé strany postele, dřív než si to mohla rozmyslet. Schopnost uvažovat se rozplynula ve víru emocí.

Marlie ztratila pojem o čase, když ji vzal do náručí. Položil jí hlavu na prsa a ona cítila jeho dech, rychlý jako dech závodníka, který právě proběhl cílovou páskou. Zapletla prsty do jeho vlasů a lehce mu zvedla hlavu, aby viděla měsíční třpyt v jeho očích.

„Nejsem si úplně jistá, jestli tě mám natolik ráda, abych tohle s tebou dělala, Bryci Powelle,” zašeptala prostořece.

„Pomůžu ti změnit mínění,” slíbil. „Ukážu ti, že láska vzbuzuje zase lásku, a je to mnohem snazší, než

řekněme uvařit večeři.”

Škádlil ji a Marlie mu za to byla vděčná. Trochu ji to zbavilo strachu. „To jsem ráda. Umíš si představit, jakou dá práci spálit párek, když ho vaříš ve vodě?”

Bryce se usmál a opřel si čelo o její. „Tušil jsem, že to bylo naplánované,” obvinil ji něžně a tiše dodal:

„Neboj se, Marlie, budu stále s tebou. Je to výlet nahoru ke hvězdám a při návratu najdeme klidný vzdušný proud, který nás měkce snese zpátky na zem.”

Chytla ho kolem krku a přitiskla se k němu. „Možná bys mi měl dát pár letových instrukcí.”

„To se tak stává…” Jeho slova se rozplynula v jejích rtech, než se ponořil pod deku. „Nejprve musíme připravit startovací dráhu,” vysvětlil a rozbíjel její vyrovnanost vlhkými polibky, kterými pokrýval její tělo od hlavy až k prstům na nohou. Jeho ďábelský jazyk, který dokázal tak šlehat slovy, uměl trýznit i jinak. Zraňoval ji po své cestě nahoru po lýtkách, několikrát obkroužil kolena, přejel přes stehna. Bryce

vyhrnul její saténovou noční košili a svými rty klouzal po její kůži. Marlie se zdálo, že nevydrží to napětí a celé tělo se jí rozpadne na střípky, když Bryce vtiskl polibek na růži ve středu jejích kalhotek. Usmál se.

„Co přijde dál?” zeptala se a těžce oddychovala.

„Nyní odkryjeme… ehm…”

„Motory?” hádala, když viděla jeho váhání. Sjela rukama dolů po jeho bocích a Bryce tiše zasténal.

„Ale ty už máš motory nastartované.”

„Miláčku, mám je roztočené od chvíle, kdy jsem tě poprvé potkal tam v aleji.” Jeho prsty klouzaly podél okraje jejích hluboce vykrojených kalhotek. „Můžeme sejmout kryt?”

Nečekal na povolení, stáhl jí ramínka noční košile z ramen, přetáhl je přes prsa, a pak je shrnoval dolů.

Chvíle, které následovaly, zbavily Marlie veškeré vůle. Poslouchala jen své srdce. Každý polibek, každý dotyk ji připravoval na cestu, po které ji Bryce slíbil vést. Hvězdy, které jí připadaly příliš daleko, než aby na ně mohla dosáhnout, se začaly přibližovat a jejich třpyt pronikal hluboko do její duše.

Když Bryce dovršoval jejich spojení, Marlie se mu otevřela a nechala ho vejít. Vstoupil něžně, aby jí neublížil, a jejich splynutí odstranilo emocionální bariéru mezi nimi.

A pak se dotkla hvězd. Zdálo se jí, že ji ovanula křídla andělů. Ta chvíle ztratila rozměr času a prostor byl naplněn hvězdným prachem. Padali volným pádem na zem a přistání bylo tak měkké, jak Bryce slíbil. Když otevřela oči, byl stále s ní a pevně ji svíral v náručí.

Bryce něžně líbal stopy slz na jejích tvářích. Hladil její prsa a cítil, jak se pod jeho dotykem prudký rytmus jejího srdce pomalu uklidňuje. Vydechl úlevou,

protože věděl, že dosáhla uspokojení. Ale cítila také to, co on?

Marlie se unaveně protáhla. Všimla si starostlivé otázky v Bryceových očích a usmála se na něj. Vláčně zvedla ruku a pohladila jeho semknuté rty a nakrčené obočí. „Právě jsem se vrátila z hvězd,” zašeptala.

Vrásky obav se vyhladily a na obličeji se mu objevily dva dolíčky.

Bryceovi to netrvalo ani týden, aby si ověřil starou moudrost: sex nemůže vyřešit problémy jen sám o sobě.

V noci mohl držet Marlie v náručí a namlouvat si, že žádné problémy vlastně neexistují. Ale studené, šedivé ráno přicházelo ruku v ruce s realitou. Žena, která mu jako stín patřila v noci, ve dne vztyčovala zeď mnohem hrozivější, než byla jakákoliv hradba z polštářů. A byl tu také malý chlapec, který miloval svou tetu Marlie a osnoval plány na zničení všech svých soupeřů.

Bryce věděl, že Marlie je klíčem ke změně. Chtěl odpověď na své otázky a aby ji dostal, musel si s Marlie promluvit.

Našel ji, jak se krčí na lavičce v rohu zahrady. Ryan stál vedle ní s ochranitelským výrazem. Něžně ji hladil po rameni a říkal jí něco, co Bryce na tu dálku nemohl slyšet. Potichu odsunul skleněné dveře na balkon a skryl se za záclonou.

Poslouchal a cítil, jak se mu půda sesouvá pod nohama.

„Neplač, teto Marlie,” šeptal Ryan zoufale. „Já tě mám rád. Prosím tě, neplač.”

Myslela, že je tam sama. Rychle se narovnala, otřela slzy a nasadila neupřímný úsměv. „Dobré ráno, miláčku. Já tě mám taky ráda a vůbec nepláču. Chtěla

jsem se jen trochu nadýchat ranního vzduchu, než půjdu připravit snídani.”

„Teto Marlie, ty mi lžeš,” řekl a pohladil její vlhkou tvář. „Ty nejsi šťastná, že ne?”

Marlie polkla. Ach Ryane, ty vidíš příliš mnoho a já ti tak nerada lžu. „Ale to víš, že jsem šťastná. Jsem vždycky šťastná, když jsem s tebou.”

„Ale ne když jsi s ním,” vyprsknul Ryan. „Stýská se ti po našem domě v L.A.?”

Stýská se jí? Opravdu se jí stýskalo po domově. Po Bryceově domově, který nikdy nebude její. Ztrácí Ryana a stává se otrokem svých vášní a to vše kvůli svému nechtěnému manželovi.

Milování se s Brycem bylo pro ni noční zábavou, ale odmítala se na to upínat. Dokonce se snažila to nenávidět. První tři noci, kdy se „bavili”, marně čekala na nějaká slova, která by zahřála její srdce tak jako její tělo. Jistě, řekl jí, že je krásná, sexy a vášnivá, ale to slyšet nepotřebovala. Copak ji považoval jen za drahocennou hračku do postele? Poslední noc se snažila vymazat alespoň „vášnivost” ze seznamu svých atributů. Ale nešlo to. Jeho plíživé ruce si neomylně našly místa, která nemohla odolat jeho dotykům, jeho zkušená ústa ji dokázala zbavit vůle. Jedinou útěchou jí bylo, že odmítla milovat muže, který miloval jen její tělo.

„Slyšíš, teto Marlie?” naléhal Ryan a vytrhl ji z jejích myšlenek. „Stýská se ti kvůli němu?”

„Kvůli němu? On má jméno, Ryane,” mírně ho napomenula.

„On myslím pan Powell chce, abych mu říkal ‘tati’,” ušklíbl se. „Nebudu přece říkat ‘tati’ někomu, kdo je tak ošklivý jako on.”

„Bryce se k tobě chová ošklivě?” zděsila se Marlie.

„No…” Ryan se nechtěl vzdát a rozpačitě šoupal

nohama o zem. „ne ke mně. Ale k tobě. Jinak bys nebyla celou dobu tak smutná.”

Marlie zavřela oči a chtělo se jí nahlas naříkat. Co to dělá? Ryan se trápí a nenávidí Bryce a to všechno kvůli ní! „Ryane.” řekla jemně. „Bryce na mě není ošklivý, opravdu. Možná máš pravdu, že se mi trochu stýská. Chybí mi oceán a pláže u nás doma v L.A. Ale Sunnydale mám taky ráda. Lidi jsou tu milí a myslím, že si Bryce taky oblíbíš, když mu dáš šanci.”

Ryan nevypadal ani trochu přesvědčeně. Musel by ji vidět šťastnou, aby tomu uvěřil. Marlie musí přijmout pravidlo „už ani jedna slza” a začít s tím hned teď. „Co kdybys mi pomohl spálit slaninu k snídani, zlato?” škádlila ho.

Ryan překvapeně zamrkal a pak se zakřenil.

Marlie mu položila ruku přes ramena a vedla ho do domu.

Objal ji kolem pasu a pozvedl k ní hlavu: „Proč si tady taky nenajmeme kuchařku jako doma v L.A.?” zeptal se vážně. „Vždyť jsi nikdy nevařila! Nerad bych se tě dotknul, teto Marlie, ale…”

„Moje vaření je příšerné,” doplnila ho. Smutně přikývla, věděla, že tohle se taky bude muset změnit.

„Zdá se mi, že Bryceovi se nechce zrovna teď utrácet za kuchařku.”

„Ale ty máš přece dost peněz, teto Marlie.”

„Ano, ale Bryce o nich nechce ani slyšet. Myslím, že je to otázka jeho hrdosti, že tě nás uživí z peněz, které sám vydělá.”

Ryan potřásl hlavou a chystal se vzít za kliku. „Asi budu muset vzít tvé peníze a najmout si kuchařku sám, dřív než umřu hlady.”

Marlie se zasmála: „Jsem ráda, že jsi mnohem praktičtější než já, miláčku. Pokud se mé vaření brzy nezlepší, zkusíme o tom Bryce přesvědčit.”

„Co když se brzy nezlepší?” Bryce se objevil na balkoně.

Marlie překvapeně vzhlédla. Kde se tu vzal? Usmála se na svého muže a mrkla na Ryana. „Počasí. Bryci. Rána jsou jediná doba, kdy se dá venku volně dýchat.”

Dlouze se na ni zadíval, pak se otřásl. Otočil se ke kuchyni a zeptal se přes rameno: „Co je k snídani? Umírám hlady.”

Marlie se podívala na Ryana, který se zlomyslně zachichotal: „Spálená slanina a polosyrová sázená vejce,” zavolal na něj.

„Výborně!” pochvaloval si Bryce.

Ten den odpoledne se zrodila nová Marlie Powellová. Smála se a tvářila šťastně, i když ji to stálo nadlidské úsilí.

Začala své nové předsevzetí nadšeným projektem. Vyrazili s Ryanem do obchodu, koupili krásný gril a umístili ho do zahrady pod okna jejich bytu. Zatímco Ryan předčítal návod, Marlie úzkostlivě sestavovala díly dohromady.

Nasypala pod gril plný pytlík dřevěného uhlí, polila ho benzínem a se slovy: „Stůj vzadu, Ryane!” škrtla.

Překvapeně vyjekla, protože plamen vyšlehl vysoko k nebi. „Ryane, rychle přitáhni hadici!” křičela. Ale bylo už pozdě. Viděla, jak požár rychle stravuje její krásný nový gril.

Zatímco Marlie získávala zkušenosti s vařením v přírodě, Bryce se vrátil domů. Když uslyšel ze zahrady jekot, pomyslel si, že to je určitě jedna z baseballových lekcí, a otevřel dveře na balkón. Nikde neviděl Ryana, zato Marlie křepčila kolem obrovského obřadního ohně. Podle toho, jak mávala rukama, se jistě chystala k ukrutnému boji.

Vzdychl a vydal se za ní do zahrady. „Marlie!” zakřičel právě dost hlasitě, aby upoutal její pozornost. Otočila se k němu. Když viděl zoufalý výraz její tváře, zatoužil vzít ji do náručí a utěšit, protože takové nehody se v životě stávají.

Místo toho ji ale začal škádlit. „Nemám v úmyslu tě kritizovat, drahoušku, ale polovina jídla, které přineseš na stůl, je na uhel spálená. A jestli ses nyní rozhodla přenést svou pyromanii na zahradu, budu muset najmout kuchařku, abych před tebou zachránil Sunnydale.”

S vypětím všech sil se Marlie přinutila, aby se mu nevrhla do náruče a nevyplakala svůj žal na rameno. Místo toho se velmi rezervovaně zeptala: „Ty si opravdu myslíš, že kuchařka je všechno, co potřebuji?”

Záře ohně zapálila jiskřičky v Bryceových modrých očích. „Pojď ke mně,” nařídil jemně a přitáhl si ji na hruď.

Marlie se nebránila, ochotně obrátila své rty k jeho, ale dříve než zavřela oči v blaženém uvolnění, zahlédla koutkem oka, že se k Bryceovi zezadu cosi blíží.

Marlie úplně zapomněla na Ryana a to neměla dělat. Nemusela hádat dvakrát, aby věděla, co zamýšlí.

„Ne, Ryane!” zakřičela a schoulila se za Bryce, protože věděla, že už je pozdě. Chlapec napřáhl hadici, zacílil svou zbraň a zasáhl Bryce přímo mezi lopatky.

Bryce zůstal ohromeně stát jako solný sloup. Nebyla to legrace, ale Marlie pocítila neodolatelné nutkání se rozesmát.

Když se Bryce vzpamatoval, střelhbitě se otočil k protiútoku. Ryan musel dobře rozumět výrazu jeho tváře, protože okamžitě odhodil hadici a vzal nohy na ramena. Byl rychlý jako vítr, ale Bryce byl ještě rych

lejší brzy byl chlapci v patách a zezadu ho chytil v podpaží.

„Tvoje teta si ráda hraje s ohněm a ty zase s vodou, viď?” usmíval se a pevně před sebou svíral zmítající se tělíčko, dokud nedošel ke konci hadice. Nacpal trysku Ryanovi dozadu za kalhoty a dodal: „Vy dva se budete muset naučit, že jedno i druhé obvykle oplácím stejným,” a otočil kohoutkem se studenou vodou.

Marlie z bezpečné vzdálenosti pozorovala, jak se Ryan kroutí, kope… a směje, protože Bryceovi se psychologickým úskokem podařilo dostat ho tam, kam chtěl. Srdce se jí zachvělo v hrudi, uvědomila si, že právě vidí začátek konce svého času s Ryanem.

Rychle si setřela slzy, které jí vstoupily do očí, a šla naproti těm dvěma, zmáčeným od hlavy k patě. Bryce navrhl: „Vezmu si na starost dnešní večeři, ale pod dvěma podmínkami. Protože nechci mít jídlo otrávené nebo zkažené, obstarám maso sám. A potom, Ryan musí jíst nejméně třicet stop ode mě.”

Chlapec velmi dobře rozuměl té druhé podmínce a vypadal nadšeně, že vetřelec jeho výzvu k boji přijal.

Bryceovy hamburgery dopadly skvěle dohněda opečené na povrchu, růžové a šťavnaté uvnitř. Marlie musela s každým soustem spolknout i Bryceův úšklebek. Jeho samolibost se stupňovala celý večer, zvláště když Marlie ještě navíc dnes nešly šachy. Vrhnul se do hry se vší svou ctižádostí a přitom házel takové sexuální narážky, že Marlie žasla nad jeho drzostí a Ryan se pohoršeně křenil. Co nedokázala slova, doháněl svou taktikou pod stolem a na konci hry už nervózní Marlie tahala jeho figurkami místo svými. Nemohlo to dopadnout jinak, než že Bryce partii vyhrál, ale Marlie si nebyla tak jistá, jestli jí to skutečně vadí.

O mnoho později ležela Marlie v posteli přitulená k Bryceovi a líně mu prstem kreslila na hrudi malé kroužky. „Ani jsem ti nestačila poděkovat, že ses rozhodl mi najmout kuchařku,” řekla ospale.

Bryce se probral z polospánku. „Považuj to za dárek k tvým narozeninám,” zamumlal se smíchem.

„Ale to je až v únoru,” odpověděla s trochou zklamání v hlase.

„Tou dobou už bude nejspíš všechno jinak, takže to ber jako dárek k mým narozeninám, které mám příští měsíc. Ale musím tě upozornit, že takovéhle věci nerostou v Sunnydale na stromě. Možná, že to bude chvíli trvat, než někoho najdu. Zatím můžeš požádat paní Coppovou o pár lekcí vaření.”

„Hmm… možná. Když už o tom mluvíme, kdy má narozeniny Ryan? Nikdy jsem nenašla jeho rodný list ani jiné dokumenty o jeho narození. Rex řekl, že nemá ponětí, co se s tím stalo. A tak jsem sama vybrala den, kdy je slavíme.” Zdvihla ruku z Bryceovy hrudi a prsty si třela spánky.

Její otázka zasáhla Bryceovo vědomí a začal se probouzet.

„Říkala jsi, že tvůj bratr měl Ryana rok a půl. Jak to, že jsi o něm nic nevěděla?”

„Protože jsem Andrewa od smrti našich rodičů vůbec neviděla. Naše kontakty se omezily na pravidelnou zprávu o stavu mého majetku, o který se jako můj poručník staral. Předtím, než jsem Ryana zdědila, jsem vůbec nevěděla o jeho existenci.”

Bryce se málem otřásl, když viděl, jak klidně přijímá ten chladný příbuzenský vztah se svým bratrem. Jeho vlastní rodina byla roztroušená po celých Státech, ale přesto věděl, že si jeho rodiče koupili nové auto, že si sestra zlomila nehet a bratr má další dítě. Těžce polkl, protože si konečně v plné míře uvědomil,

co pro ni Ryan znamená. Nebyl to jen výstřelek znuděné bohaté ženy. Byl pro ni její jedinou rodinou.

„Ryan má narozeniny osmnáctého dubna, Marlie.”

řekl jemně. „Narodil se ve čtvrtek.”

„Takže čtvrteční dítě,” zasmála se. Přisunula se blíž a prsty mu jezdila po klíční kosti. „Byl hodný, když byl malý?”

„Ano, ale byl taky trochu zlomyslný. Už když mu byl týden, měl v očích ten potutelný výraz. Trochu nás to s Janette děsilo.”

Povídali si o Ryanově dětství až do chvíle, než Marliin hlas utichl v půli věty a ona usnula. K Bryceovi spánek nebyl tak milosrdný.

Dlouho do noci přemýšlel o dítěti, které konečně našel, a o ženě, která ho ztrácela.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Nebylo těžké uhodnout myšlenkový pochod dítěte

ani tak inteligentního, jako byl Ryan. Bryce si dobře pamatoval na dobu, kdy byl ještě kluk. Když místní rváč nabízel projížďku na svém novém kole, ochotně se stavěl do řady, i když mu chvíli předtím přísahal nenávist až do nejdelší smrti. Bryce teď dělal Ryanovi něco podobného: nastrčil mu neodolatelné vnadidlo. Slíbil, že ho bude učit létat.

Jak Marlie podotkla, byla to špinavá hra. Bryce věděl, že Ryan s ním vlastně nechce být v kabině letadla sám, bez Marlie, ale touha létat byla silnější.

Kdyby to pro něj nebylo tak důležité, Bryce by se smál chlapcovým pokusům zůstat loajální k Marlie a přitom se oddávat svému chlapeckému snu.

„Jestli tě nebaví lekce předletové kontroly, Ryane,” řekl jemně, „můžu tě odvézt domů.”

„Chci se učit řídit letadlo,” řekl Ryan zasmušile.

„Ale nechceš při tom být šťastný, že jo?”

„Nemyslím, že bych mohl být šťastný, když teta Marlie je tak smutná,” řekl a zamrkal očima, které se mu náhle naplnily slzami. „Celou dobu brečí a my chceme jet zpátky do L.A.”

Bryce vzdychl, když viděl, jak je jeho syn sklíčený. Bude muset použít zrádnou směsici pravdy a lží, aby odstranil ostré hrany Ryanova dilematu. Bůh mu to odpusť.

„Myslím, že se pleteš v tom, proč je tvá teta Marlie smutná, Ryane. Spíš si myslím, že pláče kvůli tobě.”

„Kvůli mně?”

Přikývl. „Tvé ošklivé chování ji trápí. Možná, že když se budeš chovat líp, bude šťastnější.”

Ryan chvilku přemýšlel, pak se s nakrčeným čelem otočil k Bryceovi. „Ale ani jeden z nás nebyl smutný, dokud jste se mezi nás nevetřel vy,” obvinil ho.

Tohle Bryce nemohl vyvrátit. „Máš pravdu, to uznávám. Zrovna teď je Marlie smutná kvůli tomu, že se nechala přemluvit, aby si mě vzala.” Potřásl smutně hlavou: „Nikdy nepřemlouvej ženu k manželství, Ryane, když nebudeš chtít ztratit půdu pod nohama.”

„Tak proč jste to teda udělal?”

„Protože jsem chtěl, abys byl můj syn. Chtěl jsem to tak moc, že jsem byl ochoten udělat pro to cokoliv.”

Ryan moc nerozuměl tomuhle přiznání, a tak to pustil z hlavy. „A když vás teta Marlie nikdy nebude milovat, tak nás necháte jít?”

Bryceovi se chtělo nahlas naříkat, ale místo toho jen tiše proklínal svůj osud. Ryan by nikdy nepochopil, kdyby si nechal jeho a Marlie pustil k vodě. Chlapec bojoval o její štěstí, protože cítil, že v tom spočívá i štěstí jeho. Bryce se rozhodl uchýlit se ještě k jedné lži, aby svého syna připoutal k sobě.

„Já se tak lehko nevzdávám, Ryane. Chci, aby tahle rodina fungovala. Jeden starý moudrý muž mi kdysi řekl, že jestliže se cítíš šťastný, je to první krok k tomu, abys byl šťastný doopravdy. Zkusil jsem to a zjistil jsem, že měl pravdu. Říkám ti to, protože bych ti tím chtěl pomoct.”

Ryan poslouchal a přemýšlel.

„Budu dobrý táta a vychovám tě jako svého syna,” pokračoval Bryce. „Naučím tě házet a odpalovat míče, naučím tě létat a stavět letadla.”

Ryanovy modré oči se rozšířily vzrušením. „Stavět?”

„Jasně. Mám jednu z nejlepších sbírek modelů v celém okolí. Začal jsem je dělat, když jsem byl asi tak starý jako ty.”

Ryan se chvíli kousal do rtů a pak vyhrkl: „A budete mi dávat na zadek?”

Tahle zásadní otázka si zasluhovala upřímnost:

„Samozřejmě, když si to zasloužíš.”

Minulo ještě několik napjatých okamžiků. Nakonec Ryan přikývl na souhlas. „Budu se co nejvíc snažit.”

Bryce s úlevou vydechl. „Dobře, synu. Teď přistaneme a pojedeme domů. Jsem vážně zvědavý, co tvoje teta dnes vyrobila k večeři.”

Šachy byly ten večer odloženy, protože venku bylo nádherné počasí. Ryan honil po zahradě světlušky a Marlie s Brycem se natáhli na lehátka a pozorovali ho. Marlie potřebovala s Brycem mluvit, ale on ji jako obvykle předešel.

„Dnes mi volali ze stavební firmy, že můj dům je připravený k nastěhování,” začal líně. „Myslel jsem, že by ses třeba chtěla postarat o zařízení. Vybrat koberec, záclony a tak. Mám v bytě nějaký nábytek „ trhnul sebou, „nebo bys mohla koupit nový, když budeš chtít.”

Marliiny prsty pevně sevřely železný okraj lehátka. Bryceova mírná nálada byla přesně to, co potřebovala, aby mohla zavést řeč na svůj vlastní plán. „Myslela jsem, že bych si udělala na pár dní výlet do L.A. Chtěla bych tam nechat udělat projekt na otevření pobočky Stynhearst tady.”

„Už zase s tím začínáš,” řekl Bryce otráveně. „Myslel jsem, že jsme se dohodli, že už o tom nebudeme mluvit.”

„Nedohodli jsme se.” Snažila se, aby její hlas zněl vyrovnaně. „Ty jsi mi zakázal jet do L.A.., což není tvé právo.”

Přemýšlel, jak lehce by mohla Marlie znovu padnout Rexovi do spárů, a ta představa mu sevřela srdce. Teď už to byla jeho starost, zneškodnit Rexa Kanea, a věděl, že Nick se o to postará.

„Nemůžeš odjet, Marlie,” odmítl suše, „potřebuju tě tu pro Ryana. Rozmysli si, jestli chceš zařídit dům, ve kterém bude žít, nebo jestli to mám svěřit někomu jinému.”

Marlie konečně pochopila, že Bryce jí nikdy nedovolí založit větev Stynhearst v Sunnydale. Co všechno ještě podnikne, aby získal zpátky syna? Odmítne jí právo na návštěvy? Bude chtít vymazat jejich vztah? Bryce ji bude využívat, dokud ji bude potřebovat, a pak se jí zbaví.

Proč už konečně neodhodí růžové brýle a nepostaví se tomuto faktu tváří v tvář? Jen nepostradatelní lidé mají trvalé místo na tomto světě. A to je přesně to, čím se musí stát nepostradatelnou. Náhle si přála, aby v Sunnydale nebyla žádná volná kuchařka. Sama se naučí vařit a změní ten starý statek v palác. Jestli neobstojí ve zkoušce nepostradatelnosti, bude to alespoň připomínka její lásky k Ryanovi.

„Dobrá, zařídím ten dům,” řekla tiše. „Myslím, že do toho můžu vložit všechen svůj čas… ale co peníze?”

„Já nejsem žebrák, Marlie,” odsekl Bryce. „Nech své kreditní karty a šekové knížky v peněžence.”

„Mou peněženku máš stále ještě ty,” odpověděla.

Bryce vzdychl. „Nick ji má pořád u sebe,” lhal.

„Snad si vzpomenu a zítra ji u něj vyzvednu.”

V tichu, které následovalo, slyšeli jen cvrčky, zaštěkání psa kdesi v ulici a hlasy dětí, ke kterým se připojil Ryanův, když si začali hrát na schovávanou.

Marlie začala brát svůj plán smrtelně vážně. Hned další den se pustila do zařizování domu. Mohla to být zábava, kdyby o tom alespoň něco věděla, ale takhle cítila, že bude muset porušit Bryceova pravidla. Jako první vzalo za své pravidlo číslo jedna: využít pouze služeb místních obchodů.

Tady v Sunnydale nebyl žádný bytový architekt, a tak zavolala do New Yorku a najala si ho tam. Pan Crawford přijel na jedno odpoledne a pomohl Marlie vybrat vzory koberců a potahů a materiál na záclony a navrhl uspořádání pokojů a nábytku.

Marlie chtěla pro Ryanův dům jen to nejlepší. Proto musela porušit druhé Bryceovo pravidlo: musíš se vejít do rozpočtu. Služba pana Crawforda přišla na pěkné peníze a tím padlo i pravidlo číslo tři: použij pouze mé peníze. Pravdou bylo, že když dokončovala nákupy, hezká část jejích peněz, dosud schovaných v tašce pod postelí, byla pryč. Ale účel světí prostředky: místní obchodníci byli spokojeni s výdělkem a Ryan bude mít svůj palác.

Sunnydaleští podnikatelé poskytli rychlé a dobré služby a dům vzkvétal. Když Bryce nebyl k máni, paní Coppová, Nick Vaughn a dokonce i Happy Hanson přispěchali na pomoc. Marlie byla vděčná za jejich společnost. Další telefonát do Stynhearst ji informoval, že Rex se ještě nevrátil. Mohl se tu každou chvíli objevit.

Na slídícího Kanea ale brzy zapomněla. Bryce byl tady a měl přednost.

„Marlie!” zařval z obývacího pokoje, kde se přebíral ve své korespondenci. „Co je tohle?!” Mával jí pod nosem štosem papírů.

„To bys mi to nejdřív musel ukázat, abych ti mohla odpovědět,” řekla klidně.

Bryce si odpověděl sám. Kupa nákupních stvrze

nek se rozletěla po podlaze a Marliino srdce s nimi.

„Myslíš si, že nemám žádné peníze?” řval dál. „A co mě nejvíc zajímá kde jsi na to vzala?”

Marlie si nervózně odkašlala. „Předpokládala jsem, že máš peníze. Ale nepředpokládala jsem, že sunnydaleští obchodníci budou takhle plýtvat papírem a pošlou ti účtenky od zaplacených nákupů.”

„Marlie, neslyšel jsem, že by někdo vyloupil místní banku, tak kde jsi kruci sebrala ty peníze?”

„Měla jsem něco schované v punčoše.”

„Lžeš,” zarazil ji Bryce ostře. „Možná máš v punčoše nějakou kreditní kartu, ale ta suma v hotovosti by se nevešla ani do kufru.” Marlie se ho chystala přerušit, ale příkře ji umlčel svým obvyklým „uklidni se” a pokračoval: „Dal jsem ti rozpočet na zařízení domu, protože bylo důležité, abys použila jen moje peníze. Kdybych ti nevěřil, že uděláš to, co ti řeknu, trval bych na tom, abys mi odevzdala tu svou punčochu.”

Chtěl jí vysvětlit Nickovu radu, aby v Sunnydale neutrácela žádné své peníze, protože by ji tady Rex mohl vystopovat, ale Marlie ho přerušila.

„Chtěla jsem vybudovat pro Ryana pěkný domov,”

řekla tiše.

Podráždění, které v Bryceovi narůstalo, náhle vytrysklo na povrch. Pro Ryana. Všechno bylo pro Ryana. Stále mu něco dávala, aby si ho k sobě připoutala ještě víc. „Já nejsem milionář, Marlie,” křičel. „Až budeš pryč, Ryan se bude muset naučit vyjít s tím, co mu já poskytnu. Bude se taky muset naučit, že já nebudu moci nebo chtít platit za jeho lásku.”

Litoval svých nenávistných slov již ve chvíli, kdy mu přecházela přes rty. Ryan se přece tak málo zajímal o materiální otázky! Marlie si získala jeho oddanost láskou a pozorností. Zdvihl ruce a chtěl se omlu

vit. „Marlie…” začal, ale bylo už pozdě. Dala mu najevo, co si myslí, když kvapně opustila pokoj.

Sesbíral papíry z podlahy a přemýšlel, jak odčinit svá slova. Zaplacené stvrzenky v jeho rukou se mu posmívaly, jako kdyby mu chtěly připomenout, že jakkoliv drahá byla tahle hádka, nakonec bude muset platit on.

Marlie byla vmžiku zpátky se špinavou sportovní taškou.

Položila ji na stůl vedle Bryceova křesla, rozepnula zip a obrátila se k němu. „Ty nepřestaneš, dokud nebudeš mít úplně všechno, že?”

Nečekala na odpověď a obrátila tašku nad jeho hlavou dnem vzhůru. Když vylétla poslední stodolarová bankovka, odhodila ji pryč.

„Tady. Teď už máš všechno a doufám, že jsi spokojen.”

Bryce potřeboval čas, aby se vzpamatoval. Ignoroval bankovky pod svýma nohama a vstal od stolu.

„Marlie…”

Nečekala na jeho vysvětlování. Ve dveřích zavrtěla odmítavě hlavou a vzlykavě vyštěkla: „Uklidni se, Bryci.” Pak vyběhla po schodech nahoru.

Druhý den se Bryce, Marlie a Ryan přestěhovali. Marlie nepociťovala žádné vzrušení. Všechna radost ji přešla, když ji Bryce obvinil, že si kupuje Ryanovu pozornost za peníze.

Bryce uložil Marliiny peníze do banky pod jejím novým jménem. Stačilo jen, aby podepsala formuláře a převzala šekovou knížku, ale jí to bylo jedno. Ačkoliv se ani slovem nezmínila o jeho nemístné poznámce, její názor jí mohl číst v očích až příliš jasně. Vyhýbala se mu, jak jen mohla, a když to nešlo, odpovídala s úsměvem, který neříkal absolutně nic.

Dnes v noci to chtěl změnit.

„Marlie,” zašeptal a objal její nehybné tělo, „spíš?”

„Ano.”

Usmál se a natáhl přes ni, aby rozsvítil lampičku.

„Tak dobře, alespoň pro mě bude lehčí se ti omluvit.”

„Nepotřebuji tvé omluvy, Bryci.”

„Já vím. Potřebuješ jen důvod, abys mohla vrátit ty zatracené polštáře do postele mezi nás, ale já ti žádný dát nechci. Chtěl bych vidět Sunny znovu zářit, jako to bylo dřív.”

Nepohnula se, ale Bryce věděl, že poslouchá. „Nebyla to pravda, když jsem řekl, že si kupuješ Ryanovu lásku. Pravda je, že jsi udělala obdivuhodný kus práce, když jsi vychovávala mého syna, a já ti jsem za to vděčný. Víš, já jenom nějak nemůžu uznat tvůj úspěch, protože není taky můj, a přenáším své zklamání na tebe.”

Odhrnul jí rozcuchané vlasy z čela. „Je mi líto, co jsem řekl. Můžeš mi to odpustit?”

Celou věčnost ležela Marlie tiše v jeho rukou. Nakonec se usmála a přikývla. Byl to úsměv Mony Lisy a Bryce ho vděčně přijal.

Následující dny se Marlie pilně snažila vzkřísit starou Sunny. Jistým způsobem nebylo tak těžké najít štěstí. Bryce ji překvapil svou něžnou zdvořilostí a pochopením. Přistihla se, že obdivuje věci, které dělá, jeho sílu a rozhodnost.

Jindy se jí to ale nedařilo. Okolnosti jejich sňatku ji stále ještě trápily, a pak tu byly neustálé starosti o Ryana.

Pro malého chlapce, který nikdy nepoznal otce, byl Bryce fascinující muž. Skvělé modely letadel teď visely u stropu a zaplňovaly police celé jedné místnosti. Když tam Ryan vstoupil poprvé, oči mu téměř vypadly z důlků při pohledu na tu nádheru. Bryce u chlapce znovu zabodoval a Marlie z něj ztratila další kousek, který býval jenom její.

Aby zaplašila nepříjemný pocit z očekávání svého osudu, Marlie pracovala od svítání do tmy. Zútulňovala Bryceův dům, vytvářela atmosféru, které chyběla jen dýmka a pantofle. Vařila ty nejpříšernější lektvary, které kdy opustily kuchyni, ale dělala to s takovým zápalem, že tím přemohla i bolení žaludku. Na její tváři stále zářil úsměv, i když nicneříkající. Ale uvnitř, kde se její bolest a strach nedaly zmírnit, plakala lítostí pro muže, kteří ji vždy jen využívali.

Ryan nevěděl, že láme Marliino srdce. Cítil jen radost, že se přestěhovali do domu na kopci. Všichni teď byli rozptýleni spoustou věcí a on směle rozšířil hranice svého území. Prozkoumával rozlehlé louky a nový svět kolem jezera a v lese u jejich domu. Objevil také půl míle dlouhou klikatou stezku, která vedla dolů do města.

Dnes znovu z údolí slabě zazněly zvonečky zmrzlináře a lákaly ho, aby porušil mdlé napomenutí k poslušnosti. Teta Marlie pilně cídila záchody a koupelny. Nebude ji přece rušit, aby dostal povolení jít ven. A bude opatrný.

Utíkal dolů z kopce naproti vábnému volání. Když dobíhal k cíli, minul znovu to kaštanově červené auto, které viděl i předtím na svých tajných schůzkách se zmrzlinářem. Tentokrát si ale řidiče lépe prohlédl přes kouřové sklo.

Připadal mu strašně známý, jako kdyby ho už někde viděl.

Setřásl ze sebe ten pocit a pečlivě se věnoval vybírání své pochoutky. Když ale stoupal zpátky do kopce, znovu mu to začalo vrtat hlavou. Odkud jen toho muže znal? Přemýšlel a náhle se mu rozsvítilo.

Chlapec vykulil oči. Zahodil nedojedený kornout do křoví, rukávem si otřel pusu a rozběhl se domů. Ve svém pokoji pak zpřeházel celý šuplík, až našel starý

sešit, kam si lepil oblíbené obrázky. Ten, který hledal, se mu zase tolik nelíbil, ale teď byl rád, že si ho schoval.

Inkoustovým perem pečlivě přimaloval tmavé brýle a bradku vysokému muži, který stál na fotce mezi ním a jeho tetou.

S nedočkavým výrazem si pak prohlížel svou práci.

„Rex Kane,” zamumlal zachmuřeně.

Takže Rex Kane špehuje v Sunnydale a doufá, že chytí jeho tetu Marlie samotnou, protože ji chce přinutit vrátit se zpátky do Kalifornie. Ale to se mu nepovede, protože tu má tolik přátel, že není nikdy sama.

Ryan ještě nevěděl, co si má myslet o panu Powellovi, ale o Rexovi to věděl až moc dobře. Dokud ten slizký Kane neodjede ze Sunnydale, Ryan musí před ním tetu Marlie chránit, aby si zase nenechala poplést hlavu.

Jeho nová povinnost začala příští den. Marlie jela s ním a s panem Powellem na letiště podívat se, jak létají, ale kousek odtud uviděla nákupní středisko a rozhodla se jít raději koupit nějakou speciální lahůdku k večeři. Ryan nechtěl pana Powella zklamat, a tak jí dal jen lekci na cestu: obsahovala nejdůležitější pravidlo nesmíš mluvit s cizími muži.

„Slibuji, že budu pečlivě dodržovat všechna tvá pravidla, Ryane,” ujistila ho a políbila na rozloučenou. Její úsměv ale pomalu mizel, když sledovala, jak radostně utíká k letadlu.

Bryce se k ní naklonil a políbil na čelo. „Nedívej se tak smutně, vždyť ti ho přivedu zase zpátky.”

Ale na jak dlouho? zamyšleně se sama sebe zeptala. Bryce dělal, co mohl, aby získal Ryana. A dařilo se mu to, protože zvolil správnou cestu: naučit ho létat v letadle a hrát baseball. Ryan ho následoval, a nyní

dokonce i napodoboval jeho mužskou roli, kterou i když si to sám nepřipouštěl obdivoval. Věděla, že s každým letem, s každým nadhozeným míčkem jeho nevůle k Bryceovi mizí. Ztrácela to dítě, které tak milovala. A Ryan se vracel do svého hnízda.

„Nemyslím si, že to funguje, pane Powelle.”

„Co? Palivová kontrolka?”

„Ne, pane. Ta vaše teorie. Pořád vypadá strašně smutně.”

Bryce těžce vzdychl. Tak jeho syn si toho také všiml. Marlie se nedokázala přetvařovat tak dobře, jak si myslela. Neoklamala jeho ani Ryana. Ta Sunny, kterou Bryce potkal před několika týdny v aleji, byla pryč. Žena, kterou měl nyní před sebou, byla sžírána strachem a nejistotou a z vlastní zkušenosti věděl, jak obé dokáže narušit duševní zdraví. Nervy měla napjaté jako luk a nebylo těžké uhádnout z čeho: dělal s Ryanem pokroky a jí se zdálo, že její osud je zpečetěn.

Ale copak si opravdu myslí, že ji teď vykopne na ulici? Sakra, jaké to má mínění o jeho charakteru! Fakt byl ten, že teď, když už bylo po zmatku kolem Rexa Kanea, jí chtěl pomoci vybudovat větev Stynhearst v Sunnydale. Ale musí být ještě chvilku trpělivá a kvůli Ryanovi šťastná.

„Pane?”

Bryce se podíval na svého syna, který přestal sledovat palubní desku a upřeně na něj hleděl. Nejspíš očekává odpověď, co má dělat se svou smutnou tetou. Bože, jak si přál, aby nějakou měl. Ale zatím se z toho musí ještě na chvíli vykroutit. „Ryane, každý člověk by měl znát své možnosti. Ty ani já nemůžeme udělat tvou tetu šťastnou. Musí to dokázat ona sama, musí se víc snažit.”

Ryan chvíli přemýšlel. Pak náhle vyhrkl: „Myslím, že by ji udělalo šťastnou dítě. Proč jí nějaké nedáte?”

Bryceovi ztuhly ruce, až musel chytit řídící páku mezi kolena. Když se mu srovnaly zmatené myšlenky, váhavě odpověděl: „To ale vyžaduje spolupráci, Ryane, a já si nejsem jistý, jestli bych k tomu tvou tetu přiměl.”

„Nikdy nemůžete vědět, co je právě nejlepší,” opá

čil Ryan filosoficky.

Bryce polkl. Chtěl opravdu udělat to nejlepší? Viděl úsilí, které Marlie vynakládala kvůli Ryanovi, a o domácnost se starala tak dokonale, až se mu chtělo uvěřit, že jejich vztah se začíná podobat něčemu přijatelnému. Ale chtěl s ní opravdu začít nový život? Před dvěma lety si slíbil, že se už nikdy nenechá vtáhnout do citových vztahů tak, aby ztratil kontrolu nad sebou samým. Musel se naučit, že nic není navždy a že ztráta milované osoby bolí.

Zavřel oči a znovu viděl Marlie na letišti, jak se se zlomeným pohledem otáčí a odchází. Brzy přijde den, kdy se otočí a odejde, aby se už nikdy nevrátila. Jaké to bude pro něj a pro jeho syna, až bude pryč? Ta otázka bolela. A bolest ho naplnila obavami.

Bryce a Ryan špehovali za dveřmi kuchyně, zatímco Marlie vyndala z ledničky meloun a začala ho krájet na plátky. Bryce se k ní tiše přikradl, vzal jí nůž z ruky a hodil ho na stůl. Pak ji zdvihl do náruče a vtisknul jí polibek. Samozřejmě, že ho neopětovala, ale s tím Bryce počítal.

„Vidíš, Ryane?” řekl a postavil Marlie zpátky na nohy. „Absolutně žádná spolupráce.”

„Teto Marlie, ty se vůbec nesnažíš!” obvinil ji Ryan.

„A o co se mám snažit?” zeptala se zmateně.

„Být šťastná,” odpověděl chlapec. „Nemůžeš čekat, že pan Powell zařídí všechno.”

Marlie se otočila k Bryceovi, který předstíral mimořádný zájem o vzor na tapetách. To byl pravý čas pro odplatu. Vzala nůž a uřízla kousek melounu. Pak chytila Bryce kolem krku, vložila mu sousto do úst a slíbala sladkou chuť z jeho rtů.

Bryce se pomalu nadechl. Byla to ta nejsvůdnější věc, kterou Marlie za celou tu dobu udělala. Pevně ji sevřel a řekl Ryanovi: „Běž si hrát. Tvoje teta a já tu teď máme něco důležitého na práci.”

„A co?”

„To ti vysvětlím, až budeš větší.” Ryan se smíchem vycouval ze dveří.

Marlie se od Bryce trochu odtáhla. „Jestli si myslíš, že se ho zbavíš, když jsi rozdráždil jeho zvědavost, tak jsi na velkém omylu.”

„Tak se před těma jeho malýma všetečnýma očima někam schováme,” odpověděl a znovu ji k sobě přivinul.

Marlie zavrtěla hlavou. „Takové místo neexistuje. Dokážu si Ryana představit, jak se rozpouští ve sklenici vody a prosakuje pod prahem, aby dostal odpověď na svou otázku.”

„Tak tedy dnes v noci?” trval na svém Bryce.

Marlie se usmála, ale nebyla v tom ani stopa příslibu.

Bryce potichu zavřel dveře ložnice. Marlie stála uprostřed pokoje. Objal ji a začal se s ní mírně kolíbat. „Hádej, na co si dneska budem hrát?”

V jejích zelených očích se objevila jiskřička zájmu.

„Budeš dělat modelku,” pokračoval. „Já tě budu upravovat a ty se nesmíš ani hnout, dokud ti neřeknu.” Odstoupil od ní a důkladně si ji ze všech stran prohlédl. „Manekýnky se nemračí, miláčku. Manekýnky jsou důstojné.” Konečky prstů změnil výraz je

jí tváře tak, jak si představoval. Znovu ji obešel kolem dokola a dodal: „Jsi pěkně oblečená, ale řekl bych, že pro tenhle večer se to nehodí. Musíme s tím něco udělat.”

Začal jí rozepínat kostkovanou blůzu s takovou péčí, jako by každý knoflík byla pravá perla. Pak jí vtisknul polibek na obě obnažená ramena. Blůza sklouzla na zem a Marlie se přes tvář mihl stín.

„Nezapomeň na svou důstojnost, modelko,” napomenul ji. Rozvázal tkaničky u bílých popelínových šortek a, provázeje cestu polibky, pomalu je stahoval dolů přes její dlouhá stehna a lýtka, až jeho rty skončily u kotníků. Od země se podíval vzhůru po jejím nádherném těle. Stála se zdviženou bradou a hleděla do prázdna. Políbil ji na ústa a jeho ruce sjely po její šíji a po ramenou. Rychlým pohybem uvolnil zapínání její nachové podprsenky, nechal ji sklouznout a houpat se na loktech a jeho ruce si vzaly ten poklad, který až dosud strážila.

Kalhotky následovaly šortky, ale Bryce přitom objevil něco, čeho si až dosud nevšiml. Jeho jazyk ucítil stopu jizvy, která se obloukovitě stáčela přes bok. Chvíli si ji zmateně prohlížel a pak otočil tázavé oči k Marlie. Stála nehybně a odpovědí mu byl pouze chvějící se dolní ret.

„Co se ti stalo?” zamračil se.

Marlie zavřela oči a její dech byl přerývaný. „Potkala jsem jednoho ošklivého muže s ještě ošklivějším nožem.”

„Kane?” vydechl a když přikývla, jeho prsty se bezděčně zaťaly do kůže na jejím boku. Nevěděl, co říct, ale věděl, co by chtěl udělat muži, který ji zranil. Už brzy, přísahal si.

Zvedl ji do náruče a políbil její cukající se rty. „Nebudu sdílet svou postel s jiným mužem… Ani ve vzpo

mínkách ne.” zašeptal chraplavě. „Zapomeň na něj a pamatuj, kam tě já můžu vzít.”

Položil ji na saténové prostěradlo a přerušil tu hloupou hru, kterou hráli. Ale Marlie měla silnější vůli, než si Bryce myslel. Potřebovala zapomenout na Rexe. Chtěla si vzpomenout na hvězdy a na létání. Usmála se. „Nezůstala jsem stát tak, jak jsi chtěl, takže jsem tu hru prohrála.” Trochu překvapená vlastní smělostí sledovala pohledem let jeho džínů a radovala se, že ji stále tolik chce.

Bryce se triumfálně usmál, strhal ze sebe oblečení a odhodil ho na podlahu. Objal ji tak prudce, že stěží popadala dech. Dokázal vzrušit každý kousek jejího těla. Vypadal, jako kdyby byl připraven celou noc ji něžně týrat, ale když Marlie stiskla jeho ramena, cítila, jak se chvěje.

Pevně se k němu přivinula a pobízela jejich těla ke splynutí. Jako z dálky slyšela jeho vzrušené vzdechy. Tempo se stále zvyšovalo, až nakonec oba pocítili bezmezné blaho. Znovu nalezli nebe.

Později, když si Marlie hověla s hlavou položenou na Bryceově hrudi, zadívala se na sebe bez sebeklamu. Nestala se pro tohoto muže nepostradatelnou, ale navzdory Kaneovým lekcím se jí do srdce vloudil nepostradatelný muž.

Sama se stala zajatcem svého vlastního plánu. Nechala se spoutat touhami, které její mysl neschvalovala, ale které jí nařizovalo srdce. Bylo to směšné, ale Marlie Stynhearstová Powellová se zamilovala do svého vyděrače.

DESÁTÁ KAPITOLA

„Pane Powelle?”

„Copak?” Bryce se naklonil přes kabinu, aby zkontroloval Ryanovy pásy.

„Vy jste můj opravdický táta, že jo?”

Všechny svaly v Bryceově těle náhle ztuhly. Myšlenky se roztříštily a zanechaly po sobě pouze bezradnost a zmatek.

Jediným slovem mohl překonat ty roky odloučení. Jediné slovo by smazalo všechnu bolest, touhu a beznadějné sny a on by se stal znovu otcem. Otevřel ústa, ale to slovo se mu chvělo na jazyku a odmítalo přejít přes rty.

Jako kdyby cítil Bryceovo váhání, chlapec mu lehce poklepal na paži: „Jste, že jo?” opakoval jemně.

„Ano.” odpověděl tiše.

Ryan přikývl. „Myslel jsem si to.”

„Á jak jsi na to přišel?” zeptal se Bryce. Pocítil vzrušení.

„Jednak ta stříbrná flétnička,” začal Ryan. „Teta Marlie mi řekla, že patřila vašemu synovi. Ale pokaždé, když jsem se na ni podíval, zdálo se mi, jako kdybych ji už někde viděl, ale to nebylo možné. Bylo by to možné, jedině kdyby patřila mně.”

„To je skvělá dedukce, Ryane,” pochválil ho Bryce a snažil se zadržet své ruce, aby k sobě chlapce prudce nepřitáhl.

„Jo, ale to není všechno.”

Bryce se usmál: „Ne? A co ještě?”

„Vy, pane. Vaše chování. Viděl jsem nevlastní rodiče. Vychovávali ty děti dobře, dokonce moc dobře.” Zavrtěl hlavou. „Ale vy to berete jinak. Jako kdyby nic nemohlo být v pořádku, dokud já nebudu opravdu šťastný. Myslím, že takhle nějak vypadá opravdický táta.”

Ryan mluvil tak dospěle, až se Bryceovi zdálo, že mu pukne srdce. „Bál jsem se, že udělám hloupost, když se vás na to jen tak zeptám. Tak jsem vylezl nahoru na půdu a podíval jsem se do té krabice, kde jsem tehdy našel tu stříbrnou flétnu. Bylo tam album plné dětských fotek. Některé z nich vypadaly přesně jako ty, co má teta Marlie schované v kabelce.” V jeho hlase zazněla naděje. „A když jsem si to všechno dal dohromady, bylo mi jasné, že vy musíte být můj vlastní táta.”

„A co si o tom myslíš?” zeptal se Bryce pomalu.

„Jsem rád, pane.”

„Jsi tak rád, že dovolíš svému otci, aby tě objal po tom všem, co ztratil a zase získal?”

Ryan se mu vrhnul kolem krku. Stisk byl dlouhý a opravdový a končil radostným pohledem dvou párů stejných modrých očí třpytících se slzami.

„Jsem hrozně rád, pane,” opakoval Ryan, než odvrátil pohled jinam, „ale…”

Bryce prstem otočil jeho bradu zpátky k sobě.

„Ale…?”

„Co teta Marlie?” zašeptal chlapec.

Bryce zavřel oči a vzdychl. Ano, co teta Marlie? Teď už musel být v téhle věci ke svému synovi upřímný. „Nevím, Ryane. Řekla, že tu zůstane tak dlouho, dokud si nebude jistá, že jsi šťastný.”

„A když odejde, tak já nepůjdu s ní?” To byla otáz

ka i odpověď zároveň, vyřčená se srdceryvnou nejistotou.

Bryce nechtěl zvětšovat jeho žal, ale nemohl jinak.

„Ne.”

Ryanovo obočí se nakrabatilo v soustředění. Potom řekl: „Myslím teda, že budu muset předstírat, že nejsem šťastný.”

Bryce se propadl do svého sedadla a prudce vydechl zklamáním. Znovuzískání syna nevyřešilo všechny problémy. Stále ještě něco chybělo. Ryanův plán, jak tu Marlie zdržet, bude fungovat chvíli, ne navždy. Bryce si to uvědomil, když promýšlel svou vlastní variantu řešení. Udělat Marlie šťastnou se pomalu začalo ztotožňovat s tím, udělat šťastného Ryana. A to byla jeho povinnost. On musel zařídit, aby Marlie chtěla zůstat.

„Myslím, že už jsem tvou tetu potrápil dost,” řekl pomalu. „Zkusím ji přesvědčit, aby tu s námi zůstala ze své vůle.”

„Ale co když to nepůjde?” vykřikl Ryan se strachem. „Co když odjede s Rexem Kanem a my už ji nikdy neuvidíme?”

Bryceovi se rozbušilo srdce při té myšlence. „Nikam nepojede s Rexem Kanem, Ryane.” odpověděl pevně. „Ale ” a tady se Bryce vzdal, .,jestli Marlie nemůže být šťastná s námi v Sunnydale, budeme ji muset nechat jít.”

Ryan se zabořil do širokého ramene svého otce a tiše se rozplakal. Bryce ho pevně objal a z nějakého divného důvodu cítil slzy na tvářích také.

„Neboj se, tati.” ozval se pak Ryan chvějícím se hlasem. „Já něco vymyslím.”

Když Marlie poprvé uslyšela, jak Ryan oslovuje Bryce „tati”, myslela, že jí snad srdce přestane tlouct

žalem. Den za dnem očekávala, kdy jí Bryce naznačí, že má jít. Sžírala ji bolest, když pomyslela na budoucnost. Přála si být s Ryanem a se svým vyděračským manželem, ale věděla, že nakonec zůstane sama. Aby umlčela své city, snažila se Bryceovi vyhýbat, ale záhadná série náhod jí ho neustále stavěla do cesty.

Přiřítil se do kuchyně, když zaslechl její uši rvoucí výkřik. Zůstal stát u dveří s otevřenou pusou. Nakonec se zmateně zeptal: „Co tam nahoře děláš?”

Marlie se krčila na ledničce a nejistým prstem ukázala na krabici s moukou, kde vesele dováděla malá myška.

Bryce se podíval na krabici a nevzrušeně se zeptal:

„Zakřičela jsi před tím, mezitím nebo potom, co jsi lezla na tu ledničku?”

„Nelezla jsem, já jsem na ni vyskočila,” informovala ho Marlie chladně. „Každá žena je schopná vyskočit pět stop vysoko, když k tomu má důvod.”

Pochybovačně zvedl obočí a vzal papírový pytlík, aby do něj chytil ten její moukou zaprášený důvod.

„Nemám ráda hlodavce, Bryci,” sdělila mu.

Přikývl, zavřel pytlík s myší do plechovky a natáhl se k jejímu bidýlku, aby jí pomohl dolů.

„Děkuji,” řekla udýchaně a nebyla si jistá, jestli se jí dech tak zrychlil kvůli úleku, potupnému sestupu z ledničky nebo Bryceovu polibku na závěr.

Bylo to vlastně jedno.

Bylo to jedno také druhý den, když ani jedno víčko na všech zavařovacích sklenicích nešlo otevřít bez ohledu na to, jak strašně se snažila. Bryce přišel, zařídil to, políbil ji.

Bylo to jedno, když lednička záhadně přestala mrazit. Bryce přišel, zařídil to, políbil ji.

Vědomí, že má takového muže, ji beznadějně za

pletlo do sítí lásky a dobře věděla, že vyplétání z nich ji zničí.

Bryce si byl také vědom spousty věcí. Věděl, že Ryan v posledních dnech rozhodně nezahálí. Vymýšlel různé situace, aby dal svého otce a svou tetu dohromady. Musel jeho nápady obdivovat. Na amatéra skutečně nebyly špatné.

To všechno jí mělo ukázat, jak nutně jeho otce potřebuje.

Pokud Ryanovo snažení nedokázalo tohle, dokázalo pravý opak. Jeho otec potřeboval tetu Marlie. Od chvíle, kdy se vzali, začala v něm hlodat touha obnovit rodinu. V jeho životě bylo místo pro někoho dalšího a Marlie byla vynikající šance.

„Ryan už ví, že jsem jeho skutečný otec,” řekl večer toho dne, když osaměli v ložnici. Počítal, že taková zpráva Marlie zaujme. Ale nefungovalo to. Zamrkala očima, přitáhla si deku pod bradu a přikývla.

Zmaten její lhostejností se rozhodl opatrně přitlačit. „Vím, že jsi souhlasila se sňatkem, protože…” Jeho slova nyní vzbudila odezvu překvapeně nadzvedla obočí nad tou narážkou. „Dobrá, neochotně jsi souhlasila se sňatkem,” opravil se, „protože jsi chtěla vidět, že je Ryan u mě šťastný. Ten čas přišel, ale já zjistil, že nejsem ochoten to skončit.” Marlie na něj netečně hleděla. Bryceovi se bolestivě sevřely vnitřnosti. Marlie nemá zájem o jejich manželství? Uvědomil si, že za celou tu dobu jí nedal mnoho důvodů, aby ho milovala. Ale to všechno by se změnilo, kdyby mu dala ještě šanci. „Můj syn tě sice nazývá tetou, ale ve skutečnosti tě považuje za svou matku. Já jsem jeho otec a to z nás dělá rodinu.” Odvrátil se, aby neviděl výraz je

jích očí. „Když to vše uvážím, bylo by nejlepší, kdybychom zůstali svoji.”

Marlie se smutně usmála. Její vítězství vypadalo tak divně. Oh, Bryci, a kde je tvá láska, aby stvrdila tohle rozhodnutí? Bez jakékoliv teatrálnosti a výčitky sdělila svůj názor dvěma tichými slovy: „Tak dobře.”

Bryce k ní rychle došel a dal si ruce v bok. Tvářil se překvapeně. „Tak dobře?” opakoval, jako kdyby potřeboval potvrzení toho, co právě slyšel.

Marlie se usmála, přikývla a vztáhla ruce k tomu vyděračskému darebákovi, jenž ji bohudíky oloupil o bezůtěšnou budoucnost, kterou očekávala.

Milovali se tak vášnivě, jako nikdy předtím.

„Ahoj, bejby,” zašeptal mužský hlas do Marliina ucha. Usmála se, ale neotevřela oči. Jen se zavrtěla na lehátku, kde lenošila v odpoledním slunci. Úsměv se náhle vytratil, když ucítila chladný kov na svých prsou. Vytřeštila oči a vydechla: „Rex.”

„Osobně,” ubezpečil ji a přejel jí po spánku hlavní malé lesklé pistole. „Nepostrádala jsi mě?”

„Jako žaludeční vředy,” opáčila a sama žasla nad svým klidem. Tohle poslední setkání bylo nevyhnutelné a ona byla ráda, že konečně přišlo. Její jedinou starostí bylo dostat Rexe z domu dřív, než by Bryce nebo Ryan mohli přijít na dostřel. Zadívala se na zbraň v jeho ruce a s úšlebkem podotkla: „Vidím, že poslední dobou bereš svou kariéru zločince mnohem vážněji.”

Rex se zachechtal: „Chyběl mi tvůj smysl pro humor, drahoušku. Seznámím tě s tou pistolkou na našem malém výletě líp.”

„Kam pojedeme?” zeptala se.

„Nejdřív odtud vypadnem. Dlouho jsem čekal na

příležitost, abych tě chytil samotnou.” Znovu se zachechtal. „Pojedeme pro kopii pásky, kterou jsi určitě zašantročila někde tady v tom odporným provinčním hnízdě. Pak poletíme do L.A. pro originál, který jsi schovala do bezpečnostní schránky ve své bance.”

Přemýšlej, Marlie, přemýšlej, nařídila si. Chtěla ho vidět bojovat o život, tak jako ona bojovala posledních pár týdnů. Chtěla, aby se také musel neustále ohlížet přes rameno v obavách o svou budoucnost.

„Existuje jen jedna kopie, Rexi, a tu jsem dala na policii.”

Rex se zašklebil. „Kdybych tomuhle věřil, Marleno, byla bys právě teď mrtvá.”

Marlie si olízla suché rty a snažila se napřímit poklesávající ramena. Rex skutečně vzal svůj zločinný život mnohem vážněji od únosu dítěte přes vydírání k vraždě. Je to jen otázka času, kdy ji skutečně zastřelí, až bude přesvědčen, že má všechny kopie.

Rezignovaně přikývla. „Dobrá, Rexi, dostal jsi mě. Najala jsem si schránku na letišti v Hartfordu a tam jsem tu pásku uložila.” Byla to pravda, protože udělala kopie dvě, aniž by tušila, jak se jí to jednou bude hodit.

„Jestli říkáš pravdu, Marleno, máš šanci zůstat naživu a zas uvidět to dítě.”

Postrčil ji k pěšině, která vedla dolů do města. „Jedem na letiště, než nás někdo chytí. Zastřelit tě tady by bylo zatraceně nepříjemný.”

„Nerada bych ti působila nepříjemnosti, Rexi,” ušklíbla se, klopýtajíc přes kořeny.

„Už jsi mi je udělala, drahoušku,” odpověděl Rex a pobídl ji pistolí do zad. „Kdybych se teď na tebe tak nezlobil, musel bych obdivovat tvou nevšední fantazii. Bylo to chytrý, falešně mě vést do Kanady, až na

malý detail: když jsem přiletěl do Winnipegu a zjistil, že sis tam v bance vůbec nepronajala bezpečnostní schránku, bylo mi jasný, žes mi jen nastražila vějičku, abys získala čas. Zeptal jsem se sám sebe: Proč by moje malá, ostýchavá a poctivá Marlena potřebovala získat čas? A kam asi jela?”

Odpověděl si na svou otázku s uhlazenou samolibostí. „Přece do Sunnydale. Její nepřekonatelná spravedlivost ji určitě nutí vrátit dítě zpátky otci. Ale pozor!” Rex dramaticky pozvedl hlas. „Co se stane s malou matkouslepičkou, když dá svoje kuře kohoutovi?” Potřásl hlavou. „Trochu smutný konec pohádky, ne? Slepička si nejdřív potřebuje zajistit pro sebe místo v hnízdě a pak teprv podstrčí kuře kohoutovi.”

Rex chytil Marliinu paži a zaťal jí prsty do kůže.

„Potom bude moct slepička prozradit zlou lišku myslivcům, že jo?” posmíval se. „Odvedla jsi skvělou práci, drahoušku, ale ten konec ti nějak nevyšel. Když budeš spolupracovat a vrátíš ty pásky, možná ti dovolím přivést si Ryana, aby žil s námi v L.A. Když budeš vzdorovat, zabiju tě.”

Marlie se zachvěla zimou navzdory červencovému vedru. Rex byl skutečně šílený. Byla by blázen, kdyby věřila, že ji nechá jít, až mu vrátí všechny pásky.

Vyšli ze stínu stromů a ocitli se u prvních domů městečka. Kde jsou všichni ti lidé, kteří ji neustále obklopovali posledních několik týdnů? Proč Nick nehlídkuje na ulicích nebo Happy Hanson nerachotí kolem ve svém pickupu? Proč paní Coppová nevenčí svého psa? Nyní, když tak zoufale potřebovala jejich přítomnost, se cítila strašně opuštěná.

Ale nebyla úplně sama.

Ryan znovu vychutnával svou svobodu, a když uviděl tetu Marlie přicházet dolů z kopce, s leknutím se ponořil pod pult zmrzlinářova vozíku.

Nakrabatil čelo soustředěním. Byla s Rexem Kanem! Ryan nechápal, co se stalo. Pozoroval svou tetu, jak nasedá do kaštanového saaba s tím vetřelcem Kanem a odjíždí pryč se všemi jeho nadějemi. Ale nebude tu přece jen tak stát. Vyhaněč vetřelců nemusí být zrovna ve své uniformě, ale musí být stále připraven.

Rozběhl se domů a našel svého otce, jak montuje nějaké poličky, které si teta Marlie přála.

„Tati,” začal odhodlaně, „kdyby přišel nějaký cizí muž a chtěl ti ukrást tetu Marlie, tak se ti to nebude líbit, že ne?”

Bryce se zastavil uprostřed pohybu a podíval se na syna.

„Ne,” řekl pomalu. „To by se mi teda vůbec nelíbilo.”

„Šel bys ji zachránit, že jo?”

Výbuch strachu se šířil v Bryceových žilách. „Ryane, snaží se mi snad někdo ukrást tetu Marlie?” zeptal se důrazně.

„Už ti ji ukradl. Musíš rychle něco udělat.”

„Kdo?”

„Rex Kane,” vyhrkl chlapec pohrdavě.

Polička vyklouzla Bryceovi z třesoucích se prstů a s rachotem dopadla na podlahu. Stiskl chlapcovo rameno.

„Ty jsi viděl Rexa Kanea s Marlie?”

„Jo. Asi před deseti minutama s ním nastoupila do auta a odjeli pryč.”

„Kde jsi je viděl?” Bryce cítil, že mu v hlase zaznívá panika.

Ryan mu pověděl, co viděl, a při jeho posledních slovech už Bryce letěl nahoru po schodech. Ryan ho našel v kuchyni, právě když prásknul se sluchátkem. Chytil chlapce za ruku a vlekl ho k autu.

Jedna a půl míle dlouhá cesta dolů do Sunnydale byla tou nejvíce vzrušující jízdou, jakou kdy Ryan zažil. Nick Vaughn na ně čekal před policejní stanicí a společně nasedli do hlídkového auta.

„Pamatuješ si barvu toho auta a kterým směrem odjeli?” zeptal se Nick Ryana klidným hlasem.

„Jasně. Bylo to tmavě červené auto, zrovna jako tátovo. A odjeli tímhle směrem,” ukázal rukou k západu.

Nick to nahlásil do rádia, které prskalo na palubní desce.

Bryce sevřel pěsti. „Náš plán byl perfektní, ale nevyšel,” ušklíbl se. „Nedokázali jsme ji uhlídat. Ten bastard se vplížil do domu. Ale jak, Nicku? Jak? Každý v Sunnydale přece viděl Kaneovu fotku! Jak to, že si ho nikdo nevšiml?”

Ryan chvilku přemýšlel a pak řekl: „Rex měl tentokrát vousatou bradu. A jezdil se Saabem Turbo 9000, přesně jako máš ty. Asi tím chtěl lidi poplést, aby ho přes kouřové sklo nepoznali a mysleli si, že to jsi ty.”

Bryce si s Nickem vyměnil pohled. Pak se Nick zasmál, protože dostal rádiem zprávu. Hledané auto bylo zadrženo na letišti v Hartfordu.

„Už ho máme, Bryci,” řekl Nick jistě. Ale ještě ho neměli.

Zlá liška unikla letištní hlídce. Nick, Bryce a Ryan dorazili na letiště právě ve chvíli, kdy malé letadlo s Rexem a Marlie na palubě zakroužilo nad městem. Bryce stál vedle svého syna a bezmocně pozoroval malou tečku, jak mizí na západním obzoru a velký kus jeho já s ní.

Malá ruka vklouzla do Bryceovy velké dlaně a jeho pozornost upoutalo tiché zafňukání. Sklonil se a přitiskl Ryana k sobě. Přemýšlel, co by řekl, aby to pomohlo jim oběma.

„Zapomněl jsem dnes ráno říct tetě Marlie, že ji mám rád,” zavzlykal Ryan. „Vždycky mi říkala, že je to strašně důležité, protože člověk nemůže vědět, kdy bude litovat, že promeškal příležitost.” Zvedl uplakaný obličej ke svému otci. „Měla pravdu, tati. Tak bych si přál, aby tady byla, abych jí to mohl říct.”

Bryceovi se na chvilku zastavilo srdce, když pochopil Ryanova slova. Ztracená příležitost. Najednou si připadal jako idiot, když si uvědomil, že Marlie nabízel jen jakýsi prázdný příslib závazku. A ona věřila, že nemůže čekat nic víc. Obvinila ho, že nebude spokojen, dokud od ní nezíská všechno. Opravdu chtěl všechno, ale zapomněl si vzít to nejdůležitější její lásku.

Byla silná, schopná a nezávislá a byla ochotná dát to nejlepší ze sebe těm, které milovala. Bryce nebyl slepý, jen příliš pomalý. Modlil se, aby měl příležitost napravit svou chybu.

Poklepal synovi na rameno a zašeptal: „Neboj se, Ryane, brzy budeme zase pohromadě a oba dva jí budeme moct říct, že ji máme rádi.” Podíval se na svého přítele, který postával o kousek dál. „Nicku, řekni Ryanovi, že je to pravda,” prosil zoufale.

Oba muži ale dobře věděli, že Marliin život je v sázce, jestliže Kane nebude zatčen dříve, než bude mít zpátky všechny pásky. Aby si zajistil svobodu, zničí důkazy i jediného svědka.

Nick řekl: „Všechna místa, kam Kane v LA. pravděpodobně půjde, jsou zabezpečená, Bryci. Ještě pořád neví, že jsme mu na stopě. Doufejme, že se chytí do některé z našich léček.”

A Marlie? I odpověď na tuto otázku mohl Bryce

číst v jeho očích.

Marlie po Rexově boku prošla skrz automatické dveře na letišti v L.A. V té chvíli ucítila, jak ji někdo

zezadu chytil za ramena. Než mohla vykřiknout, byla stržena k zemi a přikryta jakýmsi těžkým tělem. Slyšela zvuky krátké rvačky, hodně nadávání, a nakonec jí někdo pomohl na nohy. Pak viděla Rexe, jak je odváděn pryč s rukama spoutanýma za zády.

O chvíli později odevzdala pásku a novinový článek ze svého sejfu policii a byla překvapená, že její vyšetřovatel měl tak málo otázek. Očekávala, že ji budou pořádně vyslýchat pro podezření z účasti na tom zločinu, ale zdálo se, že jsou spokojeni s jejím příběhem.

Teď, když byla zpátky v L.A., Bryce s Ryanem se zdáli být milion mil daleko. Čas, který strávila jako manželka a matka, jí nyní připadal jako přelud. Rozhodla se raději zabouchnout dveře za touhle částí svého života. Možná jednou uvidí Ryana a Bryce znovu.

Neměla nikdy souhlasit, že si Bryce vezme. Takhle se musel vzdát práva najít si ženu, kterou by doopravdy miloval a která by se stala Ryanovou matkou. Jejich svatba se uskutečnila za okolností, které nelze odpustit ani zapomenout. Bude nejlepší, když teď potichu zmizí z Bryceova a Ryanova života. Za čas se Bryce vzpamatuje a začne si hledat skutečnou životní partnerku.

To, že se jí nemohla stát ona, jí zanechávalo krvácející ránu v srdci.

Aby přehlušila svou bolest a samotu, ponořila se do stohu účetních knih Stynhearst Industries, které našla v Rexově sejfu. Tři dny přepočítávala všechny položky a dospěla k závěru, že valná většina původního majetku a příjmů Stynhearst byla pohřbena v jakýchsi podezřelých machinacích.

Trvalo by to měsíce, kdyby měla zrevidovat všechny účty, aby viděla konečný obraz katastrofy. Už ny

ní ale bylo jasné, že náprava škod, které Rex napáchal, jí bude stát pěkných pár dolarů. Než to skončí, její osobní jmění se drasticky zmenší.

Připadalo jí to jako symbolická tečka za celým tím hororem.

V té nejbezůtěšnější hodině, kdy se jí zdálo, že všechno je ztraceno, vešel do dveří její kanceláře Bryce. Ponuré světlo její stolní lampy vrhalo na jeho tvář stíny a ona nemohla rozeznat výraz jeho tváře. Ostražitě ho sledovala.

Bryce přišel. Ale proč?

Rozvláčně se otočil, aby zavřel a zamkl dveře. Pomalu kráčel k jejímu stolu, opřel se o něj a naklonil se k ní. Žoviálně začal povídat: „Tam v Sunnydale je malý chlapec, který neustále sedí v koutě, píská na stříbrnou flétnu a zpívá:

Zrozený z víry, lásky a radosti pro modré z nebe ti vzlétnu zahraj nám svou píseň naděje na tu svou stříbrnou flétnu.

„Ryan věří, že přijedeš zpátky. Tak jsem tady, abych tě odvezl domů.”

„Já pojedu domů?”

„Ano, pojedeš.” Pozorně si prohlížel výraz jejího obličeje. „Když jsi nepřijela po Kaneově zatčení, rozhodl jsem se, že ti dám dva týdny, abys přišla k rozumu a přenesla svůj řízný smysl pro humor zpátky do Sunnydale, kam patří. Včera mi připadalo, že jeden týden musí stačit. A před šesti hodinami jsem si řekl, že tři dny byly až dost.”

Ani Rexova pistole Marlie tolik nepřekvapila jako tahle slova.

Pomalu vstala od stolu a obešla ho, aby stála Bry

ceovi tváří v tvář. Nepřišla moc blízko. Zkušenost ji naučila, že není moudré chodit moc blízko.

Bryce bez váhání překonal vzdálenost, která je dělila. Přitáhl si ji do náruče a celý věk ji jen mlčky tiskl. Jeho ruce se jí dotkly, prsty uhladily její rozevláté vlasy. Jeho rty tančily po její tváři a srdce tlouklo na její hrudi.

Opětovala jeho objetí, jeho dotyky, a nakonec přesně věděla, co chce říct. „Bryci, já tě mi”

Položil jí prst přes rty. „Ne, nech mě, abych to řekl první. Tolik si to zasloužíš, Marlie.”

Zhluboka se nadechl. „Ten den, kdy jsem se s tebou oženil, jsem ti řekl, že tě jednou nechám jít, až budu mít to, co chci. Ale byla to lež, Marlie. Starý dobrý Art mi pomohl získat zpět mnoho z mé víry, ale neřekl mi, že můžu znovu najít lásku. Asi věděl, že tomu neuvěřím, dokud se to nestane. Vsadím se, že kdyby Art věděl, jaký stupidní, ignorantský osel vlastně jsem, nakopal by mi do zadku.” Opřel si tvář o její čelo a jemně ji začal kolébat v náručí. „A škoda, že to neudělal.” Pak zašeptal: „Myslíš, že když teď řeknu ta slova, tak mi budeš po tom všem věřit?”

Marlie se usmála proti Bryceově hrudi a poškádlila ho: „Pořád máš u sebe mou kabelku, takže budu muset jít s tebou.”

„To je jediný důvod?” zeptal se váhavě.

„No, není. Stále ještě mi dlužíš kuchařku. Alespoň se přesvědčím, jestli držíš slovo.”

„Můžeš si nechat svou vlastní kuchařku, Marlie,” řekl vážně. „Můžu svou AirShip přestěhovat na západní pobřeží. Tvůj a Ryanův domov je tady a já jsem doma tam, kde jste vy dva.”

Marlie si odkašlala a nervózně si začala hrát s knoflíčky jeho košile. „To je od tebe šlechetné, Bryci, ale doufám, že od toho upustíš, až ti řeknu jednu novinu.”

„Jakou novinu, miláčku?” Chytil její ruce a přitiskl si je ke rtům.

„Jsem finančně prakticky na dně,” řekla dutě. Bryce se dál věnoval líbání každého jejího prstu, jako by neslyšel. Dodala si odvahy a začala vysvětlovat: „Rex zruinoval Stynhearst. Budu ráda, když zachráním kancelář v L.A. A když budu mít velké štěstí, budu moct vybudovat malou pobočku v Sunnydale.”

Bryce ji poslouchal jen jedním uchem, zatímco veškerou svou pozornost věnoval svlékání jejích šatů.

„Opravdu?” zeptal se s úsměvem a odhrnul jí vlasy ze zad, aby mohl rozepnout zip.

„Sunnydale nebo L.A., obojí zní báječně, když jsi tam ty.”

„Sunnydale. Rozhodně,” uzavřela a vystoupila z hromádky šatů u svých nohou. „Postrádala bych kuchařské lekce paní Coppové, Happy Hansonův pickup odstavený uprostřed silnice a Nicka, flirtujícího se mnou, jen aby tě trochu pozlobil.”

Marlie se chytla jeho paže, aby udržela rovnováhu. Poodstoupil a obdivoval její krásu.

Začala Bryceovi pomáhat, protože na košili měl příliš mnoho knoflíčků. Když mu sejmula poslední část oděvu a on stál proti ní nahý stejně jako ona, odvedla ho k široké pohovce v rohu kanceláře. Stáhla ho na sebe a pobídla k mnohem uspokojivějšímu splynutí, než mohly Stynhearst a AirShip doufat, že kdy dosáhnou.

„Co pro tebe můžu udělat, Marlie? Řekni mi, co si přeješ?” zeptal se Bryce.

„Chtěla bych letět s tebou, Bryci Powelle. Chtěla bych dosáhnout hvězd a dotknout se andělských křídel. Chtěla bych být navždy s tebou.”

„Miluji tě,” zašeptal.

„Ano, to chci,” vydechla.

Později si leželi v náručí, dívali se jeden druhému do očí a přemýšleli.

Kdo z nich by si pomyslel, že svůj největší poklad nalezne v Sunnydale v Děravé aleji?!